V jiné době

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Jillian Cantorová

V jiné době - e-kniha

Copyright © Fortuna Libri, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Original title: Jullian Cantor: In Another Time

Copyright © 2019 by Jullian Cantor

Cover design © Pavlína Černá

Cover photo © Ildiko Neer/Arcangl, Mikhail Nilau/Shutterstock

Czech edition © Fortuna Libri Publishing, Praha 2020

Translation © Kateřina Sigmundová, 2019

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri Publishing, 2020

www.fortunalibri.cz

Odpovědná redaktorka Lucie Rohanová

První vydání

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, zaměstnání, organizace, místa a události, které výslovně nespadají do veřejné domény, jsou buď výsledkem autorčiny fantazie, nebo byly použity fiktivně. Jakákoliv podoba s žijícími či mrtvými osobami, událostmi či místy je proto čistě náhodná.

Všechna práva vyhrazena

Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována, ukládána v jakémkoliv vyhledávacím systému nebo přenášena v jakékoliv formě ani elektronickými, mechanickými, kopírovacími, nahrávacími, ani jinými prostředky bez předchozího souhlasu vydavatelů.

ISBN 978-80-754-6268-8 tištěná kniha

ISBN 978-80-754-6296-1 ePub

ISBN 978-80-754-6297-8 MOBI

ISBN 978-80-754-6298-5 pdf

Pro Gregga, který je příčinou toho, že píši milostné příběhy

Čas vymknut z dráhy. - Prokletý to podíl,

že k jeho nápravě jsem kdy se zrodil!

William Shakespeare: Hamlet, jednání I., scéna V.[1]

[1] Přel. Josef Václav Sládek

Úvod - Hanna, 1958

Neřekla jsem Stuartovi celou pravdu o tom, odkud pocházím. Z jednoho důvodu: nerozuměl by tomu. Jak by mohl? Vždyť tomu nerozumím ani já. A i kdybych mu ji řekla, nevěřil by mi. Zamračil by se, v modrých očích by se mu objevil něžný výraz, v jejich koutcích vějířky vrásek podtrhujících jeho věk a laskavost. Och, můj drahoušku, řekl by, jako sestra Luisa kdysi, když jsem doklopýtala do posledního stojícího kostela v Gutenstatu, polomrtvá zimou, žízní a hlady.

Dodnes jsou dny, kdy si říkám, jestli jsem si to celé nevymyslela. Jestli se mi o Maxovi jen nezdálo, jestli nebyl pouhým výplodem mé představivosti. Nereálný, jako všechno ostatní.

Pokud jste zažila trauma, upozornila mne sestra Luisa poté, co jsem se v Berlíně poprvé dostala k lékaři, vaše mysl používá různé triky, aby vás ochránila.

Zvláštní, ale skoro jsem té sestře věřila. Jak by ne? Jeptiška v hábitu, s vrásčitým obličejem bledým jako sníh, světle šedýma očima a něžným úsměvem by přeci nelhala. Pak ukázala na housle, které jsem držela v rukou. Zahrajete mi na ně, mé dítě?

Dotkla se stradivárek. Měla jsem je od svých šestnáctých narozenin. Dostala jsem je od zaydeho Moritze těsně předtím, než zemřel. Extravagantní dar. Měla jsem je, když jsem procházela polem. Kdysi jsem na ně hrála Maxovi v knihkupectví. A někdy mi mé housle připadají jako jediná skutečná věc na světě.

Poprvé jsem na housle hrála v šesti letech. Odjakživa byly mou nedílnou součástí, další končetina, která je nutná a zdravá pro každodenní život. Housle spojují mou minulost s přítomností, sny se skutečností. Prsty se čile pohybují po strunách, mysl zapomíná na vše, co jsem ztratila, co jsem si představovala. Jedině hudba je můj stálý společník. Nic než hudba. Ani Stuart. Ani Max. Ani přítomnost. Ani minulost.

„Hanno,“ přeruší mne Stuart. Napsala jsem si datum 6. listopadu 1958 tužkou na noty, abych věděla, že je to skutečnost, abych nezapomněla. Dělám to tak každý den od doby, co jsem žila s Julií v Londýně. Někdy zapomínám, jak jsem stará, ale moje prsty nezapomínají a nepohybují se už tak hbitě jako dřív. Klouby mi občas otečou, takže si na ně musím dávat pytlíky s ledem, když po cvičení přijdu domů. Schovávám je před Stuartem jako spoustu dalších věcí.

Dnes, jako každý den po zkoušce, pokračuju ve cvičení v sousední budově konzervatoře. Orchestr se na jaře opět vydá na turné. Tentokrát pojedeme do Evropy a budeme hrát Bacha, Vivaldiho a Holsta. V Londýně, Paříži, v Berlíně. Jako první houslistka musím zahrát všechno správně, dokonale. Znám všechno, ale to nestačí. Musím hudbou doslova dýchat. Musí se mi vpít do kůže, do paměti, abych ji už nikdy nemohla zapomenout, jako sladký parfém, který se nevytrácí a zachvacuje smysly.

Když vejde Stuart, opřu housle o kolena a usměju se na něj. Drahý, laskavý Stuart mne před pěti lety přivedl k orchestru. Je o deset let starší a ze srdce rád by si mne vzal. To mi řekl při nejedné příležitosti. Ale já se vždy zasměju a předstírám, že si myslím, že žertuje, přestože oba dva víme, že to žádný žert není. Jsi stará duše, řekl mi jednou, jako by se snažil vysvětlit věkový rozdíl mezi námi. A tehdy jsem si pomyslela: třeba mě Stuart opravdu zná?

„Hanno,“ řekne teď. „Někdo tě hledá, říká, že je tvůj přítel.“

Můj život v New York City je bublina. Zkouška a cvičení. Žiji sama v jednopokojovém bytě v Greenwich Village, a i když mám kamarádské vztahy skoro se všemi z orchestru, nikoho bych neoznačila za přítele. Pouze Stuarta. A to jen proto, že si myslí, že mě miluje, že mi rozumí. „To musí být nějaký omyl,“ odpovím a zvedám housle k bradě.

„Není to omyl,“ pronese Stuart. „Ptal se po Hanně. Po ‚dívce, která hraje na housle jako oheň‘.“ Stuart se zasměje. Kolem očí se mu udělají vrásky. Výstižný popis ho pobavil a zároveň udivil.

Jednou před mnoha lety, když jsem tvrdila, že se budu muset všeho vzdát, že jsem všechno zkazila, mi Max řekl, že budu mít jiné posluchače. Jiné orchestry. A nemůžeš to vzdát, řekl mi. Hraješ na housle jako oheň, Hanno. Nemůžeš se svého ohně vzdát.

Max, 1931

Max Hannu uslyšel dříve, než ji uviděl. Lépe řečeno slyšel její housle, jejichž zvuk roztínal vzduch prázdného sálu konzervatoře: ostře, jasně a vášnivě. Šokovalo ho to. Nikdy předtím housle neslyšel, snad jednou z nějaké matčiny gramodesky, když byl ještě kluk. Zvuk naživo, v prázdné, velké místnosti byl překrásný, intenzivní. Na chvíli strnul na místě.

Dveře posluchárny otevřel čirou náhodou. Hledal hodinu ekonomie pana Detweilera, která se konala v jiné posluchárně v rozlehlé budově lycea v Gutenstatu, kde kromě střední školy sídlila i konzervatoř a konaly se veřejné kurzy. Max si špatně přečetl rozvrh a skončil na opačné straně budovy, než chtěl. Zde Hanna nacvičovala hru na pódiu.

Blížil se směrem k ní, směrem k té hudbě. Byla drobná a měla zavřené oči. Tělo se jí pohybovalo v rytmu not, které hrála, jakoby silou neuvěřitelného poryvu větru, který se do ní opíral, ale nikdy ji nepoložil k zemi. Ne. Měla vládu nad hudbou, nad hudebním nástrojem. To mu bylo naprosto jasné. A to nevěděl o hudbě nebo o houslích vůbec nic. Tato žena hudbu ovládala, a ne naopak.

Skončila rozmáchlým tahem smyčce a pak otevřela oči. Uviděla ho. Stál ani ne dva metry od pódia, protože jak poslouchal, neustále se přibližoval. Dala si ruku před pusu. Pohoršeně? Poplašeně? Rozhněvaně?

„Já… já… omlouvám se,“ vykoktal. „Spletl jsem si posluchárnu.“ Najednou si přišel hloupě, že vtrhl do jejího prostoru. Nebyl to žádný koncert. Hudba byla osobní věc. Cítil se jako vetřelec. Otočil se na podpatku a vyběhl ven.

Teprve když přešel přes trávník a vešel do druhé budovy, došlo mu, že se měl představit a jí se zeptat na jméno. Nemohl totiž z hlavy dostat zvuk těch houslí, jejích houslí.

Maxův otec vlastnil malé knihkupectví v centru Gutenstatu. Při hovoru s jedním stálým zákazníkem se mu bez sebemenšího varování zastavilo srdce a Max po něm obchod převzal. Matka zemřela, když bylo Maxovi pouhých deset let. Po smrti otce neměl už vůbec nikoho. A neměl jinou volbu, než se starat o obchod. A i kdyby volbu měl, zvolil by si to, co mu bylo předáno: otcův obchod miloval - miloval vůni knih, inkoustu, papíru a lepidla, miloval stálé zákazníky, kteří si přicházeli pro příběhy a doporučení. V takovém životě pociťoval útěchu. Gutenstat ležel necelou hodinu jízdy vlakem na západ od Berlína. Vyrostl tu a město důvěrně znal.

V knihkupectví však už nebylo tak rušno jako dřív, a to byl důvod, proč se přihlásil na hodiny ekonomie k panu Detweilerovi - přicházelo mu totiž na mysl, že možná nedokáže knihkupectví udržet navždy, že se bude muset naučit něco jiného. Kurz ekonomie se mu zdál jako dobrý začátek. Aspoň by mu mohl pomoct udržet obchod nad vodou.

Uprostřed přednášky pana Detweilera vklouzl do posluchárny a snažil se neupoutat na sebe pozornost. Většina míst byla obsazena, Detweiler, starší plešatící muž s nadváhou a v brýlích, živě mluvil a psal na tabuli rovnici. Všichni kolem Maxe soustředěně naslouchali a dělali si poznámky. Max se pokoušel chytit nit. Ve škole byl naposled před pěti lety a upřímně řečeno mu vždycky byla bližší literatura než matematika a přírodní vědy. V duchu si vybavil ženu hrající na housle v budově na druhé straně trávníku. Pokud se vrátí, zastihne ji ještě? Chtěl se jí zeptat, jak se jmenuje, jestli má ráda knihy nebo kávu… Ano, pozval by ji na kávu.

Vyklouzl ze sálu, přeběhl přes trávník a zamířil do místnosti, kde hrála. Nikdo už tu však nebyl. Promarnil svou šanci.

Max bydlel v miniaturním třípokojovém bytě nad knihkupectvím v Hauptstraße, deset minut vlakem od lycea. V bytě zůstalo hodně věcí po otci a nějaké po matce, i když zemřela už před deseti lety. Maxův život se začal velmi podobat životu jeho rodičů, až na pocit tupé osamělosti, který ho každý večer přepadal. Knihkupectví leželo v nákupní oblasti Gutenstatu, stálo vedle Feinsteinova pekařství a přes ulici byl Fischmarkt pana Sokolova. O čerstvé potraviny tedy neměl nouzi, ale od otcova skonu mu u jídla chyběla společnost. Rodiče tu nikdy nebyli sami. Nejdřív měli jeden druhého. Pak měl otec jeho. A i když měl Max v Gutenstatu pár přátel, nebylo to ono.

Když toho rána přišel ze školy, prohledal skříň v ložnici a našel matčin gramofon a desky. Byly pokryty vrstvou prachu. Pochyboval, že budou vůbec hrát. Jednu zkusil. Zazněl operní zpěv, vysoký, vzdálený, skřípějící. Ani trochu nepřipomínal hru na housle. Ani malinko. Max v útrobách opět pocítil bolest a prázdnotu.

Knihkupectví otevřel v poledne (jako každý den kromě neděle). Narovnal knihy v policích a stále si připadal osamělý. Vrhl pohled ke skříni v zadní části obchodu. Před lety otec na dveře skříně pověsil nápis ACHTUNG! a instaloval na ni zámek, aby ji zákazníci neotevírali. Nápis tam stále byl, ale nebylo jej vidět, jelikož o pár měsíců dřív Max před skříň umístil polici s knihami.

Dveře od skříně otevřel pouze jednou, v červnu. Jen měsíc poté, co otec zemřel. Žal z této ztráty byl čerstvý a bolestný a ruch v obchodě utichl. Ekonomika si nestála dobře. Ti, kdo se báli, že nebudou mít za co koupit jídlo, neměli zájem o knihy. Navrch se s ním zrovna v té době rozešla přítelkyně Etta. Utápěl se v sebelítosti a říkal si: to má být všechno? Jen tohle se dá od života čekat? Nebo existuje ještě něco jiného?

Zvonek nade dveřmi se rozezvučel a Max zaměřil pozornost do přední části obchodu. A k jeho velkému údivu a radosti tam stála ona, překrásná dívka, která hrála v konzervatoři na housle.

Zíral na ni s lehce pootevřenými rty. Byla vyšší, než si myslel, když ji viděl na pódiu, jen o hlavu menší než on. Hnědé vlasy měla svázané do ohonu, ale vyprostilo se z něj pár neposlušných kudrn, které se jí vlnily podél srdcovitého obličeje. Roztržitě si je zasunula za ucho.

„Tohle jsem našla v posluchárně,“ řekla ostře. „Když jste… co přesně jste tam dnes ráno hledal? Špehoval jste mě?“ Ukázala knihu a jemu až v té chvíli došlo, že ji měl v ruce, když ji slyšel hrát. Chtěl si ji číst ve vlaku. Musel ji v posluchárně odložit a pak na ni úplně zapomněl. Tak jako všechny knihy, které prodávali, byla i tato na zadní straně opatřena razítkem s názvem a adresou knihkupectví. Otec říkával, že si je tak zákazníci zapamatují a budou se vracet pro další knihy. Hannu zřejmě napadlo, že si knihkupec třeba vzpomene na zákazníka, jemuž knihu prodal.

Vzal od ní knihu a poděkoval jí. „Jsem Max,“ řekl. „Max Beissinger.“

„Aha, takže to je přímo vaše knihkupectví?“ přejela prsty po hřbetech knih na polici. Beissinger Buchhandlung - slova natištěná na zadní straně byla namalovaná také na výloze obchodu.

„Ano, tedy mého otce. Ale nedávno zemřel.“

Vzhlédla od regálu s knihami a zjihla. „Och, to je mi líto.“ Přešla k němu a natáhla ruku. „Hanna Ginsbergová.“

Potřásli si rukama. Měla drobné, štíhlé, ale docela silné prsty. „Nechtěl jsem vás v posluchárně rušit. Omylem jsem vstoupil do špatné místnosti. Ale když jsem vás slyšel hrát… je to - je to taková krása!“

Pousmála se a odtáhla ruku. „No, je milé, že to říkáte, ale pan Fruchtenwalder - to je můj profesor - říká, že ještě nejsem dost dobrá, abych hrála v orchestru.“

„Nejste dost dobrá? Je snad šílený?“ vyjelo z Maxe.

Zasmála se. „Vy taky hrajete na housle?“

Zavrtěl hlavou. „Ale vaše hra… je úžasná. Ještě nikdy jsem nic podobného neslyšel.“

„V Berlíně jsou stovky houslistů. Nijak nad ně nevynikám,“ odvětila.

„Nesouhlasím,“ řekl Max. „Myslím, že jste výjimečná, Hanno Ginsbergová.“

Znovu se zasmála a pak mu řekla, že musí jít, že je pozdě.

„Uvidím vás ještě někdy?“ zavolal za ní, ale neodpověděla. Zamávala mu na rozloučenou a vyšla ven.

Od zářivé spony s motýlem, která jí držela neposlušné vlasy na temeni, se odrazilo pozdní odpolední slunce a na okamžik ho oslepilo. Zamrkal, a pak byla pryč.

Hanna, 1946

Když jsem otevřela oči, byla jsem na poli. Obloha nade mnou černá. Zářil na ní milion hvězd a já si pomyslela, jak jsou překrásné. Že noc jsou diamanty a Beethovenův Houslový koncert D dur. Pak mi došlo, že v ruce držím housle. Svírám je v pravé ruce, prsty mám necitlivé a studené a třesu se. Ruce se mi třesou tak, že se houslemi bouchám do nohy a na koleni se mi tvoří modřina.

„Maxi,“ zvolala jsem. „Maxi?“ hlas se mi třásl, slova se ozvěnou vracela. Žádná odpověď. Jen ticho, noční obloha a hvězdy. A moje housle?

Byla jsem v knihkupectví. Hrála jsem Mahlera a Max seděl za pultem a četl si. Zahraj mi oheň, Hanno. A díval se na mě stejným způsobem, jako když vedle sebe ležíme v posteli. Zelené oči mu žhnuly, jako by hudba a vášeň byly to samé. Oheň.

Usmála jsem se na něj, zavřela jsem oči a nechala se pohltit hudbou. Jenže pak se ozval ten hrozný zvuk: bušení na sklo. Mužské hlasy. SA. Řvali, abychom otevřeli. Řvali, že jsme porušili zákon. Co jsme udělali?

Obchod byl zavřený na noc. Max zamkl vchodové dveře. Měla jsem ráda akustiku obchodu, proto jsem tu večer často hrála. Muži lomcovali dveřmi, tlačili na ně. Zámek nebude odolávat dlouho.

Musíš se schovat, řekl Max a rozběhl se do zadní části obchodu.

Nepřestávali bušit na sklo a já doběhla k místu, kde stál. Popadl mě, přitáhl si mě k sobě a objal mě.

A to je poslední, na co si pamatuji, než jsem se ocitla tady, na tomhle poli pod hvězdnatým nebem. Jak jsem se sem proboha dostala? A kde vlastně jsem?

„Maxi,“ znovu jsem zavolala, tentokrát tišeji. Kvůli SA. Co když mě pořád hledají?

Ale pole bylo přehledné a tiché. Noční vzduch čerstvý , chladivý. Otřásla jsem se. Kdesi v dálce houkala sova, nic víc. Štípla jsem se do paže a zabolelo mě to, nic se však nezměnilo. To se mi nezdá. Jsem tu, ať je to kdekoliv. A jsem úplně sama.

Začala jsem se hýbat. Co jiného bych měla dělat? Nemohu zůstat v tomhle poli a čekat na Maxe, nebo na SA, která chtěla - co? Zatknout mě? Zabít mě? A co jsem vlastně udělala? Znovu jsem se otřásla, ale sevřela jsem housle a pokračovala v chůzi.

Šla jsem, šla a šla a obloha se z černé měnila v perleťově šedou a oranžově modrou. V dálce stál kostel. Nejdřív jsem spatřila kostelní věž, která se zvedala za kopcem, a jak jsem se blížila, budova mi přišla povědomá, jako kostel, na který jsem se dívala z okna vlaku na trase z Hauptstraße ke konzervatoři. Ale ten byl bílý. Tenhle je hnědý. Nohy jsem měla jako z olova, ale rozhodla jsem se, že ke kostelu dojdu. Někdo uvnitř mi určitě pomůže najít cestu ke knihkupectví. A Max bude vědět, co se stalo. Max si vzpomene. Max. Co když se mu něco stalo?

Dokola se mi přehrávala v mysli poslední slova, poslední okamžiky s Maxem. Nutila jsem se vzpomenout si, co se událo potom. Ať jsem se však snažila sebevíc, nepodařilo se mi vybavit si, jak jsem se dostala sem na pole.

Když jsem došla ke dveřím kostela, měla jsem žízeň a byla mi zima. A byla jsem unavená. Hlava mě bolela a něco bylo špatně. Věděla jsem to. Jen jsem si nebyla jistá co a tělo mi těžklo hrůzou a vyčerpáním.

Podařilo SA nakonec dveře vylomit? Zajali mě a odvezli sem? Uhodila jsem se do hlavy? Proto si nemohu vzpomenout? Zranila jsem se? Rukou jsem si osahala obličej, hlavu, nenašla jsem nic. Žádné modřiny. Žádnou krev. Necítila jsem žádnou bolest.

Otevřela jsem dveře kostela a vešla dovnitř. V celém prostoru stály dřevěné lavice. Prázdné. Velké chrámové okno v přední části bylo částečně zatlučené prkny, nejspíš se vysypalo sklo a ještě nebylo opravené. „Haló,“ vykřikla jsem. „Je tu někdo? Haló?“

Nikdo neodpověděl. Byla jsem tak vyčerpaná. Uvnitř bylo mnohem tepleji. Došla jsem k nejbližší lavici, lehla si na ni a pevně jsem objala housle. Odpočinu si. Jen na chvíli. A až se probudím, budu třeba zase v knihkupectví s Maxem.

„Jste v pořádku, dítě?“ ženský hlas mne vytrhl ze spánku. Zdálo se mi o hudbě, jako docela často. Skladba, kterou jsem právě studovala, se mi vždy vryla tak hluboko do duše, že se mi o ní i zdálo. Zdálo se mi o Wagnerovi. Ale ne, tak to nebylo. V knihkupectví jsem cvičila Mahlera. Prsty jsem tiskla ke strunám, neúnavně, chtivě. Žena mi položila ruku na rameno, já vyskočila a otevřela oči. Kostel. Pole. Max? Ucukla jsem. „To je pořádku… tady jste v bezpečí. Neublížím vám,“ řekla žena jemně. „Jsem sestra Luisa.“

„Kde jsem?“ zeptala jsem se.

„V Menchensdomu, asi dvacet kilometrů za Berlínem.“ Takže to je ten kostel, který jsem vídávala z vlaku. Nedávno ho museli natřít a já si toho nevšimla. Nebo byl vždycky hnědý? „Co vás sem přivádí, dítě?“

„Já… já…“ chtěla jsem jí odpovědět na otázku, ale nevěděla jsem, jak. „Potřebuji se vrátit do Gutenstatu,“ řekla jsem jí. „Beissinger Buchhandlung. Můj… ehm…“ odmlčela jsem se a vzpomněla si, že o nás nikomu nesmím povědět. „Jen musím… jít do obchodu.“

Zavrtěla hlavou a zamračila se. „Ten obchod už neexistuje několik let, dítě, už… před válkou.“

„Ne, vždyť jsem tam včera večer byla. Od velké války už přece uplynula spousta let.“

„Velké války?“ posadila se vedle mě na lavici. „Nevím, co se vám stalo,“ řekla. „A je mi to moc líto, ať to bylo cokoliv, dítě… ale teď jste v bezpečí. Zajatci ze všech táborů byli osvobozeni. Hitler je mrtvý.“

Hitlera jsem nenáviděla z hloubi duše. Ukradl mi matku i orchestr. Po celém těle jsem pocítila úlevu. Ale jak to, že si to nepamatuji? „Mohla byste mne dovést k nejbližší vlakové zastávce?“ zeptala jsem se. „Chci jet do Gutenstatu.“

„Nádraží bylo vybombardované,“ řekla sestra Luisa smutně. „Měli jsme štěstí, kostel to přežil, došlo jen k nepatrnému poškození.“ Vrhla pohled na zatlučené okno. „Pojďte, přinesu vám něco k jídlu a pití a pojedeme do Berlína k lékaři.“

„Nepotřebuju doktora,“ trvala jsem na svém.

Opravdu ho nepotřebuji? Paměť mi zeje prázdnotou, nevybavuji si, jak jsem se dostala na to pole. Sestra Luisa mluví o událostech, které si nejsem schopna vybavit: Hitler je mrtvý, vlakové nádraží bylo vybombardováno. Říkala, že knihkupectví už neexistuje, ale to nemůže být pravda. Vždyť jsem v něm právě byla.

„Musím najít Maxe,“ řekla jsem pokorně. Ale pokud má sestra pravdu a s knihkupectvím, s Gutenstatem se něco stalo, kde je Max?

Nejsem věřící, nejsem katolička, jsem Židovka, ale v kostele jsem pronesla tichou modlitbu: Prosím, prosím, Bože. Ať je Max v pořádku.

Max, 1931

Následujícího rána se Max vydal do školy, i když po zbytek týdne už přednášky neměl. Mířil přímo do posluchárny, kde včera překvapil Hannu při cvičení. Ve vlaku si sumíroval, co jí řekne, pokud ji najde. Že se její učitel mýlí, že její hra je ta nejúžasnější věc, jakou v životě slyšel, a jak o ní snil ještě dlouho poté, co odešla z knihkupectví.

Jenže místo Hanny byl teď v posluchárně mladý klavírista a po Hanně ani vidu ani slechu. Max počkal, až klavírista dohraje, pak se vyhoupl na pódium a zeptal se ho, jestli zná Hannu Ginsbergovou.

„Znám,“ odvětil mladík a skládal notové záznamy. Byl asi v Maxově věku, ale hubený - až příliš hubený. Max, kterému se v hlavě vždycky hned rodily příběhy, si začal představovat, jak mládenec nemá co jíst, v dnešní době, kdy tolik lidí zápasí o živobytí, má on jen svůj klavír, aby se uživil. Maxovi zanechal otec dobrou finanční rezervu - jinak by i on měl potíže, těžko by držel nad vodou knihkupectví - i sebe.

„Víte, kde ji najdu?“ zeptal se.

Hubený pianista se zamračil. „A proč bych vám to měl říkat?“

„Já… ona včera přišla ke mně do obchodu. Mám pro ni knihu, kterou sháněla.“ Svým způsobem říkal pravdu. Hanna včera k němu do obchodu opravdu přišla. Ukázal knihu, kterou držel v ruce, i když ji sám četl ve vlaku. Byly to básně od Ericha Kästnera.

„Dnes není ve škole,“ řekl mladý pianista nakonec. „Je doma. Bydlí u matky, nedaleko odtud, v Maulbeerstraße. Přesnou adresu nevím. Znáte to tam?“

Max mu poděkoval. Matně si vybavoval, že v té oblasti žije malá židovská komunita. Procházel tudy, když ráno vystoupil z vlaku. Shluk domů lemovaný morušemi stál právě mezi školou a nádražím. Když se k budovám blížil, uvědomil si, že je v nich mnoho, mnoho bytů - možná sto, a nebude možné jen tak zjistit, ve kterém bydlí Hanna.

Opřel se o zeď jednoho z cihlových třípatrových domů a povzdechl si. Nemůže klepat na všechny dveře. Lidé by si mysleli, že je blázen. Třeba je blázen. Honí se za dívkou, kterou ani nezná, a jen kvůli tomu, že ho okouzlila hrou na housle.

Pak zaslechl slabý zvuk. Hudba? Hanniny housle. Tlumené tóny vycházely z budovy naproti, z pootevřeného okna ve druhém patře. Bylo nad slunce jasné, že je to ona.

Šel po zvuku. Přes dvorek, po schodech, ke dveřím přímo pod otevřeným oknem, ze kterého se linul zvuk houslí, stále silněji a jasněji, jak se blížil. Zaklepal na dveře. Hudba ustala uprostřed tónu. Když se dveře začaly otevírat, Maxovi došlo, že nemá nejmenší ponětí, co Hanně řekne.

„Vy?“ podivila se Hanna. Housle a smyčec držela v jedné ruce, druhou si dala v bok. Zamračila se. Očividně byla naštvaná. „Copak mě sledujete?“

„Jen jsem chtěl… říkal jsem si, že bychom možná…“ vykoktal Max a cítil, jak mu hoří tváře. Zněl jako naprostý idiot. Obvykle byl sebevědomý, mluvení mu šlo. V obchodě se často bavil se zákazníky a s lehkostí jim doporučoval různé knihy. Ale Hanna byla překrásná, pohlcená svou hudbou, a tak odhodlaná. Polekalo ho to. „Nechtěl jsem vás rušit při cvičení,“ řekl nakonec. „Jen jsem byl… tady poblíž.“

Hanna vykročila ven a zavřela za sebou dveře. „Poslyšte, tady nemůžete být. Matce dnes není dobře. Nemůžu přijímat návštěvy.“

„To je mi líto.“ Vzpomněl si na vlastní matku. Poté co byla několik měsíců upoutaná na lůžko, z ní byla jen kost a kůže. A pak, jednoho rána, byla mrtvá.

„Nepotřebuju vaši lítost.“ Hanna založila ruce na prsou a držela housle, jako by byly přirozenou součástí jejího těla.

„A co přátelství?“ navrhl Max.

Hanna zvlnila rty v sarkastickém úsměvu. „Mám přátele.“

Max měl také přátele. Každou sobotu, když zavřel knihkupectví, šel na pivo s Johannem. Johann byl ženatý, jeho žena Elsa čekala jejich první dítě, takže se teď nevídali tak často jako za studií, ale i tak se setkávali každou sobotu a někdy i jeden dva večery v týdnu. Než zemřel otec, byla tu Etta. Ale nechala ho, když začal věnovat čím dál víc času obchodu. A Max zjistil, že mu nijak neschází, a došel k závěru, že ji nejspíš vůbec nemiloval. Hanna byla první osoba, která ho od té doby zaujala. „Mohli bychom zajít na kávu,“ vedl Max dál svou. „Nemusíme vaši matku rušit.“

Hanna se zamračila a opřela se o dveře. „Musím se teď soustředit na hraní. A musím být k ruce své matce. Na nic jiného nemám čas. A nic jiného nepotřebuju,“ dodala. „Ani nikoho jiného.“

„To zní smutně,“ řekl Max.

Hanna zakoulela očima. „Pokud někdy budu potřebovat knihu, rozhodně zajdu k vám do knihkupectví,“ řekla. „Teď se ale musím vrátit k houslím.“ Vešla do bytu a zabouchla za sebou dveře, než Max stačil cokoliv odpovědět. Chvíli stál na místě s ústy dokořán. Znovu se rozezněly housle. Okouzlující hudba ho pronásledovala po celou cestu vlakem až do Hauptstraße.

Toho odpoledne panoval v obchodě klid. V poslední době to nebyla výjimka. Měl ovšem pravidelné zákazníky, kteří k němu a otci chodili už řadu let. Někteří lidé si peníze na knihy vždycky najdou. Někdy jim vyšel vstříc, vzal staré knihy v dobrém stavu jako protihodnotu a výměnou dal velkou slevu na knihy úplně nové. Kvůli ekonomické situaci v Německu však noví zákazníci chodili stále méně. Nedostatek měl za následek omezování spotřeby a zvyšování daní v posledních letech ústilo ve stále větší nezaměstnanost. Nezaměstnaní lidé knihy nekupují. Maxe peníze tolik netrápily, spíš ho zneklidňovalo ticho. Nudil se, když seděl v obchodě sám a čekal na pravidelné zákazníky, jenže ti se neobjevovali nijak často. Mnoho hodin strávil za pultem četbou.

Dnes do obchodu zavítal jediný návštěvník, a to byl Johann. Stavil se po práci. Přišel vyzvednout knihy pro Elsu, které za poslední týden docela narostlo břicho a nebylo jí úplně dobře. Max však věděl, že ho Johann přišel zkontrolovat, jak to od otcovy smrti dělal pravidelně.

„Den se vleče?“ prohodil Johann a blížil se k pultu. Měl na sobě oblek a povolil si kravatu. Asi za sebou měl dlouhý a uspěchaný den. Někdy mu Max záviděl všechny ty věci, co dělal. A měl Elsu a brzy bude mít dítě. Johanna znal skoro celý svůj život a Elsu také. S Johannem chodil na základní školu a po vyučování spolu trávili hodně času v knihkupectví čtením příběhů. Johann přišel o otce v útlém věku a Maxův otec mu někdy tatínka nahrazoval. Johann a Max byli něco jako bratři. Na střední škole se Johann zamiloval do Elsy, a tak se i Elsa stala Maxovou kamarádkou. Teď jsou dospělí a tolik se nevídají. Johann začal studovat práva a pracovat na částečný úvazek v právnické firmě v centru. Snažil se získat praktické zkušenosti, ještě než dostuduje. A Max měl… obchod.

„V poslední době se vlečou všechny dny,“ odpověděl nakonec Johannovi.

Na pultu se vršil stoh knih, které měl Johann odnést Else. Měla v oblibě milostné romány. Předal je Johannovi. „Díky,“ řekl Johann. „Elsa bude mít radost.“

„Ty, Johanne,“ zavolal na něj Max, když byl už skoro u dveří. Stoh knih jako by Johanna tlačil k zemi a vypadal unavený po dlouhém dni. „Poslyš, jak to bylo… jaks to udělal, aby si tě Elsa všimla?“

„Myslíš krom toho, že tak dobře vypadám a oslňuju svým humorem?“

„Ano.“ Max obrátil oči v sloup. Johann působil trochu plaše a na první pohled skoro obyčejně, ale smysl pro humor rozhodně měl. „Kromě toho, ano.“

„Tvůj otec… opravdu jsem ti to neříkal?“ Max zavrtěl hlavou. „Svěřil jsem se mu, že se mi Elsa moc líbí a že si mě nevšímá. Dal mi pro ni knihu. Řekl, že je to cesta k srdci každé ženy.“ Johann se při té vzpomínce pousmál a Max se k němu přidal. Představil si, jak otec stojí v obchodě a říká tahle slova, jak vybírá pro Elsu tu pravou knihu. „Uvidíme se v sobotu,“ rozloučil se Johann a vyšel z obchodu.

„Pozdravuj Elsu,“ zavolal za ním Max a vrhl se k polici s knihami. Hodlal najít tu pravou. Ideální.

Hanna, 1946

„Disociativní ztráta paměti,“ řekl Herr Doktor, přičemž mi kulatým, pronikavým světlem svítil do očí. Světlo mne oslepovalo. Zamrkala jsem. Zhasl světlo a o krok ustoupil. „Nenesete známky zranění. Zorničky vám fungují normálně. Nemáte trauma hlavy.“

Disociativní ztráta paměti? „Co to znamená?“ zeptala jsem se ho.

Herr Doktor byl postarší muž sešlého vzhledu. Posadil se na židli u kovového vyšetřovacího stolu a sundal si z krku stetoskop. Mluvil se mnou vlídně, vyšetřoval mne jemně. Byl mi sympatický, i když jsem ho neznala. Doktor Wein, lékař, který se staral o mou matku téměř až do konce, už tu nebyl.

Všichni židovští doktoři jsou pryč, řekla mi sestra Luisa tak jasným, jednoznačným a věcným tónem, že se mi na okamžik zastavil dech. Pryč kde? Zeptala jsem se. Jestli je Hitler mrtvý, nic přeci nebrání, aby pokračovali v práci? A Židé by měli zas získat přístup ke zdravotní péči. Sestra našpulila rty a navrhla, že mě vezme k doktoru Martinovi, který je podporovatelem kostela.

Herr Doktor seděl naproti mně a mračil se. „Myslím, že jste zažila velké trauma.“

„Ale právě jste řekl, že nemám trauma hlavy.“

„Ne fyzické trauma. Ale psychické… trauma na duši, myslím…“

Upřeně se na mne díval a zkřížil tenké ruce na prsou. „Jste Židovka.“ Byla to jen řečnická otázka, ale i tak jsem přikývla. „Máte jen nepatrnou podváhu. Obecně se těšíte dobrému zdraví. Nejspíš jste nebyla v táboře moc dlouho.“

Vzpomněla jsem si, že sestra říkala, že všechny tábory byly osvobozeny. Chtěla jsem se zeptat, co přesně tím myslela, ale byla jsem si jistá, že kdybych otázku položila, jen bych tím upevnila přesvědčení Herr Doktora, že jsem přišla o rozum.

„Možná jste se někde schovávala?“ uvažoval Herr Doktor.

Zavrtěla jsem hlavou. „Byla jsem v Beissinger Buchhandlung v Gutenstatu s mým… s Maxem Beissingerem. Cvičila jsem na housle - v Holandsku mě čeká důležitý konkurz - a Max seděl za pultem a četl si.“

„A který byl rok?“ zeptal se Herr Doktor.

Který rok? Určitě chce říct den. „Myslím, že byl čtvrtek,“ řekla jsem. „Ano, určitě byl čtvrtek, protože tehdy jsem měla hodinu s panem Fruchtenwalderem, a když ne, cvičila jsem v ten den vždycky sama.“

„Ale který rok?“ ptal se dál klidně.

„Devatenáct set třicet šest,“ odvětila jsem.

„A víte, který rok je teď, Hanno?“

„Devatenáct set třicet šest?“ řekla jsem trpělivě, i když jsem trochu znejistěla.

Smutně potřásl hlavou. „Je rok devatenáct set čtyřicet šest. Ztratila jste deset let. Vaše mysl je blokuje. Předpokládám, že se vám v oněch letech stalo něco strašného a upnula jste se na poslední šťastnou vzpomínku. Na noc v knihkupectví. Byla jste tehdy šťastná, že ano?“

Max mi jemně položil ruce na ramena, těsně předtím, než jsem začala hrát. Rty mi přejel po uchu a zašeptal, že mě miluje. Byl to moc hezký večer. Povečeřeli jsme spolu, nehádali se. Byla jsem šťastná a zamilovaná.

Ale jak může někdo ztratit deset let? Čas není ztracený list s notami nebo brýle, které Max občas nosil a neustále je ztrácel. „Vrátí se mi?“ zeptala jsem se Herr Doktora. Jeho odpovědi jsem se děsila, ale naklonila jsem se v očekávání dopředu.

Herr Doktor chvíli zvažoval, co říct. „Těžko soudit,“ řekl nakonec. „Možná ano… možná ne.“ Ukázal na housle, které jsem stále držela v rukou. V autě jsem je odmítla dát sestře. Jsou to jediné, co mi zbylo. Jediné, co je skutečné a moje, a nikomu je nedám, ani na okamžik. „Pamatujete si, jak se na ně hraje?“ zeptal se.

Neměla jsem smyčec. (Nevím, co se s ním stalo.) Že bych zapomněla hrát, mě zatím vůbec nenapadlo. Ne. „Já… myslím, že ano?“ vykoktala jsem. „Potřebuju smyčec.“ Levou rukou jsem přejela po krku houslí a provedla prstoklad začátku Mahlerovy skladby. „Ano,“ řekla jsem. Dokonale jsem si ho pamatovala, s naprostou jasností, jako by od cvičení v knihkupectví uběhly jen hodiny, ne roky.

„Tak to je velmi dobré znamení,“ mínil Herr Doktor. „Opravdu velmi dobré znamení,“ pozdvihl ruce. „Ale mysl je ošemetná. Je možné, že si ty roky vybavíte, je možné, že ne.“ Vstal a položil mi ruku na rameno. „Ale máte velké štěstí. Živý a zdravý Žid v současném Berlíně… to je výjimečný úkaz.“

Sestra Luisa nás vezla zpět a já vedle ní seděla mlčky. Z okna auta jsem pozorovala Berlín a jeho předměstí. Všechno bylo jiné. Chyběly celé bloky domů, celé budovy. Když jsme přijely do Gutenstatu, všimla jsem si, že obytné domy v Maulbeerstraße, kde jsem žila s Julií a mamele, už neexistují. Zbyla jen spodní část čísla tři, střecha chyběla, jako by ji odnesla nějaká ohromná bouře.

„Herr Doktor říká, že jsem zapomněla celých deset let,“ řekla jsem sestře, když zahnula ke kostelu. „Ztráta paměti následkem traumatu.“ Sestra Luisa kývla a nevypadala překvapeně. „Kde jsou všichni Židé?“ zeptala jsem se tiše.

Odvrátila ode mě pohled a dívala se přímo před sebe, i když už zaparkovala a nemusela sledovat vozovku. „Ti šťastnější uprchli před válkou,“ řekla.

„Před Velkou válkou?“ zeptala jsem se.

Zavrtěla hlavou. „Před druhou válkou.“

Nepamatuji si celou válku? Nepochopitelné. Odjakživa jsem měla dobrou paměť, vynikající paměť. Krátkou skladbu mi stačilo zahrát z not jednou, pak jsem ji už znala nazpaměť. „A ti, kteří neměli to štěstí?“ zeptala jsem se sestry Luisy.

Povzdechla si, naklonila hlavu na stranu a snažila se rozhodnout, zda mi má povědět pravdu. „Byli posláni do táborů nucených prací,“ řekla. Pak téměř šeptem dodala: „A mnozí byli zabiti.“

Bylo velmi těžké její slova pochopit, nicméně jsem je nezpochybňovala. Věděla jsem o nenávisti k Židům, o bojkotu židovských obchodů a podniků, o norimberských zákonech. Věděla jsem o pracovních táborech pro politické vězně. A v roce 1936 byl Židům znemožňován přístup k mnohému: ke zdravotní péči, do kulturních svazů, do armády. Do orchestru. I k lásce. Ale tábory nucených prací pro všechny Židy? Byli zabiti? Proč to nikdo nezastavil? Jak mohli všichni ti dobří, milí lidé, které jsem v Gutenstatu znala, něco takového dovolit? Do očí se mi nahrnuly slzy. Pomyslela jsem na všechny Židy, které jsem znala celý život, nejen na doktora Weina a pana Fruchtenwaldera, ale na spolužáky z konzervatoře, na kamarádku Gertu, s níž jsem na základní škole hrála na housle, na jejího přítele Hanse, na jejího otce, pekaře Herr Brichtmana. Na Fritzieho, klavíristu, který mě doprovázel na orchestrální zkoušce. Opravdu jsou všichni pryč?

Moje sestra Julie se hned po smrti mamele odstěhovala s manželem Friedrichem do Londýna. Chtěla, abych šla s nimi. Bála se, že pro Židy už nebude v Německu bezpečno. Já ale odmítla. Nechtěla jsem se vzdát šance hrát v orchestru, nechtěla jsem přijít o Maxe. Stále si živě pamatuji slova, která jsme si vyměnily na verandě bytu v Maulbeerstraße. Budeš riskovat život - a kvůli čemu? Kvůli hudbě? Kvůli tomu nespolehlivému muži? Tak Julie Maxe vnímala, jako nespolehlivého. Ne tak jako já: jako velkorysého, pohledného, výjimečného. To odpoledne jsem se s Julií pohádala a několik měsíců jsme spolu nemluvily. Měla pravdu, pomyslela jsem si. Ne o Maxovi, ale o nebezpečí. Aspoň že už nebyla v Německu, když k tomu došlo.

Ale… Max? Max nebyl Žid. Ale ani on tady není, není tu se mnou. V hrudi jsem cítila chladnou, tvrdou, ledovou pravdu. Psychické trauma. Poslední chvíle, kdy jsem byla opravdu šťastná. Stalo se Maxovi něco hrozného a má mysl odmítá vzpomenout si?

„Říkala jste, že knihkupectví v Gutenstatu už neexistuje?“ zeptala jsem se sestry. „Co se stalo? A kdy?“

„Vyhořelo do základů,“ odvětila sestra Luisa věcně. „Celá Hauptstraße, v osmatřicátém.“

Vyhořelo do základů? V roce ‘33 hořel v berlínských ulicích obrovský oheň z knih. Snažila jsem se nevšímat si kouře, když jsme o několik bloků dál hráli s kvartetem. Skoro nikdo na náš koncert nepřišel. Zato tisíce a tisíce si přišly poslechnout Goebbelse, jak prohlašuje, že tohle je konec židovské inteligence, a pálí knihy od Freuda a dalších. Max se bál, že si pro něj přijdou, do obchodu, pro knihy. Tehdy Julie a Friedrich poprvé začali mluvit o stěhování do Londýna. Friedrich dělal doktorát z biologie a v době pálení knih psal svou vlastní knihu.

Max ale nebyl Žid a po pálení knih v obchodě vystavoval pouze knihy od autorů árijského původu. Ostatní, zakázané knihy schoval v zadní části obchodu, ve skříni. Otevíral ji pouze tehdy, když je chtěl někdo, komu mohl důvěřovat. Našli je vojáci? Ignorovali nápis ACHTUNG!, otevřeli skříň, našli knihy a zabili za to Maxe? Zapálili knihkupectví a celou ulici? Při tom pomyšlení jsem se otřásla a v hloubi duše jsem nemohla uvěřit, že by to mohla být pravda. Kdyby k tomu došlo, pamatovala bych si to. Jsem si jistá, že ano.

„Pojďme dovnitř, ano?“ v autě byla zima a sestra Luisa si dýchala do dlaní. Pak se pohnula, aby si otevřela dveře. Udělala jsem to samé. Nevěděla jsem, co jiného bych měla dělat. Co jiného bych měla dělat? Pokud je Julie stále v Londýně, mohu se s ní spojit. Třeba bude vědět, co se mi stalo? A pokud neví, musí se o mě hrozně bát. Musím jí dát vědět, že jsem v pořádku.

„Zahrajete nám na housle?“ zeptala se mne sestra Luisa, když jsme se blížily ke dveřím kostela.

Zavrtěla jsem hlavou. „Nemám smyčec.“ A proč bych měla hrát? Konzervatoř už není, Herr Fruchtenwalder je nejspíš mrtvý. A Max. Co se stalo s Maxem? Úporně jsem se snažila vzpomenout si na události po večeru v knihkupectví, když jsem cvičila Mahlera. Max a já, utíkáme, společně prcháme. Max a já, zatčeni. Cokoliv. Max nebyl tak připoután k jedinému místu jako já. Odjeli jsme z Gutenstatu, než tu přestalo být bezpečno? Dostala jsem vízum do Holandska, ve které jsem doufala? Utekli jsme k Julii? Ale proč jsem potom tady?

„Ach, smyčec.“ Sestra Luisa stále mluví o houslích, zatímco vstupujeme do kostela. „Zeptala jsem se otce Brovinga, zda by se mohl po nějakém poohlédnout, zatímco budeme pryč. A po nějakém pouzdře, abyste ty housle nemusela pořád držet.“ Sestra Luisa se zastavila a položila mi ruku na rameno. „Když se vám vybaví hudba, vybaví se vám třeba i další věci,“ nadhodila. Její laskavost mne tak dojala, že se mi chtělo plakat.

„Pokud otec sežene nějaký smyčec, zahraju vám,“ slíbila jsem. „Mohla bych vás požádat ještě o jednu laskavost?“

„Samozřejmě, mé dítě,“ řekla.

„Vzala byste mě někam, odkud bych mohla poslat telegram sestře do Londýna?“

„Telegram?“ sestra se pousmála. „No, snad vám můžeme nabídnout něco lepšího. Právě jsme nechali a faru zavést telefon.“

Neuvěřitelná představa, že slyším hlas své sestry, přímo u ucha! Chtělo se mi plakat. Neshody v minulosti byly zapomenuty, Julie bude vědět, co dělat. Bude pro mě mít odpovědi.

Max, 1931

Max počkal s návštěvou konzervatoře do dalšího týdne, až sám pojede do školy na Detweilerovu přednášku. Když vystoupil z vlaku a procházel kolem domů v Maulbeerstraße, dokázal myslet jen na Hannu. Přistihl se, jak na ni myslí v nejroztodivnějších okamžicích celý týden, sní o jejích útlých prstech a překrásném úsměvu. Třeba bude mít štěstí a zastihne ji v posluchárně jako minulý týden? A pokud ne, mohl by znovu zkusit stavit se u ní doma, až půjde na vlak. Měl pro ni knihu. Životopis Ludwiga van Beethovena. Nic, co by se víc blížilo hudbě, v knihkupectví nenašel.

Nejdřív zamířil do posluchárny a naslouchal za dveřmi. Rozpoznal housle a byl si jistý, že je to ona. Dnes hrála něco jiného. Skladba byla neméně zajímavá a rovněž prostoupená vášní, ale na rozdíl od předchozí se odvíjela v rychlém tempu. Počkal na pauzu, otevřel dveře a vešel dovnitř.

Hanna na pódiu otírala housle kusem látky, pak se sehnula k pouzdru, aby je do něj uložila. Max ji zpovzdálí pozoroval. Zatím si ho nevšimla a on na okamžik zaváhal. Sdělila mu víc než jasně, že se s ním nechce přátelit. I tak se ale zařídil podle staré rady, kterou dal otec kdysi Johannovi. Přinesl jí knihu, a tentokrát se nenechá jen tak odbýt.

„Hanno,“ zvolal a blížil se k pódiu. Zavřela pouzdro, zvedla ho a vstala. Podívala se na něj a zamračila se. „Mám přednášku hned naproti,“ řekl dřív, než mu stačila vytknout, že ji pronásleduje. „A říkal jsem si, že byste tu mohla být. Přinesl jsem vám knihu.“ Ukázal životopis. Stále se mračila, takže mluvil dál. „Když byla matka hodně nemocná, čítával jsem jí. Uklidňovaly ji dobré příběhy a zvuk mého hlasu.“ Bylo mu jen devět, ale už dobře četl a vzpomínka byla hodně živá. Patřila k nejjasnějším, které na matku měl.

Hannina tvář zjihla. Seskočila z pódia a vzala si od něj knihu. Na okamžik se setkali prsty a Maxovi celou paží projela pronikavá energie. „To je od vás moc hezké,“ řekla Hanna. „Děkuji.“ Chvíli se na něj dívala, jako by chtěla mluvit dál. Potom však zamířila ke dveřím a Max se rozběhl, aby s ní udržel krok.

„Chcete zajít na kávu?“ zeptal se jí.

Zastavila se a otočila se na něj. „Myslela jsem, že máte přednášku?“

„Nemusím tam chodit,“ řekl. Bylo sice bláhové platit za kurz, když na něj nechodí, seznámit se blíž s Hannou však bylo v dané chvíli důležitější než cokoliv, co by se dozvěděl na přednášce.

„Mám teď hodinu,“ řekla. „A pak musím jít za matkou. Teď je u ní má sestra Julie a bude pak muset odejít.“ Hanna se na něj upřeně zadívala a pak pozdvihla knihu. „Děkuji. Až ji přečtu, vrátím vám ji.“

„To není třeba,“ odvětil Max. „Můžete si ji nechat.“ Pokrčila rameny a chystala se vyjít z posluchárny. Max by si vzápětí nejradši nakopal. Kdyby mu přišla knihu vrátit, měl by další příležitost ji vidět.

„Dejte mi vědět, jestli se vám líbila,“ zavolal za ní. „Mám spoustu dalších. Kdykoliv přijďte do knihkupectví.“

* * *

Toho odpoledne navštívili knihkupectví dva zákazníci, kteří zaplatili penězi, což byl v té době skoro zázrak. A když obchod zavíral, měl dobrý pocit. Zrovna se chystal zhasnout a vyjít do prvního patra, když se ozvalo zaklepání na sklo výlohy. Otočil se a spatřil Hannu. Nemohl uvěřit, že přijala pozvání a přišla tak brzy.

„Promiňte, že jdu tak pozdě,“ řekla, když jí otevřel dveře. „Nedošlo mi, že budete zavírat. Ale dřív jsem nemohla.“

Usmál se. „Ne, jsem rád, že tu jste. Pojďte dál.“ Vešla do obchodu. Působila uvolněněji než ve škole, méně ve střehu. Možná to bylo tím, že neměla v ruce housle, ale knihu, kterou jí dnes dal. „Vždyť jste ji nemohla tak rychle přečíst!“ Sám četl rychle, ale tak rychle opravdu ne.

„Ne,“ zasmála se. „Popravdě řečeno jsem ji už četla.“ Rozpačitě se usmála. „Ráno jsem vám to nechtěla říkat, protože jste byl tak milý. Opravdu. Už dlouho mi nikdo… no….“ Podala mu knihu. „Nepřišlo mi správné nechat si knihu, kterou už mám, když byste ji mohl někomu prodat. Obchody dneska asi zrovna nekvetou.“

Max si od ní knihu nevzal, místo toho jí zlehka položil ruku na paži. „To jste opravdu přišla jen kvůli tomu?“ zeptal se. Pokrčila rameny, ale neodpověděla. Chtěla ho znovu vidět, stejně jako on ji? „Vím, že je pozdě,“ řekl, „ale vedle mají ještě otevřeno. Dáme si tam kávu?“

„Já… bych se měla vrátit,“ odvětila Hanna. Položila knihu před Maxe na pult a začala couvat ke dveřím.

„Aspoň mi dovolte vybrat vám jinou knihu,“ řekl. „Nějakou, kterou jste nečetla.“ Přestala couvat. „Co máte ráda? Něco o hudbě? Nebo beletrii? Básně…?“

„Snad něco nadějného, co bych mohla číst mamele, jak jste navrhoval. Myslím, že by se jí něco takového mohlo líbit.

Nadějného. V poslední době nečetl nadějného nic. Od krachu na newyorské burze nebyli anglicky píšící spisovatelé zrovna nejlépe naladěni a němečtí na tom nebyli o nic líp, německá ekonomika chřadla podobně. Pročesával pohledem police a zastavil se na Virginii Woolfové. Vytáhl Vlastní pokoj. „Četla jste tohle?“ Vzala od něj knihu, prohlédla si obálku, otočila ji a zavrtěla hlavou. „Nevím, jestli se dá označit za nadějnou, ale mám pocit, že by se vám mohla líbit.“ Hanna a housle mu připomněly výrok Woolfové ohledně žen spisovatelek, které potřebují svůj prostor, aby se mohly věnovat umění.

Přitiskla si knihu k hrudi a usmála se na něj. To měl Max na knihkupectví opravdu nejraději a to uměl nejlépe. Svést dohromady člověka a správnou knihu. Otec ho to naučil.

„Přečtu si ji a pak vám ji vrátím. Slibuju.“

„Žádný spěch,“ řekl, i když doufal, že přijde brzy, aby se s ní mohl zas vidět.

Stoupla si na špičky a zlehka ho objala pažemi. To gesto ho natolik zaskočilo, že klopýtl dozadu, a aby získal rovnováhu, také ji objal. Voněla po citronech, jaru a divokých květinách, a po něčem, co dosud nikdy necítil… připomínalo mu to melasu. Zavřel oči a nadechl se. Měla teplé tělo a v její blízkosti pocítil stejný příval energie, jako když se dotkli prsty.

Položil jí dlaň na tvář. Měla hebkou kůži. Zvedla bradu, aby se na něj podívala, a pousmála se. A pak se rychle odtáhla a vyšla z obchodu.

Stál na místě a s ústy dokořán se díval, jak odchází. Chtěl na ni zavolat, říct jí, aby s ním zůstala. Skoro ji políbil. Kdyby zůstala o něco déle.

Položil si ruku na ústa. Jeho rty žhnuly v očekávání. A v té chvíli si uvědomil, že se do Hanny Ginsbergové nejspíš brzy zamiluje.

Hanna, 1946

Trvalo dva týdny ode dne, kdy jsem telefonovala, než se Julii podařilo dostat se do Berlína. Téměř deset let věřila, že jsem mrtvá, a když mě v telefonu slyšela, nejdřív vykřikla a pak tvrdila, že jsem duch.

„Nejsem duch,“ ujistila jsem ji. Ale cokoliv, co jsem o sobě říkala, vyznělo cize, neosobně. Prsty hrály na housle stále stejně - otec Broving sehnal smyčec a já strávila hrou v kostele celé hodiny, z čehož měly sestry velkou radost. Ale prsty jako by nepatřily k tělu. Měly vlastní paměť, vlastní život.

„Nechápu to,“ opakovala několikrát po sobě Julie. „Kde jsi za války byla? Kde jsi byla celou tu dobu? Jak jsi přežila?“

„Kéž bych to věděla. Bohužel si na nic nepamatuju,“ řekla jsem a vnímala nevíru v sestřině mlčení.

„Určitě jsi v pořádku?“ zeptala se Julie nakonec o něco smířlivějším tónem.

„Ano,“ ujistila jsem ji, přestože ve skutečnosti jsem nevěděla, jestli jsem, nebo nejsem v pořádku.

„Dobře, přijedu za tebou,“ řekla. „A nebudeme o tom diskutovat.“ Nediskutovala jsem. Co jiného zbývalo?

Na okamžik zaváhala a mě napadlo, jestli se mě zeptá na Maxe. Pak se ale ozvalo: „Och, Hanni, tak ráda tě zase uvidím.“ Odkašlala si. „Zavolám, až budu vědět, kterým vlakem přijedu.“

Sestra Luisa mi pověděla, že nádraží v Berlíně se podařilo před měsícem opravit natolik, aby mohlo být aspoň částečně zprovozněno. „Život se vrací do normálu,“ řekla, ale smutně potřásla hlavou. Napadlo mě, zda se život někdy vrátí do normálu jí, když v posledních letech byla svědkem tolika strašlivých událostí. Je lepší nepamatovat si? Ne. Je to tím horší. Nebyla jsem žádný duch, jak tvrdila Julie, ale připadala jsem si jako stín ženy, kterou jsem bývala. Nic se mi nezdálo být normální.

Dva týdny života na faře jsem strávila hraním na housle a procházkami po Gutenstatu, lépe řečeno po jeho troskách. Hledala jsem cokoliv, co by mi vrátilo paměť. Ale na nic jsem nepřišla. Lyceum bylo zrušené, budova konzervatoře poškozená, nejspíš vybombardovaná. Chyběla jí střecha, okna posluchárny, kde jsem často cvičila, byla vysypaná. A dveře zatlučené prkny, takže jsem ani nemohla nahlédnout dovnitř.

Poprosila jsem sestru Luisu, aby mne dovezla do Hauptstraße, kde stávalo knihkupectví. Trvala na tom, že tam není nic k vidění, ale i tak mne provezla celou ulicí, abych se přesvědčila na vlastní oči.

Měla pravdu. Všechny budovy v Hauptstraße byly srovnány se zemí. Místo, kde se nacházel Maxův obchod, nebylo možné rozeznat od kavárny v sousedství ani od Fischmarktu přes ulici. „Mám pocit, jako bych odtud teprve před chvílí odešla,“ řekla jsem šokovaně a zírala z okénka. Byla jsem ochromená, bez dechu jsem zírala na tu spoušť. Ani kdybych chtěla, nebyla bych dokázala vystoupit z auta a prohledávat změť popele a trosek, která zbyla z ulice, v níž jsem se kdysi cítila doma. Víc než v bytě na Maulbeerstraße. A ten byl samozřejmě také pryč.

Na faře jsem se zeptala sestry, jestli bych mohla ještě použít telefon. Chtěla jsem se na ústředně přeptat na Maxe. Slíbila jsem jí, že zaplatím veškeré výlohy, až přijede Julie. Věděla jsem, že z toho nebude mít radost, ale nedbala jsem toho. „Samozřejmě, dítě,“ řekla sestra a odešla, abych měla soukromí.

Když jsem se spojovatelky dotazovala na Maxe Beissingera, hlas se mi třásl. A i když mne nepřekvapilo, že v seznamu dostupných osob není, stejně mi vyhrkly slzy do očí a kutálely se mi po tvářích. Nedokázala jsem je zadržet. Zeptala jsem se spojovatelky, zda má v seznamu Maxova nejlepšího přítele Johanna Wilhelma.

„Spojím vás,“ řekla.

Vzedmula se ve mně vlna naděje. Pokud někdo ví, kde Max je nebo co se s námi stalo, bude to Johann.

„Haló,“ sluchátko zvedla Elsa. Její hlas zazněl jasně a povědomě. Elsa, Johann, Max a já jsme spolu o sobotách někdy večeřívali. Elsu jsem považovala za přítelkyni.

„Elso,“ řekla jsem. „To jsem já. Hanna.“

Na druhém konci bylo chvíli ticho, pak se Elsa ozvala: „Hanna Ginsbergová? Jsi to opravdu ty?“

„Ano, jsem to opravdu já,“ zopakovala jsem po ní. Hrozila jsem se toho, že budu muset znovu vyprávět, co se všechno sběhlo, nebo vlastně nesběhlo, ale překonala jsem se a v rychlosti jí všechno vypověděla. Pak jsem se zeptala, jestli ví, kde je Max a co se nám stalo.

„No, myslím, že vás zatkli,“ řekla Elsa. „Pamatuješ si to?“

Zavrtěla jsem hlavou, zapomněla jsem, že v telefonu to není vidět. Zatkla mě SA, když bušila na dveře? To se pak stalo? „A kdy to bylo?“ zeptala jsem se stále nevěřícně.

„Och, no, tedy… před lety. Počkej. Před válkou. Proboha, asi před deseti lety?“

Deset let. „A kde je Max teď?“ zeptala jsem se a zadržela jsem dech. Kéž bych s ním mohla promluvit, dotknout se ho, dívat se na něj, mohl by mi to všechno vysvětlit. Zaplnil by všechny mezery v mé paměti, znovu bych byla celistvá, tak jako vždy, když jsme byli spolu.

Elsa na okamžik zaváhala. „Je mi líto, Hanno, ale to nevím. Nebyli jsme si ani jistí, co se stalo s tebou. Mysleli jsme, že tě zatkli a on se tě vydal hledat. Ale pak jednou zmizel i on. Neviděla jsem ho celé roky. Však víš, jaký byl…“

Max Německo miloval a měl i toulavé boty. Na celé týdny mizel, aniž by cokoliv komukoliv sdělil. Dost jsme se kvůli tomu hádali. Nejen, že mi neřekl, kam jede ani jak dlouho tam bude, ale nikdy se mě nezeptal, jestli nechci jet s ním, což mne v hloubi duše zraňovalo. Odmítla bych, doma mne držely housle a mamele, ale byla bych ráda, kdyby se aspoň zeptal.

„Takže nevíš, co se s ním dělo… za války? Nebo se mnou?“ zeptala jsem se Elsy.

„Ne,“ odvětila Elsa. „Doufali jsme s Johannem… ale je to hodně let.“

„Obchod shořel,“ řekla jsem věcně.

„Ano,“ potvrdila Elsa. „Myslím, že tu noc ho zatkli. Johann tomu ale nevěří… rád si představuje, že Max utekl. Že třeba popíjí víno a čte si na nějakém ostrově u Španělska.“

„Třeba,“ zopakovala jsem. Klonila jsem se spíš k Elsině než k Johannově verzi.

„Hanno, jsem tak ráda, že jsi v pořádku. Že jsi tady,“ řekla Elsa. „Přijedeš se na nás podívat? Chybíš nám. Holky tak vyrostly, nebudeš věřit vlastním očím.“

Řekla jsem jí o Juliině příjezdu a dala jsem jí sestřinu adresu v Londýně a telefonní číslo s prosbou, ať se mi Max určitě ozve, kdyby se snad někdy přihlásil.

„Samozřejmě,“ odpověděla Elsa smutně. Pak se zeptala: „Pořád hraješ na housle, Hanno?“

„Ano,“ odpověděla jsem. „To jediné ještě umím.“

„No, to ráda slyším. Do smrti nezapomenu, jak nádherně hraješ. Vždycky jsem si říkala, že jednou budeš slavná.“

Pousmála jsem se. Jako dívka jsem věřila, že je to můj osud. Představovala jsem si orchestr v záplavě světel, přeplněné koncertní síně. Nikdy bych si nebyla nepomyslela, že Židé nebudou moct hrát v orchestrech. Nebo že má vlast bude rozdrcena na prach.

„Opatruj se, Hanno. A napiš občas,“ řekla Elsa. Slíbila jsem, že ano, a zavěsila jsem.

Následujícího dne přijela Julie vlakem v deset hodin a já s ní odjela z Berlína - jak jsem si myslela, nadobro. Nevrátila jsem se pak dlouhých třináct let.

Max, 1931

Hanna navštívila Maxův obchod o týden později, když dočetla Vlastní pokoj. Pokaždé, když se rozezvučel zvonek nad vchodovými dveřmi, vzhlédl v naději, že vejde ona, a když se tak konečně stalo, jen stěží ovládl příval radosti. Jedním velkým skokem se přesunul od pultu ke dveřím, a málem přitom spadl.

„Přečetla bych ji rychleji,“ omluvila se Hanna. „Ale budu mít recitál, takže jsem musela víc cvičit.“

„Recitál?“ zeptal se Max. „Mohu přijít?“

Usmála se a podívala se na něj. Chvíli trvalo, než si uvědomila, že otázka byla míněna vážně. „Nebudu tam hrát jenom já,“ řekla. „Vystoupí všichni studenti pana Fruchtenwaldera. Bude to dlouhé. Budete se nudit.“

„Chci přijít,“ řekl spěšně. „Kdy to bude?“

Na okamžik zaváhala, jako by si nebyla jistá, jestli mu to má říct. „Zítra v šest hodin večer,“ řekla po chvíli. „Koná se v posluchárně konzervatoře, kde jste mne před pár týdny slyšel.“

„Dobře, budu tam,“ řekl.

Naklonila hlavu na stranu a podívala se na něj. Snažila se mu porozumět. Bylo mu dvacet, avšak díky světle hnědým kudrnám, zeleným očím a pihám na nose vypadal stále trochu jako chlapec. Často si říkal, že jeho zevnějšek neodpovídá jeho vnitřnímu pocitu odpovědnosti a osamělosti.

„Jak myslíte,“ pokrčila rameny. „Ale jsem si jistá, že se budete nudit.“

Max jí chtěl říct, že většinu večerů tráví ve svém bytě četbou a že si nedokáže představit, jak by mohl být takový recitál nudný. Místo toho se ale zeptal, jestli se jí Virginia Woolfová líbila.

„Ale ano,“ odvětila a podala mu knihu. Bylo vidět, jak přemýšlí. „Líbily se mi její myšlenky, ale sděluje je dost rozvláčně.“

Max se zasmál. „Chtěla byste něco pregnantnějšího?“ měl už připravený stoh knih, které by se jí mohly zamlouvat: další Virginii Woolfovou, jeho oblíbené hry od Shakespeara a nového amerického autora, kterého nedávno objevil, Williama Faulknera. Ležely za pultem hned vedle kasy a čerstvé várky knih pro Elsu. V průběhu celého týdne se stoh zvětšoval. Co by se Hanně mohlo líbit? Co by si o tomhle Hanna myslela? Něco stručného, napadlo ho nyní. Podíval se na hromadu knih. „Básně?“ zeptal se. Nakrčila nos a protáhla obličej. „Povídky?“

„Ano, ty by se mohly mamele zamlouvat.“

Povídky na hromádku nepřidal, měl teď v oblibě Hemingwayovy Za našich časů, možná proto, že se tak trochu zhlédl v Nicku Adamsovi. Hledal knihu v regále - měl na skladě jak překlad, tak i anglický originál. Zeptal se Hanny, co by radši. Angličtinu, odpověděla, matka ten jazyk ráda poslouchá. „Neoznačil bych ty povídky za nadějné,“ okomentoval a podal jí anglický výtisk. „Ale jsou aktuální a krátké a dobře se čtou.“

Vzala knihu do ruky a poděkovala mu. Pak se zeptala: „Máte rád Mozarta?“ Věděl, že Mozart je skladatel, ale tím to končilo. Zavrtěl hlavou a zahanbeně přiznal, že se v hudbě málo vyzná. „Mozarta budu hrát na recitálu. Sonátu č. 21. Je to jedna z mých oblíbených.“

Max se následujícího večera oblékl do jediného obleku, který mu padl. Zdědil ho po otci. Pak prohledával matčiny staré desky. Většinou to byly samé opery s popisy v italštině, které nerozuměl.

Po cestě se zastavil na trhu a utratil deset říšských marek za kytici lilií. Vybral je kvůli zářivě oranžové barvě, která mu připomínala hrající Hannu - Hannu jako takovou. Když se blížil k posluchárně, znervózněl a nebyl si jistý proč. Bylo tam poměrně plno. Našel si místo v zadní části.

Na žádném recitálu ještě nebyl, nebyl ještě vůbec nikdy na koncertě. Hanna trvala na tom, že se bude nudit, ale opak byl pravdou: byl unesený. Všichni houslisté hráli krásně a poutavě, ale Hanna se svým Mozartem zcela vynikala. Měla na sobě černé šaty a na rozdíl od většiny účinkujících neměla stojánek ani noty. Zavřela oči a zvuk houslí jako by jí vytryskl z nitra, z těla, z prstů, ze srdce. Když skončila, uvědomil si, že tají dech, a vydechl. V nitru mu zuřily emoce a do očí se mu draly slzy.

Lilie během dvouhodinového představní povadly, a než se Max vydal k pódiu za Hannou, pokusil se trochu povzbudit jejich pokleslé hlavičky. Všichni houslisté byli obklopeni rodinou, matkami a otci, mladšími bratry a sestrami. Účinkující byli všichni v černém, takže Hannu hned nenašel. Pak ji spatřil na jedné straně pódia, samotnou. Razil si cestu davem, aby se k ní dostal.

„Přišel jste.“ V hlase jí zaznělo překvapení. Natáhl ruku s kyticí a ona si ji vzala. „Jsou krásné. Děkuju.“

„Zlaté lilie,“ řekl. Kývla a podívala se na něj. „Připomínají mi vaši hru na housle.“ Přivoněla ke květům, nadechla se a po tváři se jí rozlil úsměv. Poprvé to vypadalo, že ji jeho přítomnost nerozčiluje, ale těší. „Kde máte rodinu?“ rozhlédl se, zda se k nim někdo neblíží. Matka nejspíš byla příliš nemocná, někoho ale mít musí. Jeho rodiče byli sice mrtví, ale stále měl Johanna a Elsu, kteří pro něj byli jako rodina.

Pokrčila rameny. „Mamele by přišla, kdyby mohla, ale rychle se unaví. A moje sestra Julie o hudbu moc nestojí. Její přítel Friedrich tvrdí, že hudba je ztráta času.“

„Nestojí? Ztráta času?“ zavrtěl hlavou Max. Nebyl s to pochopit, jak někdo může poslouchat Hanninu hudbu, a nemít ji rád.

„No, myslím, že v hudbě nevidí žádný smysl. Rádi by, abych dělala něco… praktičtějšího.“

„Hrajete moc krásně na to, abyste dělala něco jiného! A housle milujete, že ano?“

Naklonila hlavu na stranu a podívala se na něj. „Ano,“ řekla a přimhouřila oči, jako by jí došlo, že Max jí rozumí. Lépe než vlastní sestra. „Julii a Friedricha moc neposlouchám,“ dodala.

„Pojďte,“ impulzivně ji popadl za ruku. „Oslavíme to.“

Čekal, že se odtáhne, ale nestalo se. Propletla prsty s jeho. „Mám oblíbenou cukrárnu hned za rohem.“

Chýlilo se k deváté a obchod už zavíral. Starší pán stahoval rolety ve výloze. Hanna pustila Maxovu ruku, zaklepala na okno, a když ji majitel spatřil, usmál se a mávnul rukou, aby šli dál.

„Obchod Herr Brichtmana je jen kousek od nás,“ vysvětlila Hanna. „Jeho dcera Gerta také hraje na housle. Nebo hrávala, když jsme byly mladší. Pořád jsme kamarádky.“ Vzpomněl si, co mu pověděla onehdy v Maulbeerstraße - že má přátele a že nepotřebuje další. „Pojďte,“ zatlačila do dveří. „Doufám, že zbyl nějaký štrúdl.“

„Hanni! Jak se má mein Mädchen?“ objal ji, poodstoupil a podíval se na Maxe.

„To je… můj přítel Max,“ řekla Hanna. „Max Beissinger. Má knihkupectví na Hauptstraße.“

Herr Brichtman napřáhl ruku na pozdrav. „Přítel Hanny je i mým přítelem. Donesu tvůj oblíbený štrúdl a dvě vidličky. Posaďte se.“

V cukrárně nebylo moc místa, jen pět stolků se židlemi, byli však jedinými hosty. Hanna odsunula židli a Max si sedl naproti ní. Položila pouzdro s houslemi na podlahu a na něj kytici lilií. Herr Brichtman se po chvíli objevil s tácem, na kterém, jak řekl, byl štrúdl se dvěma vidličkami. „Musím v kuchyni něco připravit na zítra. Nespěchejte.“ Láskyplně poplácal Hannu po rameni a zamířil do zadní části obchodu.

Hanna uchopila vidličku a zabořila ji do štrúdlu. Max následoval jejího příkladu. Máslové těsto bylo lahodné, jablka se skořicí se jen rozplývala na jazyku. „To je vynikající!“ řekl. Herr Feinstein, který vlastnil pekařství vedle knihkupectví, se specializoval na chléb, ne na sladkosti.

Hanna si vložila do úst další sousto, podívala se na něj a zasmála se. „Máte štrúdl na obličeji.“ Nahnula se přes stůl a dotkla se jeho tváře, aby odstranila kousek jablka. Dotýkala se ho o něco déle, než bylo nutné. Měla drobné a měkké prsty - užasl nad představou, jak silné přitom musejí být, aby dokázaly hrát na housle takovým způsobem, jak to dělá Hanna.

Stáhla ruku a stydlivě se usmála. Bez přemýšlení se naklonil přes stůl a políbil ji. Měla teplé rty a chutnala po štrúdlu. Když mu mozek znovu naskočil, napadlo ho, že ucukne, že se odtáhne. Ale ona mu znovu dala ruku na tvář a polibek opětovala.

Hanna, 1946

Když jsem se setkala s Julií, objala mě a vykřikla, že jsem se ani trochu nezměnila. Já jí řekla to samé, přestože to byla lež. Od našeho posledního setkání zešedivěla. Nejen že vypadala starší - taky zesílila kolem pasu. Nejspíš za to mohla těhotenství, po telefonu se zmínila, že má dvě děti.

„Kluci,“ řekla Julie ve vlaku na cestě do Londýna. „Dva. Věřila bys tomu, Hanni?“ Ne, nevěřila. Bylo těžké představit si Julii jako matku, k tomu matku dvou chlapců. Julie nesnášela nepořádek a hluk, dohadovala jsem se, že své děti musela naučit, aby žádný nedělaly. Nebo ji soustavně doháněly k šílenství. Což by vysvětlovalo ty šediny.

„Kolik jim je?“ zeptala jsem se. Dva chlapci, mí synovci, pro mě byli těžko představitelní, vzdálení, neuchopitelní. Tiskla jsem si housle pevně k hrudi a dívala se z okna vlaku. Tolik důkazů války, budovy a města zruinovaná bombami a ohněm, celé Německo, a pak i Holandsko. Hodně stanic bylo stále zavřených a průvodčí ohlásil, že budou zastavovat pouze ve větších městech, kde nejspíš proběhly opravy nejrychleji. Chtěla jsem se z toho okna přestat dívat, ale nemohla jsem odvrátit pohled. Kde jsem jen byla, když se tohle všechno dělo? Jak to, že si na to nepamatuju?

„Levinovi je devět, Moritzovi sedm. Levin po našem otci a Moritz po zaydem, samozřejmě.“ Tatínek zemřel, když jsem byla miminko, takže ho znám jen z vyprávění a fotografií, ale se zaydem jsme si byli hodně blízcí. Bylo zvláštní představit si malého chlapce, svého synovce, který má stejné jméno.

V hlavě mi začalo bušit. Když vlak zahoukal, otřásl mnou strach, i když jsem nevěděla z čeho. Hřbetem ruky jsem si otřela pot z čela.

„Byla bych jedno jméno nechala pro tebe, ale myslela jsem, že jsi mrtvá,“ pokračovala Julie. „A třeba budeš mít holčičku a pojmenuješ ji Hedy po mamele.“

„To je teď to poslední, na co mám pomyšlení,“ odvětila jsem.

Julie mě poplácala po ruce. „Já vím, ale až se v Londýně usadíš, uvidíš. Friedrich pracuje v laboratořích při nemocnici a zná se se spoustou příjemných a žádoucích mužů. Doktorů.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Je ti třicet čtyři, Hanno. Nemůžeš být vybíravá.“ Opravdu jsem vybíravá? Třicet čtyři? V hlavě mi bylo pořád jen dvacet čtyři a stále jsem byla v knihkupectví s Maxem. Když jsem zavřela oči, cítila jsem ho po svém boku, vnímala jsem, jak vedle mne stojí těsně předtím, než začnu hrát, jeho teplou ruku na paži, rty, které mne líbají na tváři.

„Jestli chceš mít děti, budeš si muset pospíšit.“ Julie stále mluvila a já si povzdychla. Vypadala starší, jinak se ale ani trošku nezměnila. V útrobách se mi začal rozlézat starý známý pocit zlosti, jako kdybych snědla něco zkaženého. A zvedal se mi žaludek. Třeba to zapříčinila monotónní jízda vlakem. Chtěla jsem se zvednout a utéct, ale jak bych se pak dostala do Londýna? Měla jsem cítit úlevu, že jsem ve vlaku, s Julií, s někým, s něčím… co já vím. Ale necítila jsem úlevu. Nechtěla jsem Julii. Chtěla jsem Maxe.

Pevněji jsem sevřela housle a otočila se od okénka. „A co orchestr?“ zeptala jsem se jí. „Přežil válku? Existuje pořád?“ V Berlíně jsem byla na konkurzu. Dvakrát. Podruhé mne přijali. Byla jsem po těch letech stále tak dobrá, abych se mohla znovu přihlásit?

Julie se pousmála. „To opravdu nevím, Hanni. O orchestry se nezajímám.“ Samozřejmě že ne. Natáhla ruku a dotkla se houslí. „Nejsi na ten nesmysl už moc stará? Friedrich by ti mohl sehnat dobré místo ve státní správě. Co třeba účetnictví? S čísly ti to vždycky šlo.“

„Účetnictví?“ zavrtěla jsem hlavou. „Ne, děkuju.“

„Byla válka, Hanni. Lidé potřebovali jíst. Nikdo neměl čas na hudbu.“ Podrážděně rozhodila rukama.

Julie na hudbu neměla čas nikdy. Nikdy nepochopila, co housle znamenají, že hrát na ně je pro mě jako dýchat, spát nebo jíst. Bez houslí bych nemohla existovat. Byly doby, kdy jsem si myslela, že jsou to jediné, co potřebuji, co kdy budu potřebovat. Dokud jsem nepotkala Maxe. Bez něj jsem si pak připadala jen poloviční. Ale teď mám aspoň housle. Stále mohu hrát. Bez ohledu na to, co si Julie myslí, říká nebo chce. Věděla jsem, že jakmile se dostanu do Londýna, začnu hledat orchestr, ke kterému bych se mohla připojit.

I Londýn byl zlomený, vyčerpaný. Předtím jsem tu v životě nebyla a celou cestu vlakem jsem si představovala, že město bude nedotčené, že nebude vypadat jako ostatní města po cestě, že nebude vybombardované a zničené. Když vlak zastavoval, Julie vyprávěla o bleskové válce, ale připadalo mi to neskutečné jako všechno ostatní. Když jsem vystoupila z vagonu, vrávorala jsem, jako by pode mnou země ještě pořád ubíhala a já stála na místě.

Julie a Friedrich žili ve dvojpodlažním bytě ve West Endu. V sousedství panoval zvláštní klid, budovy byly z cihel, ulice dlážděné. „Měli jsme štěstí,“ komentovala to Julie, když taxi zastavilo přímo před jejich domovem.

„Je to tu krásné,“ řekla jsem a prohlížela si třípatrový cihlový dům.

„Friedrich tvrdě pracuje a dařilo se mu dokonce i za války,“ konstatovala Julie věcně. „V nemocnici v té době bylo rušněji.“

Vystoupila jsem z auta a šla za sestrou po schodech k červeným vchodovým dveřím.

„Připravila jsem ti hostinský pokoj,“ řekla. „Můžeš tu zůstat, jak dlouho budeš chtít, než se postavíš na nohy.“ Než vsunula klíč do zámku, otočila se a podívala se na mě. Pak mě pevně objala. Julie nikdy moc neprojevovala emoce a na faře v Berlíně mě ani nevzala kolem ramen. O to víc mě šokovala nyní. Ztratila jsem rovnováhu.

Chvíli mě držela v objetí, pak se nadechla, uhladila si pomačkané modré šaty a usmála se. „Chlapci se na tebe moc těší. Nikdy neměli Tante. Friedrichovy sestry ne… no… přežila jsi jako jediná.“

Bylo těžké se s tím vyrovnat. Mám dva synovce, které jsem nikdy neviděla, jsem jejich jediná teta, jediná, kdo z rodiny zbyl.

Svírala jsem v ruce housle a šla za Julií do domu. V přední části se prostíral velký salon s vysokým stropem a mramorovou podlahou. Byl pěkný a mnohem větší a pohodlnější než byt v Maulbeerstraße, kde jsme vyrůstaly. Julie vedla úplně jiný život, jejž jsem si nedokázala představit, na hony vzdálený tomu, co jsem měla v srdci - Německu, knihkupectví, Maxovi.

Dva pěkně oblečení chlapci v námořnických šortkách a nažehlených bílých košilích seběhli se schodů, když zaslechli, jak se otevírají dveře. Julie je objala. Starší Levin se z objetí rychle vykroutil, mladší se k matce přitiskl. „Och, stýskalo se mi po vás,“ řekla Julie. „Byli jste s tatínkem hodní?“

„Já ano,“ prohlásil Levin jízlivě a zíral na bratra. Moritz rozpačitě pokrčil rameny a já k němu okamžitě pocítila náklonnost.

„To je Tante Hanna,“ řekla Julie a podívala se na mě. Zvedla jsem ruku na pozdrav.

„Co to je?“ ukázal Moritz na housle.

„To jsou housle,“ řekla jsem mu. „A hodně pro mě znamenají. Dal mi je váš praděda, když mi bylo šestnáct. Myslím, že máš jméno po něm.“

„A zahraješ nám?“ zeptal se Moritz. Oči se mu trochu rozšířily a já si pomyslela, jestli vůbec někdy poslouchal hudbu. Zamračený výraz Juliina obličeje mi prozradil, že ne.

„Teď ne,“ řekla. „Tante je unavená. Má za sebou dlouhou cestu.“

Ale já si jí nevšímala a vyndala jsem housle z pouzdra. Dala jsem si je pod bradu a zavřela oči. V mysli jsem viděla Mahlerovu skladbu, všechny ty dokonalé tóny na notové osnově. Jeho hudba se mnou byla ten poslední večer v knihkupectví a i tehdy jsem měla při hře zavřené oči. Jeho hudba se do mě otiskla.

Stále tu byl. Nic jiného mi v paměti nezůstalo, jen Mahler. A Max. Se zavřenýma očima jsem ho skoro cítila vedle sebe. Skutečného, dýchajícího, a přesto mimo dosah.

Max, 1931

V následujících týdnech Max myslel jen na Hannu. Každé ráno než otevřel knihkupectví, zajel vlakem na konzervatoř a přinesl jí knihy ke čtení. Byl v posluchárně a poslouchal, jak cvičí. A pak dychtivě čekal, až se zastaví v knihkupectví, donese přečtené knihy a budou o nich hovořit.

Právě četla Shakespeara. Ve škole ho zmeškala, protože místo hodin literatury chodila na lekce hry na housle. Nedávno dočetla Romea a Julii. Příběh se jí nelíbil. Maxovi řekla, že konec nedává smysl, že by se jí mnohem víc líbilo, kdyby se Julie rozhodla žít dál, místo aby se probodla, když si myslela, že Romeo je mrtvý.

Zasmál se. „Jsou to milenci pronásledovaní osudem,“ řekl. „Muselo se to stát.“

„Ale prosím vás!“ Obrátila oči v sloup.

Zeptal se, jestli tedy Shakespeara odepsala, ale řekla, že mu dá ještě šanci. Tak jí půjčil Hamleta.

V pátek ráno, několik týdnů po recitálu, pozvala Hanna Maxe do kina, až v sobotu večer skončí šábes. Nejenže ihned souhlasil, ale úplně zapomněl na pivo s Johannem, což mu došlo, až když se po filmu vrátil domů a našel na dveřích vzkaz. Johann tu byl a nezastihl ho.

Doufám, že jsi v pořádku… dělám si o tebe starost. - J.

Maxe stále brněly rty od polibku na dobrou noc, který Hanně vtiskl před jejím bytem v Maulbeerstraße. Johannův vzkaz přečetl jen s nepatrným pocitem viny.

Odpoledne druhého dne se ale vydal o šest bloků dál k Johannovi a Else. Žili v malém domku u nádraží, který Johannovi vyhovoval svou polohou. Na vlak to měl odtud kousek a ve škole a v právnické firmě byl cobydup. Elsa to tam moc ráda neměla, protože ji projíždějící vlaky budily každé ráno ještě před úsvitem.

„Maxi!“ zvolala Elsa, když otevřela dveře. Měla tak velké a kulaté břicho, že Max nejdřív nic jiného neviděl. Stále mu přišlo zvláštní, že uvnitř je další člověk, dítě. Zčásti Johann a zčásti Elsa. „Už jsem tě pěkně dlouho neviděla. Pojď dál. Dělám Gemüsesuppe. Je jí dost, dáš si?“

„Díky, Elso.“ Naklonil se přes obrovské břicho a políbil ji na tvář. „Nechci ale obtěžovat při nedělním jídle.“

„Nesmysl. Ty nikdy neobtěžuješ, Maxi. Jsi rodina.“ Elsa vařila mnohem líp, než on kdy bude. Většina toho, co si uvařil, chutnala nemastně neslaně. Nazval by to spíš potravou než jídlem. Nabídka ho tím pádem nadchla. „Dám na stůl další talíř. Johann se zrovna vrátil z kostela a převléká se. Hned přijde.“

Johann za chvíli vyšel z ložnice. „Zdálo se mi, že slyším tvůj hlas, Maxi.“ Usmál se a z malé ledničky vytáhl dvě ledově vychlazená piva a vtiskl Else polibek. „Jdu s Maxem na verandu,“ řekl. A Max šel za ním dopředu.

Posadili se a Johann podal Maxovi pivo. „Omlouvám se za včerejšek,“ řekl mu Max. „Nechtěl jsem, aby sis dělal starosti.“

Johann se na něj podíval a zvedl svoje pivo. „Všechno v pohodě?“ zeptal se opatrně.

„Ano,“ odvětil Max. „Opravdu. Jen jsem s někým šel do kina a ztratil jsem pojem o čase.“

Johann se usmál. „Ach. Ta dívka, jak jsi chtěl, aby si tě všimla. Takže máš úspěch, jak vidím. Jak se jmenuje?“

„Hanna.“ Při pouhém vyslovení jejího jména se mu po tváři rozlil úsměv. Nemohl si prostě pomoct.

„Hanna,“ zopakoval Johann. „No, jsem rád, že důvodem je ona a ne…“ nedořekl, ale Max přesně věděl, co má na mysli, čeho se bojí. V červnu trochu neúmyslně na týden zmizel, hned po otcově smrti, a Johann i Elsa si o něj dělali starosti. Hlavně Johann, který měl stále na paměti, co se mu stalo po smrti matky. Kéž by si byl vzpomněl, schůzku s Johannem zrušil a tentokrát mu obavy ušetřil.

Popravdě si už nějakou dobu na skříň v knihkupectví nevzpomněl. Od chvíle, kdy potkal Hannu. „Říkal jsem ti,“ zopakoval, „nemusíš se o mě bát, jsem v pořádku.“

Johann se napil piva. K nádraží se blížil vlak, jeho hvízdání stále sílilo, až je vystřídalo skřípění brzd. „Kdy se s ní seznámím?“ zeptal se Johann a Max byl rád, že se téma Hanna vrátilo na přetřes.

„Seznámíš se s kým?“ Elsa se vkolébala na verandu. Pak dodala: „Polévka je hotová.“

Johann vstal a políbil Elsu na temeno hlavy. „Max někoho potkal.“

„No to je skvělá novina!“ Elsa ho objala, spíš se o to jen pokusila. Byla jedno velké břicho a pohybovala se s obtížemi. „Ano, určitě ji musíme poznat. Přiveď ji příští víkend. Upeču Pfeffernüsse.“

Johann se zasmál a jemně jí třel břicho. „Popřemýšlej o tom, Maxi. Elsa peče koláčky tady pro toho vevnitř.“

Odstrčila mu ruku. „No, samozřejmě že se nemusí rozhodnout hned. Ale nabídka platí. A víš, že peču nejlepší Pfeffernüsse v celém Berlíně.“

Max odešel s břichem plným polévky. V hlavě mu hučelo ze spousty otázek, které mu Elsa kladla ohledně Hanny. Všechno pro něj pořád bylo nové. Opravdu se můžete zamilovat do někoho, koho znáte jen měsíc a byli jste na jedné schůzce? (Tedy na dvou, když počítáme štrúdl a polibek v pekařství.) Bylo to divné, ale Hanna mu nepřipadala skutečná, pokud s ní nebyl. Že by někdo tak chytrý a krásný a nadaný chtěl být s ním, bylo skoro jako sen.

Ale bylo to skutečné. Věděl, že ano. Zamířil do obchodu a v myšlenkách zalétl do potemnělého hlediště, kde se s Hannou včera dívali na film. Položil jí ruku kolem ramen a ona se k němu přitiskla. Přestal sledovat film a užíval si její blízkosti. Byla skutečná.

„Herr Fruchtenwalder říká, že bych se mohla příští rok přihlásit do orchestru,“ řekla mu po cestě k bytu. „Budu ale muset tvrdě cvičit, hodně hrát.“ Pustila mu ruku, zastavila se a podívala se na něj.

„Rozptyluju tě?“ řekl lehce, laškovným hlasem. Ve skutečnosti se ale bál, že právě tak se na něj dívá, jako na rušivý element, a dřív nebo později usoudí, že Max nestojí za její drahocenný čas.

Zavrtěla hlavou. „Ne. Inspiruješ mě k tomu, abych víc dřela,“ řekla. „Věříš ve mě.“

„Já a Herr Fruchtenwalder,“ upozornil ji.

„Ten věří ve všechny své studenty.“ Max si byl ale docela jistý, že to není pravda.

„Jsi předurčena pro slávu, Hanno,“ řekl jí a svým slovům věřil. Říkal si, zdalipak ho, obyčejného knihkupce, neopustí, až se proslaví.

Otevřel dveře a vešel dovnitř. V neděli knihkupectví neotevíral. Měl v plánu vybrat si knihu a jít si nahoru číst. Cítil se naplněný, unavený a neurčitě šťastný. Možná si zdřímne.

Něco v obchodě ale nehrálo. Hned si toho všiml. Něco bylo ve vzduchu. Zježily se mu chloupky na krku. Cosi bylo jinak. Vchodové dveře byly zamčené, tudy se nikdo dovnitř dostat nemohl. Snažil se nepříjemného pocitu zbavit. To tím štěstím, tím, že je teď všechno až moc hezké. Zatímco si s ním jeho mysl dál pohrávala, pokoušel se přijít na to, co je v nepořádku.

Ale pak viděl, co je špatně: police s knihami, kterou umístil před skříň, stála stranou a dveře skříně byly pootevřené. Nápis ACHTUNG! visel trochu nakřivo, jako by ho někdo posunul, zatímco on jedl polévku s Johannem a Elsou.

Najednou jako by měl na hrudi těžký balvan. Sedl si na podlahu a přinutil se nadechnout, vydechnout. Možná skříň zapomněl zamknout? Třeba se obchodem prohnal silný závan větru a odsunul polici stranou a pootevřel dveře? Venku ale nebyl žádný vítr. Chladné prosincové slunce svítilo výlohou dovnitř a morušovníky po stranách ulice se ani nehnuly.

Hanna právě dočetla Hamleta a bavili se o něm. Kniha stále ležela netknutá na pultě. Na mysl mu přišel verš: Jest více věcí na nebi a zemi, / Horatio, než naše mudrctví / má ve snách zdání.[2]

„Haló,“ zvolal do temného prostoru. Pocítil náhlou, zaplavující touhu po otci. Na krku měl husí kůži a začal se potit. Rozsvítil a obešel prostor. V knihkupectví panovalo naprosté ticho, bylo zcela prázdné. Kromě něj tu nebyl nikdo.

Zavřel dveře skříně, nasadil zámek a posunul polici před skříň.

[2] William Shakespeare: Hamlet, jednání I., scéna V., přel. Josef Václav Sládek

Hanna, 1946

„Žena? V mém orchestru?“ maestro Philip se zatahal za konce vousů ve tvaru řídítek a nadzdvihl huňaté šedé obočí, jako by mě považoval za blázna. Královská filharmonie v Londýně vypsala konkurz. Upozornění jsem viděla v novinách dnes ráno u snídaně a rovnou jsem se vydala na místo. Julie mě pobízela, abych šla ven a poohlédla se po práci, i když takovouhle samozřejmě na mysli neměla.

Po třech měsících soužití nám oběma začínala docházet trpělivost. Její a v podstatě i mou jedinou útěchou bylo vyzvedávání Moritze a Levina ze školy. Poté jsme spolu strávili čas do večeře a Julie mezitím vyrážela na různé pochůzky. Synovce jsem si zamilovala. Byli chytří a vtipní, hlavně Moritz, který při každé příležitosti vzdoroval Juliiným příkazům. Zaydemu by se tato vlastnost jeho jmenovce velmi zamlouvala. Vždy si Julii dobíral, že je příliš upjatá.

„Ale proč ne?“ zeptala jsem se maestra Philipa. „Před válkou jsem byla přijata do orchestru v Berlíně.“

„To je dlouhá doba,“ odvětil. Je, i když mně to tak nepřijde. Stále se pohybuji v řádu měsíců, nikoliv let, a ať se snažím sebevíc, nic z oněch deseti let nevyplouvá na povrch. Každé odpoledne jsem cvičila a hrála jsem Moritzovi a Levinovi, když se vrátili ze školy. Ubezpečila jsem se, že hraji téměř stejně dobře jako předtím. A když budu více cvičit, budu ještě lepší.

„Jen mi dejte prostor,“ zaprosila jsem. „Když se vám moje hra nebude líbit, můžete říct ne.“ Zamračil se a znovu se zatahal za plnovous. „No tak, co můžete ztratit?“

Friedrich mi řekl, že Královská filharmonie za války nekoncertovala, jelikož mnozí členové odešli bojovat. „Za války se o hudbu nikdo nezajímal,“ sdělil mi Friedrich věcně. Já si však říkala, že lidé potřebovali v té době hudbu o to víc, a z představy celého města bez jediného tónu jsem upadala do deprese. Friedrich vysvětloval dál, že nyní je orchestr, podobně jako v Londýně skoro všechno, obsazen jen z půlky. Řada původních členů se zotavuje ze zranění, nejsou schopni hrát nebo jsou mrtví. Proto je zřejmě vypsán konkurz. „Je spousta věcí, které jsou důležitější než orchestr,“ řekl. „Víš, že bomby zabily třicet tisíc lidí a milion budov srovnaly se zemí? Do toho nepočítám vojáky, kteří šli do boje.“

Friedrichova čísla byla šílená, strašlivá. Zamumlala jsem, že je to velmi smutné. Ale chystala jsem se ke konkurzu, ať říkal, co chtěl. „Stejně potřebujeme orchestr,“ stála jsem na svém. Friedrich se zamračil.

Londýn se od Berlína hodně lišil. Nebo spíš všechny kromě mě změnila válka? V Berlíně, na konzervatoři, když jsem se hlásila do orchestru, se nikdo nepozastavoval nad tím, že jsem žena. Zajímalo je, jak umím hrát, a později to, že jsem Židovka. Tady neměl maestro ani ponětí o mém náboženství, ani ho nezajímalo. Jeho orchestr byl pánský klub a já bych narušila tradici. Bude to vždycky něco? Náboženství, pohlaví, špatná doba, špatné místo? Uniknu někdy všem těm nepředvídatelným faktorům, které mi brání vystupovat se skutečným orchestrem? „Prosím,“ uchýlila jsem se k žadonění. „Když si budete myslet, že nejsem dost dobrá, nechám vás už na pokoji, slibuju. Ale dejte mi aspoň šanci zahrát. Aspoň si mě poslechněte.“

„Dobře,“ řekl nakonec. „Zítra ráno tady, přesně v devět. Nic vám ale neslibuju.“

Ve tři hodiny jsem u schodů Carnaby Academy čekala na Moritze a Levina, jako celé předchozí týdny. Dnes jsem však byla myšlenkami jinde. Na konzervatoři s Herr Fruchtenwalderem, při debatě, co bude nejlepší zahrát na prvním konkurzu do orchestru. Chtěl, abych hrála Beethovena, první větu Kreutzerovy sonáty, ale já chtěla něco odvážnějšího, něco, čím bych vynikla, Ravelova Cikána. Nakonec jsem prosadila svou, na konkurzu mám hrát přeci jen já. Ale maestro Philip, který si nedokázal představit ženu v orchestru, by se na tak odvážný čin nemusel dívat vlídně. Budu hrát Beethovena.

Venku na ulici jsem si se zavřenýma očima broukala první takty. Viděla jsem noty na zářivě bílé stránce své mysli, ale přeci jen jsem ten kus hrála už před drahnou dobou, a tak jsem začala přehodnocovat všelijaké nuance, různá fortissima a andante. V Denmark Street je obchod s hudebninami, zacházka jen pár bloků. Mohu se tam s chlapci stavit po cestě domů.

„Tante, ty si zpíváš.“ Moritz mě zatahal za rukáv a já otevřela oči.

„Vypadáš hloupě,“ řekl tiše Levin. Ze školy se vyřítily další děti a zdravily se s matkami a chůvami poblíž. Ztrapňovala jsem ho. Je tak podobný Julii…

Moritz staršího bratra uhodil do paže. „Leve, buď zticha. Vzpomeň si, co říkala maminka.“ Lev si mnul paži a rozpačitě se díval na boty. Co jim o mně Julie asi tak vyprávěla?

Výměnu názorů jsem nechala bez komentáře a popadla je za ruku. „Jdeme, kluci,“ řekla jsem. „Už jste někdy byli v obchodě s hudebninami?“ Zavrtěli hlavou. Samozřejmě že nebyli. Kdo by je tam vzal? „Tak se do jednoho půjdeme podívat. Hádejte, co se tam dá koupit?“ V kabelce jsem měla pár liber, které mi Julie dala pro případ nouze. Určitě nemyslela takovýhle případ nouze, ale já ty noty opravdu potřebovala.

„Obchod s hudebninami? Chceš dávat peníze za hudbu?“ tázal se Lev skepticky, přesně jako jeho matka.

„Ano,“ řekla jsem mu. „Hudba za to stojí, je velmi výjimečná, velmi cenná.“

„Jako zlato?“ zeptal se Moritz a oči se mu rozšířily úžasem. Opravdu by mi věřil, kdybych mu řekla, že hudba a zlato jsou totéž.

Zasmála jsem se. „Ne tak úplně. Ale až koupíme noty, půjdeme domů a já vám z nich zahraju, takže uslyšíte, jak je úžasná. Zítra ráno budu mít velmi důležité hraní. Pomůžete mi připravit se?“

Lev pokrčil rameny, jako by si byl vědom toho, že budeme dělat něco, co jeho matka neschvaluje, a on nechce přiznat, že se mu to líbí, a Moritz dychtivě kývl a stiskl mi ruku.

Později jsem ve své ložnici tužkou napsala na roh not dnešní datum. Nechtěla jsem zapomenout, ztratit ještě další čas. Před večeří jsem si přehrála první větu Kreutzerovy sonáty. Moritz mi řekl, že mé hraní je krásnější než zlato, a já ho objala. Ale připadalo mi - a taky jsem to slyšela - že nehraju, jak se patří. Po večeři jsem hrála pořád dál, pořád dokola. Znala jsem všechny noty nazpaměť. To však nestačilo. Musela jsem zahrát dokonale, aby maestro Philip neměl prostor pro pochybnosti, nemohl říct ne. Jako židovka, jako žena musím být nejenom lepší než jakýkoliv muž nebo křesťan, musím být nejlepší.

Při hře jsem se začala zase cítit naživu. Oheň, o kterém mluvil Max, se ke mně vracel v malých výbuších. Když Julie zaklepala na dveře, bez dechu jsem odložila housle a šla jí otevřít, a doznívalo ve mně skoro závratné opojení.

„Máš ponětí, kolik je hodin?“ zamračila se Julie. Zavrtěla jsem hlavou. Nemám. Když hraji, čas nemá význam. Nic nemá význam. Zapomněla jsem dokonce na Maxe. Všechno se vrátilo zase až ve chvíli, kdy tu stála Julie a mračila se. Zase jsem pocítila jeho nepřítomnost a tíhu na hrudi. Když jsem cvičila na konkurz do berlínského orchestru, chodila jsem do knihkupectví a Max poslouchal celé hodiny, někdy mi přinesl čaj uprostřed noci, abych zůstala svěží a měla dost tekutin. „Půl jedenácté,“ pronesla Julie přísně. „A chlapci jsou ještě vzhůru. A Friedrich je naštvaný. A nejspíš i všichni sousedé. Překvapuje mě, že ještě nikdo nezavolal policii, děláš hrozný rámus.“

„Omlouvám se,“ řekla jsem a myslela to vážně. Nechtěla jsem Moritzovi a Levinovi - ani sousedům - upírat spánek. „Jen deset minut. Můžu hrát na záchodě. Zvuk se tam tolik neponese. Neuvědomila jsem si, že je tak pozdě.“

Julie zavrtěla hlavou „Hanni, už ne. Je moc pozdě. Už žádné hraní.“ Otevřela jsem pusu, abych Julii vysvětlila, že jdu ráno na konkurz, abych jí pověděla o maestru Philipovi, ale ona řekla: „Měli jsme s tebou trpělivost, ale čeho je moc, toho je příliš.“ Kousla jsem se do rtu. Julie mi nikdy nerozuměla a celé ty roky ani celá ta dálka, která nás dělila od Berlína, vůbec nic nezměnily. „Friedrich ti domluvil pohovor v nemocnici. Objevilo se místo v oddělení záznamů. Jsi dobrá písařka. Je to práce na poloviční úvazek, takže pořád budeš mít čas na odpočinek a chlapce.“

Ve skutečnosti jsem dobrá písařka nebyla, dokonce ani použitelná písařka. Moje prsty byly stvořeny pro struny houslí, ne pro klávesy psacího stroje. I přesto jsem kývla. Zítra půjdu na konkurz, a když mi maestro Philip nabídne místo v orchestru, teprve pak o tom povím Julii. Když uvidí, že se hrou na housle dají vydělat peníze, třeba najde víc pochopení.

„A teď dobrou noc,“ řekla o něco jemnějším tónem. Natáhla ruku a zastrčila mi za ucho neposlušnou loknu. „Pěkné sny, Hanni.“

Zhasla a zavřela dveře. Stála jsem v naprosté tmě a housle jsem dál držela v ruce. Znovu jsem je dala pod bradu. Kladla jsem prsty na struny a vedla smyčec vzduchem. Zavřela jsem oči a ocitla se v Gutenstatu, v knihkupectví s Maxem.

Prostě mu zahraj oheň, řekl mi Max jednou. Nebudou mít na výběr, přijmou tě. Dal mi ruce na ramena a já se cítila lehčí. Zelené oči mu překypovaly vroucností, usmíval se a odhalil křivý přední zub. Na okamžik existoval pouze on. I housle šly stranou. Chtěla jsem natáhnout ruku, pročísnout mu hnědé kudrny, ucítit na dlani strniště vousů. Ale tolik mě naštvalo, že odjel, že jsem jeho ruku setřásla a místo toho jsem pokračovala ve hře. Proč jsem ho tehdy nepolíbila? Proč jsem se ho nedržela?

Teď mi zbyly jen housle. Dlouho jsem stála ve tmě a kladla prsty na struny. Po nějaké době jsem už nedokázala stát. Následovala neklidná noc, během níž se mi zdálo o hraní na konkurzu. Donutili mne hrát pro samotného Hitlera. Vzbudila jsem se celá zpocená a roztřesená a jen taktak že jsem nahlas nevykřikla.

Vyplížila jsem se z domu hned po rozednění, než se Julie a Friedrich probudí a začnou mi něco říkat. Nechtěla jsem slyšet v hlavě jejich hlasy a jejich pochyby, až budu hrát. Zastavila jsem se na trhu v Carnaby Street nedaleko školy. Chtěla jsem čaj a nějakou snídani, ale zapomněla jsem si vzít přídělové lístky. Pořád jsem si nemohla zapamatovat, že jsou zapotřebí, že byla válka a potraviny jsou stále nedostatkovým zbožím. Přivykla jsem pohledu na mezery po vybombardovaných domech, hromad suti a popela jsem si už skoro nevšímala. Tak svět prostě vypadal, tady a teď. Sama jsem se tak cítila: vybombardovaná a zlomená, a přece jsem se dál nějak protloukala životem.

Dnes to však bylo jiné. Dnes tu byla příležitost, hudba. Takže k čemu snídaně? Pomalu jsem šla na konkurz a v duchu si přehrávala skladbu. Cítila jsem jistotu, že dnes budu hrát dobře. Otázkou bylo, zda bude maestro Philip poslouchat. Bude muset. Když jsem hrála v Německu, poslouchali vždycky. Mamele mi vždycky říkala, že hraní je mým darem. A věděla jsem, že to tak pořád je, ať tomu Julie a Friedrich rozumějí, nebo ne.

Dveře do zkušebny byly zamčené, ale když jsem zaklepala, maestro Philip hned odemkl a pokynul mi, ať vejdu. Místnost byla malá, menší než v Berlíně, dokonce jen z poloviny taková, v jaké jsem cvičívala na konzervatoři. Tady však šlo o skutečný orchestr, o placenou práci houslistky. To, co jsem vždy chtěla, i když jsem si to nepředstavovala zrovna takhle.

„Až budete připravená…“ řekl maestro přezíravě a velkou rukou mi ukázal k pódiu. Vystoupala jsem nahoru a nadechla se vlhkého, zemitého odéru zkušebny. Má mysl věděla, že jsou to už celé roky, co jsem naposled stála na pódiu při přehrávce, ale srdce nepociťovalo žádnou proluku v čase. Tady jsem doma.

Zvedla jsem housle k bradě. Mohla bych vyndat noty, ale nepotřebovala jsem je, neobtěžovala jsem se rozložit je na stojánek. Pak jsem zavřela oči a hrála jsem. Hudba byla oheň a světlo, prsty se pohybovaly, věděly jak. Paže a tělo se pohybovaly s nimi. Znovu jsem naživu. Poprvé od příjezdu do Londýna jsem byla neurčitým způsobem šťastná.

Když jsem skončila, ztěžka jsem oddychovala. Spustila jsem ruku se smyčcem podél těla a otevřela jsem oči. Maestro seděl v přední řadě, obličej naprosto bez výrazu, takže nebylo jasné, zda se mu má hra líbila, či ne. „No?“ zeptala jsem se napjatě.

„Zůstaneme v kontaktu,“ řekl maestro.

„V kontaktu?“

„Asistentovi u dveří na sebe nechte kontakt. Tento týden přijde hodně houslistů. Hodně zájemců.“

Proč jsem předpokládala, že jsem jediná? Že ho hraním ihned přesvědčím? V Berlíně jsem se nejdřív musela dostat na konzervatoř jako studentka hudby, a tam do třídy Herr Fruchtenwaldera, nejlepšího učitele, který tam byl. A až pak jsem absolvovala konkurz do orchestru. „Dáte mi vědět?“ hlas se mi trochu třásl.

„Pokud se neozvu, vybral jsem někoho jiného,“ pravil maestro.

Max, 1932

Když šla Hanna s Maxem na první návštěvu k Johannovi a Else, vzala s sebou housle. Elsa Maxe požádala, aby ji o to poprosil. Max toho o Hannině hře navykládal tolik, že ji chtěla slyšet na vlastní uši. Když se jí Max o Elsině přání zmínil o přestávce ve škole, byla proti: „Nechci hrát tvým přátelům,“ řekla, „chci se s nimi jen seznámit.“ Max se ji snažil přesvědčit, že může udělat obojí, ale nebyl si jistý, že ho vnímá. Pak se ale odpoledne objevila v knihkupectví a housle měla v ruce.

„Pojďte dál,“ pozvala je Elsa jemně. O rameno se jí opíralo miminko. „Emílie usne jen takhle,“ usmála se a uvedla je do jídelny. „Maso je skoro hotové.“

Hanna se nabídla, že pomůže v kuchyni. Odložila housle a odešla za Elsou. Max a Johann si tak mohli před večeří promluvit. „Pojďme ven,“ zašeptal Johann. „Elsa nás zabije, jestli probudíme malou.“

Od narození Emílie se s nimi Max viděl jen jednou, před šesti týdny. Byla sice ještě maličká, ale už převrátila všechno vzhůru nohama. Johann si stěžoval, že se pořádně nevyspal už celé týdny a nemůže se s Maxem o sobotách scházet. Jenže Max se každou sobotu po západu slunce setkával s Hannou a provinile si uvědomil, že mu přítel skoro nescházel. A teď si ani nevšiml tmavých kruhů pod jeho očima.

„Nabídl bych ti pivo,“ zašeptal Johann, „ale bojím se jít do kuchyně. A nevím, jestli bych ho sám zvládl vypít. Asi bych pak usnul přímo tady na verandě.“

Max se usmál a zavrtěl hlavou. „Jsem v pohodě,“ řekl. Na sezení venku byla moc zima, ale Johann si nejspíš lednový chlad neuvědomoval. Max si zapnul kabát a hlouběji si narazil klobouk.

Blížila se pátá hodina a v neděli vlaky přestávaly jezdit dřív. Hanna měla v plánu dnes poprvé přespat u něj v bytě a zítra ráno dojet vlakem na konzervatoř. Matce a sestře zalhala, řekla jim, že přespí u kamarádky Gerty. Max dostával závrať už jen při pomyšlení, že s ní stráví celé hodiny, celou noc, že bude spát vedle něj v posteli. Bylo těžké myslet na cokoliv jiného, soustředit se na to, jak Johann popisuje, že Emílie nechce spát, když je venku tma.

„Chceš slyšet něco fakt šíleného?“ zeptal se ho Johann. Max zamrkal, otřásl se zimou a zaměřil pozornost na kamaráda.

„Co, Johanne?“

„Zdálo se mi, že vidím tvého otce. Ve vlaku před pár týdny.“

„Cože?“ Maxovi se rozbušilo srdce při pouhém pomyšlení na otce. Jak rád by ho seznámil s Hannou, jak rád by s ním mluvil o knihách, o životě…

Johann se zasmál. „To je tím nedostatkem spánku. Už mám halucinace.“ Zavrtěl hlavou. „Přísahal bych, že je to on. Dokonce jsem k němu přišel a oslovil ho, Herr Beissinger!“

„A co ten muž udělal?“ Max si vzpomněl na otevřené dveře od skříně v knihkupectví a zatočila se mu hlava. Přinutil se pomalu, zhluboka nabrat dech.

„Co by udělal každý rozumný člověk. Na další zastávce vystoupil a ani se neohlédl. Ale, proboha, přísahal bych, že to byl on. Ten klobouk - pamatuješ, ten, jak ho nosil každý den, když jsme byli děti?“

Max kývl. „Hnědá buřinka.“ Matka mu ho kdysi koupila, a když zemřela, otec buřinku odložil na celé měsíce.

„Ano, tahle buřinka. Ten muž měl stejnou,“ řekl Johann. „Elsa říká, že mě šálí smysly… že tvůj otec byl jediný otec, kterého jsem kdy poznal, a když jsem teď sám otec, všechno se mi plete v hlavě.“

„Ono se to zas rozplete.“ Max položil ruku Johannovi na rameno a snažil se kamaráda uklidnit. Svým způsobem na něj ale i žárlil. Co by dal za to, vidět znovu otce. I když to ve skutečnosti nebyl on.

„Jídlo je hotové.“ Hanna vystrčila hlavu ze dveří a přerušila jejich hovor. Otřásla se. „Vždyť mrzne. Uženete si smrt.“

„Mrzne?“ zeptal se Johann.

„Ano.“ Max vstal. „Pojď, půjdeme dovnitř. Elsa mě zabije, jestli tě nechám zmrznout.“

Emílie spala přivinutá k Elsině hrudi po celou večeři. Jedli a bavili se šeptem, snažili se ji nebudit. „Jinak jsme docela normální,“ zašeptala Elsa směrem k Hanně. „Přísahám, že normálně to u nás takhle nechodí.“

Hanna se usmála a pochválila Else jídlo. Max se cítil lehký jako pírko. Bylo mu dobře. On a Hanna. Johann a Elsa.

Emílie se probudila v okamžiku, kdy dojídali, a Elsa ji začala kojit. Johann vstal a sklidil ze stolu. „Zahraješ nám?“ zeptala se Elsa Hanny.

„Nechci rušit dítě,“ odpověděla Hanna.

Elsa zavrtěla hlavou. „Nesmysl. Teď se krmí a ani si nevšimne.“

Hanna se podívala na Maxe. Usmál se na ni. Chtěl, aby Elsa a Johann slyšeli a viděli Hannu hrát, aby porozuměli, jak je výjimečná. Byl rád, že vzala housle s sebou.

„Dobře, tak jen chvilku,“ řekla Hanna. Vstala a vyndala housle z pouzdra. Přešla ke krbu, zavřela oči a zahrála tichou, pomalou skladbu. Max měl plný žaludek jídla a teplo z krbu mu ohřívalo kůži.

„Jako kouzlo,“ vydechla Elsa, když se Hannina hra rozezněla domem.

Když pak přišli k němu, Max znervózněl. Vídal se už s Hannou celé měsíce. Chodili do kina a na kávu, Max navštívil několik jejích recitálů a zkoušek, líbali se víckrát, než dokázal spočítat - spěšně na dobrou noc u vlaku, pomalu a vášnivě ve tmě kinosálu - a tehdy vždy zatoužil po něčem dalším. Ačkoliv si dnes večer nic neřekli, bylo oběma jasné, že dnes v noci k něčemu dalšímu dojde. Tedy, Max si to tak představoval a doufal, že Hanna chce totéž.

Vycházeli po schodech vedoucích k jeho bytu. I Hanna vypadala nervózně. Řekla mu, že si zapomněla vzít něco na spaní, a pak se rozechvěle zasmála. Max jí ze skříně vyndal jednu ze svých košil.

Převlékla se na záchodě a pak si vyčistila zuby (kartáček doma nezapomněla). Poté vešla do ložnice. Košile jí byla velká - sahala jí až po kolena. Vyhrnula si rukávy, ale pořád jí sahaly až k zápěstí. „Ahoj,“ řekla plaše a dívala se na své bosé nohy. Pak k němu vzhlédla.

„Ahoj.“ Usmál se na ni a ona mu úsměv oplatila. Stáli naproti sobě a žádný z nich se nepohnul. Strávili spolu hodně času. Nyní to ale bylo jiné a oba to věděli. „Nemusíme… dělat nic,“ řekl nakonec a přistoupil k ní. „Můžeme jít spát.“

Natáhla se pro jeho ruku a propletla prsty s jeho. „Nechci jít spát,“ řekla. „Tedy pokud nechceš ty…?“ jemně ho zatahala za prsty. Škádlila ho. Věděla, že ani on nechce jít spát.

Vyprostil prsty a přesunul se ke knoflíčkům košile, kterou si právě oblékla. Sotva rozepnul vrchní knoflíček, zvedla ruku. „Udělám to,“ zašeptala. Hbitě rozepínala jeden knoflík za druhým, precizně, jako když hrála na housle. S důvěrou, zkušeně.

Pod košilí byla úplně nahá, a když si rozepnula knoflíčky, bylo vidět křivky jejích ňader a ploché břicho. Vzala ho za ruku a vedla ji k nahé kůži hned pod prsy. Když se jí dotkl, zachvěla se. „Je ti zima?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. „Ne,“ řekla. „Jenom jsem tak… naživu.“

A tak se cítil i on. Naživu.

Hanna, 1946

Uplynul týden, dva a maestro Philip se neozval. Nejdřív jsem čekala u telefonu v Juliině kuchyni, ale jak týdny plynuly, začínala jsem chápat, že pro mě telefon nikdy nezazvoní. Pátrala jsem v novinách po konkurzech u jiných orchestrů, ale jiný se teď v Londýně nekonal. Julii se nedalo donekonečna říkat ne, takže jsem se nakonec vydala na pohovor, který mi vyhlédla, psaní záznamů v nemocnici. Cítila jsem se ochromená na těle i na duchu, když jsem se podle Friedrichových pokynů sunula deštěm po Carnaby Street do nemocnice. Byla jsem ještě mladá, měla jsem před sebou mnoho let života - a představovala jsem si jeho zbytek bez houslí, bez Maxe: velké, pusté prázdno vyplněné dlouhými, nudnými dny a bezesnými nocemi. Skoro jsem se nemohla nadechnout.

Žena, která se mnou dělala pohovor, se moc nevyptávala, a pokud si všimla, že se mi vlasy na dešti zkroutily a rozcuchaly, nebo že vůbec vypadám zpustle a o práci se ani v nejmenším nezajímám, nedala to najevo. „Můžete začít hned zítra, slečno Ginsbergová,“ pověděla mi. „V devět přesně.“

„Vypadáš smutně, Tante,“ řekl mi Moritz toho dne u večeře. Julie a Lev vzhlédli od talířů a jejich pohledy se zastavily na Moritzovi a pak na mně. Friedrich kouřil a četl si noviny. Neobtěžoval se poslouchat hovor. Naštěstí pro něj v Londýně nebyly cigarety na příděl a on kouřil jak fabrika. Ten smrad jsem nemohla vystát. Nedokázala jsem si představit, jak se s ním Julie může líbat.

„Ne,“ odvětila Julie. „Tante není smutná, naopak, je moc šťastná, protože dnes dostala práci.“

„Budeš hrát v orchestru?“ Moritzovi se údivem rozšířily oči a Lev ho pod stolem nakopl. Moritz zasténal a mnul si nohu.

„Skutečnou práci,“ řekla Julie vesele, „v nemocnici, kde pracuje tatínek.“

„V nemocnici?“ Moritzovi zaznělo v hlase zklamání. „Řeknu ti vtip, třeba tě rozveselí,“ navrhl po chvíli.

„Drahoušku, něco jsem ti řekla.“ V Juliině hlase zazněla netrpělivost. Moritz zkoušel její nervy. „Tante je šťastná. Nepotřebuje vtipy. Sněz večeři.“

„Had leze z díry, vystrkuje kníry,“ začal Moritz a podíval se na mě s šibalským výrazem ve tváři.

„Friedrichu.“ Julie podrážděně zvedla ruce. „Můžeš udělat něco se svým synem, který neví, jak se gentleman chová u jídla?“ Friedrich si potáhl z cigarety a pokrčil rameny.

„Za ním leze hadice,“ Moritz pokračoval a vrhl postranní pohled na Leva. Ten se mimořádně soustředil na jídlo a předstíral, že neposlouchá. „Syčí, že jsi opice.“ Moritz se zakuckal smíchy.

Usmála jsem se na něj, čímž jsem chtěla ocenit jeho snahu, přestože si za ni vyslouží nucený odchod do svého pokoje. Pak jsem vstala. „Omluvte mě.“ Juliin rozlehlý dům mě dusil - Juliina pravidla, Juliina rodina, Juliina představa o ideální práci, Friedrichův kouř z cigaret vznášející se nad jídelním stolem… „Dneska nemám moc hlad.“

* * *

Vyšla jsem ven a zhluboka se nadechla. Na všudypřítomnou londýnskou vlhkost jsem si ještě nezvykla a nejspíš ani nikdy nezvyknu. Dala bych všechno, abych se mohla vrátit do Gutenstatu, do knihkupectví k Maxovi, na konzervatoř k Herr Fruchtenwalderovi, do pekařství ke Gertě, nebo do malého domku k Johannovi a Else obdivovat jejich krásné dcerky. To všechno mi přišlo nemožné, neuvěřitelné. Byla jsem úplně bez citu, prázdná a nedokázala jsem si představit, že budu někdy ještě naživu.

Ale jsi svobodná, pomyslela jsem si a zaplavil mne pocit úlevy. I když mi to hned zas připadalo jako podivná myšlenka a podivná úleva.

Následujícího rána v nemocnici přede mě položili kupu rukou psaných záznamů a psací stroj. Ťukala jsem do něj dvěma prsty, písmeno za písmenem, ne jako ostatní ženy v místnosti, které bez námahy psaly všemi deseti a nemusely se dívat na klávesnici. Psaly tak, jako já hraju na housle.

V písárně bylo vedro a mně se začalo dělat nevolno. O půl jedenácté jsem si musela udělat přestávku. Zeptala jsem se vedoucí Mary, zda mohu na půl hodiny na oběd. Mary, vysoká blondýna se silným irským přízvukem, se zamračila, avšak mávla rukou a já usoudila, že to znamená ano. Naštěstí jsem byla zaměstnaná jen na poloviční úvazek, takže pracovní doba mi měla skončit ve dvě hodiny. Pak vyzvednu chlapce ze školy a dovedu je domů. Devadesát minut mezi devátou a půl jedenáctou mi přišlo nekonečných, takže jsem si vůbec nebyla jistá, jestli to zvládnu.

Vyšla jsem po schodech do nemocniční kantýny, i když jsem neměla moc hlad. Přídělové lístky tu nebyly zapotřebí, což jsem ocenila a koupila si sušenky a čaj. Posadila jsem se ke stolu v rohu, drolila sušenku a přepadl mě pocit viny, když jsem si vybavila, jak na mě Julie ječí, že ještě dnes lidé hladoví. Přinutila jsem se párkrát si ukousnout.

„Promiňte.“ Vylekal mne mužský hlas. Vzhlédla jsem. Nikdy jsem ho neviděla. Muž ve středních letech měl na hlavě výbuch rudých vlasů, na obličeji pihy a na sobě bílý lékařský plášť, na kterém bylo modře vyšito Dr. Childs. „Jste Friedrichova švagrová, že ano?“

Nebyla jsem zvyklá na identifikaci ve spojení s Friedrichem, nebo jako něčí švagrová. Byla jsem Hanna Ginsbergová, houslistka. Jenže v Londýně jsem zřejmě prostě Friedrichova švagrová. Kývla jsem.

„Jsem Henry Childs.“ Natáhl ke mně ruku, ale já ji nepřijala, nebyla jsem si jistá, jaké má úmysly, a neměla jsem náladu na seznamování. Svěsil ruku podél těla. „Promiňte, že vás ruším při jídle,“ pokračoval a vrhl pohled na sušenku na ubrousku. „Friedrich mi pověděl o vašem… o tom, co se vám stalo.“

„O čem přesně?“ zeptala jsem se stroze.

„O všem… myslím.“ Odtáhl židli od stolu. „Mohu se posadit?“ nečekal na mou odpověď a sedl si na židli. Povzdychla jsem si. Nechtěla jsem se bavit s ním ani s nikým jiným. „Zabývám se psychikou. Přesněji řečeno, dělám výzkum v oblasti paměti. Pracovali jsme tu se spoustou vojáků, kteří se vrátili z války a v paměti jim chyběly celé časové úseky. I s takovými, kteří zřejmě neměli žádné fyzické zranění.“ Vzpomněla jsem si, co říkal Herr Doktor v Berlíně: žádné fyzické trauma. Ale něco jiného, něco, co mou mysl přimělo vrátit se k oné noci v knihkupectví s Maxem. Kousla jsem se do rtu, abych zadržela slzy. „A, totiž, doufal jsem, že byste si se mnou mohla chtít promluvit o tom, co se vám stalo,“ dodal.

„Není o čem.“ Vstala jsem a schovala zbytky sušenky do ubrousku. Pak jsem se rozhlédla, kde je koš. Henry Childs také vstal, vzal mi ubrousek z ruky a odnesl ho do koše. Vydala jsem se k východu z kantýny. Nechtěla jsem s ním mluvit o tom, co se mi stalo, o tom, co jsem kdysi měla v Německu a co mi bylo ukradeno. Bylo mi jedno, čím se zabývá, a naštvalo mě, že Friedrich o mých osobních záležitostech vykládá za mými zády svým kolegům.

„Vyvinul jsem určité metody…“ zavolal za mnou. „Někteří lidé si dokonce vzpomněli.“

Zastavila jsem se. Určitě si chci vzpomenout?

Chtěla jsem všechno zpátky. Maxe, housle, společný život v Gutenstatu. Ale nevěděla jsem, kde je Max teď, a když si na něco vzpomenu, může mě to k němu dovést. Ale co když si vzpomenu na něco hrozivého? Co když jsem měla dobrý důvod zapomenout?

„Pokud se někdy před prací budete chtít stavit u mne v ordinaci… bývám tu ráno brzy. Najdete mě ve čtvrtém patře,“ dodal doktor Childs.

Pokračovala jsem v chůzi a dělala, že ho neslyším.

Nicméně jsem na Henryho Childse myslela v následujících týdnech a měsících více než dost. Ani tak jsem ale nebyla schopná dostavit se do jeho ordinace ve čtvrtém patře.

Nový život mne dusil. Zoufale jsem toužila po Maxovi, po houslích a po pocitu sounáležitosti, který jsem měla tenkrát, zamilovaná, krásná a naživu. Na druhé straně byli Julie a synovci a pitomá práce písařky. Začala jsem si… zvykat. Na to, co je normální teď. Každý den jsem ale prožívala otupěle, jako ve snách. Začínala jsem chápat, že pokud mám ještě někdy něco cítit, budu muset tohle všechno přijmout jako novou realitu. Budu muset najít nový způsob, jak prožívat radost a lásku.

Jenže skutečnost byla taková, že se mi nový život nedařilo přijmout. Večer, když Julie a chlapci usnuli, jsem se ve tmě svého pokoje chápala houslí a neslyšně pohybovala prsty po hmatníku. V duchu jsem slyšela jednotlivé skladby, cítila je v srdci. Jen to mne drželo nad vodou, abych se nezbláznila. Housle mi připomínaly, že mám uvnitř oheň a cítím ho, i když jen letmo a tiše.

Procházela jsem kolem dokola prstoklady skladeb, dokud jsem nebyla tak unavená, že už jsem nemohla udržet víčka otevřená. Pak jsem upadala do neklidného spánku a v něm opět snila o houslích, avšak sen se často proměnil v noční můru. S hrůzou jsem procitala a nedokázala si vybavit, kdo nebo co mne vyděsilo. Věděla jsem pouze to, že ve snu bojuji o život.

Také se mi často zdálo o Maxovi. Byla jsem přešťastná, když jsem se ve spánku do knihkupectví vrátila, a hluboce zarmoucená, když jsem procitla a všechno bylo pryč - znovu, znovu a znovu. Strávila jsem v knihkupectví tolik času, že jsem ho začala vnímat jako domov. Max byl můj domov. A když se mi o něm zdálo, byl tak skutečný, tak blízko. Cítila jsem knihy, Maxovy silné ruce na obličeji, na kůži. Líbala jsem ho, tiskla se k jeho vysokému, štíhlému tělu, jako by bylo skutečné.

Sny však často končily špatně, jako většina ostatních. Dveře obchodu se rozletěly, dovnitř vpadli členové SA, muži v ošklivých hnědých uniformách mi přikázali, abych jim zahrála na housle, a já se probudila celá zpocená, s Maxovým jménem na rtech.

„Maxi,“ zvolala jsem do tmy, na nikoho. Věděla jsem, že jsem v Londýně, v bezpečí, v Juliině domě. Ale skutečně v bezpečí jsem se necítila.

V prosinci jsem byla naprosto vyčerpaná. Skoro jsem nespala, nejedla. Na housle jsem doopravdy nehrála. Byla jsem dutou verzí sebe samé.

Mamele tak hluboce věřila v můj talent pro hru na housle. Podporovala mne odmalička, a když zemřela, věřil v můj talent Max. A teď jsem měla jen sebe, byla jsem vyčerpaná a od rána do večera jsem cítila prázdnotu a smutek. Nevěděla jsem ale, jak to zarazit.

Mohl by mi Henry Childs pomoct? začala jsem si říkat.

Musím něco zkusit. S někým mluvit. Jednoho chladného prosincového rána jsem vyšla z Juliina domu před rozbřeskem, vydala se k nemocnici a vyšla do čtvrtého patra. Zaklepala jsem na dveře Henryho Childse.

Max, 1932

Hanna začala trávit většinu sobotních nocí u něj v bytě a nacházela důvody, proč najednou tak často přespává u Gerty. Max se ještě neseznámil s Hanninou matkou a sestrou Julií. Když se jí zeptal, kdy se tak stane, jen zavrtěla hlavou a protáhla obličej.

„Ty se za mě stydíš?“ zeptal se jí.

„Za tebe?“ položila mu svou malou ručku na tvář. „Ne. Ani v nejmenším,“ řekla. „Ale Julie je někdy příšerná. A matčina nemoc může… být nepředvídatelná.“ Hannina matka měla něco se srdcem, někdy bývala nesmírně unavená, jindy se jí plíce zaplnily vodou, což ústilo v záchvaty strašného kašle.

Ale pokud měli mít vážný vztah, který bude trvat navždy, jak Max doufal, musí se s její rodinou seznámit bez ohledu na to, že je Julie hrozná a matka nemocná. I tak jsou její rodina. „No tak,“ domlouval jí čas od času. „Prostě mě pozvi na večeři.“

Vždycky se jen zasmála, zavrtěla hlavou nebo ho začala líbat a rukama mu zajíždět k pásku kalhot. Když se ho dotýkala, skoro nebyl schopen dýchat, myslet ani pokládat otázky. Rozhovor na nějaký čas skončil. Milovali se a on pak odplul do bezstarostného spánku. Někdy ho uprostřed noci vzbudily zvuky jejích houslí linoucí se z obchodu a on ležel v posteli a ve tmě vnímal její hru.

* * *

Během týdne se moc nevídali. Hanna cvičila, chodila na své hodiny na konzervatoř, kdežto Max se pro následující semestr na žádný kurz nezapsal. Ekonomika se nezlepšila, naopak. Adolf Hitler získal v březnových volbách dost hlasů, aby mohl v dubnu vyhlásit dodatečné volby. Max sice nevěřil, že by mohl vyhrát, ale bylo těžké pochopit, že stále víc krajanů volí muže, který otevřeně nesnáší Židy. Obával se o Hannu, její rodinu a vůbec se mu nelíbil směr, kterým se jeho země ubírala. Když se o tom pokoušel mluvit s Hannou, jeho obavy rozptylovala. „Nikdy nevyhraje,“ říkala vždycky. „Nedělej si starosti. Lidé nesnášejí Židy od počátku věků. No a co?“

A nejspíš měla pravdu. On však cítil, že je něco ve vzduchu, když šel po ulici nebo jel vlakem. Lidé pronášeli nepěkné komentáře o Židech, a to otevřeně na veřejnosti, jako by takhle mluvit bylo normální. Antisemitismus se v jejich zemi stal intenzivním spodním proudem a Hanna si toho ani nevšimla, jelikož byla relativně izolovaná díky houslím a konzervatoři.

S finanční rezervou po otci mohl Max pokračovat a provozovat obchod ještě několik let, a to i kdyby vydělával jen minimum, nebo i nic. Ale on už neviděl celý svůj život a budoucnost pouze v Gutenstatu, jako kdysi. Třeba je i nějaký jiný život. Hannu brzy čeká konkurz do orchestru, a i když slíbil otci, že obchod nikdy neopustí, začal o tom uvažovat. Otec by mu přál, že je zamilovaný, chtěl by, aby byl šťastný, i kdyby to znamenalo odejít z rodinného obchodu.

Jednou, v sobotu v noci, když vedle sebe leželi nazí v Maxově posteli, zašeptal Hanně do ucha, že s ní půjde kamkoliv, až se dostane do orchestru a ten se vydá se na turné. Nebo se aspoň přestěhuje do centra Berlína, aby to měla blízko na každodenní zkoušky, a začne tam s ní nový život. „Ty by ses pro mě všeho vzdal?“ zeptala se ho překvapeně.

„Ty jsi pro mě všechno,“ odvětil.

Týden před dubnovými dodatečnými volbami Hanna konečně Maxe pozvala k nim domů. Julie zrovna oznámila, že se zasnoubila se svým nápadníkem Friedrichem, a Hanna konstatovala, že matka i Julie mají dobrou náladu. Julie pozvala Friedricha na páteční šábesovou večeři, takže Hanna oznámila, že si také přivede hosta.

„Hosta?“ škádlil ji Max. V nitru ho to ale docela ranilo. Má se konečně seznámit s její rodinou, ta ale nezná pravdu o citech, které k sobě chovají. „Takže bych tohle na večeři neměl dělat?“ Naklonil se k ní a políbil ji na ústa. Pak si ji k sobě přitáhl.

Odtáhla se a zamračila. Nepobavil ji. „Doufám, že vtipkuješ.“

Vtipkoval. Samozřejmě by ji takhle nelíbal před její matkou a sestrou. Ale chtěl by ji vzít za ruku, pohladit ji po paži nebo jí odhrnout vlasy. Nemohl být v její blízkosti a občas se jí nedotknout. „Stejně bude jasné, že jsem do tebe zamilovaný,“ řekl jí. „Nemůžu si pomoct.“

„Já vím,“ řekla. „Proto jsem s pozváním na večeři čekala, dokud jsem si nebyla jistá, že i já jsem zamilovaná do tebe.“

V pátek, po cestě k Hanninu bytu se Max zastavil v květinářství. Chtěl koupit květiny, které by Frau Ginsbergové učarovaly. Předchozího večera si vyžehlil oblek a snažil se v něm pohybovat tak, aby ho příliš nezmačkal. Knihkupectví zavřel už ve čtyři hodiny, takže měl dost času stavit se pro květiny, chytit vlak a dojít do Maulbeerstraße před setměním.

V květinářství uviděl lilie, stejné, jaké přinesl Hanně na první recitál. Pro Hanninu matku a sestru však chtěl něco decentnějšího. Nakonec vybral kytici žlutých a růžových růží. V přeplněném vlaku je chránil vlastním tělem, aby se okvětní plátky nepomačkaly.

Už nějakou dobu nebyl v Maulbeerstraße ani v její blízkosti. První, čeho si všiml, když vystoupil z vlaku, byl veliký hákový kříž, nacistický symbol namalovaný hrozivou červení na budově s číslem dva - na Hannině domě. Byl tu nově, nebo se Hanna rozhodla nic mu o něm nepovědět, jelikož jí říkal, že mu atmosféra v Německu dělá starosti?

Lidé nesnášejí Židy od počátku věků, řekla mu.

Díval se na ošklivý symbol na budově a vzmáhal se v něm vztek. Pomyslel si: Ale nikdy ne takhle.

Hannin domov byl rozlehlejší, než si představoval. Vepředu ho uvítal prostorný salonek, kde paní Ginsbergová seděla na gauči, nohy zabalené do zeleného háčkovaného přehozu. Vedle ní byla prázdná židle. Hannina sestra Julie mu pokynula, aby se na ni posadil. Dodělávala v kuchyni večeři, otřela si ruku do zástěry a teprve pak mu ji podala. „Friedrich tu bude každou chvíli,“ řekla na uvítanou, jako by nevěděla, co si s Maxem počít, a doufala, že Friedrich bude vědět. Předal jí kytici a ona mu poděkovala. Odešla do kuchyně a květiny si vzala s sebou. Byly si s Hannou hodně podobné. Julie byla vyšší, o trochu starší a vlasy měla svázané do ohonu o něco pevněji. Ale nepřišla mu hrozná, jak Hanna říkala, jen měla co dělat s vařením a moc se o něj nezajímala.

Hanna si sedla na kraj gauče a upravila matce přehoz na nohách. „Přines mi šálek čaje, ano, mein Liebling?“ požádala ji matka. Hanna se podívala na Maxe a poněkud zaváhala. „Jen běž,“ řekla matka. „My si zatím můžeme promluvit. Seznámit se.“ Max se na paní Ginsbergovou usmál. Chtěl se jevit sympaticky, velmi si přál se jí zalíbit.

Hanna vstala. V obličeji měla zvláštní napětí. Když hrála na housle, když ho líbala, měla rozzářené oči, živý výraz ve tváři. Teď jí tvář potemněla, ležel na ní stín, který u ní neznal. Usmál se na ni, chtěl ji ujistit, že je všechno v pořádku, i když byl trochu nervózní, že zůstane s její matkou o samotě. Pak se Hanna otočila a odešla do kuchyně matce pro čaj.

„Tak,“ zeptala se Frau Ginsbergová. „Jaké máte s mou dcerou úmysly?“ Šla přímo k věci, to se jí muselo nechat.

„Já…“ Hanna řekla, že matce o Maxovi pověděla jen všeobecně. Měl by zalhat, nebo mluvit pravdu? Rychle se rozhodl, že dá své city pravdivě najevo. „Hannu velice miluji,“ řekl.

„Milujete?“ protáhla obličej a začala kašlat. Kašel zněl příšerně, ale ani Hanna ani Julie nepřiběhly. Pomyšlení, že takový stav je pro ni normální, bylo smutné. „Omluvte mě,“ řekla a položila si ruku na krk.

„Mohu vám něco donést?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou, odmítavě mávla rukou. Chvíli sípala, pak se jí podařilo se utišit. „Beissinger,“ řekla nakonec. „Co je to za jméno?“

Nebyl si jistý, jak odpovědět, aby ji uspokojil. Nepřestávala na něj zírat, čekala. „Můj prapraděd byl jeden ze zakladatelů Gutenstatu,“ řekl nakonec. „Můj dědeček si otevřel knihkupectví a vedl ho až do smrti. Pak ho převzal můj otec a od jeho smrti je obchod můj.“

Kývla. „Obchodníci, ano? Ale nebyli Židé, že ne?“

„Ne,“ řekl. „Beissingerovi jsou protestanti. Matka byla katolička. Já nejsem věřící,“ řekl. „Nebyl jsem vedený k víře.“

„Ech.“ Mávla rukou, jako by nepraktikující křesťan byl horší než praktikující.

Myslela si snad, že když není Žid, bude proto hned podporovat Hitlerovu NSDAP? „Nemyslím, že náboženství hraje u člověka takovou roli,“ dodal rychle. „Tedy pro mne nehraje roli. Mám rád Židy.“ Tváře mu zčervenaly, jak mluvil. Každé slovo vyznělo divně.

Hanna přiběhla z kuchyně s šálkem kouřícího čaje. Výraz v jejím obličeji jasně vypovídal, že slyšela poslední větu. Zavřel pusu. „Tady je to, mamele. Silný a horký. Nech ho trochu vychladnout.“ Položila čaj na stolek u gauče a sama se posadila.

„Víš co,“ řekla matka. „Jsem moc unavená. Pomoz mi do postele, mein Liebling.“

„Ale bude šábes… a Julie toho navařila spoustu, na dnešek jsme dokonce koupily hovězí.“

„Nemám moc hlad. A Friedrich je na cestě. Budete tu mít dva muže, kteří snědí všechno jídlo. Pomoz mi a přines mi svetr. Je mi docela chladno.“

Hanna se zamračila, ale už neprotestovala. Odešla do vedlejší místnosti pro svetr, přehodila ho matce přes ramena a pomohla jí vstát. Frau Ginsbergová pomalu došla k Maxovi, natáhla k němu ruku. „Velice ráda jsem vás poznala, Herr Beissingere,“ pronesla, a než jí stačil říct, aby mu říkala Maxi, že Herr Beissinger byl jeho otec, naklonila se k němu a řekla tlumeně: „Ale marníte čas. Moje Hanna se potřebuje soustředit na housle a kromě toho bude milovat jenom Žida a jenom za Žida se vdá.“

Frau Ginsbergová se odebrala do postele a po zbytek večera se již neobjevila. Max však o jejích slovech přemýšlel po celou večeři. Slyšel je v Juliině zdvořilém, leč odměřeném hovoru - zda si chce přidat podruhé, potřetí, v Friedrichových otázkách - jak v současnosti prosperuje obchod s knihami… v modlitbě, které nerozuměl, v hutném chlebu chala, který lámali. A v Hannině napjatém výrazu a kradmých pohledech na něj a na sestru po celou dobu večeře. Těsně před dezertem se ji pod stolem pokusil chytit za ruku, ona se však rychle odtáhla a pomohla sestře sklidit ze stolu.

Po dezertu ho Hanna vyprovodila ke vchodu. Zavřela za nimi dveře, takže v temnotě zůstali sami. Max ji objal, políbil ji na temeno hlavy a nadechl se citronové vůně jejích vlasů a melasového odéru kalafuny z její kůže. Vůni kalafuny dřív neznal a spojoval si ji s Hannou. „Pojď se mnou,“ zašeptal jí do vlasů. „Přespi dnes u mě.“

„Víš, že nemůžu,“ odvětila a malinko se od něj odtáhla. „Je šábes.“

„Zítra?“

„Zkusím to,“ řekla.

„Slib mi to,“ odpověděl.

Stoupla si na špičky a rychle ho políbila na ústa. Přitiskl si ji k sobě. Nechtěl ji pustit, ale vymanila se z jeho sevření. „Musím jít dovnitř,“ řekla ostře. Chtěl na ni zavolat, poprosit ji, aby počkala, aby ho ještě jednou políbila, ujistit se, že se nic nezměnilo. Měl však příšerný pocit, že změnilo a že je příliš pozdě.

Dalšího večera s úzkostí zíral na vchodové dveře obchodu a přemýšlel o slovech Frau Ginsbergové. Co asi řekla Hanně, když odešel? Bylo mu hrozně, když si uvědomil, že její mamele se očividně nelíbí, a to jen a pouze kvůli náboženství. Nebylo to správné a nebylo to fér. Takhle to teď s jeho zemí vypadá. Všechno je černobílé. Buď jste, nebo nejste Žid. Proč mu připadlo, že je jediný, kdo nepřistupuje na taková dělení?

Když slunce zapadlo za obzor a Hanna se neobjevila, začal se bát, že se neukáže už nikdy. Že ji matka přesvědčila, že nejedná správně, že pro ni není dost dobrý. Zrovna když začal z obav šílet, dveře se otevřely, rozezněl se zvonec a před ním stála zadýchaná Hanna. Přiběhl k ní a objal ji.

„Promiň, že jdu tak pozdě,“ omluvila se. „Nemohla jsem přijít dřív.“ Držet ji v náručí bylo tak krásné. Úlevně vydechl. Dělal si hrozné starosti. V objetí vnímal intenzitu, která mezi nimi vždycky byla. Políbil ji, pak se dotkl vrchního knoflíčku jejích šatů. Odtáhla se. „Nemůžu tu dnes zůstat.“

„Cože? Proč ne?“ nedokázal skrýt zklamání.

„Teď když se s tebou setkaly, už mi mamele a Julie nevěří, že jsem bývala u Gerty… myslím, že je jim úplně jasné, že chodím sem.“

„No a co? Tak jim pověz pravdu,“ navrhl Max.

„Nemůžu. Mamele je velmi staromódní. Považuje za nevhodné, aby muž a žena byli vůbec sami spolu v místnosti, když nejsou svoji. No a dál ani…“ umlkla a trochu se začervenala při vzpomínce na to, co spolu dělali nahoře v posteli.

„Tak se pojďme vzít,“ vyhrkl.

„Cože?“ oči se jí rozšířily údivem. Něco takového ji ještě nenapadlo. Max si její reakce nevšímal a pokračoval:

„Ano. Vezmi si mě a pak spolu budeme moct trávit každou noc.“ Slova se z něj spěšně valila a jeho nadšení rostlo. Zjistil, že to nejsou prázdná slova, že to je to, co chce. Chce, aby se Hanna stala jeho ženou, trávila s ním každou noc, veškerý čas.

Ona se však zamračila. „Víš, že nemůžu.“

„Proč ne?“ zeptal se jí. „Můžeš cvičit, jak dlouho budeš chtít. Já se tvé hry nikdy nenasytím. A až tě přijmou do orchestru a vydáte se na turné, pojedu s tebou.“

Neodpověděla, sklopila pohled a dívala se na boty. „Není to kvůli houslím,“ řekla.

„Je to proto, že nejsem Žid.“ Slova a ostrý kašel Frau Ginsbergové ho opět dohnaly. „Ale Hanno,“ řekl. „Vždyť nejsem ani věřící. Je mi jedno, jaké náboženství vyznáváš.“

„Ale já jsem,“ trvala na svém. „Mně to jedno není.“

Jí nebo její matce? Proč s ním tedy trávila čas, když neměla v úmyslu s ním zůstat? „Co to má znamenat?“ zeptal se jí. Nepodařilo se mu skrýt osten zranění a vzteku v hlase.

„Nevím,“ řekla tiše. „Možná bychom si na čas měli dát pauzu. Stejně musím cvičit a nemám čas na…“ hlas se jí zlomil a větu nedokončila.

„Pauzu?“ Hanna mu vstoupila do života a nedokázal si představit, že z něj zase vystoupí. „To nedává smysl,“ řekl. „Miluju tě.“

Poodstoupila, takže mezi nimi vznikl prostor. „Je pozdě. Musím chytit vlak.“

„Prosím, nechoď,“ zaprosil. Vztek ustoupil. Nemůže ji ztratit. Ale pokud teď odejde, stane se to. „Takhle ne.“

„Musím,“ řekla. „Sbohem, Maxi.“ Otočila se a vyběhla ven.

Když Hanna vyběhla, Maxovi ochablo celé tělo. Ohromeně si sedl za pult. Vytáhl láhev skotské, kterou měl otec schovanou nahoře na polici pro případ nouze, a lokl si přímo z lahve. Spalovala mu vnitřnosti a cítil teď všechno ještě intenzivněji, neotupila ho. Ulpěl pohledem na skříni vzadu, upřeně se na ni díval a znovu se napil.

Pokud ho Hanna nechce, pokud ho nemiluje, pak už tu pro něj nic není. Nic nezbylo.

Hanna, 1947

Začala jsem docházet k Henry Childsovi jednou týdně. Nejdříve jsme mluvili o mém dřívějším životě, o všem, na co jsem si vzpomínala: cvičení a hraní na konzervatoři, dětství s mamele a Julií, setkání s Maxem, první čas naší zamilovanosti. Pak se mnou Henry (řekl mi, ať ho oslovuji Henry, nikoliv formálně doktore Childsi) prošel historické události v naději, že mi budou stimulovat paměť. Z výstřižku starých novin přečetl pasáž o Křišťálové noci v roce 1938. Popis Berlína byl tak přesný, že jsem pocítila stesk po domově a bolestně se mi sevřel žaludek. Líčení škody a destrukce - oheň, vysypané sklo. Představila jsem si, jak se to děje v překrásném Gutenstatu, a rozplakala jsem se. Nicméně jsem si na nic nevzpomínala, nevybavovala jsem si žádný vlastní zážitek toho, o čem jsem slyšela. „Nic?“ zeptal se jemně, když jsem si hřbetem ruky otřela slzy z očí. Laskavě mi podal kapesník. A já zavrtěla hlavou.

„Požár Reichstagu, 1933.“ Přečetl další pasáž a já tentokrát kývla a pevně sevřela kapesník v ruce a kroutila jím v prstech. Hned po svatbě Julie a Friedricha, řekla jsem mu. Parlament hořel. Vláda z požáru obvinila komunisty a poté byl vydán Dekret o požáru Říšského sněmu, který nás připravil o veškerou svobodu, což nás, podle vlády, mělo chránit. Má matka, i přes svůj vážný stav, dekret ostře odsoudila jakožto konec Německa. Mýlila se však. Do konce bylo stále ještě daleko.

„To muselo být docela děsivé,“ nadhodil Henry.

„V té době ne,“ odvětila jsem. „Teď to zní šíleně, ale tehdy jsme prostě pokračovali v normálním životě. Měla jsem školu, housle a Maxe, matka byla nemocná a dekret byl tak nějak vzdálený. Něco, co se mě vlastně netýkalo.“ Jen Max věřil, že se mě to týká. Tak moc se bál o mou bezpečnost. Chtěl, abychom odjeli, ale v té době mi to přišlo tak směšné. Přeci se nejde jen tak sebrat a odjet!

„Ach,“ řekl Henry. „Takhle to tady jednu dobu za války také bylo. Dokud se každou noc nerozječely sirény a z nebe nezačaly padat bomby.“

Poprvé mi došlo, jak hrozivé to muselo být za války zde, jaký strach museli Julie a chlapci cítit, když na ně padaly bomby. Každý den jsem vyšla ven a viděla následky - trosky a sutiny. Zvykla jsem si na ně. Jaké ale muselo být destrukci prožít a všechno si pamatovat? „To je mi líto,“ řekla jsem mu. „Muselo to být strašné.“

„Popravdě řečeno to hrozné bylo,“ odpověděl. „Několik nocí jsem si říkal, že musíme všichni zemřít.“

Pomyslela jsem na vysoké počty mrtvých a zraněných, o kterých mluvil Friedrich před pár měsíci u snídaně, o bezpočtu zničených domů. „Vím, že mnoho lidí zemřelo nebo o všechno přišlo,“ řekla jsem. „Asi si o mně myslíte, že jsem sobecká, když jsem tak zahleděná do svých problémů… do toho, nač si nedokážu vzpomenout.“

Henry zavrtěl hlavou. „Vůbec ne, Hanno. Vy jste také přišla o něco velmi cenného. Nemusíte se cítit špatně, že to chcete zpět.“ Díval se na mě a čekal na odpověď. V zářivě zelených očích se mu zračila laskavost.

„Dobře,“ řekla jsem konečně.

„Dobře.“ Podíval se na kapesní hodinky, pak na mne a usmál se. „Budeme pokračovat zase příští týden?“

S Henrym jsem se setkávala jednou týdně po dobu následujících šesti měsíců. Pokračovali jsme v hovorech o všem, co jsem si dokázala vybavit, i o tom, co se mi vybavit nedařilo. Na vše před rokem 1936 jsem se pamatovala velmi živě. Henrymu jsem dokázala říct na den přesně, kde jsem byla, co jsem tam dělala, dokonce i jaký kus jsem studovala. Ale pokud šlo o dobu po roce 1936, měla jsem v hlavě bílo, bez ohledu na to, kolik článků mi Henry četl.

Řekla jsem Henrymu i o svých snech. Hlavně jsem mluvila o jednom, který se mi poslední dobou zdál často: o tom, jak mne Hitler pobízí, abych mu zahrála na housle, a vedle mne stojí nacista bez tváře a míří na mě zbraní. Jak se budím vyděšená a zbrocená potem po většinu nocí, takže už bývá těžké vůbec usnout.

Henry mi vždy bedlivě naslouchal. To se mi na něm líbilo nejvíc. Nedíval se na mě jako na blázna, netrval na tom, abych se pořád nezabývala minulostí, k čemuž se mě čas od času snažila nutit Julie. Poslouchal a všechno si zaznamenával do zápisníku. Když jsem byla frustrovaná, ujistil mne, že je dobré mluvit dál, vytrvat, a že se nakonec dostaneme tam, kam potřebujeme. Lidé se tam obvykle dostanou, řekl mi. Ale po celých měsících bez pokroku jsem přestávala doufat.

„A co vaše housle?“ zeptal se mne jednoho rána, když jsem mu popisovala do nejmenších detailů první a druhý konkurz do orchestru. „Stále na ně hrajete, Hanno?“

Pokrčila jsem rameny. Nechtělo se mi přiznávat, že na ně mohu hrát jen jako, pod rouškou noci, že jsem se skutečného hraní vzdala. „Trochu,“ řekla jsem. „Vlastně ani ne.“

„Měla byste se do hraní zase ponořit,“ navrhl Henry. „Třeba si pak lépe vzpomenete na minulosti. Housle by mohly být dobrý začátek.“

Za několik dní jsem si v novinách všimla, že následující sobotu bude Královská filharmonie hrát první koncert od konce války. Ponořit se, říkal Henry. Věděla jsem, že na ten koncert prostě musím jít. Stále jsem byla zahořklá a naštvaná, že mne maestro nevybral, současně jsem ale chtěla vidět, koho si vybral. A kromě toho každý houslista ví, že jeden konkurz nic neznamená, že někdy to prostě nevyjde. Ale seberete se a jdete dál. Proč jsem připustila, aby jediný konkurz určil podobu mého života v Londýně?

Když jsme byly s Julií malé, vždycky jsme s matkou slavily šábes. Juliina rodina v Londýně to nedělala, takže jsem ho také přestala dodržovat. Nejdřív jsem se kvůli tomu cítila provinile, ale konkrétně tuto sobotu jsem byla ráda, že kvůli tomu nepřijdu o koncert. Už jen při pomyšlení na to, že uslyším živou hudbu, jsem byla bez sebe radostí. A to bylo možná to nejlepší, co plynulo z práce s Henrym - že mi připomněl, že je třeba zůstat dál tím, kým jsem byla. Že moje housle a to, co hraji, jsou pořád důležité.

Julii ani chlapcům jsem neřekla, kam jdu, i když bych Leva a Moritze byla ráda vzala na koncert s sebou, hlavně Moritze. Představila jsem si, jak by se mu zelená očka při hudbě rozzářila. Nechtěla jsem však, aby mi Julie návštěvu vymlouvala, nebo se mě pokoušela zastavit, nechtěla jsem, aby mě nahněvala nějakým povrchním komentářem, který by s největší pravděpodobností pronesla. Julie věřila, že jsem se spokojila se životem písařky na částečný úvazek. V poslední době se zmínila o několika mužích, s nimiž by mi mohla domluvit schůzku. Já jsem to rázně odmítla a ona zatím nechávala věci být, očividně spokojená, že si na sebe vydělávám v nějakém praktickém zaměstnání.

A tak jsem se po obědě vyplížila ven a zamířila na koncert sama. Dnes dokonce i slunce svítilo! Šla jsem po chodníku a zaplavilo mě nadšení, jaké jsem nezažila celé týdny, ba měsíce. Možná i roky. Kdybych si je ovšem pamatovala.

Vklouzla jsem do malého sálu a posadila se do zadní řady. Nechtěla jsem, aby si mě maestro Philip všiml, a trochu jsem počítala s tím, že budu přehnaně kritická vůči houslím. Ale když se hudba rozezněla, pocítila jsem touhu. Orchestr nepodával oslnivý výkon, určitě ne takový jako orchestr v Berlíně. Cellisté nebyli úplně sladění, viola nastoupila s malým zaváháním, všechno jsem si ostře uvědomovala, protože jsme tuto skladbu studovali s komorním orchestrem berlínské konzervatoře. První houslista Stuart Beckham, jak stálo v programu, byl nicméně docela dobrý. Nejdřív jsem ho pozorovala okouzleně, pak s úctou. Bylo možné, že si ho maestro Philip vybral proto, že je lepší než já, nejen proto, že je muž?

Po koncertu jsem postávala nedaleko zadního východu ze sálu, kudy odcházeli hudebníci. Znovu mžilo. (Slunce v Londýně nikdy nemá dlouhého trvání.) Cítila jsem, jak se mi vlasy kroutí kolem obličeje. Snažila jsem se je uhladit. Konečně vyšel Stuart Beckham a já na něj zavolala. Překvapeně se otočil, když zaslechl svoje jméno.

„Dobrý den.“ Natáhla jsem ruku. Přehodil si futrál s houslemi do levé ruky a podal mi pravici. „Neznáte mě. Jsem Hanna Ginsbergová. Dělala jsem konkurz na vaše místo a očividně mě nevybrali.“

„Přišla jste mě zabít?“ Měl hluboký hlas a výrazný britský přízvuk.

„Cože? Ne!“

Zlehka se zasmál. Myslel to v žertu, ale lehce pozdvihl ruku v obranném gestu, a mně došlo, že jsem ho za ni pořád držela. Začervenala jsem se a rychle ruku stáhla. „Napadlo mě, jestli nedáváte hodiny.“ V nemocnici jsem si moc nevydělala a šetřila jsem, abych si mohla dovolit bydlet ve vlastním. Třeba bych ale mohla u Julie bydlet o něco déle a dávat peníze za výuku. Ponořte se, řekl Henry. Věděla jsem, že když začnu znovu hrát, budu naživu, ať už se na minulost rozpomenu, nebo ne.

„Hodiny?“ Stuart nadzvedl obočí. Taková vyhlídka ho překvapila.

„Můžu vám zaplatit. Asi ne moc…“ dodala jsem. „Kolik byste chtěl?“

„Nejste zdejší, že?“ přešel Stuart můj dotaz. „Váš přízvuk…“

Stuart pro mě byl po řadě měsíců první osobou, která neznala můj příběh. Všichni v nemocnici o mně věděli od Friedricha a s výjimkou Henryho se na mě dívali jako na blázna nebo na zlomeného člověka nebo na obojí. Stuart se na mě díval se zvědavostí. „Vyrůstala jsem u Berlína,“ řekla jsem. „Když jsem byla mladší, studovala jsem housle. Po válce jsem se přestěhovala sem, k sestře, a hraní mi chybí.“ Všechno byla pravda a zbytek jsem nerozváděla. Stuart kývl. Má odpověď ho uspokojila.

„Bůh ví, že peníze by se mi hodily,“ odpověděl nakonec. „Co byste řekla na dvě libry? A středeční večery? Ten den nezkoušíme.“

„Ano,“ řekla jsem, i když dvě libry byl téměř celý můj týdenní výdělek v nemocnici. Bylo mi to jedno. „Středa večer je perfektní.“

„Máte pero a papír?“ zeptal se. Zalovila jsem v kapse a našla pero, papír ne. Podala jsem mu pero a on mne uchopil za ruku a jemně ji narovnal. „Nevadí?“ zeptal se a přidržel mi pero u dlaně. Zavrtěla jsem hlavou. Psal lehce, hrot pera mne šimral na kůži. Ruka se mi ohřála. „Tady je moje adresa,“ řekl. „Nemyjte si ruce, dokud si ji neopíšete. V sedm hodin?“

Podívala jsem se na adresu a spolehla se na svou paměť. Teď nic nezapomenu. Nebo stará Hanna v roce 1936 by nezapomněla. Určitě si ji opíšu, až dojdu k Julii domů. „Uvidíme se ve středu,“ řekla jsem a na odchodu cítila lehkost a euforii, které jsem za celé měsíce nezakusila.

Max, 1932

Max o skříni v knihkupectví věděl celé roky. Jednou jako chlapec slyšel rodiče, jak se o ní baví. Vlastně jak se kvůli ní hádají.

Stalo se to několik týdnů poté, co matka onemocněla a otec byl nějakou dobu pryč. Do propuknutí nemoci byl zvyklý cestovat. Nakupoval knihy, objevoval nové věci. Někdy vycestovali oba rodiče a Max trávil čas u Johanna a jeho matky. Pak ale Maxova matka onemocněla a všechno se změnilo.

Docela náhle byla upoutána na lůžko. Devítiletému Maxovi to tak přinejmenším připadalo. Jeden den tančila po kuchyni na hudbu z gramofonu, smála se s otcem a vařila polévku, druhý den nemohla vstát z postele. Z Berlína přijel Herr Doktor a sdělil jim, že nemůže nic udělat. Že nikdo nemůže nic udělat. „Snažte se jí všemožně ulevit,“ řekl Maxovu otci. Pro Maxe pak smrt a úleva znamenaly totéž.

Dalšího rána slyšel hádku rodičů. „Už nemůžeš nikam chodit,“ řekla matka. „Je to moc riskantní. Kdo by se postaral o Maxe, kdyby ses nedokázal vrátit?“

„Ale co kdybychom odešli všichni?“ namítal otec. „Možná pro tebe v jiné době existuje lék.“

„Nebo mne právě tohle zabíjí,“ opáčila. „Nemůžeš odejít. Máme dítě, na které musíme myslet, Heinrichu.“

V jiné době. Max o těch slovech po smrti matky hodně přemýšlel. A když se otce zeptal, co mají znamenat, zamračil se a zprvu nic neříkal.

„Jako u H. G. Wellse?“ zeptal se otce jednoho odpoledne v obchodě. Max se tehdy právě vrátil z několikaměsíčního pobytu v nemocnici. Ztráta matky se projevila netušenou, neústupnou fyzickou nemocí, která přicházela ve vlnách, a on se nemohl skoro ani nadechnout.

„Máš stroj času?“ zeptal se otce. Byla to neuvěřitelná myšlenka, ta představa však fascinovala mysl chlapce, který se už ztratil v knihách a příbězích. Jeho plíce celé měsíce lapaly po vzduchu, ale ani v takovém stavu nebylo nemožné číst knihy a dávat průchod své představivosti.

Otec ještě chvíli neodpovídal a pak řekl prostě: „H. G. Wells je fikce, Maxi.“ To Max věděl. „Stroje času nejsou skutečné.“ Otec se odmlčel a pak pokračoval: „Ale čas není vždy lineární. Existují… mezery.“ Přešel ke skříni v zadní části obchodu, na jejíchž dveřích visel nápis ACHTUNG! a zámek, od něhož měl klíč pouze on. „Ale je to extrémně nebezpečné, Maxi,“ pokračoval. „A musíš mi slíbit, že se tam nikdy nevydáš. Ať by se dělo cokoli.“

Max mu to slíbil. A slib dodržoval až do loňského června, což teď byl necelý rok. Tehdy dveře skříně otevřel klíčem, který po otci zdědil, a na chvíli vešel dovnitř. Oba rodiče byli mrtví, knihkupectví krachovalo, sám byl zahlcen pocity osamělosti, plíce mu vypovídaly službu a hruď se mu svírala; pomyslel si: Proč ne? Nemám co ztratit.

Když tam vešel, skříň se jevila dlouhá a hluboká. Šel stále dál, až se nakonec všechno změnilo a rozzářilo se natolik intenzivní světlo, že ho na chvíli oslepilo. Poté spatřil oheň a tak hustý kouř, že se skoro nedalo dýchat. Rozkašlal se a lapal po dechu. Otočil se a proběhl skříní zpět.

Ulice před knihkupectvím vypadala tiše a mírumilovně. Žádný kouř, žádný oheň. Byla noc a později se dozví, že to byla jiná noc, noc o týden později, než si myslel. Johann ho následujícího rána v panice hledal.

„Člověk ze smutku dělá zvláštní věci,“ řekla mu Elsa, když se jí a Johannovi snažil vysvětlit, co se mu stalo a kde byl. Přes jeho hlavu si vyměnili vědoucí pohledy. Max ale věděl, že to, co zažil, když vešel do skříně, nebyl smutek. Dlouho měl podezření. Ale nedokázal na nic přijít, dokud do skříně sám nevstoupil.

Elsa ho laskavě poplácala po rameni. „Nemusíš nám lhát, Maxi. Až budeš zase chtít být chvíli sám, jen nám to řekni, abychom si o tebe nedělali starosti, ano?“

A teď, po nějakých deseti měsících, pije otcovu skotskou a zase civí na tu skříň.

Nemohl jít do postele. Nemohl by usnout a nemohl by unést pomyšlení, že v ní není s ní, že se Hanna nikdy nevrátí, aby s ním do ní ulehla, že už ji nikdy nepolíbí… to bylo víc, než se dalo snést.

Krk ho ze skotské celý pálil, téměř se dávil a kašlal způsobem, který mu připomněl Hanninu matku a její hrozná slova. Nevšímal si kašle ani pálení v krku a znovu si lokl. A znovu. A znovu, dokud mu celé tělo nehořelo a to, co mu Hanna řekla, neznělo jen matně a z dálky.

Pokud s ním Hanna nechce být, nechce si ho vzít, co mu tady zbývá? Obchody nejdou, Johann s Elsou teď mají Emílii, Německo se tak rychle mění, tolik lidí volí Hitlera… Nemůže tu prosedět celé dny osamělý a znuděný. A rozzlobený. A unavený. Najednou si připadal hrozně unavený.

Znovu se podíval na skříň. Co když se tam teď podívá? Třeba tam čeká budoucnost, která je lepší. A co může ztratit?

Vstal, poněkud se zapotácel, zachytil se pultu a popadl dech. Odsunul polici, a než si to stačil rozmyslet, odemkl dveře, otevřel je a vstoupil dovnitř.

Hanna, 1947

Stuart žil v malém bytě pouhých patnáct minut metrem od Juliina domu. O středečních výletech jsem lhala, pouze Henryho jsem zpravila o tom, do čeho se chystám investovat svůj týdenní výdělek, a to jen proto, že jsem věděla, že mne za to neodsoudí. Julii jsem řekla, že jsem se připojila ke skupince žen z nemocnice, které také hrají na hudební nástroje. Souhlasně mlaskla, protože uvěřila, že jsem si našla kamarádky mezi kolegyněmi a hraní na housle je pouze koníček. Ve skutečnosti jsem se svými spolupracovnicemi téměř nepromluvila. Kromě Henryho a Friedricha jsem v nemocnici neznala skoro nikoho. Toho si Friedrich mohl lehce všimnout, kdyby si dal tu práci. Byla jsem si však téměř jistá, že se neobtěžoval. Zajímal se o mě jen natolik, aby upokojil Julii, čehož dosáhl tím, že mi opatřil tuhle práci na částečný úvazek.

Když jsem vystoupila z metra, trochu pršelo. Domy nebyly tak pěkně udržované jako v Juliině čtvrti. Mnohé byly srovnané se zemí. Hned za Stuartovým domem se tyčila skupinka montovaných domků postavených po válce jako nouzové řešení bytové situace. Julie o nich s nakrčeným nosem prohlašovala, že jsou ohavné. Kdyby viděla, kde Stuart bydlí, byla by zděšená.

Schovala jsem pouzdro s houslemi pod kabát, aby nenavlhlo, a vyběhla jsem po schodech ke Stuartovu bytu. Když jsem zaklepala na dveře, jen taktak jsem popadala dech a poněkud jsem znervózněla. Stuarta vlastně skoro neznám a jsem tu dočista sama. Nikomu jsem neřekla, kam jdu.

„Ach, přišla jste,“ řekl, když otevřel dveře, jako by ho překvapilo, že jsem se objevila ve smluvenou dobu na smluveném místě. „Pojďte dál.“ Laskavě se usmál a má nervozita opadla.

Vešla jsem dovnitř a sundala si kabát. Byl to malý byt. Do kuchyně i do ložnice stačilo udělat jen několik kroků z obývací části s gaučem, dvěma židlemi a stojánkem na noty. Bylo jasné, že orchestr ho moc dobře neplatí.

„Posaďte se.“ Ukázal na jednu z dřevěných židlí a já se posadila. Vytáhla jsem housle z pouzdra.

Hvízdl. „To jsou stradivárky?“ Natáhl ruce a chtěl můj nástroj prozkoumat. Než jsem mu housle půjčila, na okamžik jsem zaváhala. Jemně se dotýkal dřeva konečky prstů. „Jsou překrásné,“ řekl. Popravdě se na nich trochu projevila tíha deseti let, na která si nepamatuji. Také potřebovaly seřídit a vyčistit. Nebyla jsem si jistá, zda je v Londýně po válce někdo, kdo to dokáže. A koho bych mohla zaplatit. „Jak jste k nim proboha přišla?“ zeptal se Stuart.

„Můj zayde.“ Vypadal zmateně. „Dědeček,“ opravila jsem se anglicky. „Když byl mladší, hrával. Byl to hlavně on, kdo mě podnítil, abych se začala věnovat houslím, a tyhle mi dal k šestnáctým narozeninám.“

Usmála jsem se při vzpomínce, jak mi zayde housle daroval. Byly ovázané rudou stuhou. Mamele byla nadšená, že mám konečně možnost hrát na dobrý nástroj. „Upřímně řečeno, netuším, jak to, že si je vůbec mohl dovolit, ani jak je získal. Neptala jsem se ho. Byla jsem zkrátka nadšená, že je mám.“ To se stalo dřív než všechno ostatní - než zemřel, než mamele onemocněla, než se z Německa začalo stávat něco odporného. A Julie se mohla žárlivostí zbláznit. Ona svého času dostala od zaydeho k šestnáctinám náhrdelník se srdíčkem. Byl krásný, ale ani zdaleka tak výjimečný jako moje housle.

Stuart mi vrátil housle. „Zahrajte něco,“ řekl. „Potřebuju vědět, jak na tom jste.“

Dala jsem housle pod bradu, zvedla smyčec a zavřela oči. Nepřemýšlela jsem, co budu hrát, prostě jsem začala. Prsty se samy hýbaly po strunách, smyčec pohyboval rukou tam, kam potřeboval. Hrála jsem Mozarta. Sonátu č. 21. Svou oblíbenou. Jednou jsem ji hrála na konzervatoři a Max si mě přišel poslechnout. Řekl, že přijde, a tak když jsem vystoupila na pódium, hledala ho očima mezi publikem. Seděl až vzadu a v ruce držel kytici. Lilie. Srdce mi poskočilo v hrudi jako nikdy předtím. Zavřela jsem oči a sonátu zahrála dokonale. Myšlenkami jsem však byla v zadní řadě posluchárny s kouzelným mužem, který mi přinesl lilie, který mě totiž chtěl slyšet hrát.

Dohrála jsem a spustila ruku se smyčcem. Došlo mi, že mám mokré tváře. Tekly mi slzy. Rychle jsem je otřela a doufala, že si toho Stuart nevšiml. Zíral na mne s ústy dokořán. „Jste docela dobrá,“ řekl šokovaně. Nečekal, že budu dobrá. Protože jsem žena? Nebo proto, že mne porazil v konkurzu?

„Bývala jsem. V Berlíně.“

„Ne,“ řekl pevně. „Stále jste. Tedy technika poněkud pokulhává, ale hrajete s vášní, to cítím.“

Kompliment i kritika mi vehnaly krev do tváří. Pokulhávám, protože necvičím, opravdu necvičím už celé měsíce, možná roky. Stuart se nemýlil. Pan Fruchtenwalder by řekl to samé. „Budete mne tedy učit?“ zeptala jsem se. Z kapsy jsem vytáhla dvě libry a podala mu je.

Na okamžik zaváhal a pak peníze odmítl. „Budeme se učit navzájem,“ odvětil. „Mohu vás naučit technice a vy mi zas pomůžete hrát s větší vášní.“

Může se vášeň, oheň, jak tomu říkal Max, naučit? Hluboko v nitru jsem cítila, že se s ní buď narodíte, nebo ne. Pevně jsem stiskla rty. Pokud je Stuart ochoten učit mne zadarmo, jdu do toho.

Vstal a přešel k polici s knihami za gaučem. Prsty přejel po hřbetech knih. „Tady,“ řekl a mně se vybavil Max v obchodě v Gutenstatu, jak se všemi silami pokouší najít mi něco ke čtení, něco, co by se mi líbilo a kvůli čemu bych přišla znovu. Virginia Woolfová mne nudila, Shakespeare mě štval, americké knihy Williama Faulknera mne fascinovaly… nejlepší ale byla Maxova upřímnost. Kvůli té jsem se vracela, a ne kvůli knihám.

„Má oblíbená učebnice stupnic,“ řekl Stuart a vytáhl z police tenký sešit. „Můžete si ji vzít a cvičit.“ Všechny stupnice jsem znala zpaměti už od osmi let, kdy jsem začala chodit do houslí, sešit jsem si ale vzala. „Zahrajeme si nějaké?“ zeptal se Stuart. Vyndal z pouzdra vlastní housle - nebyly od Stradivariho, ani od Guarneriho, ani od Willhelma. Vlastně nebylo vůbec poznat, kdo je vyrobil, a já se neptala. Zvedl smyčec, já zvedla svůj a jsme začali hrát etudy unisono.

„Počkejte,“ zastavila jsem ho. Dal ruku se smyčcem dolů a otočil se na mě. „Žádnou učebnici vlastně nepotřebujete. Zavřete oči.“

„Ale jak budu…?“

„Měl byste hudbu cítit tady,“ položila jsem mu ruku na hruď, na srdce. „Ne tady,“ ukázala jsem na notový záznam.

„Budeme hrát číslo šest?“ zeptal se Stuart. Kývla jsem. Zavřel oči a já udělala to samé. Napočítal do tří a zahráli jsme znovu arpeggia D dur, unisono.

* * *

Když jsem odcházela ze Stuartova bytu, cítila jsem skoro závrať. Vzala jsem si sešit se stupnicemi a slíbila mu, že celý týden budu cvičit z not. On slíbil, že bude cvičit bez not.

Skočila jsem do metra, a když jsem se ocitla před Juliiným domem, byla všechna světla zhasnutá. Všichni spali. V ložnici jsem zapálila svíčku a bez zvuku si procházela prstoklady stupnic ze Stuartova sešitu, dokud jsem nebyla tak unavená, že jsem už nemohla udržet oči otevřené.

Sfoukla jsem svíčku a lehla si do postele. Housle jsem stále držela v ruce. Zavřela jsem oči a položila si dlaň na srdce, jako jsem to předtím udělala se Stuartovou rukou. Cítila jsem jeho pomalý a klidný tep. Tam sídlí veškerá vášeň, přesně jak jsem mu řekla.

Často jsem si v Londýně říkala, že můj oheň nejspíš vyhasl. že bez Maxe, bez možnosti hrát na housle, bez paměti bude mé nitro už navždy mrtvé. Dnes večer ale ne. Dnes jsem ožila. V nitru jsem cítila teplo a byla jsem neurčitým způsobem šťastná.

Uteč se mnou, zazněl mi v hlavě Maxův hlas, když jsem usínala. Měla jsem na rtech jeho jméno. Byl tak blízko. Skoro jsem se ho mohla dotknout. Ale ve zlomku sekundy se vše změnilo, potemnělo. Uteč! Max teď křičel.

A pak se objevil muž se zbraní, chladnou hlaveň mi tiskl k čelu a rozkazoval mi, abych zahrála na housle. Hlasitěji, rychleji, lépe, znovu.

Hraj, jako by na tom závisel tvůj život. Protože závisí.

Max, 1932

Když se Max následujícího rána zmatený probudil, bolela ho hlava a viděl, že propotil celou postel. Chvíli mu trvalo, než se rozpomenul, proč se cítí tak mizerně: Hanna přišla do obchodu, prohlásila, že chce pauzu, vypil příliš skotské a vešel do skříně. Och, skříň! Proč to udělal? Zasténal a přetáhl si polštář přes hlavu. Bolela ho tak, že bylo obtížné přemýšlet. Co se stalo, když vešel do skříně? Kam šel?

Nejdříve se dostavily pocity: strach, osamělost a zoufalství. A pak letmé záblesky paměti: vyšel z knihkupectví a všechno bylo… jiné. Po Hauptstraße mašírovali vojáci, řvali heil Hitler pořád dokola, ale nebyla to Reichswehr. Soudě dle rudých pásek s Hakenkreuzem na pažích patřili k SA, Sturmabteilung. Hákový kříž byl všude, visel na každém průčelí.

Herr Feinstein stál před svým obchodem, zametal chodník a byl velmi rozčilený. Jeho ženě se stalo něco zlého a Max se ho chtěl zeptat, jestli je v pořádku. Ale pak viděl SA, jak jdou pro Hannu. Vytahují ji z obchodu, zatýkají ji. A on nemůže nic udělat. Hanna je v příšerném nebezpečí.

Vyskočil z postele, dal si ruku na pulzující čelo ve snaze potlačit bolest, našel boty, utíkal ze schodů a ven z obchodu. Zamířil k nádraží. Byla neděle, čekal, že ulice budou prázdné. Nebyly.

Ve vlaku bylo tolik lidí, že se nedalo dýchat. Jak seděl ve vagonu, napadlo ho, že nemusí být neděle. Když vešel do skříně v červnu, říkal Johann s Elsou, že byl pryč celý týden. Ztratil se v čase i tentokrát?

Muž vedle něj četl noviny. Max se trochu napřímil a zadíval se mu přes rameno, aby rozluštil datum. Pátek, 15. dubna 1932. To jsou… dva týdny od návštěvy u Hanny o šábesu. Dva týdny? Zmeškal dodatečné volby. Podařilo se Hitlerovi nemožné? Vyhrál? To proto vojáci řvali Heil Hitler? Polil ho studený pot. Kam se to dostal? Lépe řečeno do jaké doby se dostal?

Vlak konečně zastavil u Maulbeerstraße, Max chytil balanc, jak to cuklo, vystoupil a lačně se nadechl čerstvého chladného vzduchu. Bylo příjemné jarní ráno, obloha jako vymetená, slunce svítilo ostošest, ozařovalo stromy podél cesty od nádraží k silnici. Klopýtal, téměř nedýchal. Bylo páteční ráno, nikoliv nedělní ráno, Hanna nebude doma. Bude na konzervatoři, pomalu jí končí výuka. Rozběhl se ke škole. Přeletěl přes trávník k posluchárně, kde vyučoval Herr Fruchtenwalder. Počkal venku, a když Hanna po několika minutách vyšla ven, přiběhl k ní a popadl ji do náručí. Pocítil nesmírnou úlevu, že ji vidí, cítí a že je v pořádku.

„Nic se ti nestalo,“ zašeptal jí do vlasů.

„Maxi?“ odstrčila ho od sebe a ustoupila. „Co ti je? Ty jsi pil? Smrdíš jako nálevna.“

„Poslyš,“ řekl a pak zaváhal. Nechtěl takové věci vykřikovat uprostřed trávníku, který se hemžil studenty. „Můžeme zajít do obchodu Herr Brichtmana a promluvit si?“

Zavrtěla hlavou. „Musím domů. Jsem na řadě s večeří.“ Chvatně vykročila a on se musel rozběhnout, aby jí stačil.

„Hanno, počkej,“ zavolal. „Bojím se, že jsi v nebezpečí.“

Zastavila se, rychle se otočila a housle jako zbraň ho minuly jen o milimetry. Uskočil. „Zmizel jsi na dva týdny. Všude jsem tě hledala. Bála jsem se, že jsi mrtvý. A teď se tu objevíš a bojíš se o mé bezpečí? To myslíš vážně?“

„Ty sis dělala starosti?“ Když se viděli naposledy, nebyl si jistý, zda ho Hanna bude chtít ještě někdy vidět nebo s ním mluvit. „Myslel jsem, že chceš pauzu?“

Posadila se na lavičku u trávníku. Sedl si vedle ní, jemně jí položil ruku na koleno. Tentokrát se neodtáhla. „Celou noc jsem nemohla spát. Ráno jsem se vrátila do obchodu omluvit se a říct ti, že jsem se mýlila, ale ty jsi byl pryč. Viděla jsem láhev skotské. Napadlo mě, že ses opil a zřejmě… odjel z města. Nevěděla jsem, jestli se vůbec hodláš vrátit.“

Otevřel ústa, aby uvedl skutečnost na pravou míru, ale pak je zase zavřel. Pokud by jí řekl o skříni, myslela by si, že se zbláznil. A třeba se zbláznil. „Omlouvám se,“ řekl, omluva byla lepší. „Když jsi odešla, byl jsem hrozně nešťastný. Já… musel jsem odjet. Musel jsem přemýšlet.“

Položila mu dlaň na ruku. „Já se taky omlouvám,“ odvětila. „Ale už to nikdy nedělej. Vyděsil jsi mě k smrti.“

Propletl prsty s jejími. „Hitler vyhrál volby a půjde to tu od desíti k pěti. Měli bychom odjet z Německa… uteč se mnou.“

Odtáhla ruku, přimhouřila oči a naklonila hlavu na stranu. „Hitler nevyhrál,“ informovala ho.

Stále slyšel skandování Sturmabteilung na Hauptstraße. Heil Hitler, Heil Hitler, Heil Hitler. A hákový kříž byl úplně všude. „Jseš si jistá?“

„Samozřejmě že jsem. Každý věděl, že nemůže vyhrát. A nevyhrál. Kde jsi byl, že jsi neslyšel zprávy?“

Co jí na to mohl říct? Pravdu mu v životě neuvěří. Sám jí skoro nemohl uvěřit. Ať viděl cokoliv, ať byla Hanna v jakémkoliv nebezpečí, nebylo to tady ani teď. Bylo to v jiné době. A když bude po jejím boku, zajistí jí bezpečí a bude ji chránit. „To je jedno,“ řekl.

Hanna mu stiskla ruku. „Slib mi, že mě tady už nikdy nenecháš,“ zapřísahala ho. A stiskla pevněji. „Slib mi to.“

„Slibuju,“ odpověděl. A v té chvíli se mu slibovalo snadno. V hlavě mu tepalo, tělo měl bolavé a slabé. To, co viděl, ho vyděsilo. Jak může vědět, zda to byla skutečnost? Už se mu vůbec nechtělo vydávat se ještě do skříně. Nikdy.

Max doprovodil Hannu do Maulbeerstraße a políbil ji na rozloučenou. Líbat ji, držet ji bylo úžasné. Nechtěl ji pustit, ale odtáhla se a trvala na tom, že musí jít domů a připravit šábesovou večeři. Slíbila, že přijde do knihkupectví druhý den večer po západu slunce.

„A co tvá matka?“ zeptal se jí.

„Něco si vymyslím,“ řekla Hanna a naposledy ho políbila. Díval se, jak odchází. Spona do vlasů ve tvaru motýla, kterou nosila každý den, zachytila paprsek slunce a zatřpytila se. Najednou viděl záblesk. Muži Hannu táhnou po Hauptstraße, Hanna křičí, spona jí padá z vlasů, jako by odlétal opravdový motýl, chvíli visí ve vzduchu, pak padá na chodník a rozbíjí se.

Ale to se nestalo. Ještě ne. A ani nestane. O to se on postará.

Vystoupil z vlaku u Hauptstraße a po cestě domů se rozhodl stavit se u Johanna a Elsy. Teď, když zjistil, že je pátek, a ne neděle, by měl být v obchodě, měl by mít otevřeno. Pochyboval však, že si stažené rolety někdo všiml. A pokud ano, přijdou zítra. Jenže jestli byl pryč dva týdny, Johann si bude dělat starosti.

„Maxi,“ zašeptala Elsa, když otevřela dveře. Pak vyšla na verandu a zavřela za sebou. „Co tady děláš uprostřed dne?“ Stále mluvila tlumeným hlasem. „Emílie spí,“ dodala na vysvětlenou.

„Já jen… jen jsem chtěl říct Johannovi, že jsem zpátky.“

„Kde jsi byl tentokrát?“ Posadila se na schody a on si přisedl k ní. „Řekni mi, že někde v teplých a krásných krajích. Že jsi plaval v moři.“ Pousmála se a on si všiml, že má pod očima velké tmavé kruhy. Za žádných okolností jí nepoví pravdu.

„Emílie pořád v noci nespí?“ zeptal se místo odpovědi.

Potřásla hlavou. „Všichni říkají, že se to časem zlepší, ale těžko se tomu věří.“

„Bude to lepší,“ odvětil Max, přestože s dětmi neměl žádné zkušenosti. Elsa si toho byla vědomá, takže se zasmála a neznatelně zavrtěla hlavou. „Elso, můžu se tě na něco zeptat? Co se stalo o volbách?“

„O volbách? Och, Maxi, myslíš, že mám energii sledovat politiku?“ Zjevně se zeptal nesprávné osoby, ale Elsa byla příliš unavená, než aby se ho vyptávala jako Hanna. „Hindenburg vyhrál, jak všichni říkali, to je všecko, co vím. Ale, och…“ vstala. „Mám všechny noviny z minulého týdne. Ani jsem je nečetla. Chceš si je vzít?“

„Jestli pro ně nemáš využití?“ odpověděl.

„Ne, vydrž, přinesu je.“ Za několik minut se vrátila se stohem novin a dala mu je do náruče. „Je mi to líto, ale musím jít, potřebuji se trochu vyspat, když spí Emílie.“

„Samozřejmě.“ Naklonil se k ní a políbil ji na tvář. „Řekni Johannovi, že jsem zpátky a že jsem se tu stavil, ano?“

V knihkupectví se ponořil do čtení novin, které mu dala Elsa. Dohnal, co zameškal. Hindenburg vyhrál, ovšem Hitlerova popularita také vzrostla, a to na téměř 37 procent. Připadalo mu, že na Německo, na jeho vlast, je to neuvěřitelné číslo. Jak dlouho bude trvat, než se dostane na 50 procent nebo výš?

Jak dlouho bude trvat, než dojde k tomu, co viděl?

Nebude to trvat dlouho. Věděl to. Cítil, jak se čas odvíjí. V obchodě sice bylo teplo, ale hlava ho pořád strašně bolela a začal se třást.

Hanna, 1948

Středeční večery ve Stuartově společnosti se rychle staly mou nejoblíbenější dobou v týdnu. Očekávala jsem je nadšeně a cvičila jsem, co mi zadal, každý den, když jsem vyzvedla chlapce ze školy, dokud se domů nevrátila Julie. Kdybych dávala větší pozor, všimla bych si, že Julie každý den mezi třetí a pátou hodinou někam mizí. Přitom přece nepracovala. Friedrich byl pořád v práci a Julie najala dívku jménem Betsy, která v týdnu uklízela a vařila. Ale já jsem se sobecky zajímala jen o to, že sestra není doma, a já tak mám k dispozici dvě hodiny pro hraní. Chlapce jsem zapřisáhla, aby nic neříkali. Lev i Moritz poslouchali, jak hraji, dělali přitom domácí úkoly, a když jsem skončila, tleskali mi.

Stuart pro mne měl každou středu jiný sešit se stupnicemi, cvičení na techniku nebo skladbu, kterou mi dával jako výzvu. A každou hodinu jsme společně hráli to, co vybral, bok po boku, já s očima otevřenýma dokořán, Stuart s očima pevně zavřenýma.

Občas jsem ještě hovořívala s Henrym, ale už jsem nepociťovala takovou potřebu tam chodit, stavovala jsem se teď tak jednou za čtrnáct dní. Na Maxe jsem nezapomněla, stále jsem si přála vědět, jaký osud ho potkal - a jaký mne - ale hovory s Henrym ničemu nepomáhaly. Zůstávala jsem při nich jen bezmocně vězet v minulosti, kdežto při hře se Stuartem jsem začínala myslet na budoucnost. A ať byl Max kdekoliv, věděla jsem, že by byl rád, že znovu hraji. Rád, že jsem zase naživu. Housle mne začaly zase pohlcovat jako kdysi a noční můry na čas ustoupily. Dokonce jsem začala zase spát celou noc.

Jednou na jaře jsem přijela ke Stuartovi a zjistila, že housle ani noty nejsou připravené jako jindy. „Och, omlouvám se,“ řekl nervózně, když otevřel dveře, jako by zapomněl, že máme hodinu.

Pustil mne dál a pokračoval v tom, co dělal, než jsem zaklepala. Běhal po bytě, balil věci do kufru umístěného na konferenčním stolku.

„Jedete někam?“ zeptala jsem se. Překvapilo mě, že se minulý týden o ničem nezmínil.

„Moje matka onemocněla, musím okamžitě odjet do Walesu.“

„Och, Stuarte.“ Lehce jsem se dotkla jeho paže. „To je mi moc líto. Mohu nějak pomoci?“

Na chvíli se zastavil a podíval se na mě. Měl tmavé vlasy barvy téměř zralých moruší, které padávaly na celou Maulbeerstraße. Stála jsem u něj blíž než obvykle a všimla si, jak jsou protkané šedinami. Vůbec poprvé mi přišlo na mysl, že Stuart je starší než já, nejspíš bude ve věku Henryho. Dávalo by to smysl, jelikož Henry se jednou zmínil, že byl moc starý na to, aby ho poslali do války, a Stuart musel být stejný případ. „Vlastně ano…“ řekl.

„Co?“ zeptala jsem se. Stuarta jsem - po svých synovcích - měla v Londýně nejradši. Udělala bych cokoliv, abych mu pomohla.

„No, v sobotu máme koncert a já se nestihnu vrátit. Zaskočila byste za mě?“

„Zaskočit za vás?“ zopakovala jsem. Slova nezněla skutečně. Hrát? V opravdovém orchestru. Před publikem? Tak dlouho jsem o tom snila a tak blízko jsem už byla. A nikdy k tomu nedošlo. Začala jsem věřit, že ani nedojde. „Ale maestro Philip nebude - “

„Zavolám mu,“ řekl Stuart. „Bude rád, že vás má. Hrajete s takovou vášní!“ Z konferenčního stolku vzal složku s notami a podal mi ji. „Tohle teď hrajeme. Jen se to naučte, a bude nadšený.“

Vzala jsem složku a prolistovala ji. Měl to být jarní koncert - Jaro z Vivaldiho Čtyř ročních období a Varsang od Sibelia, obojí jsem kdysi hrála. Apalačské jaro od skladatele jménem Copland, o němž jsem v životě neslyšela, tedy zcela nová hudba. Mohu se ji naučit za pouhých několik dní? Těžce jsem polkla.

„To zvládnete, Hanno,“ řekl Stuart, jako kdybych měla obavy napsané na čele. „Jen zavřete oči.“ Usmál se a já si všimla, jak modré má oči, když mu do nich svítí lampa z obývacího pokoje.

Položila jsem mu ruku na paži. „Nebojte se. V klidu se vydejte za matkou.“

Pohnul rukou a impulzivně mi odhrnul pramen vlasů. Chvíli jsem myslela, že se nakloní a obejme mě. On však ustoupil. „Dejte mi telefon k sestře. Ozvu se, jakmile přijedu zpět. Zkouška začíná zítra ráno přesně v devět. Přijďte načas. Maestro nesnáší, když někdo chodí pozdě.“

„Nepřijdu pozdě,“ odvětila jsem. „Slibuju.“

I když už byla dávno tma, když jsem dorazila domů, věděla jsem, že musím cvičit. Nemohla jsem se ráno objevit u maestra Philipa, aniž bych si aspoň jedinkrát zahrála Apalačské jaro. Rozsvítila jsem v ložnici, vyndala housle a pohybovala prsty po hmatníku. Jenže to nestačilo. Lehounce jsem přejížděla smyčcem přes struny a doufala, že nevzbudím Julii nebo chlapce. Ani ne za minutu vešel do pokoje Moritz. „Co hraješ, Tante?“

„Vzbudila jsem tě?“ zeptala jsem se. Vyskočil mi na postel, lehl si a zazíval. „To je mi líto, mein Liebling. Tenhle víkend budu hrát se skutečným orchestrem,“ řekla jsem mu. „A potřebuju cvičit.“

„Můžu se na tebe přijít podívat?“ zeptal se.

„To se budeme muset zeptat tvé matky. Ale ano, doufám, že se na mě přijdete podívat všichni.“ Julie nikdy nepřišla na jediný recitál nebo koncert, když jsem chodila na konzervatoř. Když jsme byly mladší, matka ji vždycky donutila přijít, a když jsem se později hudbě věnovala vážně, chodila už Julie s Friedrichem a ani jeden z nich se o hudbu nezajímal. Pochybovala jsem, že to teď bude jinak, ale nechtěla jsem Moritze zklamat předem.

Druhý den ráno jsem byla groggy. Spala jsem jen několik hodin nacpaná v jedné posteli s pochrupujícím Moritzem. Stejně jsem se ale probudila jako obvykle s východem slunce a po špičkách sešla dolů v naději, že tam budu první. Potřebovala jsem zavolat do nemocnice, že do konce týdne nepřijdu, musela jsem přece chodit na zkoušky místo Stuarta. Telefon byl v kuchyni a nechtěla jsem, aby mi to Julie nebo Friedrich vytýkali. Naštěstí jsem byla vzhůru první a vyřídila jsem telefonát ještě předtím, než jsem si postavila na čaj. Požádala jsem spojovatelku, aby mi dala třetí patro. Mary, vedoucí směny, chodila do práce na sedmou. Telefon zvedla ona. Rychle jsem se ohlásila a řekla jí, že budu pryč zbytek týdne, a možná i část dalšího, nevěděla jsem, kdy se Stuart vrátí.

„Pryč?“ Mary se zasmála. Měla silný irský přízvuk, který ještě podtrhla nevěřícnost, takže do telefonu zaznělo spíš pyyyš? „Pokavad neumíráte, čekám vás v práci. Neumíráte - nebo jo?“

Zauvažovala jsem o lži, abych se z toho nějak vykroutila, ale nebyla jsem toho schopná. „Ne,“ řekla jsem. „Jen musím… musím si vyřídit něco osobního.“

„Koukněte, když nedorazíte tendle tejden, nemusíte už chodit vůbec. Najdu si jiný děvče, co tu práci veme, to si pište.“

„Prosím vás, zvažte to,“ odpověděla jsem. Nechtěla jsem přijít o práci. Lépe řečeno, nechtěla jsem naštvat Julii a Friedricha a nechtěla jsem na nich zase být finančně závislá. Hloupé psaní na stroji by mi ani trochu nechybělo a hrozila jsem se každé minuty, kterou jsem měla strávit v té místnosti bez oken ve třetím patře.

„Přiďte včas do práce, a nebude problém,“ opáčila Mary. Zavěsila a já stále držela sluchátko v ruce a čekala, že do ticha ještě něco zazní.

Slíbila jsem Stuartovi, že přijdu včas na zkoušku. A ten slib jsem hodlala dodržet. Vždycky, když jsem se měla rozhodnout mezi houslemi a něčím dalším, vyhrály housle. Tak to bylo po celý život v Gutenstatu, dokonce i s Maxem. A stejně tomu bylo i teď.

Přijít o tolik let, nepamatovat si, kde jsem byla a co se dělo, byl divný pocit, ale byla jsem pořád týž člověk, ať se se mnou mezitím dělo cokoli. A bylo mi jedno, kdo se na mě zlobí - jestli Mary, Julie nebo Friedrich.… Dnes ráno jdu na zkoušku.

Do zkušebny jsem vstoupila ve tři čtvrtě na devět. Většina lidí z orchestru - všechno samozřejmě muži - už tam byla. Všichni přestali ladit a přehrabovat se v notách a zírali na mě. Sem tam se někdo zasmál. Setkala jsem se s pohledem maestra Philipa. Neznatelně kývl. Stuart mu tedy volal, jak slíbil.

„Takže,“ maestro zdvihl ruce, aby je uklidnil. „Stuart musel narychlo odjet a Hanna za něj tento víkend zaskočí.“ Smích ustal a já na sobě cítila pohledy všech přítomných. Zvedla jsem hlavu a vystrčila bradu, jako by mi patřila veškerá sebedůvěra na světě. Ve skutečnosti mi ale bylo na zvracení. V místnosti bylo ticho, slyšela jsem, jak mi buší srdce, a měla jsem pocit, že to musí slyšet i všichni ostatní.

„Tady, Hanno,“ zavolal na mne druhý houslista. Nevěděla jsem, jak se jmenuje, ale přesunul se na Stuartovu prázdnou židli a ukázal mi, abych si sedla vedle něj. Kývla jsem na maestra a přešla k židli. Ladění pokračovalo, pohledy se ode mne odklonily a já konečně vydechla, když jsem se posadila a vyndala z pouzdra housle.

„Charles Wentworth.“ Druhý houslista natáhl ruku a já ji stiskla. „Stuart říkal, že jste…“

„Co?“ Překvapilo mne, že Stuart o mně s Charlesem mluvil, a doufala jsem, že mé hraní chválil.

Charles však jen potřásl hlavou a větu nedokončil. „Maestro je hrozný dirigent,“ řekl místo toho. „Vždycky se řídíme podle Stuarta. Takže se teď budete muset řídit podle mě.“

„Rozumím,“ řekla jsem tiše a snažila se klidně dýchat, zatímco jsem zvedala housle pod bradu a ladila. Zavřela jsem oči a naslouchala kakofonii okolních nástrojů. To zvládnu. Tohle jsem celý život chtěla. Nehledě na to, co se stalo a co jsem ztratila, teď to mám.

Po osmihodinové zkoušce jsem přišla k Julii domů. Bolelo mě celé tělo a sotva jsem popadala dech, jako kdybych celé hodiny běžela. Bolely mě prsty a ramena, ale cítila jsem se nádherně.

„Hanno!“ rozkřikla se na mě Julie, hned jak jsem prošla dveřmi. Mary jí snad zavolala? Sotva by se obtěžovala, doteď mě to rozhodně ani nenapadlo. „Kde jsi byla?“

„Byla jsem - “

Nedala mi šanci odpovědět a zpražila mě: „Nevyzvedla jsi chlapce. Šli celou cestu ze školy sami. Dostala jsem takový strach - volala jsem do nemocnice, jestli se ti něco nestalo, a oni mi řekli, že jsi dala výpověď.“

Och, ne! Chlapci! Úplně jsem zapomněla, že je mám ve tři vyzvednout ze školy jako každý den. „Omlouvám se, jen jsem…“ snažila jsem se vymyslet vhodnou lež, ale pak jsem jí řekla pravdu. O všem. O středečních večerech se Stuartem, jak Henry řekl, abych se znovu věnovala houslím, a že jsem šťastná jedině tehdy, když hraju, že hraní není jen koníček, že hraju, jako by na tom závisel můj život. A že závisí.

„No a co?“ Julie rozhodila rukama. „To jsi dala výpověď kvůli nějakému hloupému orchestru, který ti ani nezaplatí?“

„Ano,“ řekla jsem. „Víš, že kdyby nebylo Hitlera, hrála bych v orchestru v Berlíně. To by byl můj život.“

„Kdyby nebylo Hitlera… “ začala Julie podrážděně. Vzpomněla jsem si na její podivně zkrácenou svatbu a ona ztišila hlas, aby ji chlapci neslyšeli: „… byly by Friedrichovy sestry pořád naživu. Obě byly zavražděné v táboře, Hanno.“

„To je mi moc líto,“ odvětila jsem. Friedrichovy sestry jsem neznala moc dobře. Byly dvojčata, jen o dva roky starší než já, všechny tři jsme šly Julii za družičky. Genevie a Aliza. Když jsem si na ně vzpomněla a uvědomila si že byly zavražděné, udělalo se mi špatně. A s Julií jsem se nechtěla hádat. Jsme každá hodně jiná, ale byla jsem jí vděčná, že mi v Londýně poskytla domov, byla jsem vděčná, že jsme obě dvě naživu. „V sobotu musím hrát,“ řekla jsem. „Nejspíš to bude jediný koncert, na kterém si kdy zahraju.“ Už když jsem to říkala, doufala jsem, že to tak nebude. „A byla bych moc ráda, kdybyste všichni přišli.“

Julie si dala hlavu do dlaní a povzdychla si. „Och, Hanno. Samozřejmě že přijdeme, jsme tvá rodina.“ Zamrkala jsem, aby mi nevytryskly slzy - sestra mi právě řekla nejhezčí slova v životě. „Ale v pondělí ráno se vrátíš do nemocnice a uprosíš Mary, aby tě vzala zpět do práce.“

Max, 1932

Několik měsíců běželo všechno dokonale. Přišlo mu, jako by Hanna nikdy neřekla, že chce pauzu, jako by nikdy nepřipustila, že si ho nebude moci vzít kvůli náboženství. Ale hluboko v nitru věděl, že to stále platí. Nezměnilo se nic, ne doopravdy. Hanna stále držela každý pátek a sobotu šábes s matkou a sestrou, a Max stále nebyl Žid. Ale nemluvili o tom.

Hanna jezdila k němu do obchodu i v jiné dny než v sobotu. Matce a Julii pověděla, že chodí na zkoušky smyčcového kvarteta, které si vymyslela, a protože se zkoušky konají pozdě, přespává u - stejně vymyšlené - cellistky, se kterou pak druhý den jezdí vlakem do školy. Max hádal, že matka i Julie vědí, jak se věci mají. Hanna se ale vyjádřila v tom smyslu, že když to žádná nevyslovila nahlas, jako by to nebylo. Takhle moje rodina funguje, pokrčila nonšalantně rameny. A Max to tak nechal, byl rád, že je Hanna s ním.

Pokaždé, když vstoupila do dveří, obchod jako by se celý rozzářil. Zvonek nad dveřmi se rozezněl a on nemusel ani vzhlédnout, aby poznal, že přišla. Pocítil její energii i z druhého konce místnosti.

Často přišla zadýchaná, jako by celou cestu od vlaku běžela, jako by se nemohla dočkat, až ho uvidí, tak jako se on nemohl dočkat jí. Vběhla za pult a políbila ho. I když se neviděli jen pár hodin nebo nanejvýš pár dní, vždycky ji k sobě hned přivinul, pevně ji sevřel v objetí, zavřel oči a na chvíli věděl, že se světem je všechno v pořádku.

Pak zavřel obchod, ona vyndala housle a začala hrát. Věděl, že cvičí skladby do školy, pro pana Fruchtenwaldera, ale když hrála u něj v obchodě, přišlo mu, že hraje jen pro něj, že hraje milostné písně, které může slyšet pouze on.

Cvičívala několik hodin, pak šli nahoru a společně pojedli. Večeři připravoval on, aby ona mohla dát odpočinout prstům. A pak se odebrali na lůžko.

Pokaždé, když byli spolu, když se dotýkal její teplé kůže a přivinul k sobě její nahé tělo, tolik toho cítil, tolik toho chtěl. Stále to bylo nové a krásné jako poprvé. A současně mu přišlo, jako by spolu byli už řadu let. Že se jejich těla znají, zapadají do sebe. Téměř si nevzpomínal, že kdy žil bez ní.

Ale pak byly noci, kdy se vzbudil, údy propletené s Hanninými, ona spala klidně vedle něj, on však byl zbrocený potem a těžce dýchal. A v takové chvíli mu došlo, že je v nebezpečí, v jiné době. Takhle nemohou žít věčně, jakkoli by si to přál. Svět se změní, čas se dá do pohybu.

V listopadu se konaly další volby a nacistická strana získala méně hlasů než na jaře. „Vidíš,“ řekla mu Hanna kousavě, když slyšeli z rádia výsledky, „moc se bojíš.“ Pořád jí říkal, jak mu antisemitistické naladění v Německu nahání strach, jak se bojí, že Hitler bude zvolen. A co by to znamenalo pro Hannu a její rodinu.

Ale bylo to i čím dál snadnější, raděj věřit, že to, co viděl, nebylo skutečné. Věřit, že se mu to jen zdálo, nebo že tehdy prostě vypil moc skotské, nebo že to ve skříni byla pouhá iluze. Protože druhá možnost byla připustit si, že jeho město, jeho vlast, jeho domov se změní v něco strašného, v něco, co je nad jeho chápání. V místo, kde Hanna nebude v bezpečí. A že všechno, co mají a znají, všechno, co má rád, mu bude odňato.

Život šel dál, den za dnem, jako obvykle: roční období se střídala, Max každé ráno odemykal obchod a vdechoval vůni chleba linoucí se z pekařství Herr Feinsteina, ve výloze Fischmarktu naproti se leskly na ledu čerstvé ryby. Emílie začala v noci spát a Max a Johann se večer opět začali v sobotu scházet na pár piv, než po západu slunce dorazila Hanna.

Elsa a Johann je pozvali na vánoční oběd. Hanna se dala slyšet, že nikdy Vánoce neslavila, Max jí ale i tak přinesl dárek - brož ve tvaru zlatých houslí, kterou uviděl ve výloze klenotnictví za rohem. Úhledně ji zabalil do stříbrného papíru, ovázal zelenou stužkou a položil na pult, kde čekal na Hannin příchod.

Knihkupectví bylo na svátky zavřené, vlaky jezdily méně. Venku štípal mráz, ale sníh, ve který doufal, nenapadl. Když Hanna přijela, zaklepala na výlohu rukou v palčáku. Pro jednou s sebou neměla housle.

„Vypadáš neúplně,“ poškádlil ji, když otevřel dveře, políbil ji na čelo a vtáhl do vyhřátého obchodu.

„Neúplně?“

„Bez houslí.“

Usmála se, sundala si klobouk a palčáky a položila je na pult. Pohled jí utkvěl na stříbrném dárku. „Co to je?“ zeptala se.

Posunul balíček k ní. „Otevři to,“ řekl.

„Och, Maxi,“ řekla a neznatelně zavrtěla hlavou.

„To je v pohodě,“ odvětil. „Ty mně nic dávat nemusíš. A jen abys věděla, není to vánoční dárek. Je to dárek k Chanuce.“ Nikdy nikomu dárek k Chanuce nekupoval, ale věděl, že svátek je tento týden, dávají se dárky a zapaluje se menóra. Představil si, jak Frau Ginsbergová, Julie, Friedrich a Hanna stojí každý večer nad plameny svíček, a chtěl, aby Hanna viděla, že on by se mohl připojit - stát se součástí jejího světa a jejího náboženství, pokud to Hanna bude chtít.

Zasmála se a ponořila ruce do kapes kabátu. „No, vlastně jsem ti taky něco přinesla. Veselé Vánoce.“ Vytáhla ruce, ukázala mu je a v jedné držela tlustou obálku krémové barvy. Podala mu ji. „Julie a Friedrich se v únoru berou.“ Vzal od ní obálku a otevřel ji. Pozvánka na svatbu. Pro něj? „Chci, abys šel se mnou.“

S její matkou ani sestrou se od šábesové večeře u nich doma neviděl. Ani on, ani Hanna nikdy nevyřkli slova jako svatba, manželství nebo rodina. Když spolu byli sami, všechno bylo mnohem jednodušší. Když předstírali, že nikdo a nic jiného neexistuje. „Nebude se tvoje matka zlobit?“ zeptal se a obracel pozvánku v ruce. Svatba se bude konat v překrásném hotelu Adlon ve středu Berlína.

Pokrčila rameny. „Miluju tě a chci, abys šel se mnou. Friedrichova rodina má peníze, svatbu pojali velkolepě - tanec, šampaňské, Friedrichovy sestry jdou za družičky a obě s sebou berou svého partnera. A já si taky svého přivedu,“ pronesla trochu vzdorovitě.

„Dobře.“ Naklonil se k ní a políbil ji na temeno hlavy. Pak z pultu sebral krabičku ve stříbrném obalu. „Jsi na řadě.“

Pomalu, úspornými pohyby svých malých silných prstů rozvázala stužku a opatrně odstranila balicí papír. Pak otevřela krabičku, spatřila malé zlaté housle a zalapala po dechu. „Och, Maxi,“ řekla. „Jsou úchvatné.“ Vyndala housle z krabičky a připevnila si je na šaty. „Co myslíš?“ zeptala se. Usmál se. „Budu je pořád nosit,“ řekla.

Hanna, 1948

Mívala jsem překrásnou brož ve tvaru houslí, kterou mi věnoval Max. Měla jsem ji na šatech při přehrávkách i při koncertech a začala jsem bláhově věřit, že mi nosí štěstí. Že ji potřebuju, aby se mi dařilo. Ta víra se zrodila asi rok poté, co mi Max brož věnoval, když jsem šla na první konkurz do berlínského orchestru. Tenkrát jsem si brož nevzala. Nechtěla jsem se zdobit. Byla jsem oblečená v černém a neměla jsem na sobě žádné šperky, jak mi radil i Herr Fruchtenwalder. A také jsem byla v tu chvíli na Maxe pěkně naštvaná a nechtěla jsem mít na sobě nic od něj, nechtěla jsem na něj ani pomyslet. Soustředila jsem se na konkurz. A selhala jsem tak, jak bych předtím vůbec nepokládala za možné.

Hrála jsem tu skladbu od Ravela, na níž jsem tolik trvala, Cikána. Prošla jsem ho několiksetkrát, možná i tisíckrát, dokonale. Znala jsem ho zpaměti. Prsty se mi po strunách pohybovaly instinktivně, noty jsem nepotřebovala. A pak, uprostřed hraní, jsem zaváhala. Prsty mi sklouzly z hmatníku, zahrála jsem falešný tón, a udělala jsem to nejhorší, co jsem mohla: přestala jsem hrát. Mohla jsem pokračovat - jedna chybná nota není konec světa. Já ale ztuhla, otevřela jsem oči a za živého boha si nemohla vzpomenout, jak dál. Před sebou jsem měla notový záznam na stojánku, ale k ničemu mi nebyl - hrála jsem zpaměti a nedařilo se mi vybavit si, kde přesně jsem přestala hrát. „Skončila jste?“ zeptal se dirigent, v hlase mu zaznívalo překvapení. A já upřímně řečeno nevěděla, co dělat - nikdy jsem takhle neselhala, a jediné, co mě napadlo, bylo utéct z pódia.

„To ta brož,“ řekla jsem pak Maxovi. Otíral mi bříškem palce slzy a snažil se mne utěšit. Vztek na něj šel stranou a po konkurzu jsem se k němu rozběhla. Kde jinde bych našla podporu a pochopení? Určitě ne u Julie, která si rozhodně nepřála, abych dělala jakýkoliv konkurz. Nesnesla jsem pomyšlení, že o tom povím mamele, představila jsem si, jak jí zklamání jen ještě přitíží. Ani Herr Fruchtenwalderovi. Začala jsem vymýšlet lež, že na konkurzu byl někdo lepší. „Ta brož mi přináší štěstí. Měla jsem ji mít na sobě. Proč jsem si ji nevzala?“ zasténala jsem a převalila se v Maxově posteli. Pohladil mě po zádech.

„To se dá do pořádku,“ řekl mi. „Dostaneš další šanci. Budou další konkurzy, další orchestry.“

„Další orchestry?“ řekla jsem nevěřícně. „V Berlíně nejsou žádné další orchestry, ve kterých by stálo za to hrát. Jen tenhle. Symfonický. Teď můžu na housle rovnou zapomenout.“ Oči mě pálily, ale jinak jsem se cítila otupěle. Všechno, pro co jsem celý život tak dřela, přišlo vniveč. Prostě jen tak.

„Žádné zapomínání,“ pohladil mě po vlasech. „Budou další konkurzy, Hanno, to ti slibuju. Další orchestry.“ Snažil se být milý, snažil se zvednout mi náladu. Ale co on o tom mohl vědět? „A nemůžeš se jen tak vzdát,“ pokračoval. „Hraješ na housle jako oheň, Hanno. Nemůžeš se svého ohně vzdát.“

Seděla jsem na pódiu Královské filharmonie a myslela na Maxova slova, na onu noc. Čekala jsem na začátek. Teď jsem ovšem žádnou brož neměla. Bůh ví, co se s ní stalo, vždyť ani nevím, co se stalo se mnou. Při dalším konkurzu do orchestru jsem brož měla na sobě a přinesla mi tolik štěstí, kolik jsem potřebovala: konkurz jsem zvládla perfektně. Ale žádná brož a žádné štěstí bohužel nemohlo zastavit Hitlera.

Ale i bez brože se mi nějakým způsobem podařilo dostat se až sem. Díky příležitosti nebo štěstí. Nebo, jak by mě určitě opravil Max, díky talentu. Mému ohni. Tak moc jsem si přála, aby tu Max teď byl a konečně mě viděl na pódiu. Na vteřinu jsem zavřela oči a přála si, aby mi přinesl štěstí, ať je kdekoliv.

Dala jsem si housle pod bradu. Maestro Philip zvedl ruce a já smyčec. Byla jsem připravená hrát. Nedívala jsem se do publika po Julii, Friedrichovi ani chlapcích a nedívala jsem se ani do not. Naučila jsem se tento týden všechno nazpaměť. Když maestro spustil ruce, zavřela jsem oči a začala hrát.

„Byla jsi moc dobrá,“ řekl mi Moritz po koncertě. Předal mi kytici a hrdě prohlásil, že je sám natrhal vzadu na zahradě, přestože mu to matka nedovolila. Julie si povzdychla a Moritz mi květiny podal. Políbila jsem ho na temeno hlavy a poděkovala mu.

„Co si myslíš ty, Leve?“ zeptala jsem se.

„Bylo to hodně… dlouhé?“ odpověděl Lev milým tónem, jako by mi chtěl říct nějaký kompliment, ale žádný ho nenapadal.

„Ano.“ I jemu jsem dala pusu na hlavu. Zahanbeně couvl, přeci jen byl o něco starší než Moritz.

„Bylo to moc pěkné,“ řekla Julie. Přišla jen s chlapci, bez Friedricha, a já se neptala, kde je. Bylo mi to jedno. Měla jsem radost, že přišli oni.

Vydali jsme se k domovu. Chlapci nás předběhli a Julie se do mě zavěsila. „Víš, že na tom pódiu vypadáš úžasně?“ prohodila. Komentář byl od věci a docela mě urazil. Na pódiu jsem neměla v úmyslu jakkoliv vypadat. Chtěla jsem znít úžasně - nechtěla jsem, aby mě publikum vidělo, ale slyšelo. Ale Julie se snažila být milá a za to jsem jí poděkovala.

Bylo nám spolu dobře, což bylo neobvyklé. Nejspíš proto jsem spontánně vyhrkla to, o čem jsem právě přemýšlela. „Kéž by tu byl Max. Odjakživa mi tak věřil.“

„Och, Hanni.“ Otevřela ústa, jako by chtěla něco říct, ale neudělala to. Pokračovaly jsme v chůzi. „Vím, že jsi ho milovala,“ řekla. „Vím, že ano. Ale byla jsi tak mladá. Od té doby se toho tolik stalo.“

Tohle mi všichni říkali pořád dokola. Ale já to ještě nezačala cítit stejně. „Může být naživu,“ řekla jsem jí. „Já jsem.“

„Ano,“ odvětila Julie. „Ale mohl se oženit s jinou, může být kdekoliv. Naposledy jsi ho viděla před dvanácti lety. Opravdu myslíš, že je na tebe fixovaný tak, jako ty na něj?“

Pokrčila jsem rameny. Nevěděla jsem, co odpovědět. Bylo snadnější uvěřit, že je mrtvý? Nebo že na mě zapomněl a šel dál?

„Kdyby chtěl, byl by tě našel snadno. Věděl, kde bydlíme,“ pokračovala Julie. „A bydlíme celou dobu na stejném místě.“ Těžce jsem polkla. Nechtěla jsem dát Julii za pravdu, takže jsem neřekla radši nic. Pustila jsem její paži, přidala do kroku a dívala se přímo před sebe. Julie se za mnou rozběhla.

„Hanni, nezlob se,“ řekla. „Jen chci, abys šla dál. Abys byla šťastná.“

„Já jsem šťastná.“ Zastavila jsem se a otočila se k ní. „Dnes v orchestru při hraní, to je to, co mě dělá šťastnou.“

Kývla, jako by mi rozuměla, i když to tak nikdy nebylo. „Ale co je to za život, Hanni? Budeš hrát a hrát a hrát na ty své housle, a co z toho budeš mít?“ Pohledem zabloudila k chlapcům před námi. Synovce jsem milovala z celého srdce, ale netoužila jsem mít vlastní děti. Určitě ne bez Maxe.

Večer se mi nedařilo usnout. V hlavě mi stále zněla hudba. Cítila jsem ji v tepu, škubalo mi v prstech, které chtěly dál hrát. Nevěděla jsem, kdy se vrátí Stuart, samozřejmě jsem si přála, aby se jeho matce udělalo lépe, ale nechtěla jsem se vzdát skutečného hraní, o kterém jsem vždycky snila.

Budou další orchestry, slíbil mi kdysi Max. A měl pravdu.

Budeš hrát a hrát a hrát na ty své housle, a co z toho budeš mít? řekla mi Julie.

A tehdy mě poprvé napadlo, že nemusím zůstat v Londýně. Mohu přece zkusit jít ke konkurzu kdekoliv jinde. Otvírá se mi celý svět. Nemám nikoho a nic, co by mne mohlo zadržet. Tedy možná krom nedostatku peněz.

Ale pokud udělám, co po mně chce Julie, pokud půjdu poprosit Mary, aby mi vrátila práci, a od pondělí budu šetřit plat? Nakonec našetřím dost peněz, abych mohla hledat jiný orchestr, přestěhovat se někam jinam. S tou myšlenkou jsem nakonec usnula.

Stuart zavolal v pondělí večer, přímo uprostřed večeře, což Julii velmi rozzlobilo. Věděla teď, kam jsem to ve středu večer ve skutečnosti chodila, a představa, že jsem s cizím mužem v jeho bytě, se jí pranic nelíbila. Vysvětlovala jsem jí, že nešlo o nic jiného než o hru na housle, že se mezi námi nic jiného nestalo a že bych Maxe takhle nepodvedla. Ale mračila se tím víc. Stejně, řekla, je to nevhodné… zněla nachlup stejně jako mamele, když se dozvěděla, že trávím noci u Maxe.

V pondělí jsem nečekala, jestli bude Stuartův telefonát nějak komentovat. Ani jsem nedojedla, popadla jsem housle a upalovala na metro.

„Jak je vaší matce?“ zeptala jsem se, když Stuart otevřel dveře.

Neznatelně pokrčil rameny. „Nic moc,“ řekl. „Je zesláblá a má problémy s pamětí. Ale je tam můj bratr se svou ženou. Dohlédnou, aby brala prášky, jedla, a tak dál.“

„Je fajn, že jsou poblíž.“ Neměla jsem ponětí, že Stuart má bratra, vlastně jsem o něm nevěděla skoro nic, což bylo přinejmenším zvláštní vzhledem k tomu, kolik času jsme spolu strávili. Společné středeční hraní pro mne bylo zvláštně intimní, ale že Stuarta znám, byla jen iluze. To se stává, když s někým hráváte v duu. Svým způsobem je to jako milovat se s cizím mužem.

„Jak dopadlo představení?“ zeptal se Stuart.

„Skvěle,“ opáčila jsem.

„To říkal i maestro.“ Trochu se mě dotklo, že se maestra zeptal dřív, jako by jeho názoru věřil víc, ale pak dodal: „Říkal, že můžete kdykoliv zaskočit. Za kohokoliv.“

„Och, dobře.“ Koncert proběhl dobře, maestrova pochvala mě však překvapila, když jsem uvážila, jak skepticky se před rokem tvářil na to, že by si měl vůbec vyslechnout ženu, i jen při konkurzu. A nechtěla jsem zaskakovat, chtěla jsem hrát pořád, každý den. Ale záskok je lepší než nic… prozatím. Ráno jsem uprosila Mary, aby mi vrátila práci - řekla, že mi dá ještě šanci. Ale víckrát už ne. Takže jsem stejně nevěděla, jak bych s prací případné zaskakování skloubila „Chci víc než záskok,“ přiznala jsem Stuartovi. „Potřebuju víc.“

„Já vím,“ řekl mile. „A budete to mít. Vím, že budete.“ Budou další orchestry.

Vyndal housle z pouzdra. „Zahrajeme si?“ zeptal se.

Posadila jsem se vedle něj a také vytáhla housle. Zavřeli jsme oči a celou hodinu hráli bez jediného slova.

Max, 1933

V lednu následujícího roku panoval v Gutenstatu nezvyklý mráz a tuhá zima. Max utratil za uhlí víc peněz, než kolik vydělal na prodeji knih.

Herr Feinstein odvedle na tom byl o trochu líp, lidé přeci jen potřebovali chléb víc než knihy. Herr Feinstein se přiznal, že musel snížit ceny, aby přilákal dost zákazníků a nemusel obchod zavřít. Řekl, že vystačí jen taktak. Z Maxova pohledu bylo v pekařství rušno. Někdy se u obchodu ráno dokonce vytvořila fronta.

Jednoho rána seděl Max za pultem a četl si knihu. Najednou se ozval pronikavý zvuk rozbíjeného skla a výkřiky na ulici. Vstal a vyběhl ven. Na chodníku ležely střepy, několik jich dopadlo až před jeho obchod, většina ležela před pekařstvím, v jehož výloze zela velká díra.

„Co se stalo?“ zeptal se Max člověka, který stál v šoku na chodníku.

„Byla to cihla. Nevím, odkud se vzala, prostě najednou proletěla výlohou,“ odpověděl muž, napřáhl ruce a začal couvat pryč od obchodu. „Dneska si koupím chleba ve městě.“ Odešel a ostatní lidé ve frontě také.

Herr Feinstein vyšel před obchod a odhadoval škodu. V Gutenstatu bývalo vždycky bezpečno, až na nějakou tu krádež nebo mládeneckou potyčku tu nebyla žádná taková kriminalita jako v centru Berlína. Max byl natolik vyvedený z míry, že ze sebe nemohl vydat ani slovo.

„Jste v pořádku?“ zeptal se, když se vzpamatoval. „Není někdo zraněný?“

Herr Feinstein zavrtěl hlavou. Zvedl cihlu, aby ji Max viděl. Někdo na ni černým inkoustem napsal Untermenschen. „Podlidé.“ Vzkaz byl více než jasný. Tomu, kdo cihlu hodil, se nelíbilo, že Feinsteinovi jsou Židé. „Zpropadení nacisté,“ řekl Herr Feinstein. „Věřil bys tomu?“

Byl rozzlobený a měl na to plné právo. Max si vybavil záblesk z budoucnosti: vyděšený Herr Feinstein, znechucený něčím hrozným, co se stalo jeho ženě. Maxovi se z toho udělalo zoufale smutno. Co pamatoval, přátelil se jeho otec s Herr Feinsteinem, několikrát do měsíce si vyměňovali knihy za chleba. Max to po otcově smrti dělal stejně. „Přemýšlel jste o odchodu?“ zeptal se Herr Feinsteina. „Že byste si s Frau Feinsteinovou sbalili věci a odstěhovali se do jiné země?“

Herr Feinstein se podíval na své černé boty a pak na Maxe. „Tenhle obchod vedu už třiatřicet let,“ řekl pevně. „Jestli si někdo myslí, že mě rozhází nějaká cihla…“

Jenže to nebyla jen nějaká cihla. A oba to věděli. Max natáhl ruku. „Dejte mi ji,“ řekl. „Zbavím se jí. A vezmu si koště, zameteme to tu.“

Výlohu zatloukli a na konci měsíce vsadil Herr Feinstein nové sklo. Jenže se nic nezměnilo. Gutenstatem se začaly šířit zprávy o cihle a Feinsteinův obchod se vylidnil podobně jako Maxův.

Pak se vynořily zprávy, že Hindenburg jmenoval Hitlera říšským kancléřem - byl teď německým ministerským předsedou. Prvního února se v ranních novinách prohlašovalo, že nacisté oslavují v ulicích. „Machtergreifung“ stálo v titulku. „Uchopení moci.“ V Gutenstatu nebyl Max svědkem žádných oslav. Hauptstraße byla prázdná, dokonce o něco tišší než obvykle.

Okamžitě po údajných oslavách Hitler zakázal politické demonstrace, aby to vypadalo, že uchopení moci proběhlo v Německu bez protestů, že všichni podporují jeho i ideály, v něž věří jeho strana. Všem obchodům v Hauptstraße bylo nařízeno vyvěsit v průčelí nacistickou vlajku s příšerným hákovým křížem. Všichni majitelé obchodů včetně Maxe poslechli. Ne proto, že by chtěli, ale proto, že se báli.

„Je to tak hnusné,“ zašeptala mu Hanna jednou uprostřed noci do ucha. „Muset se dívat na tu pitomou vlajku, když jdu k tobě. Nejradši bych ji spálila.“

Max ji políbil a odhrnul jí vlasy z čela. „Nic neznamená,“ řekl, i když věděl, že je to lež, už když to říkal. Znamenala všechno.

V neděli došlo v Berlíně k pouličním bouřím. V rádiu hlásili, že mnoho lidí bylo zraněno, jednoho člověka dokonce zabili. Aspoň bylo jasné, že se nezbláznila celá země. Vlajky nevlajky, mnoho lidí s Hitlerem a nacisty nesouhlasilo. Většinou se však báli otevřeně promluvit.

„Neuvěřitelné,“ řekl Johann u piva další sobotu. „Nikdo z právníků s tím nesouhlasí.“ Johann měl konečně diplom a získal místo v právnické firmě v centru. Pokrčil rameny: „Je nechutné, že má v naší zemi moc takovýhle člověk - takovíhle lidé.“

Max souhlasil se vším, co Johann řekl, nicméně Johann vyjadřoval své obavy nutně z odstupu. „Moc se bojím o Hannu,“ řekl Max a napil se piva.

„Chceš právní radu?“ zeptal se Johann. „Měl by sis ji vzít.“

„Právní radu?“ Max se zasmál. Hannu by si vzal moc rád, ovšem od toho večera, kdy se málem rozešli, tohle téma radši nenanášel. Bylo to teď mezi nimi dobré a raději bude mít Hannu takhle než vůbec.

„Ne, myslím to vážně,“ trval na svém Johann. „Jestli dojde ke zhoršení… byla by na tom líp jako tvoje manželka… myslím ze zákona. Vdaná za křesťana, s křesťanským příjmením.“ Max dopil pivo a vstal. Poplácal Johanna po zádech. „Příští týden nebudu moct,“ připomněl. „Když mluvíme o manželství… Hannina sestra se vdává.“

„Tak hezkou veselku. A přemýšlej o tom, co jsem ti řekl, ano? Myslím to naprosto vážně, Maxi.“

Max si toho byl dobře vědom a slíbil Johannovi, že si jeho radu vezme k srdci.

Když se vrátil, Hanna na něj čekala před knihkupectvím. Slunce v tuto roční dobu zapadalo brzy a s Johannem se trochu zdržel. Nezamlouvalo se mu, že na něj čeká v potemnělé ulici úplně sama, a rozhodl se, že jí dá klíče, aby příště mohla jít dovnitř. Výloha u Feinsteinů už byla opravená, ale policie nechytila toho, kdo cihlu hodil. Maxovi bylo jasné, že se o to ani moc nesnažila.

Odemkl dveře, pustil Hannu dovnitř a roztopil kamínka. Hanna se trochu třásla, objal ji a snažil se ji zahřát vlastním tělem. Přemýšlel o tom, co říkal Johann, ale držel jazyk za zuby. Johann může mít pravdu, ale na tohle téma teď není správný čas ani místo. Kromě toho si ji chtěl vzít z lásky. Až se zeptá příště - a že se zeptá - chce, aby to byla výjimečná chvíle. Zeptal se jí tedy na Juliinu svatbu.

„No, přípravy pokračují podle plánu, pokud se ptáš na tohle,“ řekla Hanna. „Julie a Friedrich nepřipustí, aby jim nějaký pitomec a jeho pitomé, nechutné ideály překazily svatbu v Adlonu.“ Pořádání židovské svatby v jednom z nejluxusnějších hotelů v Berlíně se v nastalé situaci zdálo být velmi nebezpečné a Max byl vděčný za možnost zúčastnit se - kdyby se tam Hanna vydala bez něj, nejspíš by se zbláznil strachy.

„A co my?“ zeptal se něžně a políbil ji na rameno. „Co kdyby ses přihlásila do konkurzu v Paříži nebo v Římě a odstěhovali bychom se z Berlína pryč?“

Zasmála se. „To není tak jednoduché, hlupáčku. Na ten konkurz jdu jen proto, že se v orchestru uvolnilo místo a protože Herr Fruchtenwalder se zná s maestrem a přimluvil se za mě.“

„Ale Herr Fruchtenwalder určitě zná i někoho jiného, někde jinde,“ řekl Max.

„Nezná,“ odvětila Hanna. „A i kdyby znal, neodešla bych. Mamele je moc nemocná, nemohla by nikam odjet a já bych ji tu nikdy nenechala.“

S tím se nedalo polemizovat. Pokud by žila jeho matka a byla nemocná, také by ji neopustil a bylo by jedno, co by se v tu chvíli v zemi odehrávalo nebo co by to znamenalo pro jeho budoucnost. Hanna svou matku velmi milovala a on proto ještě víc miloval ji.

Ale bez ohledu na Johannovu právní radu nebo na to, co by si přál on sám, Max v hloubi duše věděl, že Hanna si ho nikdy nevezme, dokud bude její matka naživu.

Hanna, 1948

Řekla jsem si, že odjedu z Londýna a zúčastním se konkurzu jinde, ale zatím se to nezdálo reálné. Napsala jsem dopis dirigentům deseti různých orchestrů v deseti městech po Evropě, a nevrátila se mi jediná odpověď. I když si tedy našetřím peníze na odjezd z Londýna a nový začátek, k čemu mi to bude, když ani nemůžu jít ke konkurzu? Stuart říkal, že některé orchestry po válce ještě ani nezahájily pravidelnou činnost, Evropa se zotavuje jen pomalu, a on měl za to, že to je příčina mých potíží. A možná měl pravdu.

Bylo to divné, ale když jsem se teď už nevídala s Henrym, začínala jsem na válku zas zapomínat. Byla pořád patrná, kamkoli se člověk v Londýně vrtnul - kvanta zničených budov, jídla byl pořád nedostatek a příděly zajišťovaly jen obživu, žádný požitek. Dokonce i oblečení bylo stále na příděl. Několikery šaty, které jsem nosila do práce, byly po Julii. Přesto jsem si válku nevybavovala, takže mi nastalá situace připadala normální. V mé hlavě jako by se válka nikdy neodehrála, Londýn jako by byl v takovémhle stavu vždycky a jídlo jako by chutnalo mdle odjakživa. A kdykoliv někdo začal o válce mluvit, znovu mě to šokovalo.

* * *

„Víš co, Tante?“ optal se Moritz jednou v červnu u večeře. Nevnímala jsem rozhovor u stolu, myšlenkami jsem už byla u Stuarta a hloubala nad skladbou, kterou jsme ten večer chtěli hrát. Friedrich u stolu nebyl. Pracoval do noci, což bylo poslední dobou stále častější.

„Mmmm, cože?“ zamumlala jsem. Ukousla jsem si sucharu, byl tvrdý, ale zřejmě jsem mohla být ráda, že mám vůbec nějaký. Julie říkávala chlapcům, že máme štěstí - máme dost peněz, abychom si na současné poměry žili pěkně.

„Víš, že v Londýně bude příští měsíc olympiáda? To bude první, kterou zažiju. A maminka říkala, že se půjdeme podívat!“

„Říkala jsem, že možná půjdeme,“ opravila ho Julie. „Jestli nebudou lístky moc drahé.“

Jestli Julii zajímalo něco ještě míň než hudba, byly to soutěže v atletice, a já se musela kousnout do rtu, abych se nezačala smát. V roce 1936 se olympijské hry konaly v Berlíně. Ale i kdyby byl Moritz tehdy na světě, nemohl by se zúčastnit, protože byl Žid. Maxovi přátelé Johann a Elsa tehdy dostali vstupenky z právnické firmy a já s Maxem jsme hlídali Emílii a Grácii. Na okamžik se mi vybavilo, jak sedíme na gauči v malém domku Johanna a Elsy, holčičky právě usnuly a Max mě líbá na tvář těsně u ucha. Mluvili jsme o tom, že bychom možná také mohli mít dvě holčičky a že bychom je vzali na příští německou olympiádu, až se zas všechno vrátí do starých kolejí. Stále jsem pevně věřila, že se tak stane, že někdo Hitlera zastaví, než se situace ještě zhorší.

„Půjdu s nimi,“ řekla jsem Julii. „Pokud nebudou lístky moc drahé a ty je budeš chtít koupit. Půjdu ráda.“ Julie pokrčila rameny, čímž řekla jak chceš. Z Berlína odjela před rokem 1936, takže nezažila, jaké je nesmět tam jít.

„Díky, Tante.“ Moritz mi stiskl ruku a dokonce i Lev se nadšeně usmál.

Když jsem vystoupila z metra a zamířila ke Stuartovu bytu, stále mě provázel dobrý pocit z nadšení synovců. Proto jsem asi zprvu nepostřehla Stuartovo rozrušení, když otevřel dveře a pustil mě dál.

„Slyšel jste o olympijských hrách?“ zeptala jsem se ho. Posadila jsem se a vyndala housle. Byla to hloupá otázka. Ovšemže o nich slyšel. Nebylo možné jít po ulici a nezaslechnout, jak se o nich lidé baví. Stuart ale neodpověděl a ani se vedle mě neposadil. Podívala jsem se na něj a všimla si výrazu v jeho obličeji. Byl velmi bledý. „Jste v pořádku?“ zeptala jsem se ho. „Děje se něco s vaší matkou?“

Zavrtěl hlavou, sedl si vedle mě a chvíli nic neříkal. Pak ukázal levou ruku, pomalu narovnal prsty, ale prsteníček zůstal ohnutý a nepohnul se ani o milimetr. „Ztuhnul v téhle poloze,“ řekl. „Celý den jsem s ním nemohl pohnout. Dokonce jsem musel odejít ze zkoušky.“

„Byl jste u doktora?“ zeptala jsem se.

Stuart zavrtěl hlavou. „Doktory nesnáším.“

Stále držel ruku ve vzduchu. Položila jsem housle do futrálu a vzala mu ruku do dlaní. Jemně jsem ji hladila, ukazováčkem jsem přejela přes ohnutý prsteníček. „Bolí to?“ zeptala jsem se a říkala si, jestli se nějak nezranil.

„Ne, vůbec nebolí. Jen jím nemohu pohnout.“ V hlase mu zazněla panika a ruka mu v mé dlani ztuhla. Prsty jsem mu začala jemně masírovat dlaň, až se uvolnila. Prst nicméně zůstal ohnutý.

„Určitě to není nic vážného,“ řekla jsem. „Namohl jste si ruku, moc jste cvičil. Určitě jste se neporanil?“

„To si vážně myslíte?“

Nejsem ovšem doktor a nikdy se mi nic takového nestalo, ať jsem cvičila sebedéle. Někdy mi prsty otekly nebo mne bolely. Ledovala jsem je, nořila je do horké vody na kamnech v Maxově obchodě. Ale nikdy jsem nezažila něco takového. „Myslím,“ odvětila jsem. Snažila jsem se ho uklidnit. Vnímala jsem jeho znepokojení, lepkavý pot na kůži, bledost v obličeji. „A taky si myslím, že doktor vás neukousne. Co kdybyste přišel zítra do nemocnice? Poprosila bych švagra, aby vám doporučil někoho dobrého.“ Ve skutečnosti jsem nevěděla, jestli by to pro mě Friedrich udělal, ale byla jsem si docela jistá, že Henry Childs ano.

Stuart se mi nepodíval do očí. „Housle jsou pro mě všechno,“ řekl. „Kým bych byl, kdybych nemohl hrát?“

Tak hrozně moc jsem Stuartovi v té chvíli rozuměla! Bylo mi ho tak líto - cítila jsem to jako fyzickou bolest v hrudi. „Slibuju vám, že to se nestane,“ řekla jsem, i když jsem neměla žádné právo mu něco takového slibovat.

Vzhlédl a pousmál se. Zdravou ruku mi položil na paži. „Posedíte tu se mnou chvíli, i když dnes nemohu hrát?“

„Samozřejmě,“ řekla jsem.

„Jste jediná, kdo mi rozumí,“ odpověděl tiše a přesunul svou ruku z mé paže na tvář a bříškem prstu mě po ní pohladil. „Jediná,“ zopakoval.

Uvědomila jsem si, co se děje, až když se rty téměř dotýkal mých. Trochu jsem zalapala po dechu. Naše ústa se setkala. Něžně, pomalu. Měla jsem se odtáhnout, ale neudělala jsem to. Opětovala jsem polibek. Byl úplně jiný než polibek od Maxe. Líbat Stuarta bylo jako jíst schwarzwaldský dort, sladké, syté a uspokojující. Líbat Maxe bylo jako tančit příliš blízko ohni. Max… och, bože, Max. Co to jen dělám?

Naráz jsem se odtáhla, pustila Stuarta a položila si ruku na ústa. „Nemůžu,“ řekla jsem. Stuart zmateně naklonil hlavu na stranu. Nebyla to jeho chyba. Nikdy jsem mu nevyprávěla o minulosti, nikdy jsem mu neřekla o Maxovi. „Je… někdo jiný… Miluju někoho jiného,“ řekla jsem.

Stuart překvapeně otevřel ústa. „To mě moc mrzí,“ řekl. Chvíli jsem měla za to, že ho mrzí, že někoho mám, pak jsem si uvědomila, že ho mrzí, že mne políbil. To jsem nechtěla. Vstala jsem a rychle dala housle do pouzdra. „Musím jít,“ řekla jsem.

„Hanno, počkejte,“ zavolal mi do zad. Zněl tak nešťastně, a och, ten ohnutý prst, a slíbila jsem mu, že chvíli posedím. Jenže se mi udělalo špatně. Políbila jsem ho. Chtěla jsem ho políbit. Podvedla jsem tím Maxe - i sebe. Měla jsem vztek a současně jsem ho chtěla políbit znovu.

„Přijďte zítra ráno do nemocnice,“ zavolala jsem na něj a vyběhla z bytu. „Sedím ve třetím patře.“

Nemohla jsem se nadechnout, než jsem se dostala na ulici, a i pak jsem dýchala ztěžka a potila se, jako bych běžela celé míle.

Max, 1933

V den Juliiny svatby dojel Max vlakem do centra. S Hannou a její rodinou se měl setkat až v Adlonu, protože Hanna řekla, že oni musejí být v hotelu dřív, aby se oblékli a připravili. Max už nějakou dobu v centru nebyl. Čekal, že bude vypadat jinak, že se tu bude i jinak cítit, když je teď Hitler kancléřem. Od pouličních bouří, kdy bylo zraněno mnoho Židů a jeden komunista dokonce zabit, uběhly teprve dva týdny. Když ale vystoupil z vlaku, v centru to vypadalo jako vždy - panoval tu čilý ruch. Dobře oblečení muži a ženy vysedávali po kavárnách při sobotních schůzkách, po ulicích jezdily auta a taxíky, po chodnících se procházeli lidé v kabátech, dokonce se smáli. Všechno se zvláštně zdálo být pořád stejné. Všechno šokovalo přetrvávajícím dojmem normálnosti - kromě nacistických vlajek na průčelích domů.

Prošel Braniborskou branou na třídu Unter den Linden. Před ním se tyčil osvětlený Adlon a v něm to žilo. Před vchodem stál pouliční prodavač s frontou zákazníků, kteří se chtěli za celotýdenní dřinu odměnit cigaretou.

Hotel nesl jméno obchodníka Lorenze Adlona, který zůstal i po první světové válce takovým monarchistou, že nevěřil, že by prostředním obloukem Braniborské brány, který býval vyhrazen pro císaře, mohla projíždět i jiná auta. Proto se při přecházení ulice nikdy nerozhlédl a dvakrát ho tu srazilo auto. Druhá nehoda se mu stala osudnou. Hotel a jeho jméno ale žily dál. Změnilo se Německo, politika i Berlín, ale hotel vypadal stejně jako vždycky.

Max si na tomhle místě jako vždycky vybavil výstražnou historku, kterou mu vyprávěl otec, rozhlédl se na obě strany, než přešel, a vstoupil do hotelu.

Hanna na něj čekala v rozlehlém foyeru. Všiml si jí dřív než ona jeho a na okamžik se zastavil a pozoroval ji. Vypadala překrásně, ještě krásněji než jindy. Na sobě měla šeříkové šaty a vlasy si nechala rozpuštěné - tak je téměř nikdy nenosila. Spadaly jí ve vlnách přes ramena jako vodopád. Otočila se, spatřila ho a usmála se. Bože, ta je tak krásná! „Maxi, tady jsem,“ zamávala na něj. Přešel k ní a uchopil ji do náruče. Zasmála se, když ji zvedl do vzduchu a chystal se ji políbit na tvář. „Pozor na líčení,“ řekla a odtáhla se, když se jí ústy nebezpečně přiblížil k pleti. „Julie by mě zabila.“

Hanna se o šminky nikdy nestarala, ale nechtěl rozčílit její sestru, takže ji neochotně pustil a jen jí jemně políbil ruku. Kvůli pouličním bouřím chtěl v hotelu pronajmout pokoj, aby tam mohli přenocovat. Představa, že se Hanna vydává nočním Berlínem na vlak a do Gutenstatu, se mu vůbec nelíbila. Hanna ale odmítla s tím, že někdo musí zajistit, aby se matka dostala bezpečně domů. A kromě toho, řekla, by mamele dostala záchvat z toho, že jsem s tebou sama v jednom pokoji, a tady by se nedala vymyslet žádná výmluva.

„No tak!“ popadla ho za ruku. „Pojď si sednout do salonku a počkej tam na obřad. Já se musím vrátit k Julii.“ Stiskla mu ruku a dovedla ho ke dveřím s nápisem SVATBA GINSBERGOVÁ/WEINER. „Po obřadu si tě najdu,“ řekla a lehce se dotkla jeho paže. Pak odběhla za Julií.

V salonku byly vyrovnané řady židlí a na mnoha z nich už seděli svatebčané. Neznal tu jediného člověka, posadil se tedy dozadu. Rozhlédl se kolem sebe a zjistil, že všichni muži mají na hlavě malé, lívanci podobné čepičky, jaké vídal u Židů, kteří o sobotách vycházeli ze synagogy v Gutenstatu. Bylo očividné, že on sem nepatří, protože jarmulku neměl. Všechny oči se zastavily na jeho hlavě a poté jako by se hosté kolektivně zamračili.

Ale pak se vzadu otevřely dveře do salonku a všechny oči se obrátily tím směrem. V místnosti zavládlo naprosté ticho, když vešla Julie, zavěšená do Hanny a Frau Ginsbergové. Všichni se dívali na nevěstu. Kdyby se ale Maxe zeptali, jak vypadala, nedokázal by ji popsat. Sledoval očima Hannu, jen a jen Hannu. Usmála se na něj, když ho míjela, a on si představoval, jaké by to bylo, kdyby ji takhle přiváděli k němu okamžik předtím, než by byli oddáni.

Po obřadu se hosté přesunuli do zimní zahrady plné stolů a květin, nápojů, pokrmů a tance. Max znovu našel Hannu. Stoupla si na špičky a vtiskla mu pořádnou pusu, s veškerou vášní, kterou projevovala pouze tehdy, když spolu byli sami. V ruce držela zpola vypitou sklenici šampaňského a nedělala si starosti o své nalíčení ani o to, že dělá něco nepřístojného. Byl zcela střízlivý, ale ani tak nedokázal odolat. Opětoval její polibek. Dlouze, pomalu, hluboce. Kapela začala hrát další, pomalou píseň.

„Zatanči si se mnou,“ vyhrkla, dopila šampaňské a prázdnou sklenku odložila na stůl. Natáhla k Maxovi ruku a on ji uchopil. Možná udělal své alkohol, možná atmosféra svatby, na každý pád se zdálo, že je Hanně jedno, co si myslí lidé kolem a kdo je spolu vidí. Není Žid a ona ano. No a co? Milují se a budou spolu.

Nechal se vtáhnout na taneční parket a vzal Hannu do náruče. Bradu jí položil do kudrn a společně se pohybovali v rytmu hudby.

„Trubka je pod tónem,“ zašeptala mu Hanna do ucha a pobaveně se zahihňala. On slyšel jen pomalou píseň, díky které ji mohl držet v náručí na veřejnosti. Ona však slyšela skutečně hudbu.

Frau Ginsbergová seděla u stolu na kraji parketu a zamračeně sledovala, jak tančí. Max odvrátil pohled, zavřel oči a nadechl se citronové vůně Hanniných vlasů.

Mohl by s Hannou tančit na věky, na věky věků ji držet v náručí. Ale po dvou skladbách hudba náhle přestala hrát. Otevřel oči. Hanna o krok ustoupila. Lidé mumlali a rozhlíželi se. U pětičlenné kapely stál muž v obleku a mluvil s hudebníky. Pak se otočil, rozpřáhl ruce a podíval se na svatebčany. „Omlouvám se,“ řekl. „Pro dnešek musíme skončit.“

„Skončit?“ Friedrichův otec si prorazil cestu davem. Max ho viděl poprvé až dnes, když společně se ženou doprovázel Friedricha k oltáři. „Ale zaplatil jsem za místnost až do půlnoci.“

„Je mi to líto,“ řekl znovu ten muž. „Někteří hosté si stěžovali na hluk.“

„Na hluk?“ zašeptala nevěřícně Hanna s rukama v bok. Bylo to směšné. Na všech svatbách je hudba, hovor a tanec. Nešlo o hluk. Každý v místnosti věděl, že hluk nikomu nevadí. V té chvíli se paní Ginsbergová rozkašlala, a to tak hlasitě, že z toho bolely uši.

„Já ale zaplatil za celý večer,“ zkusil to znovu Herr Weiner.

Muž pokrčil rameny a otočil se k davu. „Ocenil bych, kdybyste odešli a nerušili ostatní hosty. Nerad bych volal policii.“

Policii? Na svatbu? Max si vzpomněl na pouliční bouře před pouhými dvěma týdny, jak policie ztloukla a zabila ty, kdo se neváhali ozvat, jako by o nic nešlo. Jenže tady to bylo jiné. Tady nebyla pouliční bouře. Byla tu svatba, pro všechno na světě.

Muž vyšel z místnosti a dalších protestů Herr Weinera si nevšímal. Hosté se na sebe chvíli dívali, jako by si nebyli jistí, co dělat. Posléze vyšel ven jeden pár, za ním následoval další a pak další, dokud se místnost téměř nevyprázdnila.

Julie stála na druhé straně parketu a plakala. Friedrich ji držel kolem ramen. „Scheiße,“ sykla Hanna, pustila Maxovu ruku a odběhla k sestře. Frau Ginsbergová stále kašlala, čím dál hlasitěji a obtížněji, celé tělo se jí otřásalo.

Max přešel k Frau Ginsbergové, která ho i přes záchvat kašle dokázala zpražit pohledem. On si však přesto sedl vedle ní a podal jí ze stolu sklenici vody. Vzala ji, napila se a kašel začal slábnout.

„Vím, že mě nemáte ráda,“ řekl. „Ale chceme oba dva to samé - aby vaše dcera byla šťastná a v bezpečí.“

Frau Ginsbergová chvíli nic neříkala, pak se napila vody. Nato se otázala: „Doprovodíte nás domů? Nerada se po setmění pohybuji na ulicích bez pánského doprovodu. Říkám to Hanně pořád, ale ona dál jezdí sama vlakem za přáteli a hrát do orchestru.“

Max přesně věděl, co mu tím říká: pokud chce, aby Hanna byla v bezpečí, neměl by dovolit, aby za ním jezdila a trávila s ním noci. Nechtěl se s ní ale hádat. Nabídl jí ruku a pomohl jí vstát. „Rád vás doprovodím domů,“ odvětil.

Po cestě ven si Max znovu všiml nápisu SVATBA GINSBERGOVÁ/WEINER. Buď už během obřadu, nebo v průběhu nejkratší svatební oslavy v dějinách přes něj někdo jasně modrým inkoustem načmáral hákový kříž.

Všichni tři vyšli na ulici. Noční město tepalo stejně jako prve a nevšímalo si jejich osudu.

* * *

Za dva dny se Reichstag ocitl v plamenech. Parlamentní budovu zapálili komunisté, kteří se snažili svrhnout vládu. V úterý kancléř Hitler vydal nové zákony, jež pozastavily občanská práva jako svobodu projevu, tisku a shromažďování, listovní tajemství a ochranu soukromí telefonních hovorů. V novinách byl požár označován za závažný teroristický čin namířený vůči Němcům a Hitlerův Dekret o požáru Říšského sněmu udělující vládě větší pravomoci pro zatýkání, věznění a omezování prý zaručuje občanům větší bezpečí.

A pak přijela Hanna vlakem po výuce na konzervatoři k němu do knihkupectví. Nesla si housle a vešla dovnitř jako jindy.

Neviděli se od chvíle, kdy je doprovodil domů ze svatby. Celý svět se od té doby změnil. Německo se změnilo. Parlament shořel a Hitler je zbavil občanských svobod, aby jim všem zajistil bezpečí. Z toho bezpráví se mu obracel žaludek.

Otevřel ústa, aby si o tom s Hannou promluvil, ta si však položila prst na rty, vytáhla z pouzdra housle a začala hrát, cvičit jako vždy. Zvuk houslí se nesl vzduchem. Byl vášnivý, ohnivý, rozzlobený: hudba vyjadřovala všechny její pocity.

Stále existuje hudba, pomyslel si. A stále mají jeden druhého.

Hanna, 1948

Prst se Stuartovi nezlepšoval ani po vyšetření u tří různých doktorů, ke kterým nás dovedl Henry. Žádný z nich nevyslovil konkrétní diagnózu ani názor, zda půjde o dočasný, nebo trvalý problém. Třetí doktor navrhl provést další testy - možná prý je to vzácná forma artritidy - ale Stuart mi řekl, že už žádné další testy nechce.

„Jaký by měly smysl?“ řekl rezignovaným tónem. „K čemu je mi vědět, proč se mi to děje? Děje se to, a já nemohu hrát.“

„Ale když přijdou na to, proč se to děje,“ odvětila jsem, „třeba přijdou i na to, jak to vyléčit.“ Hlas se mi trochu zachvěl, nevěřila jsem tak docela vlastním slovům. Koneckonců, ani Henry Childs ani Herr Doktor v Berlíně nepomohli mně. Stále jsem měla naprosté okno ohledně deseti let svého života. Doktorům jsem teď právě moc nevěřila. Stuart samozřejmě o ničem z toho nevěděl, a když jsem se nad tím zamyslela, bylo mi líto víc jeho než sebe. Já aspoň mohu dál hrát. Pořád mám své housle. Hudba je pro mě vzduch, život a radost. Budoucnost. Co bych si bez ní počala?

Šťastnou náhodou se Stuartovy potíže objevily zrovna během letní přestávky orchestru, takže až do září nemusel chodit na zkoušky. S postupujícím létem ale jeho frustrace vzrůstala a byl si čím dál jistější, že bude muset říct maestru Philipovi, aby na jeho místo vzal někoho jiného.

Ani ve snu mne nenapadlo, že pokud Stuart nebude moct hrát, mohl by maestro nabídnout to místo mně. Takovým způsobem jsem se do orchestru dostat nechtěla. Z celého srdce jsem si přála, aby se Stuart uzdravil. Byl konec konců můj nejbližší přítel. Dělala jsem všechno, abych ho povzbudila. Každou středu večer jsem zazvonila u dveří jeho bytu, jen po několika týdnech jsem už s sebou nebrala housle a místo toho mu nosila koláče, které jsem upekla s chlapci, když se odpoledne vrátili z příměstského tábora. Seděli jsme a poslouchali desky. Stuart měl pěknou sbírku předválečných nahrávek evropských orchestrů. Pocítila jsem úlevu a současně zklamání, že nemá nic od berlínských filharmoniků. Ale možná to tak bylo dobře. Myšlenkami jsem byla pořád v předválečném Berlíně. Nebyla jsem si jistá, zda bych snesla poslech hudby z oné doby. Nebo zda bych dokázala čelit všem emocím a touze po jiném životě, které by ve mně hudba mohla vyvolat.

Stuart se mne už nikdy nepokusil políbit. Sedávali jsme u něj v bytě a poslouchali hudbu jako přátelé, nikdy jsme se jeden druhého ani nedotkli. Když jsem pak ležela v posteli v Juliině bytě a přemýšlela, cítila jsem úlevu, ale i zklamání.

Měli jsme vstupenky na olympijský sprint, který se konal na začátku srpna. Chlapci fandili „létající hospodyni“ Fanny Blankers-Koenové z Holandska, která běhala tak rychle, že lidé skoro zapomínali, že je to třicetiletá matka dvou dětí. Vyskočila jsem a křičela spolu se synovci a na kratičký okamžik jsem si vybavila Maxe a sebe, jak sedíme na gauči u Johanna a Elsy v Gutenstatu a přejeme si, aby na dalších olympijských hrách bylo všechno v pořádku. A podívejme, je.

Tu myšlenku jsem však zaplašila, nechtěla jsem se ztrácet ve vzpomínkách, chtěla jsem se radovat z toho, co se jednou stane vzpomínkou na čas strávený se synovci. A radovala jsem se. Když jsme odcházeli, ze samého povzbuzování jsem chraptěla.

„Na holku je pěkně rychlá,“ mínil Lev zamyšleně cestou na metro, poté co jsme viděli, jak Fanny vyhrála zlatou medaili.

„Je pěkně rychlá, tečka,“ opravila jsem ho. „Chtěla bych vidět tebe, jak běžíš takhle rychle.“ Moritz se zasmál. Určitě si představil, jak bratr závodí se ženou a prohraje. „Dívky zvládnou to samé, co chlapci, někdy i víc,“ řekla jsem jim. A když jsem to vyslovila, pocítila jsem, jak mi vzadu po krku stoupá teplo. Mluvila jsem o létající hospodyni, anebo o sobě a své hře na housle?

„To už víme,“ odpověděl Lev věcným tónem.

„Jasně, že víte.“ Pročísla jsem mu vlasy a on se zahanbeně odtáhl. „Jednou z tebe bude skvělý manžel,“ řekla jsem mu. Začervenal se.

„Tante, přestaň,“ poprosil mě.

Moritz se hystericky rozhihňal, když si staršího bratra představil jako něčího manžela.

Vyšli jsme z metra a vydali se k Juliinu domu. Přemýšlela jsem, jaké mají štěstí, že se narodili v Anglii, že žijí teď, po válce, že se jako Židé nemusejí bát a všechno se teď znovu staví, neničí. Že mají možnost vybrat si, čím se stanou. A nejspíš mám štěstí i já. Když mohla Fanny vyhrát na olympijských hrách zlatou medaili, i když je jí už třicet a má děti, proč bych se já nemohla dostat do nějakého orchestru? Stále mám čas.

Následujícího večera jsem dorazila ke Stuartovi s tácem nesouměrných sušenek, které jsme s Moritzem a Levem upekli. Nadšeně jsem mu vyprávěla o Fanny, o energii a fandění davu. Pečení se nevyvedlo ani vizuálně, ani chuťově, což jsem přičítala nedostatečným přídělům. V Německu jsem pekla s větším množstvím cukru a vajec - s tím, co bylo k dostání tady, jsem si nevěděla rady. Ale Stuart si toho nevšímal, nebo to aspoň nekomentoval.

Když otevřel dveře, na sušenky jsem zapomněla. V bytě nebyl žádný nábytek. Zel prázdnotou. Zalapala jsem po dechu. „Vykradli vás?“

„Vykradli?“ Stuart smutně potřásl hlavou, zdravou rukou ode mě vzal tác se sušenkami a položil ho na kuchyňskou linku. „Ne, Hanno, stěhuju se do Walesu. Potřebuju si odpočinout od města, od… života. Měl jsem vám to říct minulý týden, ale nedokázal jsem to.“

„Nevzdávejte se,“ trvala jsem na svém a snažila jsem se nezírat na jeho ohnutý prst. Věděla jsem, jak moc chce Stuart hrát, jak moc si přeje, aby se mu prsty mohly rozběhnout po strunách. Nemohl za to, že to nejde. „Možná to prostě chce víc času?“

„Možná,“ souhlasil smutně, „ale ne tady.“ Podíval se na mě. Setkali jsme se pohledem, otevřel ústa a chtěl něco říct. Pak zaváhal. „Asi by bylo to jiné, kdybychom vy a já… ale vy…“

Kývla jsem. Věděla jsem, co se snaží říct. Jsme jen přátelé spojení houslemi. Když nemůže hrát, co nám zbylo? I kdyby se naše přátelství neomezovalo na housle, nejsem pro něj důvodem zůstat. Ale ani tak jsem nechtěla, aby odešel. „Maestrovi jsem to sdělil včera ,“ řekl. „Jako náhradu jsem navrhl vás.“

„Och, Stuarte,“ řekla jsem.

„Nevím, jestli na mou radu dá. Měl by. Maestro Philip ale oceňuje techniku více než vášeň,“ řekl Stuart.

Oba jsme ale věděli, kde je pravda. Maestro pravděpodobně pořád nechce mít v orchestru ženu, určitě ne na stálé pozici jako první houslistku. Ne že bych si s ním nešla hned ráno promluvit. Ale krev z tuřínu nevytlučeš, jak s oblibou říkávala Julie.

Opřela jsem se o zeď a dala si hlavu do dlaní. Stuart odjíždí a s ním má jediná šance hrát v Londýně pravidelně na housle. Ale rozrušovalo mne ještě něco dalšího. Naše pravidelné setkávání mi bude chybět. Jen málo lidí mi rozumělo tak jako Stuart. „Vrátíte se?“ zeptala jsem se nakonec. „Až se vám ruka zlepší.“

Stuart stiskl rty a nejdřív neodpověděl. „Napíšu,“ řekl pak. „Odpovíte?“ napřáhl ke mně zdravou ruku, ale já ho impulzivně sevřela v objetí. Na okamžik strnul, pak ale objetí krátce opětoval a zase se stáhl. „Nevzdávejte to, ano?“ řekl. „Máte velké nadání.“

Když jsem ze Stuartova bytu vycházela naposledy, bylo mi velmi těžko. Tolik jsem toho ztratila a ztráta se stala součástí toho, kým jsem. Houslistkou jsem se ale měla teprve stát - a být jí už vždycky. Aspoň jsem doufala, že to tak bude. Každotýdenní hraní se Stuartem udržovalo při životě tuto naději - i mě celou.

Venku panovala tma, vzduch byl lepkavě vlhký. Kráčela jsem k metru a na tváře mi dopadaly kapky deště. Možná to byly slzy.

Max, 1933

Na polích rozkládajících se mezi Gutenstatem a Berlínem kvetly luční květiny. Z okna vlaku se díval na záplavu žluté, oranžové a růžové objevivší se i letos tak jako každé jaro. Jenže Německo se rychle měnilo. Bylo obtížné sledovat zprávy, obtížné chápat, že jaro vypadá stejně jako každý rok, a všechno ostatní je jiné.

Max začal posedle číst noviny. Každé ráno se snažil vstřebat vše, co přečetl. A každý den zaznamenával, co se stalo. Ráno četl noviny, večer poslouchal rozhlas a pak vše zapisoval do deníku, jako by vytvářel důkaz, který Hanně v budoucnu předloží a přesvědčí ji, jak nebezpečno začíná v Německu být.

Nacistická strana získala většinu hlasů a po březnových volbách obsadila v parlamentu téměř tři sta míst. Hitler protlačil nový dodatek k Výmarské ústavě zvaný Zmocňovací zákon, který ho učinil diktátorem na následující čtyři roky. Byl zřízen speciální soud, který se zabýval politickými disidenty, a ti, kdo se vzepřeli Hitlerovu Reichstagu, mohli být posláni do nově otevřeného vězeňského tábora v Dachau. Max vše zaznamenával do notesu, seznam událostí každý den narůstal.

Všichni ostatní však volili jinou taktiku - nevšímavost. Elsa a Johann se starali o Emílii. Johann měl teď v kanceláři víc práce, protože bylo propuštěno několik židovských právníků. Hanna se dala slyšet, že nemá čas dělat si starosti se záležitostmi, které není schopna změnit, že politika zůstane politikou. Zdravotní stav její matky se stále zhoršoval. Za několik měsíců ji čekal důležitý konkurz a kromě toho, říkala, co na tom všem záleží, pokud prostě zůstanou zticha a budou pokračovat v normálním životě jako dosud? Maxovi připadalo, že Hanna a všichni kolem si osvojili zvláštní způsob popírání. Jako by věřili tomu, že Hitler a rostoucí antisemitismus prostě zmizí, pokud budou zticha, nebudou si ničeho všímat a budou si hledět svého.

A právě to všichni dělali. Obchody na Hauptstraße otevíraly a zavíraly jako vždy. Někdy k němu zavítali lidé a hledali knihu, nové bylo jen to, že mu teď při vstupu zasalutovali Hitlergruß. Max si dával pozor a zdravil stejně. Zaslechl zvěsti o tom, že členové SA zbili majitele obchodu, kteří to odmítli. Před Feinsteinovým pekařstvím se stále tvořila fronta, byť o něco kratší než v minulosti. A i když klenotník o blok dál vyvěsil ve výloze informaci, že Židé nejsou v jeho obchodě vítáni, přece chtěla většina lidí v Gutenstatu Feinsteinův chléb. Jejich stát byl den po dni rozebírán na kusy, a i tak šel život dál.

Max však nedokázal zapomenout na výjev ve skříni, na záblesky paměti, které ho čas od času atakovaly. Pociťoval neustálou potřebu být na pozoru, bděle sledovat dění, takže pokud, či spíše až nadejde čas, bude moct Hannu zachránit. Změní budoucnost, kterou viděl, a bude Hannu chránit.

V dubnu SA vyhlásila bojkot všech židovských obchodů a Max doufal, že okolí si konečně něco uvědomí.

„Hitler si může říkat, co chce,“ mínila Elsa spíš zaraženě než poplašeně. „Já si ale vždycky kupovala chleba u Feinsteina. Kam jinam mám chodit?“

Většina lidí souhlasila s Elsou. Bojkot trval pouze jeden den, protože němečtí občané, lidé, které Max znal od narození, nechtěli takovou záležitost podporovat.

„Vidíš,“ řekla Hanna následujícího večera. „Stále jsme mocnější než jeden člověk. My Němci nedopustíme, aby se stalo něco tak příšerného, jak ty pořád říkáš.“

Pak si dala housle pod bradu, zavřela oči a hrála. Po obchodě se rozezněla hudba a to teď byl pro Maxe přirozený stav. Bez Hanny byl obchod příliš tichý. Její hudba mu scházela téměř stejně intenzivně jako ona.

„Jak se má Frau Feinsteinová?“ zeptal se Max Herr Feinsteina, když následujícího rána odemkl knihkupectví a vyšel ven. Herr Feinstein zametal chodník před svým obchodem. Max se na Frau Feinsteinovou ptal v poslední době pokaždé, když viděl Herr Feinsteina na Hauptstraße. Otázka Herr Feinsteina nejspíš pokaždé trochu vyvedla z míry, soudě podle toho, že se na ni vždycky trochu zamračil. Max znal Feinsteinovy od dětství a nikdy by ho nenapadlo se po Frau Feinsteinové ptát. Jenže pak ve skříni spatřil budoucnost, ve které se sousedce přihodilo něco hrozného.

„Má se dobře. Velmi dobře,“ řekl Herr Feinstein při zametání. „Ale já? V posledních dnech se mi pěkně zhoršil ischias.“ Na chvíli přestal zametat, položil ruce na násadu koštěte a rozhlédl se. „A to ti povím, Maxi, že na tohle jsem už trochu starý.“

Max nedokázal říct, zda mluví o bolestech zad nebo o Hitlerovi. Technicky vzato se měli zdravit po hitlerovsku, ani jeden to však nikdy neudělal. „Mohl byste zavřít obchod,“ navrhl Max, „a jít do důchodu. Možná odjet z Německa?“

„A proč bych odjížděl z Německa?“ Herr Feinstein nadzdvihl obočí. „V Německu jsem se narodil. Prožil jsem tu celý svůj život. Jsem Němec.“

Tomu Max rozuměl. Měl stejné pocity. Bylo těžké si byť jen představit, že opustí vše, co znal, svou zemi. Proč by měli odcházet? Tady jsou doma. Max si však nebyl jistý, jak dlouho ještě vůbec budou moci zůstat.

Herr Feinstein přestal zametat a jemně poplácal Maxe po rameni. „Přinesu ti pecen chleba, mein Junge,“ řekl laskavě jako už kolikrát. Gesto bylo důvěrně známé a Max najednou zatoužil po otci. Kdyby tu otec byl, pomohl by mu utřídit si, co se to vlastně s Německem děje, pomohl by mu přesvědčit Herr Feinsteina a všechny kolem, aby rostoucí hrozbu začali brát vážně.

Když mu ale Herr Feinstein podal chléb, co jiného měl dělat, než se zase vrátit do svého obchodu? A život šel dál jako vždycky..

V květnu Hanna v Berlíně chystala recitál s kvartetem z konzervatoře. Koncert se konal na náměstí jako oslava začátku léta a konce semestru. Hrálo několik studentských skupin. Hanna se účastnila i minulý rok a tehdy se Max nijak nebál. Letos už ano. Z univerzit začali být vypovídáni profesoři židovského původu, Hannin učitel zatím zůstával díky svému výjimečnému talentu. Profesor matematiky nebo přírodních věd je snadněji nahraditelný, říkala Hanna. Herr Fruchtenwaldera nelze nahradit a dokonce i Hitlerovi na hudbě záleží.

„Koleduješ si o problémy,“ řekl jí, když se snažila rozptýlit jeho obavy ohledně večerního koncertu v centru. Letošní květen se od předchozího lišil. Čtyři studenti, z toho dva Židé, mají hrát po setmění venku na náměstí? Nedokázal si představit pozitivní průběh.

„Hraní je koledování si o problémy? Ale, Maxi, no tak!“ Hanna si povzdychla.

Snažil se ji obejmout, držet ji v náručí, jako kdyby ji svým tělem mohl přimět k porozumění lépe než slovy.

Ona ale pokrčila rameny. „S hudbou je to jiné. Nikomu nezáleží na tom, jestli jsi Žid. Záleží jim jen na tom, jak hraješ. A já musím cvičit.“

Následujícího večera se Max vydal do centra. Nastoupil do přeplněného vagonu, kde to téměř hučelo. Ve vzduchu bylo cítit skoro hmatatelné nadšení. Posadil se, a když se rozhlédl kolem sebe, všiml si něčeho zvláštního. Skoro každý měl v ruce knihy. Ne jednu, ale celý štos. Odkud lidé vzali tolik knih? Určitě ne z jeho obchodu.

„Co se děje?“ zeptal se muže vedle sebe, který měl v klíně čtyři knihy. H. G. Wells, Hemingway, John Dos Passos, Heinrich Heine. Max všechny četl a prodával v obchodě.

„Pořádně to rozsvítíme.“ Muž se nadšeně zasmál.

„Rozsvítíte?“ Max si představil knihy v záři pouličních lamp. Ze zkušenosti ovšem věděl, že lidé se o knihy nezajímají od roku 1929, kdy došlo ke krachu na burze v Americe s následnou řetězovou reakcí po celém světě. Nedávalo to smysl.

„Na Opernplatzu bude velký oheň,“ informoval ho muž. „Budeme pálit všechny protiněmecké knihy.“

Pálit? Knihy jsou poklad, celý jeho život a veškerá práce. Jak je někdo může chtít pálit?

Hannino kvarteto mělo hrát nedaleko Opernplatzu. Strach o ni si nenamlouval, ani neležel daleko v budoucnosti, byl skutečný a přímo tady. Přímo tady byli muži posedlí touhou ničit myšlenky, příběhy, překrásné knihy. Klidně by udělali to samé i s hudbou nebo s lidmi, kteří ji hrají. Max si tím byl naprosto jistý.

„Můžete se přidat,“ pokračoval muž. „Nevadí, že s sebou nemáte žádnou knihu. Slyšel jsem, že už vynosili všechny knihy z Institutu sexuologie. Bude dost pro každého.“ S očekáváním zíral na Maxe, jako by čekal, že mu poděkuje za velkorysé pozvání.

„Já-já-já nemohu,“ zakoktal se Max. „Mám dnes jiné plány.“

„Aha, no jak myslíte.“ Prohlédl si Maxe od hlavy k patě. „Nejste komouš, že ne? Nebo Žid“ Jako by nechuť pálit knihy znamenala, že je jedno, nebo druhé. Nebo obojí.

„Ne,“ odvětil Max. „Já jen mám… jiné plány,“ zopakoval. Pak dodal, v naději, že tím muže umlčí: „Se svou přítelkyní.“

Na chvíli se mu to podařilo, ale když vlak zastavil v Berlíně a oni vystoupili, muž dodal: „Víte, můžete ji vzít s sebou, když budete chtít. Dnes je dobrá příležitost ukázat své němectví. Neměl byste si ji nechat ujít.“

Max jen kývl, jako by informaci zvažoval. Muž mu zasalutoval Hitlergruß a Max mu pozdrav oplatil. Večerní vzduch byl teplý a plíce se mu na chvíli zaplnily pachem nafty, pár okamžiků tam jen stál a nebyl sto popadnout dech.

Když se mu to podařilo, rozběhl se k místu konání koncertu nedaleko od Opernplatzu. Už byl vidět kouř z ohně v dálce a Maxovi bylo do pláče. Všechny ty nádherné knihy skončí v plamenech a všichni ti hrozní lidé se tam z toho radují.

Doběhl na náměstí. Hanna se třemi dalšími členy kvarteta stála s houslemi pod bradou zády k němu. Židle pro velké množství lidí stály po celém náměstí, ovšem obsazených bylo jen několik.

„Hanno!“ Jak běžel, potil se a stěží popadal dech. Chytil ji za paži, a hned se cítil líp, jako by ji mohl ochránit jen držením za ruku.

Otočila se a usmála se na něj. „Přišel jsi!“

„Dnes nemůžeš hrát. Musíme odejít.“

„Proč? Maxi…?“ Výraz v její tváři se změnil, byla naštvaná. A vymanila se z jeho sevření.

„Na Opernplatzu se pálí knihy. Spousty knih.“

Zadívala se do dálky. „Tak odtud je ten kouř…“ Zadívala se na Maxe a výraz ve tváři jí zněžněl. „Já vím, jak ti na knihách záleží.“

Nešlo o knihy. Šlo o čiré potěšení stovek lidí z toho, že je budou pálit, o děsivou energii lidí ve vlaku. A to všechno kvůli čemu? Že věřili, že určité knihy jsou protiněmecké? Co ještě bude označeno za protiněmecké? Hudba, kterou hraje překrásná židovská žena?

„Nemohu je tady nechat jen tak ve štychu.“ Hanna kývla hlavou k dalším třem členům kvarteta.

„Můžete koncert zrušit,“ řekl Max. „Ani pro ně to tu není bezpečné a skoro nikdo nepřišel.“

„Musíme hrát,“ odvětila. Vystrčila bradu, dala si ruce v bok a hlas se jí trochu třásl. „Pokud nebudeme hrát, znamená to, že jsme nesložili zkoušku Smyčcové kvarteto.“

„Hanno, jsem si jistý, že tvůj profesor to pochopí.“ Znovu k ní vztáhl ruku, ale odtáhla se.

„Maxi, přestaň. Musím se přichystat. Pokud si chceš poslechnout hudbu, posaď se. Potom tě najdu. Jestli se bojíš, běž domů.“ Otočila se a vydala se za ostatními členy kvarteta. Za žádných okolností neodejde a jemu nezbývalo, než se posadit.

Kvarteto začalo hrát. Max se nedokázal na hudbu soustředit, zavřít oči, poslouchat a vychutnávat si ji jako obvykle. Srdce mu divoce bušilo v hrudi, adrenalin mu zběsile koloval v žilách. Hluk ječícího a jásajícího davu v dálce sílil, hudba slábla. Plíce mu zaplnil kouř.

Dnes večer v Berlíně hoří všechny překrásné knihy. Veškerá krásná hudba umírá.

Tohle není moje země, pomyslel si. To není mé Německo.

Max stále cítil v plicích štiplavý kouř a pak hlasitě vydechl úlevou, když se mu podařilo bezpečně doprovodit Hannu k jejímu bytu. Ve vlaku do Hauptstraße byl klid. Knihy stále hořely a lidé, se kterými jel předtím vlakem do centra, stále slavili.

Došel do obchodu a rozhlédl se. Rukama přejížděl po hřbetech knih. Kolik z nich by ti lidé považovali za protiněmecké? Měl tu anglické knihy. Knihy od židovských autorů. Knihy od amerických autorů. Pohledem utkvěl na Knize písní od Heinricha Heina, kterou měl v rukou ten muž ve vlaku.

A pak si vzpomněl na hru, kterou Heine napsal a kterou mu otec dal přečíst, když dospíval. Nemohl si vybavit název ani obsah, ale na mysli mu vytanul řádek, který mu nahnal strach i tenkrát. Podtrhl ho a ukázal Johannovi:

Kde pálí knihy, napsal Heine, tam lidi také pálí nakonec.[3]

[3] Heinrich Heine: Almansor, verš 243, přel. Eduard Petiška

Hanna, 1948- 1949

Orchestr v září zahájil novou sezonu, a já pořád nebyla jeho členkou. Maestro Philip dosadil na Stuartovo místo druhého houslistu Charlese a na Charlesovo místo nevypsal konkurz, ale nabídl ho muži, který zde hrál před válkou a v posledních letech se zotavoval ze zranění. Přišel o pravou nohu pod kolenem, ale měl už protézu a mohl začít znovu hrát.

„Na seznamu náhradníků jste první na řadě, Hanno,“ řekl mi maestro, když jsem se ho ptala na místo. Chtělo se mi křičet. Nechtěla jsem být náhrada, záskok. Nechtěla jsem být občasná houslistka, jen když je orchestr v tísni. Housle měly být moje práce, měly být celý můj život. Chtěla jsem vlastní místo.

Napsala jsem Stuartovi a sdělila mu novinky. Pak jsem každý den dychtivě kontrolovala poštu v naději, že mi odepíše něco povzbudivého. Ale za celé měsíce nepřišlo nic. A pak jsem přestala doufat, že se ještě ozve. Bylo nad slunce jasné, že Stuart to vzdal s houslemi i se mnou. Jeho nepřítomnost jsem pociťovala jako ztrátu, další chybějící část svého světa.

Ale byla jsem na takové ztráty zvyklá a šla jsem dál. Každý den po práci jsem cvičila na housle a vyzvedávala chlapce ze školy. Neměla jsem už žádný konkrétní důvod cvičit, ale kdybych s tím přestala, znamenalo by to, že se vzdávám, a to jsem v úmyslu rozhodně neměla.

Tu zimu jsem si uvědomila, že se toulám po různých knihkupectvích. Poprvé to byl jen chvilkový nápad. Jednu sobotu jsem se potulovala po West Endu. I po několika letech mi přišlo zvláštní nedodržovat šábes. Julie přihlásila chlapce do fotbalového družstva a trénovali vždycky v sobotu dopoledne. Obvykle jsem je doprovázela na trénink i domů, Julie a Friedrich se zaměstnali něčím jiným. Během tréninku jsem se procházela, neměla jsem náladu dívat se na partu kluků, kteří kopou do míče. A tehdy jsem poprvé vešla do Ivy Bookshop na Carnaby Street, kde se prodávaly nové i antikvární knihy.

Když jsem na to místo poprvé přišla, něčím mě oslovilo. Všechno se vrátilo. Vůně papíru a klihu, řady knih na policích, mladý muž za pultem, který se nabídl, že mi s čímkoliv pomůže… V Ivy Bookshop jsem se na chvíli cítila stejně, jako když jsem hrála na housle se Stuartem: byla jsem doma.

Týden po týdnu jsem prohledávala police a mladý muž za pultem se mne ptal, co hledám. „Nevím,“ odvětila jsem upřímně. Zasmál se a zeptal se, zda chci něco doporučit, ale já mu řekla, že se chci jen porozhlédnout.

Myslela jsem na Maxe, na ten den před mnoha lety, kdy se objevil na konzervatoři s biografií Beethovena a snažil se získat mou náklonnost. Jak jsem předstírala, že jsem knihu už četla, abych měla důvod zajít k němu do obchodu a ještě týž večer se s ním znovu setkat. Jak jsem od něj přijímala knihy, příběhy a tipy, nejdřív jen proto, abych za ním mohla dál chodit. Časem jsem si knihy zamilovala, začala je číst a chápat, že pro Maxe znamenají totéž, co pro mě housle.

„Máte něco v němčině, Allene?“ zeptala jsem se knihkupce jednoho únorového sobotního odpoledne. Byla jsem tu už tolikrát, že jsem znala jeho jméno a věděla, že antikvariát je neskutečně velký. Hledat tady německou knihu by bylo jako hledat jehlu v kupce sena. Měla jsem jen hodinu, než chlapcům skončí trénink, a bylo jednodušší se zeptat než zkoušet pátrat na vlastní pěst.

Allen pokynul, abych ho následovala. V obchodě dnes panoval čilý ruch, ne jako u Maxe, kde bylo téměř vždy ticho. Museli jsme se prodrat davem, abychom se dostali do oddělení antikvárních knih. „Všechny knihy v jiných jazycích dávám sem, ale německé knihy…“ očima pročesával police a prsty klouzal po hřbetech stejně jako Max. Až se mi z toho zatajil dech. „Moc lidí dneska německé knihy neshání,“ dodal.

Bylo zvláštní, že během těch let, na která si nevzpomínám, se pojem Němec smrskl na význam nacista. Ale Němci jsou nepřátelé, řekl mi před nedávnem Lev, když byl u toho, jak říkám jedné Juliině kamarádce, že jsem Němka. Julie se neklidně zasmála a kamarádce vysvětlila, že teď se samozřejmě považuji za Britku. Oficiálně jsem jí však nebyla a nepovažovala jsem se za ni. V srdci jsem byla Němka. A Němkou navždy zůstanu.

„Ach, tady je jedna!“ Allen vyndal knihu z police a podal mi ji, ale mezitím si jeho pozornost žádal jiný zákazník. Řekl mi tedy, abych s knihou přišla dopředu, pokud si ji budu chtít koupit.

Otevřela jsem ji, byl to svazek básní Ericha Kästnera. Nikdy jsem od něj nic nečetla, ale věděla jsem, že jeho díla hořela v Berlíně po nástupu Hitlera k moci, řekl mi to Max, který měl Kästnera velmi rád. A pak se jeho knihy proměnily v kouř, jako tolik dalšího. Tu noc jsem hrála s kvartetem pod širým nebem. Slyšeli jsme jásot a pozorovali jsme kouř. V životě jsem neměla větší strach, ale hráli jsme dál, protože kdybychom přestali, znamenalo by to, že jsme se vzdali, podvolili. Že jsme nechali nacisty vyhrát. Nemyslela jsem si tehdy, že by nacisté mohli vyhrát, ale nějakým nepochopitelným způsobem se jim to podařilo.

Tu knihu jednou četl Max. Líbil se mi. Měl zelené oči, světle hnědé kudrny a rošťácký úsměv. Chlapců jsem si v té době nijak zvlášť nevšímala, pozornost jsem věnovala studiu a houslím. Jenže jednoho rána se zčista jasna objevil v posluchárně Max, zíral na mě, jako kdybych ho houslemi očarovala, a mně se tím hned zalíbil.

Otevřela jsem knihu. Kéž by měla na zadní obálce razítko Beissinger Buchhandlung. Kéž bych se mohla dotknout něčeho, čeho se kdysi dotýkal Max. Samozřejmě jsem žádné razítko nenašla. Byl to jiný výtisk, kniha někoho jiného. I tak jsem ale počkala u pultu a koupila si ji. Donesla jsem ji domů a tajně ji po večerech četla ve svém pokoji. Ne proto, že bych chlapcům a Julii nechtěla vysvětlovat, že jsem stále Němka a stále potřebuji číst v rodném jazyce, ale spíš proto, že při četbě básní jsem myslela na Maxe. Poprvé od procitnutí v poli jsem k němu měla blízko, četla jsem stejná slova, která před lety četl on. Nad básněmi jsem plakala. A nechtěla jsem, aby mě tak chlapci viděli.

Básně jsem četla každý večer před usnutím a pak se mi začalo hodně zdát o Maxovi. Pokaždé jsme byli spolu, u něj v obchodě, mezi všemi jeho knihami. Max mne popadl a naléhal: Prosím, Hanno. Prosím tě, musíš se mnou odjet. Musíme jít. Hned.

Ještě nemohu odjet. Mám orchestr.

A pak se zase objevil ten muž, ten nacista, držel mi zbraň u hlavy a říkal mi, abych hrála. Hrála o život. A pak Max zmizel. Byla jsem úplně sama.

Budila jsem se plná strachu a lítosti. Proč jsem ho neposlouchala? Proč jsem s Maxem neodjela, když jsem měla šanci?

Spokojila jsem se se životem v Londýně, kde mi housle byly pouhým koníčkem. Aspoň se ale konečně začala lepšit poválečná situace. Oblečení přestalo být na příděl! A rýsovala se naděje, že záhy nebude na příděl ani jídlo. Princezna Alžběta, vévodkyně z Walesu, před několika porodila měsíci syna Charlese a já sdílela všeobecné nadšení z fotografií v novinách. Julie se nad tím usmívala, jako by začínala věřit, že se konečně zotavím i já.

Jednoho večera na konci března jsem těsně před večeří našla dopis od Stuarta v haldě pošty, kterou Julie nechala na kuchyňské lince.

„Kdy to přišlo?“ zeptala jsem se Julie a zvedla svůj dopis. Pokrčila rameny. Dopisu si nevšimla nebo si nemohla vzpomenout. Friedrich poslední dobou opět pracoval dlouho do noci a zaslechla jsem, jak ho Julie do telefonu plísní. Měl bys být schopen povečeřet se svými syny. Nebyla jsem si jistá, co jí odpověděl, ale neměla pak zrovna nejlepší náladu, takže jsem se jí raději už nevyptávala. Utekla jsem s dopisem do soukromí svého pokoje, nechtěla jsem, aby mi Julie nakukovala přes rameno.

Nejdražší Hanno,

omlouvám se, že jsem tak dlouho nenapsal. Čekal jsem, až se mi zlepší ruka, doufal jsem, že se zlepší a že se budu moct podělit o dobré zprávy. Jenže je to s ní pořád stejné jako vloni v létě a pravda je taková, že už nikdy nebudu moct hrát na housle. Mámin zdravotní stav se zhoršil a bohužel jsme o ni před měsícem přišli, takže to pro mne bylo těžké hned na několika frontách.

Na chvíli jsem přestala číst. Chtělo se mi brečet. Dopis pokračoval přes celou stránku a já se nadechla a dala se do dalšího čtení:

Ale nemůžu být bez hudby a bez orchestru a nedávno jsem dostal nabídku stát se dirigentem malého tělesa, které bylo právě založeno v Paříži. Přiložím ruce k dílu, dobrou i špatnou (vidíte, vtipkuju!), a zkusím dirigovat. A také proto Vám píšu. Budu potřebovat prvního houslistu a rád bych, aby to byl někdo s vášní. Bohužel to místo není moc dobře placené, 500 franků týdně, a Vy už máte možná lepší vyhlídky. Ale i tak jsem Vám musel napsat a zeptat se Vás, zda byste měla chuť přestěhovat se do Paříže a hrát u mne v orchestru. (V mém orchestru, zvláštní pocit tohle napsat…)

Dopis pokračoval, já ho však třesoucíma se rukama odložila. Stuart bude dirigovat orchestr v Paříži a chce, abych v něm účinkovala jako první houslistka? Nemám skoro žádné peníze a byla bych ve městě, kde neznám ani živáčka. Byla jsem ale tak nadšená, že jsem skoro nedýchala.

„Hanni.“ Julie zaklepala na dveře a pak je otevřela, aniž by počkala, až ji pozvu dál. Vešla a sedla si na kraj postele. Přitiskla jsem si dopis na hruď, nechtěla jsem, aby si ho přečetla, dokud sama nevstřebám, co je v něm obsaženo.

Utkvěla pohledem na dopise. „Co to je?“ zeptala se.

„Stuart dostal práci,“ vydechla jsem. „Bude dirigovat nový orchestr v Paříži a chce, abych v něm hrála.“

„V Paříži?“ Julie stáhla rty, jako kdyby snědla něco kyselého. „Vždyť nemluvíš francouzsky.“ Jako by mě něco takového mohlo zastavit.

Pousmála jsem se. „Housle mluví všemi jazyky,“ řekla jsem. „A Stuart mluví anglicky.“

„No a… co?“ zeptala se Julie. „Miluješ ho? Chceš si ho vzít a odjet do Francie?“

Zamračila jsem se na ni. Jak z toho, co jsem jí dosud řekla, mohla vyvodit něco takového? Jako by láska a manželství byly jediné možnosti. „Ne, Julie. Nic takového. Nabízí mi možnost hrát u něj v orchestru. Skutečné, opravdové místo houslistky!“ Hlas mi překypoval nadšením. Jako by se informace z dopisu stala skutečností tím, že jsem ji vyřkla nahlas. Budou další orchestry, řekl mi Max jednou. V jednom budeš jednoho dne hrát. Vím, že budeš. Slibuju ti to. Nesmíš se vzdát toho ohně!

„Ale kde tam budeš bydlet? A co práce v nemocnici?“ dotazovala se Julie a rudla v obličeji. Byla rozrušená nebo naštvaná. Nebo obojí.

„To vyřeším,“ odvětila jsem. „A Paříž není od Londýna nijak daleko. Určitě jezdí vlaky. Budu jezdit na návštěvu. A kluci mě taky můžou přijet navštívit, poznat se mnou Město světel.“

Julie se kousla do rtu a podívala se do země. „Už ses rozhodla, že?“ řekla tiše.

Vyslovila to tak, jako by to bylo skutečné rozhodování, něco, nad čím by člověk mohl váhat, zvažovat různá pro a proti. Ale Stuart mi nabízel to, co jsem vždycky chtěla: mohla jsem začít hrát v orchestru, žít život houslistky. Neměla jsem na výběr, nebyla jiná možnost než jít. Synovce jsem milovala. Julie mi prokazovala ohromnou laskavost po několik let. Ale Londýn a její dům nebyly mým domovem. Tím byly housle a já půjdu, kamkoliv mě povedou.

Nechtěla jsem ji však ranit. Byla jsem si vědoma toho, že si můj odchod bude brát osobně. Naklonila jsem se k ní a objala ji. „Pro tohle jsem pracovala, tohle jsem celý život chtěla,“ řekla jsem. „A tys to o mně přece vždycky věděla.“ Odhrnula mi vlasy z čela a odtáhla se. Otřela si oči - plakala? „Nebuď smutná,“ řekla jsem. „Raduj se se mnou. Budeme se vídat.“

„Já se o tebe bojím,“ řekla. „Samotná žena v Paříži?“

„Nebudu sama,“ odpověděla jsem. Chystala jsem se říct, že tam budu mít Stuarta, ale nevyslovila jsem to nahlas. Nebudu mít Stuarta způsobem, jaký by si přála ona. Místo toho jsem řekla: „Budu s celým orchestrem. Budu mít hodně přátel.“

Julie se zamračila. „Och, Hanni,“ vydechla, „já jen, že…“ naklonila hlavu na stranu a dívala se na mě, jako by se chystala vyslovit něco důležitého a hledala správná slova. Nakonec však řekla jen: „Klukům se po tobě bude moc stýskat.“

Max, 1933

Bylo podivné, jak slunce každý den vycházelo a zapadalo, jak se zeměkoule stále točila kolem své osy, jako obvykle. Jak se mohlo změnit všechno a nic. Nacistická strana byla v červenci prohlášena jedinou politickou stranou v Německu, jakákoliv opozice se stala trestným činem. Většina lidí z Gutenstatu nebyli nacisté: ani Johann s Elsou, ani většina stálých zákazníků, kteří chodili do obchodu a hledali něco ke čtení (někteří dokonce i zakázané knihy). Teď se o tom ale nemohlo mluvit nahlas - bylo to už přímo ilegální, a pomyšlení, co by se stalo, kdyby to někdo udělal, bylo dost děsivé. Místo toho si vyměňovali zachmuřené pohledy a pokrčení ramen a zdravili se hitlerovským pozdravem, když se domnívali, že se na ně někdo dívá.

Herr Fruchtenwalder řekl Hanně, že první houslista z filharmonie se prý chystá do penze a on by byl schopen zařídit, aby si dirigent Hannu vyslechl. Na výsledek čekali se zatajeným dechem, v naději, že by Hanna mohla být přijata. Hanna by v orchestru byla do jisté míry v bezpečí. Max doufal, že díky jejímu talentu a službě vlasti by se snad dalo přimhouřit oko nad jejím židovským původem. I Hitler má rád Beethovena - nebo to aspoň někde četl.

Nastal podzim a listy morušovníků měnily barvu jako každoročně a proměňovaly ulice v pásy oranžové, červené a zlaté. Německo odešlo v říjnu ze Společnosti národů, v listopadu vyhráli nacisté ve volbách do Říšského sněmu s 93 procenty hlasů. Jiným stranám nebylo dovoleno nominovat své kandidáty, takže výsledek nebyl žádným překvapením. Zdálo se, že lidé, s nimiž Max denně hovořil, si toho sotva všimli. Max vše zapisoval do deníku.

Také celé měsíce přemýšlel o Johannových slovech, o jeho právní radě z minulého jara, že totiž nejlepším způsobem, jak Hanně zajistit bezpečí, by byl sňatek. Vždycky, když ji políbil, když odložila housle a svezla se mu v posteli do náručí, hladil ji po vlasech a přemáhala ho touha být s ní navždy, přání, aby se stala jeho ženou. Ne proto, že by ji manželství ochránilo (i když to bylo také důležité), ale proto, že ji miloval, a to tak moc, že když ráno odcházela z obchodu, skoro ho z toho bolelo břicho.

Věděl, že její matka jejich vztah nadále neschvaluje, a že zdravotně je na tom jednou lépe, podruhé hůře. A koncem listopadu, když se s Hannou jednou neviděl tři dny v kuse a myslel, že mu pukne srdce, mu došlo, že už nedokáže čekat. Musel ji požádat o ruku hned. Bude muset přijít na způsob, jak získat její matku na svou stranu.

Odhodlal se k tomu, co celé měsíce odkládal: otevřel skříň v ložnici a z horní police sundal zamčenou krabičku, které se od otcovy smrti vyhýbal. V krabici byly otcovy osobní věci. Zdědil k ní klíč, avšak nechával ji zavřenou až do dnešního dne. Nechtěl se otci vměšovat do soukromí ani po smrti. Ve skutečnosti si byl jistý, že otec by nechtěl, aby krabičku otevíral, zrovna jako by nechtěl, aby chodil do skříně v obchodě. Jenže už prohledal všechna místa, kde by mohl být matčin diamantový prsten, a došel k přesvědčení, že jinam ho otec dát nemohl.

Když strkal klíč do dírky, v duchu si slíbil, že se bude dívat pouze po prstenu, vezme pouze prsten, ostatní nechá být. Otec by si přál, aby prsten měl, chtěl by, aby ho dal Hanně. Kdyby byl Hannu poznal, měl by ji moc rád a vítal by ji s otevřenou náručí. Její náboženství by mu nevadilo, tak jako Hannině matce vadilo Maxovo. Otce by zajímalo pouze to, že Hanna je báječná a že jeho syn je s ní šťastný. Přelila se přes něj čerstvá vlna žalu a začalo se mu po otci stýskat tak, jako celé měsíce ne.

Otevřel krabičku. Navrchu bylo několik dopisů, otcův pas, zápisník a pod tím to, co hledal: prsten. Byl zlatý, uprostřed se skvěl malý kulatý diamant: dědictví rodiny Beissingerů. Kdysi patřil babičce, kterou nikdy nepoznal, pak matce. Položil si prsten na dlaň, přejel bříškem prstu přes hladký povrch diamantu a usmál se.

Vrátil do krabičky dopisy a pas, a když se natahoval pro zápisník, zavadil o noční stolek tak, že zápisník spadl na zem. Pootevřel se. Když ho sbíral ze země, nemohl si pomoct a zvědavě se podíval na řádky psané otcovou rukou: časoprostorové kontinuum… jednodimenzionální válec? (později červí díra? Einstein, 1935). 1935?

Rychle zavřel zápisník a dal ho do krabičky. Kdyby otec chtěl, aby Max četl jeho deník, aby věděl, co si zapsal, nezamykal by ho sem.

Zamkl otcův zápisník do krabičky a tu dal na polici do skříně v ložnici, nemohl však usnout. Stále musel myslet na to, co se dočetl. Když Hanna ten večer přišla na návštěvu, měl prsten v kapse, ale už se rozhodl, že jí ho dá až za několik týdnů k Chanuce. Brož ve tvaru houslí, kterou jí věnoval minulý rok, si zamilovala. Nosila ji na klopě kabátu. A on celým srdcem doufal, že brzy bude nosit matčin prsten a přijme jeho nabídku k sňatku.

Nyní byla dole v obchodě a cvičila. Obvykle ho její hraní uklidňovalo, vtáhlo ho do snového světa hudby. Když skončila, vydala se nahoru, probudila ho polibkem a prsty mu přejížděla po hrudi až k pasu. Vzrušeně ji líbal zpola ve snu, zpola vzhůru. Dnes večer však byl myšlenkami u slov, která viděl v otcově zápisníku.

Týkala se skříně dole v obchodě. Max si tím byl jistý i z těch několika málo slov. Jednodimenzionální válec. Červí díra. A asi nejvýmluvnější: 1935. To jsou celé čtyři roky po otcově smrti! Co jestli jeho deník vše vysvětluje? Co jestli skříň není tím, zač ji Max považoval, a hrozivá budoucnost, kterou spatřil, není skutečná? A co jestli zápisky potvrzují, že je?

Vstal z postele a začal přecházet po místnosti. Tělo ho táhlo k zamčené krabičce, mysl mu říkala, že by si otec přál, aby zůstala zamčená. Nebyl si vůbec jistý, zda je připravený čelit vzpomínkám, které by četba deníku jistojistě oživila, pocitům velké ztráty. A co když se o otci dozví něco, co nechce vědět, co změní to, jak si ho pamatuje? Ale také si byl vědom toho, že pochopení událostí, které viděl po vstupu do skříně, může představovat jediný způsob, jak zajistit Hanně bezpečí. Efektivnější než sňatek.

Přešel ke skříni, sáhl na polici pro krabičku a odemkl ji. Vytáhl zápisník a přitiskl si ho k hrudi, jako by ho otcova slova mohla zahřát, utěšit, zachránit. Mohla?

Vzal si ho s sebou do postele, zapálil plynovou lampu a otevřel zápisník na první straně.

2. dubna 1915

S Rebekou jsme našli konec války! 11. listopadu 1918. Popíjeli jsme kávu ve Feinsteinově pekařství. Pryč jsme byli asi 96 hodin. Oba jsme měli bolesti hlavy a celého těla další dva dny. Možná si nepamatuji vše, co se odehrálo? Ale Gutenstat válku přežije.

Maxovi byly v roce 1915 čtyři roky a pamatoval si z té doby jen velmi málo, a rozhodně neměl tušení, že se jeho rodiče vydali na cestu časem. Soudě dle tloušťky zápisníku bylo takových výletů mnohem více, hodně záznamů spadalo mezi roky 1915 a 1921, kdy matka zemřela. Otočil stránku a četl dál:

10. listopadu 1915

S Rebekou jsme šli ještě rychleji a dostali se ještě dál. 1925! Jeli jsme vlakem do centra. Lidé jsou zase šťastní. Je tolik nové hudby a hraje se tak nahlas. Protančili jsme celou noc! Pryč jsme byli asi 10 dní. Po návratu nás bolela hlava i celé tělo.

11. srpna 1916

Běželi jsme a dostali se do roku 1932! Po návratu je všechno rozmazané. Rebeka si nic nepamatuje a já si vybavuji pouze pocit smutku. Rebeka nemůže vstát z postele skoro týden. Mne bolí hlava a tělo, ale není to tak hrozné jako u ní. Příště bychom neměli tak běžet? Škodlivé účinky?

„Maxi, ty jsi vzhůru?“ Hannin hlas ho vylekal a upustil zápisník. „Co to čteš?“ dívala se na notes a on ho rychle zdvihl.

„Nic,“ řekl. „Účetní knihy obchodu.“ Rychle ho napadla výmluva, o účetnictví se Hanna opravdu nezajímala.

„Och. “ Zazívala, lehla si vedle něj do postele a jemně mu položila ruku na paži. „To může počkat do rána, ne?“

Zavřel sešit a položil ho na noční stolek. Rebeka nemůže vstát z postele skoro týden… škodlivé účinky?

„Maxi?“ Hanna ho něžně políbila na rty. „Kde jsi?“

„Jsem přímo tady.“ Pohladil ji po vlasech, prstem jí přejel po klíční kosti. Měla pravdu. Byl duchem nepřítomný. Nemohl přestat myslet na otcova slova.

Jakmile Hanna usnula, popadl zápisník a celý ho přečetl. Hltal každičké slovo. Zkušenosti otce - a matky, och, jeho matky, která to všechno prožívala s ním. Otec věřil, že skříň v obchodě je červí díra, něco, co roku 1935, tedy až za dva roky, Einstein vysvětlí teorií relativity jako zkratku v časoprostoru. Max se ve fyzice moc nevyznal, ale bylo mu jasné, že průchod skříní umožňuje navštívit budoucnost. Čím rychleji jdete, tím dál se dostanete. Čím dál se dostanete, tím hůř se cítíte po návratu. Rodiče ale chodili do budoucnosti opakovaně. Otec se pak začal domnívat, že časté návštěvy budoucnosti mohly jeho matku zabít. Max si říkal, jestli nakonec nezabily i otce.

I tak ale všechny informace přijal s novým pochopením - a s úlevou. Nepotřeboval přesvědčit Hannu, aby odjela z Německa, odstěhovala se od matky, nebo od orchestru. Pokud dojde k něčemu opravdu hroznému, až k tomu dojde, bude mít pro všechny únikovou cestu přímo tady, v obchodě. Umístil zápisník z Hannina dohledu do prádelníku a zavřel oči. Vlezl si do postele a Hanna se k němu přitulila. Už celé měsíce nespal tak dobře a vydatně.

Hanna, 1949

Paříž jsem si představovala jako město světel a kouzel, jako pohádkové město, o kterém jsem četla v jedné z knih od Maxe, asi v Hemingwayově Fiestě. Představovala jsem si Paříž divokých dvacátých let, Paříž Jakea Barnese, Lady Brett a smíchu v nádherných kavárnách. Po příjezdu jsem zjistila, že i Paříž se ještě zotavuje z války a nachází se v bytové krizi. Do města se stěhovalo příliš mnoho lidí a nebyl pro ně dostatek bytů. Říkala jsem Julii, že housle jsou mi domovem, ale pravda byla taková, že jsem potřebovala sehnat bydlení, což byl v dané situaci nadlidský úkol. Tím spíš pro svobodnou ženu s mizerným platem.

Stuart dostal s místem dirigenta i dvoupokojový byt na rue des Fleurs u mecenáše orchestru, monsieur Le Beca. Rodina Le Beců vlastnila byt po celé generace, válku přestál bez úhony, a jelikož Le Bec měl další, mnohem prostornější byt ve čtvrtém obvodu, neměl pro tenhle využití. Stuart řekl, že je to i proto, že mu Le Bec téměř nic neplatí, a by Stuart jinak nemohl místo přijmout, a už vůbec ne bydlet v centru. Le Becův syn hrál na cello a byl zabit ve válce, a od té doby Le Bec přemýšlel, jak uctít jeho památku. Nové těleso tedy dostalo název Orchestr Pierra Le Beca. Stuart mi řekl, že Pierre byl jeho mladší spolužák z internátní školy, proto se na něj monsieur Le Bec obrátil. Překvapilo mě, že Stuart navštěvoval internátní školu, a opět jsem si uvědomila, jak málo o něm vím. Ne že by on o mně věděl víc.

I tak mezi námi ale měsíce společné hry na housle vytvořily spřízněnost. A Stuart mi nabídl, abych se nastěhovala do druhého pokoje v bytě na rue des Fleurs, než si najdu vlastní. Nejdříve jsem odolávala, byla jsem si dobře vědoma toho, jak by se to mohlo jevit ostatním členům orchestru, ovšem po deseti drahých nocích v hotelu Paris-Dinard, které jsem si vlastně nemohla dovolit, jsem povolila a nastěhovala se do Stuartova druhého pokoje. Měla jsem jen housle a kufr s věcmi, ve kterém byla většina starého oblečení po Julii. Veškerý majetek se mi vešel do náručí.

„Bude to jen na pár dní,“ tvrdila jsem Stuartovi, když jsem položila housle a kufr na zem a rozhlédla se po bytě. Pokoj byl malý, mnohem menší, než ve kterém jsem bydlela u Julie. Stála tu jen postel a noční stolek a velmi malý prádelník. To mi ale bude bohatě stačit. „Jsem si jistá, že si brzo najdu vlastní pokoj,“ řekla jsem.

„Zůstaň, jak dlouho budeš chtít.“ Stuart se laskavě usmál. „Ten druhý pokoj vůbec nepoužívám.“

Už teď se mi stýskalo po Moritzovi a Levovi, našich každodenních společných cestách ze školy, při nichž mě bavili svými školními příhodami, ale taky jsem se už nemohla dočkat, až začnu od příštího týdne zkoušet s orchestrem. Stuart pořádal konkurzy a já si hledala bydlení. Orchestr se mu podařilo naplnit poměrně rychle. V Paříži bylo hodně hudebníků v tísni, kteří byli ochotní smířit se s malým platem v začínajícím tělese. Stuart řekl, že vytvořili talentovanou skupinu. Ráda jsem viděla, že se zase směje, i když měl prsty stále podivně ohnuté. Snažila jsem se na ně nezírat, ale pořád jsem k nim zalétala očima.

„Už jsem nehrál celé měsíce,“ řekl Stuart, který můj pohled sledoval. „Dirigovat ale můžu.“ Dirigování, výběr hráčů do orchestru a výběr skladeb prováděl s nadšením. Modré oči se mu třpytily v pozdním slunci svítícím do kuchyňského okna. Pak změnil téma: „Chystám se udělat k večeři zapečenou sekanou s bramborovou kaší. Podle proslaveného receptu mojí mámy. Dáš si se mnou?“ zeptal se.

Těžko se mi dýchalo, jak na mě doléhaly trapné rozpaky z tohoto nového uspořádání našeho života. Stuart mi nenabízel jen bydlení, nabízel mi domov, život s ním. Sdílení jídla a rozhovoru. Ať už jsem tu byla dočasně, nebo ne, věděla jsem, že je to velmi nepatřičné. Julie by vyletěla z kůže, kdybych jí o tom řekla, i když to jsem neměla v úmyslu. „Myslím, že se trochu projdu, podívám se po okolí,“ řekla jsem mu.

Usmál se. „Samozřejmě, jak myslíš. Mohu ti dát stranou, jestli chceš.“

„Nechci tě obtěžovat,“ řekla jsem. „Je tu hodně kaváren. Někde si koupím něco k jídlu.“ Stuart kývl a odešel do malé kuchyně. Slyšela jsem, jak staví měděný hrnec na plotnu a zapaluje sirku.

Bylo jasné, že takhle se nebudu moci stravovat každý den, to bych si ze svého platu nemohla dovolit. Ale teď jsem potřebovala chvíli o samotě, abych si vyčistila hlavu a zvykla si, že jsem v Paříži.

Vyšla jsem ze Stuartova bytu, seběhla po schodech na ulici a ven. Hned vedle domu byla zahrada a spousta květin stále kvetla, i když už byl podzim. Zhluboka jsem se nadechla pařížského vzduchu. Kouř, náznak deště v dálce, a vůně květin. Paříž je teď mým domovem, ale jako domov nevoní. Maulbeerstraße lemovaly moruše, a vždycky když na jaře kvetly, vzduch byl prosycen ovocnou vůní. V zimě byly větve stromů holé a ve vzduchu bylo cítit uhlí a sníh.

Jsou to teď tři roky od chvíle, co jsem procitla v poli za Berlínem bez jediné vzpomínky na předchozích deset let a nastěhovat se sem, ke Stuartovi, jakkoli dočasně, způsobovalo, že jsem ve svůj předchozí život přestávala věřit. Šla jsem stále dopředu. Juliin dům byl jen přestupní stanicí, místem oddechu, než začnu nový život. Věděla jsem to od chvíle, kdy jsem s ní v Berlíně nastoupila do vlaku. Ale teď, tady, na svých vlastních nohou, s opravdovou prací v orchestru jsem se v životě konečně posunula dál, ať už se v těch deseti letech, která si nepamatuji, odehrálo cokoliv. Ať se s Maxem stalo cokoliv. Ale měla jsem zvláštní, špatný a podivně neuspokojivý pocit z toho, že začínám bez něj.

U stánku jsem si koupila palačinku a posadila se na obrubník před Stuartovým bytem. Paříž má přece být město lásky, a jak jsem tak sama ukusovala palačinku, zatoužila jsem po Maxovi ještě víc než v Londýně.

Stuart a já jsme se v prvním týdnu soužití v jeho bytě navzájem spíš vyhýbali. Přes den jsem se procházela po Paříži, snažila jsem se zorientovat se v metru, ale mnoho stanic bylo stále zavřených a člověk se snadněji pohyboval pěšky.

A tak jsem chodila. Nachodila jsem kilometry a kilometry. Prohlédla jsem si všechny památky: Eiffelovu věž, Vítězný oblouk. Notre Dame. Louvre. Všechna ta krása a historie přečkaly válku, dokonce se zachovaly obrazy v Louvru, průvodce mi řekl, že správci sbírek je vyvezli v tajně vypravených vozech a ukryli, ještě než Hitler vpadl do Francie.

Chodila jsem městem pořád dokola. Zastavovala jsem u pouličních prodejců, kupovala si křupavé pecny chleba a pak je jedla. Chutnaly mnohem lépe než cokoliv, co jsem jedla v Londýně, a nebyly již na příděl. Chodila jsem a prozkoumávala, všichni kolem mluvili zcela nesrozumitelnou řečí, cítila jsem, jak mi srdce bije v hrudi, a jeho tlukot mi rezonoval i v uších.

Jsem tu. Jsem naživu. A jsem úplně sama.

První den zkoušek jsem Stuartovi řekla, ať jde napřed, že ho doženu. Byla jsem připravená k odchodu současně s ním, ale nechtěla jsem s ním přijet, nechtěla jsem, aby ostatní hudebníci věděli, že jsme přátelé, natož že spolu bydlíme v jednom bytě.

„Tak se uvidíme tam,“ řekl. Bylo docela brzy ráno. Slunce právě vyšlo. V bytě svítilo mdlé světlo, Stuartův obličej byl ve stínu, ale jeho nadšení jsem cítila. Obklopovala ho nová energie.

Cítila jsem ji také. Káva byla stále na příděl, ale dovolila jsem si na oslavu malý šálek ve zšeřelé kuchyni a prsty mě brněly. Šance je tady, konečně! Nevypadala vůbec tak, jak jsem si ji představovala, jak jsem o ní snila, jakou jsem očekávala a pro jakou jsem pracovala v Německu tolik let. Ale je tady. Budu hrát v orchestru a budu za to placená. To je teď můj život a má práce. Stále mi to nepřipadalo skutečné, ale bylo to tak.

Dopila jsem kávu, vzala housle a vydala se na cestu ke katedrále o tři bloky dál, kde Stuart zajistil místo na zkoušení. Broukala jsem si Ravela, kterého Stuart vybral na začátek (francouzského skladatele, aby potěšil Le Beca), a vešla dovnitř. U dveří stál nápis psaný Stuartovou rukou: RÉPÉTITION D’ORCHESTRE s šipkou ke schodišti. Šla jsem tím směrem a skončila ve sklepě, který byl docela malý a temný. Ani v nejmenším se nepodobal sálu v Berlíně, ani pódiu Královské filharmonie v Londýně. Ale nevadí. Nadechla jsem se vlhkého, zatuchlého vzduchu. To je ono. To je moje.

Zaujala jsem místo před orchestrem, podívala se na noty na stojánku a tužkou napsala do rohu dnešní datum. Pak jsem vyndala z pouzdra housle, dala si je pod bradu a začala jsem ladit. Stuart stál přede mnou u pultíku. Poklepal na něj taktovkou, čímž zahájil zkoušku, zachytil můj pohled a usmál se.

Max, 1933

Podle zvyklostí by byl měl požádat o Hanninu ruku jejího otce. Ten však zemřel, když byla Hanna ještě malá, a pokud by se Max zeptal její matky, téměř s jistotou by řekla ne. I když si Max byl vědom toho, že před sňatkem budou muset nejprve nějak získat matčin souhlas, rozhodl se, že bude nejlepší, když se nejprve zeptá jen Hanny samotné. Matku mohou přesvědčit společnými silami později. Doufal, že si ho Hanna chce vzít, tak jako on ji. Když se nahoře posadil na posteli a zaposlouchal se do zvuku houslí, v tichosti se modlil, aby to tak bylo.

Za dva týdny, o prvním chanukovém večeru, Hanně řekne, že pro ni má dárek. Pak si klekne na jedno koleno, poví jí, jak moc ji miluje, jak bez ní nechce strávit už ani minutu, a vytáhne z kapsy prsten.

Stále byl nervózní, že ho odmítne, jako když se jí zeptal naposledy. Jenže to bylo už před dlouhou dobou, mezitím se lépe poznali a milovali se ještě víc. Naškrábal si do zápisníku pár slov, která jí chtěl říct, hned vedle zneklidňujících informací, které četl v novinách. Hitler teď prohlásil, že Německo a nacistická strana jsou jedno a totéž.

Hanna dole stále cvičila. Připozdívalo se a jemu se nedařilo držet oči otevřené. Odložil zápisník a zavřel oči. Vychutnával si hudbu. Usnul a zdálo se mu, jak navléká Hanně prsten a v pozadí dál znějí její housle.

Když konečně dohrála, přišla za ním do postele a probudila ho polibkem, už skoro svítalo. Milovali se. Stále po ní neskutečně lačnil. Když začala vstávat, stáhl ji zpět k sobě do náručí. „Maxi,“ řekla a jemně se odtáhla. „Musím jít. Mamele si bude dělat starosti. A v devět mám zkoušku komorního orchestru.“

„Já tě ale nechci nechat jít.“ Nepouštěl její ruku a přitáhl ji k sobě.

Zachichotala se, padla zpět do postele a políbila ho. Dlouze a hluboce, takže ho zaplavily pocity, z nichž se mu tajil dech. „Zkusím přijít dnes večer. A jestli to dnes nepůjde, tak zítra,“ slíbila mu. Vstala z postele, natáhla si přes hlavu šaty a naklonila se k němu, aby ho naposledy políbila.

Když odešla, vyndal prsten a přejížděl prstem po diamantu. Až se vezmou, nebude každé ráno pociťovat prázdnotu po jejím odchodu, bude vědět, že zase přijde.

Toho rána bylo v knihkupectví překvapivě mnoho zákazníků. Hledali knihy, německé knihy, samozřejmě. Zakázané knihy schoval do krabic, které umístil do skladiště a opatřil klamavými štítky (pro případ, že by v obchodě udělali razii). Nebyl s to se rozhodnout, co s knihami udělat. Nemohl se jich jen tak zbavit, nemohl vyhodit všechny ty překrásné svazky jen proto, že je nějaký šílenec vyhlásil za ilegální. Ale ani nemohl riskovat a vystavit je v obchodě. To mu bylo jasné. SA zatýkala ty, kteří s ní veřejně nesouhlasili, a věznila je za politické přečiny.

Zrovna se snažil najít pro stálou zákaznici Frau Schneiderovou povolenou knihu, která by nahradila zakázané americké milostné romány, které tak zbožňovala, když do obchodu vtrhl Herr Feinstein. „Tys to věděl?“ vyštěkl na Maxe. „Věděl jsi o tom a neřekl jsi mi to?“

Frau Schneiderová upustila knihu, kterou měla v rukou, a ztuhla. „Pardon!“ řekla a pro knihu se sehnula. Podívala se na Herr Feinsteina podezíravě - jako bohužel mnozí lidé z města od příhody s cihlou. Podala knihu Maxovi a zadrmolila, že si pro ni přijde později.

Herr Feinstein si nejspíš ani nevšiml, že odehnal platícího zákazníka, a Max uložil knihu na polici. „Věděl co?“ zeptal se. Cítil, jak mu krev pulzuje v žilách, i když netušil, co má Herr Feinstein na srdci. Věděl pouze to, že v určitém bodě v budoucnosti to pro Feinsteinovy nebude dobré.

„Pořád jsi se mě ptal na Frau Feinsteinovou a já si říkal: to je ale milý chlapec, ale proč se najednou tak zajímá o mou Ráchel?“ Max otevřel ústa, aby promluvil, ale Herr Feinstein pokračoval. „Ty jsi o těch jejích letácích věděl, že?“

„O letácích?“ Max zavrtěl hlavou.

„Ptal jsi se, jestli chci odejít ze země, a tohle byl důvod, že? Ale proč jsi mi prostě neřekl, co víš? Co mám dělat teď, když už je pozdě?“ Herr Feinstein rozhodil rukama. Třásly se mu. Třásl se po celém těle.

„Pojďte,“ řekl Max a jemně ho vedl ke schodům do bytu. „Pojďte nahoru, tam si můžeme promluvit v klidu.“ Přešel k hlavním dveřím a zamkl je. Otočil ven cedulku, že bude za chvíli zpět, a dovedl Herr Feinsteina ke schodům.

Herr Feinstein se posadil za stůl a složil hlavu do dlaní. Max přešel ke kamnům a postavil na čaj. „O letácích jsem nic nevěděl,“ řekl nakonec, když byl čaj hotový a on podával hostovi šálek. „Povězte mi o nich.“

Herr Feinsteinovi se stále třásly ruce, když si od Maxe bral čaj. „Ráchel a její sestra Marta vyráběly letáky a roznášely je na univerzitě a na lyceu. Stavěly se proti…“ odmlčel se a rozhlédl se, jako by se to slovo bál vyslovit nahlas. „Nacistům,“ řekl nakonec, i když nemusel. Maxovi se sevřel žaludek, když si uvědomil, jak zlé to je. Člověk se nemohl vyjadřovat proti nacistům. A už vůbec nemohl své myšlenky psát a šířit. „Ráchel mi o tom neřekla, prý se bála, že bych byl proti. A to měla zatraceně pravdu, byl bych proti.“ Max kývl. „Dnes našla ve schránce dopis a všechno mi přiznala. SA ji předvolala k výslechu. Zítra ráno.“ Hlas se mu zlomil. „A oba víme, že když k tomu výslechu půjde, domů se už nevrátí. Kdybys mi to jen řekl dřív… mohl jsem ji ochránit. Mohl jsem ji dostat ze země. Ale teď…“

Max zavřel oči, dal ruku do kapsy a přejel prstem po chladném, hladkém diamantu. Nemůže připustit, aby Frau Feinsteinová šla k tomu výslechu. „Můžete ji ještě zachránit,“ pronesl tiše. „Můžu jí pomoct. Můžu pomoct vám oběma.“

Herr Feinstein se hořce zasmál. „Na to je moc pozdě. Och, Bože,“ vykřikl. „Je moc pozdě!“

„Není pozdě,“ odvětil Max a položil dlaň na Herr Feinsteinovy ruce, aby se přestaly třást. „Ještě je možnost. Přijďte s Frau Feinsteinovou dnes večer ke mně a vezměte si všechno zlato a šperky, které poberete, ano? Všechno ostatní vám vysvětlím pak.“

Herr Feinstein zavrtěl hlavou, jako by si myslel, že se Max zbláznil. Ale copak měl jinou volbu?

Hanna, 1950

Orchestr Pierra Le Beca se stal velice rychle celým mým životem. Jako bych nikdy ani jiný neměla. A jestliže mi čas strávený s Julií, Levem a Moritzem v Londýně teď připadal jen jako neurčitý sen, tak život v Německu a večery v knihkupectví s Maxem byly zcela jiným životem. Životem, který žil někdo jiný, dívka, která byla příliš mladá a příliš nevinná a která příliš milovala. Nyní se ze mne stala žena, která měla stejné housle, ale nemilovala vůbec. A velmi to bolelo.

Několik týdnů společného života ve Stuartově bytě se přelilo v několik měsíců a poté jsme oba přestali předstírat, že si hledám jiný byt. Stejně bych žádný nenašla. Nedostatek bydlení se v Paříži ještě prohloubil a mně se u Stuarta bydlelo docela dobře. Každé ráno jsme šli na zkoušku, každý večer spolu pojedli, střídali jsme se ve vaření. Já pak cvičila a Stuart poslouchal, často měl připomínky. Učitel, partner, ale ne tak úplně. Sdíleli jsme svého druhu štěstí, nepochybně jsme vedli něco jako domácký život. Sousedé si mysleli, že jsme manželé - i se svou chatrnou francouzštinou jsem to pochopila z jejich pozdravů a komentářů, když jsme se potkali na chodbě. Nepřišlo mi to divné ani nevhodné, protože to takové nebylo. Dokud Julie s chlapci nenasedli do vlaku a nepřijeli na návštěvu na jarní prázdniny. A moje první myšlenka byla, jak to teď před ní všechno zatajím…

Julie znala mou adresu. Psala jsem jí a chlapcům každý týden dopis. Zasypávala jsem je historkami o úchvatném Městě světel, mnoho z nich, vlastně skoro všechny jsem si dost přikrášlila. O bytové krizi jsem se nezmínila, ani o skutečnosti, že francouzsky se učím jen velmi pomalu a nedomluvím se s většinou hudebníků v orchestru, vlastně jen se Stuartem a Ling Li, první cellistkou, která se narodila v Číně a mluvila čínsky a anglicky. Byla jsem mamele velmi vděčná, že nás s Julií přihlásila v Německu do školy, kde jsme se naučily dobře anglicky. Ling byla odtažitá. Do Paříže se nastěhovala s celou rodinou a neměla moc zájem se se mnou přátelit. Stuart mluvil francouzsky plynně, určitě se učil v internátní škole. Důležité pokyny překládal při zkouškách do angličtiny. Kdyby to nedělal, možná bych se učila francouzsky rychleji.

A přece mě nenapadlo, že můj život je trochu zvláštní a izolovaný, dokud nepřijela Julie. Bylo to v neděli ráno - ten den orchestr nezkoušel a já šla za Julií a chlapci na snídani do hotelu, kde se ubytovali, ve Stuartově bytě jsem je nechtěla. Zeptala jsem se ho, jestli by byl tak laskav a pro ten den z bytu odešel, abych mohla ukázat Julii, kde bydlím, a předstírat, že jsem tu sama. Zamračil se. Nerozuměl tomu. Laskavost ale převážila nad zmatkem a prohlásil, že stejně dluží Monsieur Le Becovi návštěvu a stráví tedy den u něj. Takže jsem měla volné ruce, mohla jsem Julii ukázat byt a namluvit jí cokoliv.

Vešla jsem toho rána do Hotel du Paris. Byla jsem trochu nervózní. Uplynulo sedm měsíců a během nich jsem vedla zcela jiný život než v Londýně.

Změnila jsem se. Když jsem vkročila do hotelové restaurace, uviděla jsem nejprve Moritze. Také si mě všiml, vyskočil a zamával mi. Tolik vyrostl a měl rozložitější ramena - ale úsměv, který odhaloval jeho dva křivé přední zuby, mu zůstal. „Tante,“ zavolal přes celou jídelnu a divoce mával.

Zamávala jsem mu a vydala se k jejich stolu. Julie srkala čaj a Lev pořádal croissant, jako by to lahodné pečivo bylo to nejlepší, co v životě jedl, v čemž bych mu dala za pravdu. Sama jsem z toho skvělého pařížského pečiva přibrala v pase.

Stiskla jsem chlapcům ramena a políbila je na hlavu. Voněli úplně stejně, jak jsem si pamatovala, po perníku a potu. „Ach, vy jste tak vyrostli - a tak rychle!“ řekla jsem.

„To kluci dělají.“ Julie se usmála do čaje. Měla propadlé tváře, vyzáblý obličej a velice se podobala naší matce. Dokonce vlasy jí zešedivěly ještě o poznání víc. Ale když jsem ji políbila na tvář, řekla jsem jí, že vypadá úžasně. Pak jsem se vedle ní posadila, uhladila si lněný ubrousek na klíně a vzala si z košíčku na stole taky jeden croissant.

„Jaká byla cesta?“ zeptala jsem se. Moritz dal palec nahoru, čímž se vyhnul mluvení s plnou pusou. „A hotel?“

„Docela pěkný,“ řekla Julie. „Stejně jako město. Je přesně takové, jak jsi ho popisovala.“

Její poznámka mi připadala směšná, jelikož jsem jí v dopisech vypravovala skoro samé lži. Ale usmála jsem se. „To se na tebe podívejme, Hanni. Celá jen kveteš. Jsi zamilovaná?“

„Zamilovaná? Leda do orchestru,“ řekla jsem lehce a byla to ta nejpravdivější věc, kterou jsem Julii o Paříži doteď řekla. Každý večer jsem padala do postele fyzicky i psychicky vyčerpaná po dnu naplněném hudbou. Okamžitě jsem usínala a spala hlubokým a bezesným spánkem a budila jsem se odpočatá a připravená znovu hrát. Nezbývala energie ani čas zabývat se minulostí. To mi zřejmě bylo souzeno jako má verze štěstí a já jsem se s tím smířila.

Julie zavrtěla hlavou. „Och, Hanni, ty a ty tvoje housle.“ Rozkašlala se, poklepala si na hrudník a dlouze se napila čaje. Sevřel se mi žaludek. Mamele kašlala kvůli špatnému srdci celé roky, než ji nakonec vysvobodila smrt. Herr Doktor jí předepisoval léky, dokud jí nebylo odňato zdravotní pojištění, až nakonec nebyl ani žádný lékař, ke kterému by mohla chodit a který by jí pomohl.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se Julie.

„Celkem ano. Jen mám něco v krku.“ Přinutila se k mdlému úsměvu a změnila téma. „Chlapci,“ řekla a otočila se k nim. „Dojídáte? Chci se podívat, kde Tante bydlí, a pak půjdeme do Louvru. Appartement, správně? Nebo jak se to ještě řekne… maset? Pied-á-terre?“

„Le appartement,“ odpověděla jsem. Aspoň to jsem při hledání bydlení pochytila. Julie neuměla francouzsky, ale jak jsem ji znala, bylo mi jasné, že před cestou studovala průvodce a teď se přede mnou a před chlapci předváděla.

„Ach, takže se učíš francouzsky.“ Souhlasně se usmála a já ji neopravila. „A máš tu přátele?“

„Samozřejmě,“ zalhala jsem. „Spoustu.“ Pokud bude pátrat po detailech, povím jí o Ling, se kterou občas zapřádám nezávaznou konverzaci na obědě, ale Julie nepátrala.

„Mami,“ řekl Moritz, když konečně dokousal, „pověz jí o tom pánovi, který ji hledal.“

„O kom?“ zrychlil se mi tep. Max? Představila jsem si, jak stojí na prahu Juliina domu v Londýně, zvoní a ptá se po mně. Ale Julie mi hned nevolala, ani nepsala - to by přece udělala, ne? Ať si myslela o Maxovi cokoli, věděla, co k němu cítím.

„Och, pravda,“ řekla Julie a decentně si otřela ústa ubrouskem. „Jeden doktor z nemocnice.“

Vydechla jsem. Ovšemže nešlo o Maxe. Ovšemže nešlo. Jediný doktor, se kterým jsem v nemocnici skutečně mluvila, byl Henry Childs, a už to bylo pěkně dávno. Ale musel to být on. „Henry?“ zeptala jsem se jí.

Julie se sehnula a sáhla do kabelky. Vypadala komicky a musela být hodně drahá - velká černá kabela s enormně velkou mašlí. Tohle teď nosila po Londýně? Nebo si ji koupila zvlášť na cestu do Paříže?

Rozzářila se, když vytáhla kus papíru. „Och, Henry. Takže ho znáš.“

Začervenala jsem se. „Tak moc zase ne. Pomáhal mi… to je jedno.“ Převzala jsem papír - stálo na něm Henryho jméno a telefon do nemocnice napsané úhledným Juliiným písmem.

„Ano, ptal se na tebe minulý týden a nechal na sebe číslo. Slíbila jsem mu, že ti ho předám, až tě uvidím.“ Znovu nadzvedla obočí.

„Dobře, zavolám mu a zjistím, co chce.“ Uložila jsem číslo do své malé, levné a trochu odřené modré kabelky. Dohadovala jsem se, že Henryho zajímá, jestli se mi časem přece jen nevrátila paměť. Jenže já teď už byla přesvědčená, že vzpomínky jsou navždy ztraceny. To Henry uslyší nerad.

Ale teď jsme v Paříži a já vedu nový život. Nechtěla jsem myslet na Henryho ani na minulost. „No tak, co kdybychom už dojedli? Mrkneme se ke mně domů a pak vás provedu městem.“

Celý den jsem Julii a chlapce vodila po památkách. Pak jsme v hotelu pojedli coq au vin. Byla jsem unavená a přejedená, takže jsem se ke Stuartovu apartmánu vydala pěšky, metra jsem měla za ten den až dost.

V bytě byla tma. Stuart se ještě nevrátil. Dnes to byl za celé měsíce nejdelší čas, co jsme byli jeden bez druhého a doma bez něj bylo nějak prázdno. Zvykla jsem si na jeho společnost. Julie prohlásila, že zářím, jako kdybych byla zamilovaná, ale to byla směšná poznámka a já si jí nevšímala.

Převlékla jsem se do noční košile a vyčistila si zuby. Když jsem se chystala vlézt do postele, otevřely se dveře a vzápětí zabouchly. „Hanno?“ ozval se Stuartův hlas na chodbě.

Vyšla jsem ze svého pokoje do chodby. „Jsem tady,“ odpověděla jsem.

Stuart došel ke mně, rozsvítil, spatřil mě a usmál se. „Jak ses měla?“ zeptal se. „Užila sis den se sestrou?“

Přikývla jsem. „Upřímně řečeno, sestra je trochu únavná. Klade příliš otázek.“ Zasmál se. „Ale ráda jsem viděla ji i synovce. Ty hlavně. Jak ses měl u Le Beca?“ zeptala jsem se.

„Dobře, moc se těší, až nás příští týden uslyší.“ Stuart ho pozval, aby si poslechl, jak jsme pokročili, a minulý týden všechny požádal, aby ze sebe před jednočlenným publikem vydali to nejlepší.

Očima spočinul na mé hrudi. Došlo mi, že mám na sobě jen tenoučkou noční košili, na chodbě mi byla pořádná zima. Zahanbeně jsem zkřížila ruce na prsou. Stuart rychle sklopil pohled k zemi. „Měl bych jít pomalu spát,“ řekl.

„Já taky,“ odvětila jsem. Žádný z nás se ale nepohnul. Stáli jsme na chodbě jen několik centimetrů od sebe.

„Hanno.“ Mé jméno znělo z jeho úst příjemně, povědomě. Podívala jsem se mu do obličeje. „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Na cokoliv,“ odpověděla jsem.

„Tehdy v Londýně, když jsem byl rozrušený z té záležitosti s rukou, jsem…“ jeho hlas se vytratil a já přesně věděla, co má na mysli - ten večer, kdy jsme se políbili z jakéhosi smutku, nebo ze zoufalství… nebo z něčeho takového. Kývla jsem, čímž jsem dala najevo, že vím, o čem mluví, že nemusí říkat víc. „Řekla jsi mi, že někdo existuje. Ale není to pravda, že ne? Bydlíme tu spolu celé měsíce, a tys o nikom nemluvila, nikdo tě nenavštívil, s nikým si netelefonuješ ani nepíšeš. Nechtěla jsi mě ranit, že ano? Nikdo neexistuje.“ Odmlčel se a já mu chtěla povědět o Maxovi, o dívce, kterou jsem bývala, a o letech, o která jsem přišla. Ale na druhou stranu jsem v nastalé chvíli o Maxovi nechtěla mluvit vůbec, protože Stuart stál tak blízko a já cítila něco, co jsem už dlouho nezažila. „Prosím,“ hlas se mu zlomil, „jen buď upřímná. Známe se přece dost dlouho.“

„Och, Stuarte,“ vydechla jsem jeho jméno a přistoupila k němu. Položila jsem mu prsty na obličej - potřeboval by se oholit, na tváři mu vyráželo strniště. Něžně jsem po něm přejela bříšky prstů a on se neznatelně zachvěl. Stoupla jsem si na špičky a políbila ho jemně na rty.

Chytil mě za ruku a trochu se odtáhl, takže jsme se rty už nedotýkali. Ztěžka jsem dýchala a on také. „Ale ty to nechceš,“ zašeptal.

„Chci,“ odpověděla jsem. A byla to pravda. Opravdu byla. Bez ohledu na to, jak moc mi Max chyběl a jak jsem po něm toužila, toužila jsem i po Stuartovi. „Chci to.“

Zatajil se mu dech. Políbil mě. Pomalu a sladce. Chutnal po víně a já si říkala, kolik asi u Le Beca vypil, že má odvahu mne takhle líbat. Ale bylo mi to jedno. Polibek jsem opětovala. Zajel mi rukama pod noční košili a spočinul mi dlaněmi na prsou. Jemně je hladil, jako by se bál, aby mi neublížil nebo abych si to nerozmyslela. „Chci to,“ řekla jsem znovu a začala mu rozepínat košili. Zatáhla jsem ho do ložnice, do své postele.

* * *

„Neodpověděla jsem ti na otázku,“ řekla jsem do tmy po několika hodinách. Stále jsme byli oba nazí. Ležela jsem na boku a Stuart za mnou. Objal mne a prsty spočíval na mé obnažené kůži. Něžně mě pohladil bříškem palce a na hrudní koš mi vyťukával pizzicato.

„Možná ani nechci znát odpověď,“ řekl tiše. Na chvíli ustal v pohybu, pak pokračoval.

„Myslím, že je po smrti.“ Hlas se mi přitom trochu zachvěl. Když jsem ta slova vyřkla nahlas, jako by se stala smutnou pravdou. „Mluvila jsem pravdu. Někdo existoval. Jmenoval se Max a měli jsme se brát, když jsem žila v Německu. Ale pak…“ odmlčela jsem se. Kdybych Stuartovi pověděla vše, pochopil by? Celých deset let vniveč. Žádné vzpomínky na to, kde jsem byla, kam jsem odešla, jak jsem jako Židovka přežila. „Ale nevím, co se s ním za války stalo. Je to… hodně let,“ řekla jsem.

„Och, Hanno.“ Stuart mě políbil na temeno a přitáhl si mě k sobě. Znovu mě chtěl, cítila jsem to na stehně. Bylo zvláštní mluvit o Maxovi se Stuartem, protože jsem ho také chtěla, i když jsem v hloubi duše věděla, že nikdy nikoho nebudu milovat tak jako Maxe.

Max, 1933

Toho večera neklidně čekal na Hannu, a také na Feinsteinovy, ale čas večeře nadešel a minul, venku se setmělo a Hanna se neukázala. Nebylo to nijak neobvyklé. Nejezdila za ním každý večer. Říkala, že se jí možná podaří dostat se za ním až další den. On však doufal, že přijede. Potřeboval ji vidět, potřeboval ji líbat. A také chtěl, aby na vlastní oči viděla, jak jsou Feinsteinovi vyděšení, v jakém nebezpečí se ocitli, aby začala brát situaci vážně. A aby se zamyslela nad svou budoucností.

Pak do obchodu vešli Feinsteinovi a po Hanně zatím nebylo ani slechu. Měli s sebou pouze jeden batoh věcí, Frau Feinsteinová byla bledá a celá se třásla. Herr Feinstein ji poplácal po rameni, čímž ji ale spíš zneklidnil, jelikož se mu třásly ruce. „Nevěřím mu,“ pronesla Frau Feinsteinová. „Může být taky nacista.“

Maxovi chvíli docházelo, že mluví o něm. Jak mu může nevěřit? Jak si může vůbec myslet, že je nacista? Vždyť ho zná odmalička, když si tu hrál na podlaze a občas se vybatolil až k nim pro kousek chleba. Její pochyby ho pálily, jako kdyby právě dostal facku. To ho opravdu nerozpozná od nějakého nechutného nacisty?

„Je to celé dost nepochopitelné.“ Herr Feinstein se podíval na Maxe a zamračil se. „Kam bys nás mohl zavést?“

„Prosím vás,“ řekl Max. „Znáte mě celý život. Byli jste přátelé mých rodičů. Nikdy bych neudělal nic, co by vás ohrozilo. Potřebuju, abyste mi věřili.“

Herr Feinstein zavrtěl hlavou. „Já už nevěřím nikomu.“

Max rozuměl jeho pocitům. Iritovalo ho, že to teď v jeho vlasti vypadá takhle. Ale chápal ho. „Chystám se vám říct něco, co bude znít šíleně,“ začal. „Ale přísahám, že říkám pravdu.“ Řekl jim o skříni a o všem, co se dočetl v otcově deníku. Pak jim pověděl, co si vybavuje ze svého loňského zážitku ve skříni, jak v jiné době viděl Herr Feinsteina na ulici rozrušeného a vyděšeného něčím, co se stalo Frau Feinsteinové.

Když končil, Frau Feinsteinová začala plakat. „On nás okrade,“ řekla manželovi a pevně sevřela batoh, ve němž bylo zlato a šperky, které si měli vzít s sebou, aby měli v novém životě nějaké platidlo. „A pak nás dá do té skříně a zabije nás.“

Herr Feinstein se podíval na Maxe a zamračil se. „Tohle je mešuge nápad z některé té knihy, co pořád čteš.“ Smutně zavrtěl hlavou. „Ale Max Beissinger - a nacista?“

„Můžu vám ukázat otcův zápisník,“ odvětil Max. Důkaz.

„Tvůj otec odjakživa psal příběhy,“ opáčil Herr Feinstein. „Vždycky chtěl napsat knihu.“

„Ne,“ zvolal Max. „Tohle nebyl žádný příběh. Podívejte… půjdu s vámi. A vejdu do skříně první, ano? Můžete jít za mnou a držet se mě.“ Oba na něj zírali s pootevřenými ústy. „Vezmu vás do bezpečí. Slibuju,“ řekl. „Jen mi musíte věřit. Můžu vás zachránit.“

Do skříně se mu vůbec nechtělo jít, ale byl si jistý, že bez něj to nepůjde. Nechtěl opustit Hannu, ale musí zachránit Feinsteinovy. Otec by to tak určitě chtěl, očekával by to od něj. Max znal způsob, jak je zachránit, byla to jeho povinnost a on ji nemohl ignorovat.

Pokud s nimi půjde, zmizí na několik dní a vrátí se s bolestmi hlavy. Ale jedna cesta do skříně navíc ho nezabije. Nemůže. V otcově deníku se dočetl, že s matkou odešli skutečně mnohokrát. Takové chyby se Max dopouštět nebude.

Ve spěchu naškrábal pro Hannu vzkaz a nechal ho u pokladny. Nemohl napsat nic o Feinsteinových (co kdyby do obchodu přišla SA?), ale nechtěl, aby si Hanna dělala starosti nebo se znovu naštvala, až zjistí, že tu není.

Hanno, musel jsem udělat něco neodkladného. Za pár dní se vrátím. Slibuju. Nezlob se na mě. Miluju tě. Tvůj M. B.

Feinsteinovi si cosi šeptali. Max došel ke skříni a odsunul stranou polici. Vyndal klíče a odemkl. „Pojďte,“ řekl.

Ale Frau Feinsteinová se znovu vzepřela. Zavrtěla hlavou. „Dobře, a co když mluví pravdu?“ napadlo ji. „Jak můžeme vědět, jestli budoucnost je lepší?“

Herr Feinstein se podíval na ni, pak na Maxe a pak zase zpátky. Vztáhl k ní ruku, pevně ji k sobě přitiskl, pak se odtáhl, vzal její tvář do dlaní a něžně ji políbil na ústa. „Miluju tě, Ráchel,“ řekl jí. „Pokud dnes v noci zemřeme, chci, abys to věděla.“

Tvář jí změkla. „Taky tě miluju, Bertrame.“

Maxův otec měl teorii, že čím rychleji se člověk pohybuje červí dírou, tím dále v čase skočí. Pokud se dostanou dost daleko, Hitler už určitě nebude u moci a svět se zase postaví na nohy. Max byl možná naivní a možná přečetl příliš mnoho knih, ale stejně - zkrátka věřil, že dobro vždycky nakonec zvítězí nad zlem. „Pojďte,“ řekl a natáhl k nim ruku. „Musíme být rychlí.“

Herr a Frau Feinsteinovi se na sebe podívali, Frau Feinsteinová vzala manžela za ruku. Herr Feinstein druhou rukou uchopil Maxovu. Max je pevně držel, otevřel dveře do skříně a rozběhl se.

Elsa, 1950

Když se Max objevil u našich dveří, byl Johann mrtvý už skoro celý rok. Jeho nepřítomnost jsem počítala nejdřív na hodiny, pak na dny, týdny a nakonec na měsíce. Jedenáct měsíců. Neuvěřitelné, ale brzy tomu bude rok. Pořád jsem každé ráno po probuzení cítila prázdnotu - že už tu prostě není. Hned jak jsem se probudila, ucítila jsem v hrudi ostrou bolest, která mi skoro zabraňovala dýchat. I po těch měsících bych byla v pokušení zůstat celý den v posteli, kdyby nebylo Grácie. Bydlela ještě doma se mnou a v patnácti letech stále velmi potřebovala matku.

Grácie a Emílie vyrůstaly za války. Nemalou část dětství strávily v krytu, ve strachu před bombami. Když dorůstaly v ženy, dobře se seznámily s tím, co je destrukce a smrt. Když byly mladší, přestěhovali jsme se na venkov, bydleli jsme v rybářské chatě Johannova otce. Johann odmítl jít k odvodu a bojovat za vládu, ve kterou nevěřil, a nechtěl zůstat v Berlíně, kde by ho za to zatkli. Válka nám ale dýchala na záda i na venkově. Jedné noci spadl spojenecký letoun na druhý břeh rybníka a vznítil se. Grácie, tenkrát sedmiletá, se ke mně tiskla vší silou a následující tři týdny nepromluvila jediné slovo. Občas jsem si říkala, že se z tohoto zážitku nikdy úplně nevzpamatovala. Byla tichá, hloubavá a zachmuřená tak, jak Emílie nikdy nebývala. Kamarády si hledala jen těžko. Emílie se nedávno odstěhovala a studovala v Holandsku. Já si někdy myslela - nebo snad doufala? - že Grácie tu se mnou bude žít do konce života. Šťastná byla jen při hře na klavír. O víkendech, prázdninách i celé večery nedělala nic jiného, jen hrála a hrála. Některá rána jsem byla schopná vstát z postele jen díky její hudbě.

Udržovala jsem kontakt s Hannou a jednou jsem jí napsala i o Grácii a klavíru. Hanna mi odepsala: Od začátku bylo jasné, že hudbu miluje! a ve vykřičníku jsem četla Hanninu vlastní radost, že orchestr v Paříži jí dal to, co vždycky chtěla.

Když se toho rána rozezvučel zvonek, Grácie zrovna hrála na klavír. Zavolala jsem na ni, aby šla otevřít. Byla jsem v kuchyni a vyndávala z trouby housky, k jejichž pečení jsem se od Johannovy smrti pravidelně nutila. Každý den jsem vařila a pekla. Grácie potřebovala jíst. A já nejspíš také. Když jsem se občas podívala do zrcadla, překvapilo mě, jak jsem hubená, jak mi na zápěstí vystupují kosti a lopatky připomínají křídla. Johannovi by se to nelíbilo. Liboval si, když jsem se po dětech zakulatila. Ale já se nemohla přimět jíst víc.

„Je tu nějaký cizí pán,“ zavolala Grácie ode dveří. Div jsem neupustila housky na podlahu. I po letech a v bezpečí Západního Berlína, mě něco takového pořád dokázalo vyděsit. Vyběhla jsem ke dveřím, abych se podívala, kdo přišel.

A přede mnou stál Max jako zhmotnělá představa, přesně takový, jak jsem se na něj pamatovala: mladý, pohledný, s okouzlujícím výrazem ve tváři. Ve zlomku vteřiny těsně předtím, než jsem ho objala, mi projela hlavou ta nejnemožnější myšlenka za posledních jedenáct měsíců (a to bylo co říct): Pokud mohl vstát z mrtvých Max a zazvonit u dveří, třeba to dokáže i Johann?

„Maxi?“ řekla jsem. „Jsi to opravdu ty?“ Pevně jsem ho objala. Voněl tak jako v mých vzpomínkách, jako moruše a papír knih v jeho obchodě před válkou.

„Je Johann doma? Musím s ním mluvit,“ řekl Max s nádechem beznaděje, a to, co bylo třeba vyřknout, se mi vzpříčilo v hrdle.

A tak jsem radši řekla: „Pojď dál. Mám čerstvé housky. Pověz mi, kde jsi byl všecky ty roky. Musíme to dohnat, hm?“

Max jedl housky s chutí. Padal prý hlady. Bylo osvěžující vidět, že ať byl kdekoliv a stalo se mu cokoliv, chuť k jídlu neztratil. Dokud jsem mu neřekla o Johannovi. V tu chvíli položil housku na talíř a přestal jíst.

„Jak se to mohlo stát?“ zeptal se. Zvláštní, že to řekl zrovna on, který zmizel z našich životů na celých dvanáct let.

Co nejcitlivěji jsem mu popsala, jak na chodník vjel autobus, zrovna na místo, kudy šel Johann z práce. „Ve špatný čas na špatném místě,“ potřásla jsem hlavou. Tuto větu jsem si neustále opakovala. Za války jsme měli štěstí, vyvázli jsme bez větší újmy. A pak, když se život konečně začal vracet do svých kolejí, když jsme se usadili tady v Západním Berlíně, si nás neštěstí našlo.

„Kde jsi byl celé ty roky?“ zeptala jsem se Maxe. Chtěla jsem změnit téma hovoru. Když bych o Johannovi mluvila dál, určitě bych se rozplakala. Nechtěla jsem, aby mě tak Max viděl. A hlavně jsem nechtěla, aby mě ve vedlejší místnosti slyšela Grácie.

„Já… jsem cestoval,“ odpověděl Max a ubrouskem si očistil drobky z brady. Tvářil se, jako by opustit přátele na dvanáct let a pak se jen tak objevit byla ta nejnormálnější věc na světe. Nikdy nedokázal zacházet se smutkem, po otcově smrti začal mít zlozvyk utíkat. Když Hanna zmizela, dělal si Johann starosti, že Max znovu uteče nebo se přivede do ještě horších problémů. Bylo fajn zase ho vidět sedět tady, zvlášť když vypadal tak dobře.

„Já jsem… přišel o nějaký čas,“ řekl Max.

„Stejně jako Hanna,“ zamyslela jsem se. Bylo zvláštní, že ona mi svou zkušenost z války popsala téměř stejným způsobem. Jakmile jsem vyřkla Hannino jméno, změnil se mu výraz v obličeji. Rozzářil se a pak se usmál. „Je v bezpečí? Je tady?“

„V bezpečí je,“ řekla jsem. „Ale není tady. Je v Paříži, hraje tam v orchestru. Myslí si, že jsi mrtvý… obě jsme si to myslely.“ To jen Johann věřil, že Max někam unikl, že někde žije nebo se možná zotavuje. Kdyby tu tak byl a viděl, že měl pravdu!

„Paříž,“ vydechl Max. „Jezdí do Paříže vlak? Musím ji vidět. Musí vědět, že jsem naživu.“

Jestliže spatřit Maxe byl šok pro mě, jaké by to pak muselo být pro Hannu? A přece - kdybych si myslela, že je Johann jedenáct měsíců a sedm dní mrtvý, a on se pak objevil na prahu … sotva jsem na to pomyslela, znovu mě přemohly emoce. „Samozřejmě,“ pověděla jsem mu. „Pomůžu ti se vším, co budeš potřebovat. Ale slib mi, že už se nám neztratíš, ano? S Grácií tě budeme chtít vídat, když jsi teď zpátky v Německu.“

Max se podíval na stůl a pak na mne. „Je mi to tak líto,“ řekl. Nebyla jsem si jistá, zda má na mysli své zmizení, Johannovu smrt, nebo jestli tím nechce říct, že hodlá zase zmizet. Johann mi pověděl o Maxově nemoci, o tom, jak se na něm fyzicky podepsala v dětství, a uvažovala jsem, že se to svými občasnými útěky možná snaží nějak vyrovnat. Že je to jediný způsob, jak si umí poradit v nejtěžších časech.

„Pojď,“ řekla jsem. „Najdu Hannin dopis s pařížskou adresou a nějaké peníze. A pak tě vezmu na nádraží, ano?“ Vstala jsem a uvědomila si, že to bude poprvé za celé měsíce, co vyjdu z domu.

Hanna, 1950

První koncert jsme odehráli před početným publikem, protože monsieur Le Bec zaplatil inzerci ve všech pařížských novinách a vstup na koncert v Tuilerijských zahradách byl zdarma. Taky nebylo na škodu, že se vydařila krásná dubnová sobota. Slunce svítilo a vzduch voněl jarem, kvetly růže a tráva byla čerstvě posekaná. Svůj program jsme pilovali celé měsíce a podařil se nám krásný, hudebně téměř dokonalý koncert z děl evropských mistrů (nikoli ovšem německých, protože cokoli německého bylo stále z módy), hráli jsme Ravela, Dvořáka, Haydna a Mahlera.

Týden nato otiskly Temps du Paris recenzi, ve které náš malý orchestr označily za „grand accomplissement“. Četla jsem sloupek Stuartovi přes rameno a nemusel mi ani překládat, abych pochopila, že nás chválí. Byli jsme pozváni, abychom v Tuileriích uspořádali celou jarní a letní koncertní řadu, celkem osm sobotních odpolední v květnu, červnu a červenci. Mezi čtyřma očima se mi Stuart svěřil s nadějí, že pokud vše půjde dobře, mohli bychom získat další podporovatele, do podzimu pak lepší prostor ke zkoušení a příští rok bychom už na koncertech mohli vybírat vstupné.

„Dokázal jsi to,“ řekla jsem mu, když odložil noviny na kuchyňský stůl a nalil si šálek kávy. Ohnul a narovnal prsty, což dělával, když byl unavený nebo podrážděný. Na ohnutý prsteníček jsem si dávno zvykla, už jsem ho téměř nevnímala, kromě situací jako tato, kdy ho očividně něco trápilo.

„Dokázali jsme to,“ řekl a posadil se naproti mně s hrnkem kávy. Usmála jsem se a nepřela se s ním. Oba jsme věděli, že úspěch či neúspěch orchestru závisí na prvním houslistovi stejně jako na dirigentovi. Kdyby mě jen Max viděl. Rychle jsem však tu myšlenku zahnala. Max tu se mnou nesedí. Sedí tu Stuart.

Toho jara spal Stuart v mé posteli každou noc. A i když jsme oba byli vyčerpaní každodenním zkoušením, v temnotě jsme se milovali. Měli jsme zvláštní nepsané pravidlo: ve dne jsme o tom nemluvili, vůbec. Na zkoušce jsme se chovali zcela profesionálně, stejně tak večer, když jsem cvičila doma. Mluvili jsme pouze o hudbě, o orchestru a po bytě jsme se pohybovali jako obvykle. Ale v noci, když jsme šli do postele, to bylo jinak. Možná Stuart chápal, že v hloubi duše stále truchlím po Maxovi. A možná se bál, že kdyby něco řekl, byl by konec, ať už mezi námi bylo cokoliv; všechno by se rozpadlo.

Proto jsem nemluvila já: nechtěla jsem, aby to mezi námi skončilo. A někdy během velmi dlouhých, teplých odpolední jsem počítala hodiny do setmění, než si Stuart vleze ke mně do postele a bude se mě zase dotýkat.

Když koncem července nadešel poslední koncert z řady, orchestr už dosáhl značného věhlasu. Vlastně byly koncerty tak vynikající, že jsem dostala dopisy od dvou dirigentů s nabídkou míst v jejich orchestrech. Jeden byl na jihu Francie a druhý ve Vídni. Oba to byly větší orchestry, kde bych byla lépe placená, ale nechtěla jsem, aby Stuart věděl, že se mne jiní dirigenti snaží přetáhnout, a o dopisech jsem se mu ani nezmínila. Byla jsem spokojená tady, v Paříži, s ním. Plat jsem měla stále poměrně malý, ale nijak jsem nestrádala. Konečně jsem cítila něco jako štěstí. Žila jsem v křehké bublině, kolem níž se stále vznášela zapomenutá minulost a hrozila ji zničit, ale já jsem většinou na minulost nemyslela. Myslela jsem jen na přítomnost a na to, jaká by mohla být budoucnost.

A pak při posledním z tuilerijských koncertů se všechno změnilo. Hráli jsme Saint-Säense a já vstala, abych zahrála sólo, zavřela jsem oči a celou duší i tělem se ponořila do hudby. Večerní vzduch byl horký a vlhký. Když jsem skončila, uvědomila jsem si, že mi pot stéká po zádech a po krku vzadu pod vlasy. Publikum aplaudovalo a já otevřela oči. A vtom jsem ho uviděla, jak divoce tleská v druhé řadě. Max.

Zamrkala jsem. Nemohla jsem uvěřit svým očím. Smrákalo se a já měla tělo v jednom ohni z hraní i červencového vedra. Podívala jsem se znovu. Byl tam pořád. Viděl, jak na něj zírám, a usmál se.

Stuart spustil ruce. Skladba skončila a publikum tleskalo mému sólu. Měla jsem se uklonit, vrátit se na své místo a odehrát poslední kus, ale nebyla jsem s to se pohnout.

„Hanno.“ Stuart zašeptal mé jméno. Nedokázala jsem odtrhnout oči od Maxe. „Hanno,“ řekl Stuart znovu. Max odvrátil pohled jako první, otočil se a měl se k odchodu.

„Musím jít,“ řekla jsem Stuartovi a zoufale jsem se snažila dívat, kam Max jde, jeho hlava plula davem a vzdalovala se víc a víc. Přitiskla jsem si ruku břicho, jako by mi bylo špatně, a Stuart kývl. Nebyla to lež. Bylo mi, jako bych měla každou chvíli začít zvracet nebo plakat anebo obojí.

Přeběhla jsem ke straně a vydala se za Maxem. Slyšela jsem, jak Stuart vyhlašuje poslední kus večera, poslední kus sezony, Debussyho. Budou hrát beze mě. Hořce bych toho litovala, kdybych tak zběsile nehledala Maxe.

Ztratila jsem ho z očí. Zastavila jsem se a otáčela se na všechny strany. „Maxi,“ zavolala jsem. Ale orchestr už začal hrát a mé volání zaniklo v hudbě. Slyšela jsem, jak Ling zmeškala nástup, posadila jsem se do trávy, složila hlavu do dlaní a pokoušela se dýchat. Copak jsem si Maxe jen představovala? Nebo začínám bláznit?

Pak jsem ucítila na rameni ruku, jeho ruku. Bylo to už tak dávno, co se mne naposledy dotkl, ale i po těch letech jsem bezpečně poznala, že je to on. Vztáhla jsem k němu ruku. Naše prsty se propletly. „Hanno.“ Mé jméno. Jeho hlas. Jak moc jsem toužila ho zase slyšet. „Co to vyvádíš?“ zeptal se. „Orchestr hraje bez tebe.“

Vstala jsem a skočila mu do náruče. Hlavu jsem mu zabořila do hrudi. „Jsi tady. Opravdu jsi tady,“ opakovala jsem stále dokola a nevěřila vlastním slovům, tak jsem je říkala znovu a znovu. „Opravdu jsi tady?“ Košile voněla po knihkupectví, zemitě jako dřevo a knihy, a já se na kratičký okamžik ocitla v Gutenstatu před skoro už dvaceti lety, kdy jsem byla mladá dívka se srdcem ještě vcelku a velikým snem, o němž jsem věřila, že ho naplním.

Poodstoupila jsem a podívala se na něj. Vypadal přesně tak, jak jsem si ho pamatovala. Natáhla jsem ruku a dotkla se jeho obličeje. Každá kontura, každá rýha v jeho pleti byla nachlup stejná.

„Chceš jít se mnou?“ zeptal se a natáhl ke mně ruku. Ohlédla jsem se za orchestrem. Stuart stál zády ke mně, dirigoval a já ho vlastně poprvé viděla z tohoto úhlu, hudba z něj doslova tryskala a odrážela se v něm stejná vášeň, jakou jsem pociťovala já, když moje prsty přebíhaly po hmatníku. Preludia byla v polovině, nikdo si nevšiml, že moje housle nezní, pouze já. „Hanno,“ řekl Max. „Nemám moc času.“

A i když jsem si v životě nepřála nic jiného než hrát v orchestru, a ještě před hodinou jsem byla šťastná, od hudby jsem se odvrátila a vzala Maxe za ruku.

Nemohla jsem Maxe přivést do našeho bytu - domova, který jsem sdílela se Stuartem. Ne proto, že by se hněval, že jsem byla s jiným mužem, ale proto, že to vůči němu nebylo fér. Nic nebylo fér. Snažila jsem se nemyslet na Stuarta a vzala jsem Maxe do Hotel du Paris, kde byli na jaře ubytovaní chlapci s Julií. Zaplatila jsem za pokoj - Max u sebe neměl franky. Bylo mi jedno, že si tak drahý hotel vlastně nemohu dovolit. Max je tady! Nic jiného nehrálo roli. Chtěla jsem se ho zeptat na tolik věcí. Kde byl, co se mu stalo, a co se stalo za války mně…

Když jsme ale otevřeli dveře do pokoje a já položila housle na pohovku, ani jsme se neobtěžovali rozsvítit a padli jsme si do náručí. Max mi rozepínal černé šaty, já jemu opasek kalhot. Mé tělo, moje ruce to všechno znaly, znaly toho muže, a vyřadily mozek, který by mohl spustit varovné signály, kdybych se na chvíli zastavila a připustila to. Nezastavila jsem se.

Kůži jsem měla horkou a vzrušenou, stejně jako Max. Právě ten oheň, ta horoucnost mne pohlcovaly a zabraňovaly mi klást otázky, které bych klást měla; místo toho jsem se ho jen dotýkala a líbala ho. Max mě nadzdvihl a jemně položil na postel. Políbil mě na klíční kost, na mé skutečné srdce.

Přejela jsem mu rukama po zádech. Prsty znaly jeho tělo stejně dobře jako housle. Max byl jako Beethovenův Houslový koncert D dur, první koncert, který jsem na jevišti odehrála zpaměti.

* * *

„Co jsi myslel tím, že nemáš moc času?“ zeptala jsem se ho později, když jsme leželi ve tmě, nohy propletené. Spočinula jsem mu hlavou na hrudi a poslouchala tlukot jeho srdce. „Nenechám tě už nikdy odejít.“ Přetočila jsem se na bok, ovinula mu paže kolem hrudi a políbila ho na krk.

Vtiskl mi polibek do vlasů. „Pověz mi, co se ti přihodilo… jak ses sem dostala? Elsa mi něco málo řekla, ale ty mi pověz všechno.“ Elsa. Tím se vysvětluje, jak mne našel. S Elsou jsme si v průběhu let vyměnily pár dopisů. Věděla, že žiji zde. Pozvala jsem ji s Grácií na sérii letních koncertů do Paříže, ale zdvořile odmítla, prý je to moc daleká cesta a šetří peníze na návštěvu u Emílie v Holandsku koncem léta. Spíš jsem si myslela, že je v depresi z Johannovy smrti - a vůbec jsem se jí nedivila.

Už nějakou dobu jsem se ke svému příběhu nevracela, v řeči ani ve vzpomínkách. Ale pak jsem začala Maxovi všechno vyprávět a můj hlas ve tmě rezonoval. Jak jsem procitla v poli, o laskavosti sestry Luisy, o doktorovi v Berlíně, který mi řekl, že jsem prožila trauma, a o Henry Childsovi, který se mi neúspěšně pokoušel vrátit paměť. Deset let a celá válka, na kterou si nemohu vzpomenout! Julie mě bere k sobě do Londýna. Stuart mě zve do Paříže…

Stuart. Když jsem vyslovila jeho jméno, zastavil se mi dech pomyšlením, že jsem ho zradila, a na chvíli jsem se odmlčela. Max mi přejížděl palcem po rameni, jako by moje poslední slova ani nevnímal. „Deset let,“ přemítal tiše.

„Víš, co se se mnou v té době dělo?“ zeptala jsem se ho. Max zavrtěl hlavou a já se ho zeptala, kde byl on, co celou tu dobu dělal.

Chvíli nic neříkal. „Zavedu tě do bezpečí,“ řekl nakonec a něžně mě políbil na hlavu.

„Tady jsem v bezpečí. My oba.“ Tíha všech let, všech starostí byla pryč a já se cítila lehounká jako pírko. Chtěla jsem se ho zeptat na tolik věcí, tolik mu toho říct, ale byla jsem najednou hrozně unavená.

Max si mě přitáhl k sobě. Nadechla jsem se důvěrně známé vůně jeho kůže. A pak jsem se jen slyšela, jak mumlám, že bychom se konečně mohli vzít, po všech těch letech. Ale když jsem to řekla nahlas, nedávalo to takový smysl jako v mé hlavě. Zavřela jsem oči.

Tu noc se mi zdál živý sen, který po velmi dlouhé době nebyl noční můrou. Byla jsem v Berlíně, šla jsem po Opernplatzu, držela jsem se s Maxem za ruku. Ale nebyla žádná válka, žádní nacisté, žádné pálení knih. Smáli jsme se, byli jsme šťastní. Vzduch byl teplý a vlahý, Max mne políbil na ucho a zašeptal, jsi můj oheň, Hanno. Zachráním tě. Jen mi to musíš dovolit.

Když jsem následujícího rána otevírala oči a probírala se ze sna, stále jsem v něm vnímala Maxe a rozpomněla jsem se, že je tu přece i ve skutečnosti. Jenže pak jsem se přetočila na bok a zjistila, že postel je prázdná. Přejela jsem rukou po prostěradle. „Maxi,“ zavolala jsem, avšak jméno hluše zarezonovalo prázdnou místností. Vytanulo mi na mysli, co říkal: nemám moc času.

A pak jsem spatřila na polštáři lísteček: Hanno, budu tě milovat na věky věků. Teď ale zase musím odejít. Nezlob se, prosím! Zase tě najdu, v budoucnosti, jakmile to bude možné. Slibuju. Navždy s láskou, M. B.

Max, 1934

Ráno po návratu ze skříně se vzbudil s nejhorší bolestí hlavy, jakou dosud zažil. A pak ho napadlo, že byl možná pryč moc dlouho, a že umírá podobně jako matka a otec. Rozhodně se cítil na umření. Celé tělo měl zesláblé a bolest hlavy byla taková, že mu pulzovala i v zubech, krku a ramenou, prostupovala celé tělo až ke konečkům prstů u nohou. Ležel v posteli nad obchodem a trpěl. Doba, kdy byl pryč, se mu vybavovala jen útržkovitě, nejprve pocity z ní: Elsa, vlasy protkané šedinami, představovala smutek. Hanna byla štěstí a oheň, houslové sólo v květinové zahradě.

Spal přerušovaně, upadal do bezvědomí a trpěl takovými bolestmi, že nemohl vstát z postele. A pak, za den nebo snad za dva se znovu probudil s šíleným hladem a touhou po Hanně.

Právě byla vedle něj, spala. Milovali se, šeptali si ve tmě. Hrála na housle jako blesk ve vlahé letní noci.

Jenže postel byla prázdná a on si vůbec nebyl jistý, jestli to, nač se rozpomíná, byl sen nebo skutečnost v jiné době.

Budoucnost byla opojná, to mu bylo jasné. Chápal, proč se tam rodiče vydávali zase a znovu. Jakmile se rozloučil s Feinsteinovými, pocítil náhlou potřebu vědět, co se stalo s Hannou, jestli je v bezpečí. A pak ji našel? Ano. Elsa mu s hledáním pomohla. Hanna byla naživu, překrásná, hrála na housle v Paříži. Řekla mu, že ztratila řadu let - není schopná si je vybavit. Jedno mu tedy došlo s jistotou: Zachrání ji. Vrátil se do této doby, aby ji zachránil.

Sešel po schodech do obchodu. Ranní slunce se dralo dovnitř výlohou a osvětlovalo vrstvu jemného prachu na pultu. Přejel po něm prstem a vznikla čára. Vzkaz, který tu pro Hannu zanechal, byl pryč, a také hodně knih. Police byly zpola prázdné. Byl pryč déle než týden nebo dva. To uvědomění ho zasáhlo tvrdě a prudce, vnitřnosti se mu sevřely a chvíli dýchal jen stěží. Musí najít Hannu, a to hned.

Vyšel ven a slunce ho oslepilo. Zamrkal, nadechl se vůně moruší a zaregistroval vzduch na obličeji: byl teplý, vlhký. Bylo jaro, možná léto. Vedle ve Feinsteinově obchodě byli nějací lidé, na ulici se linula vůně čerstvě upečeného chleba. Feinsteinovo jméno nad skleněnou výlohou však bylo přetřené a zůstalo pouze: Bäckerei. Zakručelo mu v břiše, ale nezastavil se, aby hlad zahnal. Pokud by byl pryč ještě déle, Hanna se o něj začne bát. Hlad byl trestem za všechny obavy a bolest, které jí způsobil.

Na nádraží stálo nad pokladnou datum 2. července 1934. Zamrkal, znovu se podíval a doufal, že jen špatně četl. Byl přece leden - jenže leden být nemohl, na to bylo příliš teplo. Vzdor jeho pochybám byl skutečně červenec. Nejen že zmeškal Chanuku, byl pryč celých šest měsíců.

Prvním vlakem dojel do Maulbeerstraße. Desetiminutová cesta mu přišla jako celá věčnost. Pole táhnoucí se za okénkem do nekonečna již nepokrýval sníh, bylo hnědé, mrtvé, jako by nepršelo celý ten čas, co byl pryč. Strčil ruce do kapes - byl tam pořád. Prsten. Prsten, který chtěl dát Hanně loni v prosinci.

Vybavil se mu záblesk vzpomínky nebo snu: konečně se můžeme vzít, šeptá mu Hanna v posteli.

Konečně se mohou vzít. Půjde za ní, omluví se jí, vysvětlí, že pomáhal Feinsteinovým dostat se do bezpečí, a ona to pochopí. Pořád ho bude mít ráda, i tady a teď, v roce 1934 - přestože ji tu nechal tak dlouho samotnou, přese všechno. Přejel prstem po hladkém, chladném diamantu a sevřel ho v dlani, když vystupoval.

Hanna v létě neměla hodiny vždy v budově konzervatoře, i když k Herr Fruchtenwalderovi docházela dál. Max se rozhodl, že nejprve zkusí zajít k ní do bytu. Je pravděpodobnější, že bude doma, a byt byl od nádraží blíž.

Doběhl k budově, chvíli stál přede dveřmi a vyčkával, zda zaslechne housle nebo kašel její matky. Když neslyšel nic, zlehka zaklepal, a pak hlasitěji. Dveře se konečně otevřely a za nimi stála Julie, nikoliv Hanna. Temně se zamračila a založila ruce na prsou. „Má sestra s vámi nechce mít nic společného,“ řekla ostře a chtěla přibouchnout dveře.

Vztáhl ruku, aby ji zarazil. „Počkejte,“ řekl. „Prosím. Potřebuju si s ní jen promluvit.“ Pevně stiskl prsten v dlani.

„Myslíte si, že ji můžete takhle opustit na celé měsíce - a pak se zas vrátit, když se vám uráčí?“ vpálila mu Julie.

„Hanno,“ křiknul do bytu. „Hanno, prosím. Pojď sem a promluv si se mnou.“

„Pššššt!“ Julie si dala prst na ústa. „Stejně tu není. A mamele spí.“

„A kde je?“ zeptal se Max. „Na konzervatoři?“

„Proč bych vám to říkala?“ ptala se Julie.

„Protože ji miluju,“ Maxovi se při těch slovech zlomil hlas, protože si uvědomil, jak absurdně to musí Julii znít. Ale byla to pravda a zopakoval to.

„Dáváte to najevo dost zvláštním způsobem,“ zamračila se Julie.

„Prosím, jenom jí povězte, ať se zastaví u mně v obchodě. Prosím,“ naléhal Max. Ale Julie mu zabouchla dveře před nosem, než stačil říct cokoliv dalšího.

Jel vlakem zpátky. Nemínil dát na Julii a vzdát se. Když Hanna není doma, nejspíš cvičí na konzervatoři a tam ji nechtěl vyrušovat. Jen by se na něj ještě víc rozhněvala. Ale určitě se půjde domů najíst, jídala vždycky doma, pokud tedy nejedla s ním. Max se do Maulbeerstraße vrátí později, s omluvou, květinami… co jen by mohlo přispět k tomu, že by mu odpustila.

Vystoupil z vlaku na Hauptstraße. Bylo mu hlady na omdlení, svíjel se a držel se za žaludek. Obešel blok a zaklepal na dveře bytu Johanna a Elsy. Také oni si určitě všimli, že zmizel, a dělali si starosti. Doufal, že se nebudou tak zlobit a třeba mu i nabídnou nějaké jídlo.

Elsa otevřela dveře a němě vykřikla. Pak k němu natáhla ruce, ale jeho oči už zabloudily k jejímu vyklenutému břichu. Grácie, napadlo ho zcela mimo současnou situaci. Klavíristka.

Elsa ho objala. „Maxi, měla bych tě přivázat za nohy do průvanu. Hrozně jsme se o tebe s Johannem báli.“ Objal ji a přepadl ho zvláštní pocit déjà vu. Tohle už se odehrálo. Nebo ne?

Za Elsou se objevil Johann. „Proboha, Maxi. Kde jsi byl?“ Došel k němu a poplácal ho po zádech. Max ho objal a byl moc rád, že ho vidí. Matně si vybavoval, že se Johannovi v budoucnu něco přihodí, ale nedokázal si vzpomenout, co to bude.

„Omlouvám se,“ řekl Max nakonec. To nejjednodušší a nejlepší, co ze sebe v tu chvíli dokázal dostat. „Mohu jít dál, prosím?“

Johann otevřel dveře dokořán a gestem ho pozval dovnitř. „Byl jsi nemocný?“ zeptala se ho Elsa. „Nevypadáš dobře.“

„Ne…“ odvětil Max. „Ale mám hrozný hlad.“

„V kuchyni mám nějaké housky,“ řekla Elsa, přinesla košík a položila ho před něj na stůl. Max housky skoro vdechl a trochu se zastyděl za drobky, které po sobě na stole nechal, i když se je při jídle snažil sbírat.

„Tak kde jsi byl?“ zeptal se Johann a naklonil se v křesle. „A proč jsi nám nic neřekl, jak jsi slíbil? Nebo nenapsal… nebo něco?“

„Byl jsem na cestách,“ zalhal Max. Lež vypustil z úst s lehkostí, ani se nad ní nepotřeboval příliš zamýšlet. Prostě tam byla, jako by ji už měl vymyšlenou.

Johann se zamračil. „Hanna se o tebe k smrti bála. Nechal jsi jí vzkaz, že budeš pryč pár dní. Myslela si, že tě někde zabili.“ Zabili. Max vyčetl z očí svého nejstaršího přítele obavy a ty se mu propálily až do žaludku. V záblesku si uvědomil, že to Johann bude jednou zabit. Proto bude Elsa tak smutná.

Dal košík s pečivem stranou. Už snědl příliš a moc rychle, mohlo by se mu udělat špatně. „Och, Johanne,“ řekl.

„No tak, Maxi,“ řekl Johann. „Kam jsi se ksakru poděl, že jsi ani nemohl poslat telegram?“

Tak rád by Johannovi řekl pravdu, jenže už se o to jednou pokusil loni v létě, a ani Johann, ani Elsa mu nevěřili. Určitě by mu nevěřili ani teď. Považovali by ho za blázna a dělali by si o něj ještě větší starosti. Ale možná jim může vysvětlit, že pomáhal sousedům, to přece byla pravda. „Znáte Feinsteinovy ode mne ze sousedství?“ zeptal se nakonec.

„Ano,“ odpověděl Johann. „Už tam nebydlí. Povídalo se se, že k nim uprostřed noci vpadla SA - vyhnali je anebo zatkli… teď je tam křesťanský pekař. Else jeho housky nechutnají, takže začala péct vlastní.“ Elsa si povzdychla a dala si ruce na kulaté břicho. Nevadily jí housky, ale to, že Židé byli vyhnáni z domova.

Emílie z vedlejšího pokoje volala maminku a Elsa se zvedla a šla se za ní podívat.

Jakmile odešla, naklonil se k němu Johann a řekl tlumeně: „Když jsi byl pryč, dost se to tu zhoršilo, Maxi. Židé jsou zatýkáni bez důvodu, mizí uprostřed noci. A nejen Židé, v nebezpečí je každý, kdo jim projeví jakékoli sympatie. Minulý týden u nás ve firmě zatkli právníka, protože ,napomáhal kriminální aktivitě‘. A to pouze přijal židovského klienta. To byl jeho zločin. Dával Židovi právní rady!“

Max otevřel ústa a chtěl Johannovi říct, že Feinsteinovi nebyli zatčeni, že jim pomohl uprchnout. Ale jestli byla situace tak zlá, jak Johann říkal, nechtěl svého dlouhodobého přítele vystavovat nebezpečí.

Johann pokračoval: „Kromě toho už Židé nemají zdravotní pojištění a vykazují je vůbec odevšad. Obávám se, že to bude jen a jen horší.“

Nemají už zdravotní pojištění? A co Frau Ginsbergová a její srdce? Jakou péči může dostat bez pojištění? Hanna musí být zoufalá, a on tu nebyl, aby jí pomohl.

„Musíš se postarat, aby ti Hanna odpustila,“ řekl Johann. „Pak si ji musíš vzít. A dostat ji z Německa.“ Říkal to věcně, jako kdyby to bylo náramně jednoduché. Jako kdyby mu Hanna měla odpustit snadno a rychle a rovnou hned souhlasit, že se nejen stane jeho ženou, ale taky že odjede ze země a opustí orchestr i matku.

Max kývl a utěšil se vědomím, že zná jiný způsob, jak Hannu dostat pryč. „To bude v pořádku,“ ujistil Johanna. A Johann se zamračil, jako by si myslel, že ho Max nebere vážně.

„Tak co?“ vrátila se Elsa s Emílií v náručí. „Už ti Max povyprávěl, co všechno zažil na cestách?“

Johann se na manželku usmál a Emílii polechtal na nožičce. Zachichotala se a promnula si očička. „Ne. Maxi, dej se do toho.“

„Byl jsem… ehm…“ Na mysli mu vytanula stará otcova lež z doby, kdy mizíval na celé týdny. „Cestoval jsem po Evropě. Kupoval jsem knihy.“

„Kupoval jsi knihy?“ Elsa povytáhla obočí. Emílie zaplakala a Elsa se soustředila na ni. „Musím jí dát něco k jídlu, omluv mě, Maxi.“ Políbila Johanna na hlavu a odešla s Emílií do kuchyně.

„Elsa tě moc miluje,“ řekl Max. „Víš to, viď?“

„Jsem šťastný člověk,“ odvětil Johann, ale dál se upřeně díval na Maxe a v modrých očích se mu zračily obavy.

Max strávil odpoledne úklidem obchodu. Utíral prach a díval se, jaké knihy zbyly. Většinou se jednalo o poezii, která v regálech byla již celá léta. Objednával ji už otec a Max nebyl schopen knihy odklidit, přestože zákazníci se v té době o básně nezajímali. Nebyl si jistý, co se stalo s ostatními knihami, protože než odešel, obchod zamkl a klíč měla pouze Hanna. Když otevřel kasu, zjistil, že se v ní nachází taková spousta říšských marek, jakou už delší dobu neviděl, takže krádež byla vyloučena.

Odpověď se dostavila odpoledne. Otevřely se dveře obchodu, zazvonil zvonec a ona tam stála, překrásná jako vždy. Hanna, kulaté zelené oči doširoka otevřené, na něj nevěřícně zírala ode dveří. „Maxi, jsi to opravdu ty?“

Rozběhl se k ní, objal ji, přitiskl k sobě a nadechl se melasové vůně kalafuny, jíž voněla její pleť. Chvíli stáli nehybně, pak se Hanna odtáhla, položila mu dlaně na hruď a odstrčila ho od sebe. „Kde jsi byl? Myslela jsem, že jsi mrtvý,“ zakřičela na něj.

„Já vím,“ odvětil. „Moc se omlouvám. Nechtěl jsem, abys měla strach.“ Natáhl se k ní a jemně ji uchopil za ramena, ona se však znovu odtáhla. „Hanno,“ řekl. „Prosím, nezlob se na mě tolik. Miluju tě.“

„Šest měsíců,“ řekla. „Co jsi, prosím tě, dělal šest měsíců, že jsi nemohl ani poslat telegram, napsat dopis, cokoliv, jen abych věděla, že jsi v pořádku? Byl jsi zatčený?“ Zavrtěl hlavou. „Drželi tě někde proti tvé vůli? Byl jsi ve vězení?“ dál zvyšovala hlas a začínala se třást. Obličej jí zrudl a oči jí zlostí jen planuly.

„Ne, ne,“ odpověděl. „Nic takového.“ Pravdu měl na jazyku. Pomáhal Feinsteinovým, dotkl se budoucnosti a ona v ní byla, byla v bezpečí. Podaří se mu zachránit ji. Půjde s ním do skříně. Nakonec jí to stejně bude muset všechno povědět. Ale počká, než budou muset odejít. Nechtěl ji vystavovat nebezpečí tím, že by věděla, co udělal. Znovu k ní natáhl ruce, ale odstrčila mu je, tentokrát prudčeji, takže zavrávoral. Palčivá bolest mu projela napříč čelem hned nad očima. Aby ji zmírnil, zdvihl ruku a promnul si jej.

„My dva jsme skončili,“ řekla chladným, vyrovnaným hlasem. Nemluvil z ní vztek. Myslela to vážně. Ta slova ho zasáhla. Stáhla se mu hruď a nedostávalo se mu dechu.

„To nemyslíš vážně,“ odvětil. „Julie ti řekla, že jsem se vrátil, a ty jsi za mnou přišla. Proč bys sem chodila, kdybys mě už nemilovala?“

„Julie?“ zavrtěla hlavou. „Neposlala mě sem Julie. Chodím sem několikrát do týdne, otevírám obchod. Nevěděla jsem, co jiného udělat… ani kdy se vrátíš. Jestli se vůbec někdy vrátíš.“

To tedy vysvětlovalo všechny ty chybějící knihy a peníze v kase. „Och, Hanno,“ řekl a miloval ji ještě víc, pokud to vůbec bylo možné. Pokusil se vzít ji za ruku.

Nenechala ho. „Ne,“ řekla. „Vrátil ses a já už nemám důvod sem chodit. Nechci s tebou už mít nic společného.“ Otočila se a vyběhla ven.

„Počkej,“ zavolal za ní. „Prosím! Vyslechni mě!“ Vyběhl za ní na ulici, ona však běžela dál a ani se neohlédla.

Po týdnu utrpení bolest hlavy konečně ustoupila a Maxovi došlo, že neumírá. Aspoň zatím ne.

Použil všechny peníze, které Hanna vydělala, na nákup nových knih. Přečetl všechny zprávy a zapsal do deníku vývoj událostí za dobu své nepřítomnosti. A vymyslel plán, jak získat Hanninu lásku zpět. Bude za ní chodit každý večer a každé ráno, dokud nebude souhlasit, že si promluví, dokud ho nevyslechne.

„Jen jí dej čas,“ řekla Elsa laskavě. „Ona přijde.“

Ale kolik jim zbývá času?

Jezdil vlakem do Maulbeerstraße každé ráno a pak každý večer a dočkal se jen toho, že mu dvakrát přibouchla dveře před nosem a v ostatních případech je vůbec neotevřela. On se ale nevzdá, a ona ho nakonec vyslechne. Bude muset.

Uplynuly dva týdny. Pak se zastavila u něj v obchodě, zrovna když se chystal na vlak. Neodemkla si, ale zaklepala na sklo. Otevřel dveře. Stála na chodníku, třásla se a plakala. „Jsem vyřízená!“ rozkřikla se na něj, když vcházela dovnitř. „Všechno je vniveč!“

Rozevřel náruč a s překvapením i ulehčením viděl, jak do ní padá. Objal ji, políbil na hlavu a uhladil jí vlasy.

„Co se stalo?“ zeptal se a palcem jí otíral slzy z tváří. „Vyhrožovala ti SA?“ rozhlédl se po ulici, dnes večer byla prázdná. Tichá. Nový pekař vedle byl příjemný člověk, ale zavíral o hodně dřív, než měl ve zvyku Herr Feinstein. „Je tvá matka v pořádku?“ Židé už neměli zdravotní pojištění, takže si o Frau Ginsbergovou dělal starosti.

„Konkurz…“ vyrážela ze sebe mezi vzlyky, „byla jsem na tebe tak naštvaná… a nevzala si brož pro štěstí… Zkazila jsem přehrávku. Jsem odepsaná!“

„Pšš,“ hladil ji po zádech a otřel jí z tváří další slzy. Zabořila mu obličej do hrudi. V záblesku viděl, jak hraje sólo za vlahé letní noci v Paříži. Hudba jako náhlý příval deště. „Budou další konkurzy. Další orchestry,“ řekl.

„V Berlíně nejsou žádné další orchestry.“ Frustrovaně mu zabušila pěstmi do hrudi a pak jakoby v náhlém vyčerpání rozhodila ruce a sesula se na zem.

Posadil se vedle ní, vzal ji do náruče a nechal ji vyplakat se. „Slibuju ti, že budou další orchestry.“

Když přestala plakat, políbila ho. „Nemůžu přijít o tebe i o housle,“ řekla. „Mám na tebe pořád vztek. Ale nechci o tebe přijít.“

Pro něj uplynuly pouze dva týdny, pro ni celé měsíce. Přitáhla si ho k sobě, v jejím polibku byl veškerý vztek, oheň, láska, zklamání a vášeň. Nemohl myslet na nic než na ni, cítit nic než horkost její kůže na své.

„Nepřijdeš o mě,“ řekl prudce, s přesvědčením, že když tomu bude věřit, stane se to skutečností.

Hanna, 1950

Dva dny po noci strávené s Maxem jsem se objevila na prahu Juliina domu v Londýně, aniž bych jí předem zatelefonovala. Když Lev otevřel dveře, překvapeně se na mne zadíval a pak se hned zamračil.

„Copak? Nejsi rád, že vidíš svou Tante?“ zeptala jsem se ho a nutila se do veselí, které jsem zrovna necítila.

„Mamince není dobře,“ řekl a upřeně se díval na své bosé nohy. Zvedla jsem kufr a housle ze schodů a razila si cestu do útrob domu. Vzduch uvnitř byl zatuchlý, hala potemnělá, jako by celé léto nikoho nenapadlo roztáhnout závěsy a otevřít okno.

„Měla jsem nejdřív zavolat,“ řekla jsem.

Stuart na mne celou noc čekal, volal do nemocnic, hledal mě. Nebyla jsem schopná podívat se mu do očí. Omluvila jsem se, že si kvůli mně dělal starosti, a ujistila ho, že jsem naprosto v pořádku. Zalhala jsem, že mi nebylo dobře a strávila jsem noc v hotelu, abych ho nenakazila.

Pak jsem si rychle sbalila věci a řekla mu, že jedu na návštěvu k Julii. Orchestr v srpnu nehrál. Neměla jsem to srdce a ani odvahu zůstat a povědět Stuartovi pravdu. Stuart si zasloužil něco lepšího, někoho, kdo bude milovat jen jeho. A jestli je Max pořád naživu, já to nebudu. Odjela jsem prvním vlakem do Londýna. Potřebovala jsem čas a prostor, abych si všechno promyslela.

„Julie,“ zavolala jsem do ztemnělého domu.

Ale z kuchyně vyšel Moritz, a když mě uviděl, oči se mu rozzářily. Doběhl ke mně a objal mě. Byl větší, vypadal jako mladý muž, ale stále v něm byl rošťák, kterého jsem tak zbožňovala. Políbila jsem ho na hlavu a rozcuchala mu vlasy.

Lev zavřel dveře a objevil se mi za zády. „Kde máte mámu?“ zeptala jsem se jich. „Co se s ní děje?“ Při návštěvě v Paříži před pár měsíci kašlala a tvářila se, že se nic neděje. Teď jsem si začala dělat starosti. „Byla nemocná?“ zeptala jsem se chlapců.

„Ne tak úplně,“ odpověděl Moritz, právě ve chvíli, kdy Lev řekl: „Ano.“

„Kluci, vy mě lekáte,“ řekla jsem. „Kde je?“

Oba naráz ukázali na točité schodiště k ložnici. „Promiň,“ řekl Moritz. „Museli jsme slíbit, že ti nic nepovíme.“

„Nepovíte co?“ Chlapci upírali pohled na podlahu a já upustila zavazadla a vyběhla po schodech nahoru. Nemoc, která zabila naši matku, byla příšerná. Samé kašlání a slabost. Ale pokud to samé postihlo Julii, mohla aspoň mít dobrou zdravotní péči, na rozdíl od mamele, které to upřel Hitler. Friedrich pracuje v nemocnici, proboha, může zajistit nejlepší doktory.

Dveře ložnice byly zavřené, zaklepala jsem. „Julie, tady Hanna. Přijela jsem na návštěvu.“ Neodpověděla. „Mohu dál?“ Stále žádná odpověď, tak jsem otočila knoflíkem a vešla dovnitř.

V místnosti panovala tma, vzduch byl zatuchlý a Julie vypadala v obrovské posteli jako uzlíček.

„Co tady děláš?“ hlas měla chraplavý a zastřený. „Telefonovali ti kluci?“

„Ne.“ Na chvíli jsem zapomněla na vlastní trápení. „Orchestr má pauzu a mně se po vás zastesklo.“ Byla to lež jen zčásti - skutečně se mi po nich stýskalo. „Tak jsem se na vás přijela podívat.“

„A tos nemohla nejdřív napsat nebo zavolat?“

Rozsvítila jsem lampičku na nočním stolku a posadila se na kraj postele. Měla kudrnaté vlasy stejně jako já, obvykle si je pečlivě svazovala do drdolu, ale teď je měla rozcuchané, jako kdyby se jí do nich opřel pořádný vítr a rozházel jí kudrny všemi směry. Odhrnula jsem jí několik pramenů z obličeje. „Jsi nemocná?“ zeptala jsem se jemně. „Jako mamele?“

Posadila se, odstrčila mi ruce a upravila si vlasy. „Pro boha živého ne, Hanni. Jsem zdravá jako řípa.“

„Nevypadáš zdravá jako řípa. Vypadáš hrozně,“ usadila jsem ji a byla k ní konečně upřímná teď, když už ne v dubnu. Ani v dubnu nevypadala dobře, ale tehdy jsem si říkala, že prostě stárne. Nebo že je unavená po cestě. „A jak dlouho ležíš v posteli? Docela to tu smrdí.“ Přejela jsem prstem po nočním stolku a na prstě mi ulpěl prach. „Neuklízela jsi celé týdny.“

„Odešel,“ řekla Julie a hlas se jí při tom slově zlomil, jako by ho nemohla vyslovit, aniž by ji začalo dusit.

„Někdo umřel?“ Byla jsem zmatená, nevěděla jsem, o kom mluví a proč mi nezavolala. A proč chtěla, aby mi o tom chlapci neříkali.

„Nikdo neumřel,“ vypravila ze sebe Julie. „Odešel. Friedrich mě opustil.“

„Friedrich?“ pořád jsem byla zmatená. Neznala jsem svého švagra nijak zvlášť dobře. Nebyli jsme si nikdy blízcí, moc jsme spolu nemluvili ani v Německu, ani tady. Byl s Julií odedávna. Nikdy mne nenapadlo, že by mohli mít problémy, že by mohl Julii opustit. „Och, pro boha živého.“ Říkala jsem si, že muselo dojít k nějakému nedorozumění, že to Julie dramatizuje. „Proč by tě nechával?“

„Zamiloval se do jiné.“ Julie rozhodila ruce. „Do mladé pěkné britské sestřičky z nemocnice.“

„Dummer Arschloch.“ Přepadl mě tak náhlý a intenzivní vztek, že jsem sklouzla do mateřštiny.

Zavrtěla hlavou. „Nechtěla jsem, abys to věděla.“

„Proč ne?“

„Ty máš svůj život v Paříži. Konečně jsi šťastná. Po všech těch letech! A já i kluci jsme v pohodě. Nemusíš si o nás dělat starosti.“

„Ano, to vidím. Vypadáš opravdu dobře.“ Tolikrát jsem pocítila frustraci, že mi Julie nerozumí, že nerozumí mé vášni pro hru na housle, mé lásce k Maxovi. A ona třeba celou tu dobu jen chtěla, abych byla šťastná… Jen měla o štěstí jinou představu než já. A když teď věřila, že jsem šťastná, když mě v Paříži viděla zářit, jak tomu říkala, nechtěla mne o štěstí připravit. Ani nepožádala o pomoc, kterou tolik potřebovala.

Vlezla jsem si k ní pod pokrývku a objala ji. „Ani já se nemám dobře,“ řekla jsem a byla to možná nejupřímnější věc, co jsem jí za celý život řekla. „Max pořád žije,“ pověděla jsem jí. „Přišel a zase mě opustil. Jako obvykle.“ Julie mi pod přikrývkou stiskla ruku. „A to není zdaleka všechno,“ pokračovala jsem. „Mezitím jsem měla… románek se Stuartem.“

„Och, Hanni,“ povzdychla si a já si nebyla jistá, jestli jsem ji jako obvykle znechutila, nebo jestli se jí ulevilo, že v tom není sama. „Děláš koukám všecko pro to, abys skončila stejně mizerně jako já… Co teď budeš dělat?“

Odpovědí jsem si nebyla úplně jistá, dokud jsem ji nevyslovila nahlas. „Půjdu za svou největší láskou,“ řekla jsem jí.

„Za Maxem?“ zeptala se.

„Za houslemi,“ odpověděla jsem.

V Londýně jsem strávila tři týdny, ale pak nastal čas odjet. Zbýval už jen den a pak jsem se chystala do Vídně. Přijala jsem místo první houslistky tam a tři dny nato měl orchestr začít zkoušet. Byla jsem nervózní i nadšená, že začnu znova, odstěhuju se do nového města, kde budu rozumět jazyku. Zvláštním způsobem jsem věřila, že se tam budu cítit jako doma.

Podařilo se mi dostat Julii z postele. Pomohla jsem jí uklidit dům, nakoupit a uvařit. Řekla, že bez Friedrichova vysokého platu už si nemůže dovolit Betsy, a také si nebyla jistá, jestli udrží dům. Friedrich dál platil složenky a jí vyplácel měsíčně skromnou apanáž, protože mu řekla, že jen tak bude moct vídat o víkendech chlapce. Ale kdo ví, jak dlouho mu na nich bude záležet? řekla a rozhodila ruce. A najednou nebylo nic směšného na tom, že já jsem odjakživa milovala jen housle. Julie v životě milovala jen Friedricha, nikoho a nic jiného, a teď, jak se přiznala, vůbec nevěděla, co bude dělat sama se sebou.

„Psaní v nemocnici nebylo tak hrozné,“ řekla jsem a snažila se, aby to znělo povzbudivě, avšak Julie rychle odpověděla, že nemocnici se nechce ani přiblížit, protože tam pořád pracuje Friedrich a ta jeho Flittchen.

„Něco určitě najdeš,“ řekla jsem jí, ale ve skutečnosti jsem nevěděla, jak si postarší žena, která neumí nic konkrétního, bude v téhle době v Londýně hledat práci. „Můžeš se přestěhovat se mnou do Vídně.“ Přitom jsem pro ně ovšem žádné bydlení neměla. Pro sebe už ano - dcera dirigenta s manželem mi nabídli pronájem pokoje ve svém dvojpodlažním bytě ve francouzské okupační zóně, jen několik bloků od místa, kde budou probíhat zkoušky.

„Nemůžu kluky odvézt z Londýna,“ řekla Julie zamračeně. „Je to jejich domov, jediný, který znají. Na něco přijdu. Vždycky jsem přišla.“

Poslední den v Londýně jsem nakupovala jídlo pro Julii, aby měla zásoby do konce týdne. Uvědomila jsem si, že se vracím známou cestou k nemocnici, jdu dovnitř a jedu výtahem do čtvrtého patra. Henryho ordinace byla stále na svém místě a vypadala úplně stejně. Zapomněla jsem mu zavolat, když mi na jaře Julie řekla, že se po mně ptal. Omlouvala jsem si to tím, že jsem byla zavalená prací v orchestru, ale ve skutečnosti jsem neměla chuť mu volat. Nebyla jsem si jistá, jestli mě minulost ještě zajímá. Jenže pak jsem se s minulostí stejně střetla… s Maxem. Měla jsem teď ještě víc otázek a ještě méně odpovědí.

Jemně jsem zaklepala na dveře a v koutku duše doufala, že tam Henry nebude. Ale otevřel mi hned. „Hanno!“ zvolal. „Takové milé překvapení! Pojďte dál. Co tu děláte?“

„Přijela jsem na návštěvu k Julii, orchestr má přestávku,“ řekla jsem. Henry se zamračil a já si vzpomněla, že jsou s Friedrichem přátelé - nebo aspoň bývali. „Vlastně se zítra stěhuju do Vídně, budu tam hrát s novým orchestrem. Nemohla jsem odjet a nezastavit se za vámi. Už jsme se neviděli pěkně dlouho.“

„Do Vídně?“ Henry překvapeně povytáhl obočí. „Myslel jsem, že milujete Paříž.“ Julie se mu loni zřejmě zmínila, že vypadám šťastně.

Sklopila jsem pohled k zemi. „Ve Vídni je větší orchestr,“ řekla jsem. „Platí líp. A kromě toho budu rozumět jazyku. Francouzsky jsem se nedokázala naučit.“

„Ach,“ řekl Henry, jako by mi rozuměl. Jenže jak by mohl, když jsem si moc nerozuměla ani já sama? Po Stuartovi se mi stýskalo už teď, ale byla jsem pořádný zbabělec - než bych mu o Vídni řekla do telefonu, radši jsem mu poslala dopis. Napsala jsem mu totéž co Henrymu. Lepší plat, budu moct zase mluvit německy. Ale ať jsem o Vídni říkala nebo psala cokoli, jedna moje část toužila vrátit se ke Stuartovi, do bezpečí našeho domova a k orchestru. Ale také jsem se upínala ke vzkazu, který mi Max nechal na polštáři v hotelovém pokoji. Znovu se pro mě vrátí. A až to udělá, půjdu za ním. Jako vždycky. Bylo to něco, zač jsem sama sebe nenáviděla, ale co taky byla moje vnitřní pravda. Odpustím Maxovi a budu ho milovat nehledě na to, kolikrát mne opustí, nebo zda to je logické, či nikoliv. Ale to nebylo fér vůči Stuartovi.

„Takže,“ řekl Henry, „zpátky do německy mluvící země. Svým způsobem se tak budete konfrontovat s minulostí, že?“

Pokrčila jsem rameny. „Nevím. Možná. Minulost si pořád nedokážu vybavit.“

Přikývl. „Zdají se vám pořád ty sny?“ zeptal se.

„Ani ne,“ odvětila jsem, i když jsem si tím nebyla tak jistá. Stuart mi říkal, že se někdy budím s křikem uprostřed noci, a i když jsem si nepamatovala, co se mi zdálo, věřila jsem Stuartovi. Poslední sen, na který si vzpomínám, se mi zdál tu noc, kdy jsme byli s Maxem v hotelu, ale teď, po několika týdnech, jsem byla ochotná věřit, že sen bylo všechno, co se té noci stalo. Max byl tady a pak odešel. Byl naživu, nebo byl mrtvý? Změnilo se všechno, a přeci nic. Čekala jsem na něj hrozně dlouho, a teď jsem byla zmatenější než kdykoli předtím.

Henry usrkl kávy ze šálku na stole. „Před pár měsíci jsem vám vzkazoval po vaší sestře, abyste mi zavolala.“

„Já vím. Omlouvám se, byla jsem v jednom kole s orchestrem a pak…“ zdvihla jsem ruce. Nahlas zněla má výmluva stejně chabě jako v mé hlavě.

„Možná jste tenkrát nebyla připravená se mnou mluvit,“ usmál se Henry laskavě a pokynul mi k dobře známé židli v ordinaci. Posadila jsem se.

Byla jsem jiná než před lety, když jsem sem chodívala, měla jsem větší sebevědomí, stala se ze mne skutečná houslistka, ale i tak jsem se na tomhle místě pořád cítila jako ztracená malá holka. „Opravdu se nemohu dlouho zdržet,“ řekla jsem a poposedla si na kraj, abych mohla kdykoliv vyskočit a utéct.

„Samozřejmě,“ odpověděl. „A já mám za chvíli taky schůzku. Ale něco jsem vám chtěl říct.“ Nervózně jsem se usmála a čekala jsem, co ještě řekne. Ruce se mi třásly, tak jsem je v klíně zaklesla pevně do sebe. „Před pár měsíci jsem narazil na někoho, kdo si myslí, že vás za války viděl.“ Ta slova rychle vychrlil, jako by se bál, že vyrazím z ordinace dřív, než domluví.

„Viděl mne?“ skoro jsem se nemohla nadechnout.

„Chcete si to poslechnout?“ zeptal se Henry mile. „Chcete, abych vám řekl víc?“

„Ne,“ řekla jsem rychle. A pak: „Ano. Nebo vlastně nevím… jak jste se s tou osobou setkal?“ zeptala jsem se. „Jak se jmenuje?“ Měla jsem na jazyku Max Beissinger, i když jsem věděla, že on to být nemohl. Ani on totiž nevěděl, kde jsem za války byla.

„V nemocnici jsem pracoval s několika lidmi, kteří přežili koncentrační tábor. Mluvili jsme o jejich traumatech.“

Vzpomněla jsem si na všechny židovské přátele v Berlíně: na Gertu a Fritzieho a pana Fruchtenwaldera. Vyhradila jsem jim ve své mysli prostor, kde jsem uchovávala šťastné vzpomínky, kde nebylo místo pro zjišťování, co se jim přihodilo za války. V Henryho ordinaci bylo docela teplo a já se začala potit.

„Pracoval jsem s jednou ženou,“ řekl Henry, „která mi pověděla, že v táboře byl ženský orchestr. Když se o tom zmínila, okamžitě jsem si vzpomněl na vás a vaše housle. Zeptal jsem se jí, zda si pamatuje někoho, kdo hrál na housle.“ Odmlčel se, upřeně se na mne zadíval a z výrazu mé tváře se snažil uhodnout, jestli má pokračovat. Celé tělo jako by mi zmrzlo. „Neznala ty ženy jménem,“ řekl váhavě. „Ale popsala jednu houslistku, která možná vypadala jako vy…“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne,“ řekla jsem rychle. „To jsem nebyla já.“ To nemůže být pravda. Nemohla jsem být přece v táboře, v ženském orchestru? To bych si pamatovala. První orchestr, ve kterém jsem hrála, byl v Paříži. A Herr Doktor říkal, že jsem příliš zdravá na to, abych přicházela z koncentračního tábora, že mám na rok 1946 dobrou váhu.

„No, je samozřejmě možné, že ne,“ mínil Henry. „Ale co když ano?“

„Musím jít.“ Rychle jsem vstala a narazila do jeho stolu. Hrnek s kávou se naklonil, káva se přelila přes okraj a Henry vyskočil, aby hrnek chytil, než spadne. „Omlouvám se,“ řekla jsem. „Nemůžu… nechci.“

„Hanno,“ zavolal za mnou. „Prosím, neutíkejte.“

Ale přesně to jsem udělala. Běžela jsem celou cestu až k Julii. Když jsem tam dorazila, běžela jsem přímo do koupelny a začala zvracet. K záchodu jsem to stihla jen taktak.

Max, 1934

Prezident Hindenburg v srpnu zemřel na rakovinu plic. Hitler nelenil a oznámil, že sloučí funkce prezidenta a kancléře do jedné, a že bude odteď Německu vším - Führerem. Po vojácích požadoval, aby slib věrnosti neskládali Německu jako dosud, ale jemu osobně. Führer je jejich země a jejich země je on. Maxovi se dělalo zle, sotva na to pomyslel. A Elsa, které se břicho zvětšovalo snad každý den, jednou v sobotu při večeři s Johannem, Maxem a Hannou prohlásila, že její země nikdy nebude Hitlerova země.

„Pokud tomu nikdo z nás nebude věřit, pak se Hitler nestane Německem. My budeme Německo,“ řekla. Johann se ji snažil utišit, říkal, že je nebezpečné něco takového říkat nahlas. A Elsa odvětila: „A co udělají, zatknou těhotnou ženu?“

„Toho jsou klidně schopní,“ řekl Johann tiše. Po jídle si zapálil cigaretu a opřel se v židli. Nabídl i Maxovi, ten však odmítl. Hanna neměla ráda pach cigaret ani jejich chuť, a když ji políbil po večeru stráveném s Johannem, vždy si na to stěžovala. Nechtěl dnes večer udělat nic, čím by ji rozzlobil, rozhodl se totiž, že jí po večeři konečně dá prsten, který měl v kapse. V posledních týdnech nastolili starou rutinu. Hannin hněv konečně ustoupil. Laskavý gentleman Hindenburg už Hitlera nemírnil a Max pociťoval o to nutkavější potřebu pobývat s Hannou nad knihkupectvím, být blízko u skříně.

„Já nevím,“ vpadla do hovoru Hanna. „Souhlasím spíš s Elsou. Nás je víc než jich. Že je kancléř? Führer? Co na tom?“ Stále nevěřila, že se z Německa stalo něco hrozného a pro ni nebezpečného, i když měla všechny důkazy jako na dlani. Bylo pro ni snadnější uvěřit, že jí nehrozí nebezpečí, nehledě na to, jak moc se ji Max snažil přesvědčit a stejné argumenty jí četl i z novin, které sledoval.

Elsa se usmála na Hannu a zeptala se, zda jim něco zahraje. „Miminko má rádo hudbu.“ Elsa si položila ruku na břicho. „Vždycky, když nám hraješ, on kope sem a tam. Tancuje,“ zasmála se. Svěřila se jim, že celým srdcem cítí, že tentokrát to bude chlapeček. Max věděl, že to bude holčička, ale nic neřekl. Sami na to záhy přijdou.

Max neviděl Hannu s houslemi od nepodařeného konkurzu minulý měsíc, a překvapilo ho, že je dnes vzala s sebou. Elsa mě požádala, řekla a pokrčila rameny. Usmál se, rád viděl, že je znovu sama sebou. Dnes mu připadala uvolněnější a šťastnější než celé týdny předtím.

Hanna vyndala housle z pouzdra a postavila se před krb. „Co mám zahrát?“ zeptala se. „Něco veselého, nebo něco smutného?“

„Co něco německého?“ Johann potáhl z cigarety a vyfoukl kroužek kouře. „Všem nám udělá dobře připomenout si, co je Německo a jak je krásné.“

„V tom případě Brahms.“ Hanna si dala housle pod bradu, zavřela oči a rozzářila pokoj svou hrou.

Když se pak Hanna a Max blížili k jeho bytu, Hanna si ještě pobrukovala Brahmse. V jedné ruce nesla housle, druhou byla zavěšená do Maxe. „Věděl jsi, že Brahms napsal ten koncert pro Claru Schumannovou? Zoufale ji miloval, ale nemohl s ní být. Je to skladba o neopětované lásce.“

„To je smutný příběh,“ řekl Max. „A znělo to tak krásně, když jsi hrála. Nikdy bych neřekl, že je za tím tohle.“

„Láska je vždycky krásná,“ mínila Hanna. „Jenom nedopadne vždycky dobře.“

Noc byla tichá a kulatý srpnový měsíc jim osvětloval cestu domů. Za takové letní hvězdné noci bylo snadné vcítit se do toho, jak prožívaly Německo Hanna s Elsou. Bylo jejich vlastí a domovem více než Führerovými. Důvěrně známá Hauptstraße, kde Max prožil celý život, květy moruší, v jejichž spadaných květech mu zežloutly boty, jak se jimi brodil, svit měsíce odrážející se na nápisu Beissinger nad vchodem knihkupectví: bylo to skutečnější než všechny ty zprávy v novinách, které byly den ode dne horší. Nemohl si však dovolit být naivní a sentimentální. Věděl to, ale aspoň pro dnešek chtěl předstírat, že se světem je vše v pořádku a že být zamilovaný je jediné, na čem záleží.

Když došli k obchodu, Max se zastavil, objal Hannu, vtiskl jí polibek na tvář a pak poodstoupil. „S námi to dopadne dobře,“ řekl. Ruce se mu třásly, ale nakonec přece vytáhl z kapsy prsten a podal ho k Hanně.

„Maxi?“ Vyslovila jeho jméno něžně a nedalo se říct, zda je šťastná nebo smutná.

„Hanno Ginsbergová,“ oslovil ji celým jménem. „Miluju tě. Chci s tebou strávit každičkou minutu života. Uděláš ze mě nejšťastnějšího muže v Německu a vezmeš si mě?“

Chvíli se ani nepohnula. On také ne. Stáli nehybně, jako kdyby se svět zastavil. Ale pak kývla, Max ji uchopil za ruku a navlékl jí prsten na prst.

Hanna zírala na prsten na svém prstě a pak se podívala na něj. „Taky tě miluju. Ale miluju i housle,“ pronesla tiše. „V létě se bude konat další konkurz do orchestru. Půjdu tam znova. Nikdy se nevzdám.“

„Má žena bude světoznámá houslistka,“ odpověděl Max. Zapomněl na všechny starosti a obavy. Existovalo jen tady a teď, jen on a ona. A chtěl, aby měla vše, po čem touží a pro co vždycky tak tvrdě pracovala.

Hanna si stoupla na špičky a políbila ho. Vtáhl ji do obchodu. Když za sebou zamykal, už se ho znovu dotýkala. Pohltila je nová vlna touhy, nevyšli ani po schodech do patra. Milovali se přímo na podlaze v knihkupectví.

Následujícího rána si Hanna stáhla prsten z prstu a dala mu jej do dlaně „Dnes večer si pro něj přijdu,“ slíbila mu. „Jen o tom musím povědět mamele. Nech mě jí to nejdřív vysvětlit, než přijdu poprvé domů se zásnubním prstenem.“

Max se zamračil. Bylo mu jasné, že její matka ani Julie nebudou sňatek schvalovat. Určitě ne teď. Julie ho nenáviděla víc než dřív a Frau Ginsbergová bojovala se stále se zhoršující nemocí a bez lékařského ošetření slábla. „Budou chtít, aby sis to rozmyslela,“ řekl.

„Ne, ne.“ Hanna tvrdošíjně trvala na svém. „Já už jsem rozmyšlená. Už ke mně navždycky patříš, Maxi Beissingere.“ Naposledy ho políbila, popadla housle a byla pryč.

Hanna toho večera nepřišla. Zavřel obchod a čekal na ni. Když se zešeřilo, začal si dělat starosti. Podařilo se mu vymámit z ní slib, že za ním nebude jezdit příliš pozdě, aby nebyla ve vlaku sama. SA Židy často obtěžovala, a někdy je dokonce bez důvodu zbila. Fischmarkt přes ulici během jeho šestiměsíční nepřítomnosti očividně přepadli. Tentokrát nikdo nehodil cihlu jako do Feinsteinovy pekárny, ale na dveře namalovali uprostřed noci rudý Hakenkreuz, vytloukli okna a majitel, Herr Sokolov, zmizel. A to ani nebyl Žid, nýbrž Rus, jehož rodina po válce emigrovala do Německa. Byl vždy spíš uzavřený a Max ho nijak dobře neznal, ale všiml si, že už se v ulici nepohybuje. Zeptal se Elsy a Johanna, co se s ním stalo. Nebyli si jisti. Mohl být zatčen nebo se vrátil do Ruska. Přestávalo být nezvyklé, že se lidé jakoby vypařili.

Jeho největší obavou teď bylo, že se Hanně něco stane, než ji stačí vzít do jiné doby. Viděl ji v budoucnosti a byla tam v bezpečí, ale to nebyla žádná záruka. Nevěřil, že by číkoli budoucnost byla předem absolutně daná.

Max čekal tak dlouho, jak jen vydržel, a po půl deváté se rozběhl na nádraží a dojel vlakem do Maulbeerstraße. Vystoupil a běžel celou cestu pod morušovníky až k Hanninu bytu. Když zaklepal na dveře, ztěžka dýchal a celý se potil.

Hanna otevřela dveře. Oči měla zarudlé a opuchlé. Určitě už jim to řekla, a ony byly proti. Možná jí sňatek vymluvily? „Och, Hanno, ne…“ uklouzlo mu.

Řekla: „Mamele umírá a nikdo jí nepomůže.“

„Cože?“ To vůbec nebylo to, čeho se bál, ale jakmile to vyřkla, přepadl ho pocit viny. Měl přijít dřív.

„Potřebuje doktora. Nemůže ani otevřít oči. Jenže nikdo nepřijde. Julie šla telefonovat a zkusila snad všechny doktory v Berlíně. Ale nemáme zdravotní pojištění. A i kdybychom měly…“ Najednou se všechno to, o čem Hannu Max přesvědčoval od chvíle, kdy se Hitler dostal k moci, stalo reálným i pro ni.

„Možná bych mohl pomoct,“ řekl Max. Není Žid a stále má poměrně slušný finanční polštář po otci. Zlato mělo svou váhu dokonce i v hitlerovském Německu.

„Jak byste vy mohl pomoct?“ Za Hannou se objevila Julie a položila sestře ruce na ramena. Byl tam i Friedrich, stál trochu stranou. I když byli s Julií svoji, působil tady poněkud nepatřičně, možná ho i trochu děsila síla, která vyzařovala z Julie a Hanny, když byly spolu. „Copak jste vystudoval medicínu za těch šest měsíců, kdy jste ignoroval mou sestru?“ zeptala se kousavě Julie.

Max se zakřenil. Hannu neignoroval. Naopak. Ale s Julií se o tom nemínil přít, a už vůbec ne v takovéhle chvíli. „Friedrichu, vy pracujete v nemocnici, ne?“ O Juliině manželovi věděl velmi málo, jen tolik, že pracuje v jakési laboratoři.

„Před několika měsíci mě vyhodili,“ řekl Friedrich zachmuřeně. Samozřejmě. Proto čekají na vízum do Londýna, kde Židé stále mohou pracovat v nemocnicích. Jak snadné bylo zapomenout, že zmeškal celé měsíce, nikoliv jen dny.

„Ale určitě znáte dost doktorů.“

„Žádný z nich neošetří Žida bez zdravotního pojištění,“ vložila se do hovoru podrážděně Julie. „Copak si myslíte, že jsme to nezkoušeli?“

„Z těch, které znáte - kdo nejvíc potřebuje peníze?“ ptal se Max a Julie si nevšímal.

„My peníze nemáme!“ vyštěkla na něj Julie.

„Ale já ano,“ odvětil.

„Ne,“ řekla Julie rázně. „Vaše peníze si vzít nemůžeme.“

Hanna položila Julii ruku na paži a tvář jí změkla. „Julie,“ řekla. „S Maxem se budeme brát. Bude patřit do rodiny. Jeho pomoc potřebujeme. Měli bychom si od něj ty peníze vzít.“

„Brát se?“ vyplivla Julie. Takže se to dozvěděla až teď. Její překvapení Maxe dopálilo. Asi se neměl cítit dotčený, Hanna byla očividně myšlenkami u matčina zdraví. Ale stejně.

Ale pak se k němu Hanna natáhla a stiskla mu ruku. „Ano,“ pronesla pevně. „Budeme se brát.“

Friedrich popadl klobouk a Juliiny zlosti si nevšímal. „Dobře,“ obrátil se klidným tónem na Maxe. „Hector Bergameister rád sází na koníčky v Hoppegarten a skoro vždycky prohraje. Bydlí ve Stadthausu nedaleko nemocnice. Můžeme tam spolu dojet vlakem.“ Julie ani Hanna neprotestovaly a muži opustili byt.

To bylo poprvé a naposledy, kdy spolu Max a Friedrich byli sami. Ticho, které mezi nimi panovalo po cestě vlakem, bylo čím dál nepříjemnější. „Ty Ginsbergovic ženský,“ prolomil nakonec mlčení Friedrich. „Někdy jsou na člověka moc velký sousto, co?“

„Hanna velice soucítí s lidmi i se vším ostatním, co miluje,“ odvětil Max. „Ale to je něco, co na ní mám rád.“

Friedrich neznatelně zavrtěl hlavou. „Vy jste to ovšem vyřešil, Beissingere, že? To nejlepší z obou světů. Cestujete si, kam se vám zlíbí, holky máte nejspíš po celé Evropě, a doma vás věrně čeká Hanna.“ Povytáhl obočí a šťouchl do Maxe loktem.

„Tak to není,“ odpověděl Max.

„Jasně,“ na to Friedrich. „Když to říkáte.“

Pak už žádný z nich nic neřekl, dokud vlak nezastavil na hlavním nádraží. „Je pozdě, víte?“ řekl Friedrich. „Hedy neměla léky už celé měsíce. A dlouho se na ni nikdo nepodíval.“

„To neříkejte,“ odvětil Max. Vzpomněl si na vlastní matku, jak ležela v posteli a lékař říkal otci, že jí mohou už jen zpříjemnit odchod. Ale přišel, byl schopen poskytnout aspoň nějakou úlevu, přinesl morfium proti bolestem. Smrt a úleva znamenaly totéž.

„Jen vám říkám pravdu, abyste nemrhal zlatem,“ řekl Friedrich. „Ony o tom nechtějí ani slyšet… ale ať s námi Hector půjde, nebo ne, Hedy nepřežije víkend.“

Hanna, 1950

Vídeň a Rakousko spojenci po válce rozdělili do čtyř okupačních zón: americké, francouzské, sovětské a britské. Já žila ve francouzské okupační zóně, ale s Francií měla pramálo společného. Všude, kam jsem přišla, jsem zase slyšela překrásnou kadenci své mateřštiny, těšily mě i útržky rozhovorů na ulici. Většina čtvrtí se stále opravovala, ale příděly už nebyly nutné a bylo snadnější sehnat maso. Frau Schmidtová udělala v den mého příjezdu úžasný Schnitzel na uvítanou do jejich vlasti a města. A ta chuť mi tak moc připomínala jídla z dětství v Gutenstatu, že mi to až vhánělo slzy do očí.

Orchester von Frankreich byl větší než Le Becův. Jen houslová sekce čítala dvakrát více hráčů a zkoušeli jsme na opravdovém pódiu. Ne sice v koncertním sále, protože všechny velké se po válečném bombardování ještě opravovaly, ale ve škole, kterou zavřeli po anšlusu. Orchestr si teď ten prostor pronajal od francouzské správy a v bývalé posluchárně začal zkoušet i koncertovat. Začali hrát jen o rok dřív než Stuart, ale maestro Krauß byl starší než on a už před válkou byl uznávaný cellista a dirigent. Nevěděla jsem, co se mu za války přihodilo, a neptala jsem se, každopádně mu chyběl prostředníček na pravé ruce, což mě bezpečně upomnělo na Stuarta pokaždé, když maestro zdvihl ruce a jeho čtyři zdravé prsty se třepotaly nebezpečně blízko mé tváře.

Orchester von Frankreich vybíral vstupné a chtěl oslovit občany ze všech čtyř zón, proto jsme měli v repertoáru francouzské, britské, ruské a americké skladatele ve stejném poměru. Některá díla jsem neznala, v Německu ani v Paříži jsem nehrála hudbu amerických autorů. Vrhla jsem se na studium skladeb a na cvičení. Hrávala jsem celé hodiny, takže v prvních týdnech ve Vídni jsem si vždycky před spaním musela chladit prsty ledem. Následně jsem upadala do hlubokého spánku a neměla čas ani myšlenky na nic než na hudbu. A přesně tak jsem to chtěla.

Každý týden přicházel dopis od Julie a jednou do měsíce volala, abychom si taky něco řekly. Nemluvily jsme však déle než pět minut, abychom příliš neplatily. Podařilo se jí sehnat práci, hlídala sousedům děti, což se mi moc nepozdávalo, ale Julie si to nemohla vynachválit, protože to byly holčičky, a ona sama dcery neměla. V dopisech líčila, co s nimi zažila a jaká vyznamenání posbírali chlapci ve škole a ve sportu. O sobě nebo o Friedrichovi se téměř nezmiňovala. Já jí odepisovala ve stejném duchu, popisovala jsem zkoušky, jak Frau Schmidtová výborně vaří a jak mi to připomíná kuchyni mamele, než onemocněla.

Stuart mi za celý podzim napsal pouze jednou a upřímně řečeno by mne překvapilo, kdyby se zachoval jinak. Nepsal o ničem osobním, jen o skladbách, které hrají v Paříži. Stýskalo se mi po Holstových Planetách, což byla asi má nejoblíbenější orchestrální suita, a trochu jsem žárlila při pomyšlení, jak ve sklepě zkoušejí beze mě. Ale v odpovědi jsem se zmínila jen o prvním koncertě, který jsme hráli před vyprodaným sálem. A jak nám maestro řekl, že je to až neuvěřitelné, protože ještě před nedávnem lidé neměli co jíst. A o americkém skladateli Barberovi a jeho Adagiu pro smyčce, které pro mě bylo úplně nové, ale které jsem už dokázala zahrát zpaměti.

Také Else jsem napsala, že jsem se přestěhovala, a prosila ji, aby mi dala vědět, kdyby se zase ozval Max. Odepsala však, že o něm nic dalšího neví.

Snažila jsem se nemyslet na Stuarta, Elsu, Maxe, ani na to, co mi v Londýně řekl Henry. Pokud o tom nebudu přemýšlet, nebudu tomu věřit a nebudu si na to vzpomínat, tak se to nemohlo stát.

Minulost stále představovala nekonečnou prázdnotu, ale většinu času jsem o ní nepřemýšlela. Ve spánku jsem snila jen o adagiích, která jsem před spaním cvičila s příliš velkou vervou, a o nových amerických symfoniích, které mne čekaly po probuzení.

Když jsme v prosinci hráli poslední koncert před Vánoci, celý sál byl vyzdoben červenými a stříbrnými girlandami a hned za houslovou sekcí stál na pódiu velký ozdobený vánoční strom. Možná jsem byla jediná Židovka v orchestru, a možná ne, těžko říct, protože i když jsem mohla mluvit německy, s nikým z orchestru jsem se nesblížila. Znala jsem všechny členy jménem a říkala jim guten Tag. Čas od času jsem s někým prohodila pár slov, hlavně s postarším Rakušanem jménem Hanz, který seděl hned vedle mě. Ale nikdy bych jim - a ani Hanzovi - neřekla, že Vánoce neslavím. Uvažovala jsem, jestli všichni rakouští Židé zmizeli za války tak jako němečtí, nebo jestli se už o takových věcech nemluví.

Vánoční skladby byly jednoduché, nemusela jsem je příliš cvičit a poprvé od nastěhování do Vídně jsem pocítila nesmírnou touhu - po sestře, Stuartovi, Maxovi - a po odpovědích ohledně minulosti. Znovu se dostavily problémy se spánkem, zdály se mi neklidné sny. A když jsem se při vánočním koncertě podívala do publika a uviděla Stuartovu tvář, byla jsem si jistá, že je to jen moje představa, stejně jako tomu nejspíš bylo s Maxem v Paříži. Zhmotnění mé touhy. Ale pak jsem ho našla, jak na mne čeká v zákulisí. Zamával svou zdravou rukou na pozdrav a plaše se usmál. V té chvíli jsem věděla, že je skutečný.

„Ty jsi tady?“ vydechla jsem. Natáhla jsem ruku a dotkla se jeho obličeje. Na tváři mu vyráželo strniště a i proto vypadal starší, než když jsem ho před pouhými několika měsíci opustila v Paříži a byl hladce oholený.

„Měl jsem napsat?“ zeptal se a jemně si sundal mou ruku z obličeje. „Bál jsem se, že bys mi řekla, ať nejezdím.“ Asi by to tak bylo.

„Fröhliche Weihnachten, Hanno,“ popřál mi Hanz veselé Vánoce německy a jemně mi poklepal na rameno, když odcházel. Podezřívavě se podíval na Stuarta.

„Vám také, Hanzi,“ odpověděla jsem rovněž německy. „Nejezte moc Stollen.“ Na včerejší zkoušce se mi svěřil se svou zálibou v německém vánočním pečivu a mně se zastesklo po mameliných koblihách, které doma pekla o Chanuce, když jsme s Julií byly malé.

Hanz vyšel ven a já se otočila ke Stuartovi. „Jsem ráda, že jsi přijel,“ řekla jsem mu anglicky. „Máš chuť se něčeho napít? Nemáš hlad?“ Natáhla jsem se k němu a spíš ze zvyku ho vzala za ruku. Když teď byl v mé blízkosti, chtěla jsem se ho dotýkat, držet se ho.

„Mám trochu hlad.“ Jemně se vyprostil z mého sevření, zaťal ruce v pěst a pevně je držel podél těla. Trochu mě z jeho odmítnutí zabolelo v prstech - anebo mne bolely možná jen z přemíry cvičení.

„Znám jedno místo jen kousek odtud,“ řekla jsem a přinutila se k úsměvu. „Štrúdl tam chutná skoro jako doma.“ Jakmile jsem to řekla, vzpomněla jsem si na pekařství Herr Brichtmana u konzervatoře, kde jsme se s Maxem poprvé políbili, když jsme spolu jedli štrúdl. Rychle jsem sklopila pohled k zemi.

„Však víš, že já sladké nikdy neodmítnu,“ řekl a zasmál se. Pocítila jsem tak intenzivní stesk po něm a po našem bytě v Paříži, že jsem se musela kousnout do rtu, abych se nerozplakala.

Vyšli jsme na mrazivý prosincový vzduch. Ulice se hemžila lidmi, kteří na poslední chvíli nakupovali vánoční dárky. Třpytivá světla ve výlohách obchodů osvětlovala sníh, který napadl, zatímco jsme hráli koncert, a teď už byl odhrabaný na kraji chodníku. Ve vzduchu byla cítit naděje jako borovice, čerstvý sníh a kouř z komína. Ruku, ve které jsem nenesla housle, jsem dala do kapsy kabátu, aby mi nebyla zima a taky aby mě to nepokoušelo znovu ji vztáhnout ke Stuartovi.

Vešli jsme do spoře osvětleného pekařství, sedli si ke stolku a chvíli beze slova jedli štrúdl. Tolik jsem mu toho chtěla říct; jak moc mi chybí a jak líto mi je, že jsem ho zranila. Nevěděla jsem, kde začít, tak jsem napichovala štrúdl na vidličku a neříkala nic.

„Ling odešla z orchestru,“ řekl nakonec. „Je těhotná a říká, že má už moc velké břicho na to, aby hrála na cello.“

„Och, to ne,“ řekla jsem, i když jsem si nebyla jistá, jestli je mi víc líto orchestru, nebo dítěte Ling, která nepatřila k nejvřelejším bytostem. „Měl jsi potíže najít za ni náhradu?“

„Nevím,“ řekl. „Tedy, myslím, že potíže nenastanou. Tebe bylo docela jednoduché nahradit.“ Odmlčel se, otevřel ústa a pak se kousl do rtu. „Tak jsem to nemyslel.“

„Jasně, já vím.“ Představila jsem si nějakou krásnou Francouzku, která zaujala mé místo nejen v orchestru, ale i ve Stuartově bytě. Zírala jsem na svůj štrúdl, posunovala jsem ho vidličkou po talíři, ale už jsem na něj neměla chuť.

„Chtěl jsem jen říct, že… bylo hodně zájemců. Na konkurz přišlo hodně lidí. Le Becův malý orchestr si vedl docela dobře. Jsem si jistý, že Ling nahradí stejně snadno.“

Šokovalo mne, že řekl nahradí a o orchestru mluví jako o Le Becově, ne o našem nebo jeho orchestru. „A co ty?“ zeptala jsem se.

„Já jsem loni v létě taky dostal nějaké nabídky,“ odvětil. Odložil vidličku, i když se štrúdlu sotva dotkl a složil ruce do klína. „Nejdřív jsem na ně nechtěl reagovat. Ale pak…“ hlas se mu vytratil.

„Ale pak jsem odešla,“ doplnila jsem.

„Ano, ale chci říct, že ti nedávám vinu. Jdu tam, kde mě budou lépe platit. On ne peut pas vivre que le pain, jak říkají Francouzi.“

„Nemůžeš žít jen o lásce?“ zeptala jsem se.

„O chlebu,“ opravil mě „Jen o chlebu.“

Zrudla jsem studem, že jsem tak špatně přeložila jeho slova a že jsem předpokládala, že odešel z Paříže kvůli mně, ne kvůli penězům. „Samozřejmě, ano,“ řekla jsem. „Ráda slyším, že máš něco lepšího.“

„Proto jsem vlastně přijel,“ řekl. „Dostal jsem nabídku z Ameriky. Z New Yorku. Je to vedlejší orchestr, prozatím, ale pokud se jim budu zamlouvat a pokud všechno půjde dobře… dirigent jejich hlavního orchestru jde za pár let do penze a mohli by mě povýšit.“

„Páni!“ řekla jsem. „Amerika. Stuarte, to je…“ Nenapadala mne správná slova, protože jsem přemýšlela jen o tom, jak je Amerika daleko, jak tam člověk jede celé dny lodí, ne jen hodiny vlakem. „Takže tě už nikdy neuvidím?“ zeptala jsem se tiše.

„To snad ne,“ řekl. „Proto jsem za tebou vlastně přišel. Pokud všecko půjde dobře a za pár let mě povýší… budu mít úplnou kontrolu nad přijímáním hudebníků. Chci mít nejlepší orchestr na světě a jediný způsob, jak toho docílit, je zaměstnat tebe.“

„Och, Stuarte, nemusíš říkat takové věci.“

„Říkám jen pravdu,“ odpověděl. „Nikdo nehraje s takovou vášní, Hanno. Le Becův orchestr bez tebe už není to, co byl. Ani nic jiného,“ dodal. Upřeně jsem se dívala na štrúdl, snažila jsem se vyhnout Stuartovu pohledu. „Bude to chvíli trvat,“ pokračoval Stuart. „Několik let. Tak to jen měj na paměti. Nech si to projít hlavou, v klidu se nad tím zamysli.“ Odmlčel se. „Samozřejmě nebudou žádné další podmínky.“

„Takže bezpodmínečný orchestr?“ zasmála jsem se. Také se usmál a napětí mezi námi povolilo. Konečně jsem se na něj podívala. Usmál se trochu víc.

„Mám jen na mysli - “

„Vím, co máš na mysli.“ Natáhla jsem se přes stůl a položila mu dlaň na ruku. Neucukl a já pocítila touhu mu říct, jak moc mi chybí a že ho pořád chci. Že jsem ho nikdy nechtěla zranit. Ale tu noc s Maxem jsem na něj nemyslela a věděla jsem, že to nejlepší, co pro něj mohu udělat, je nechat ho jít. Říci mu, že v Americe třeba najde ženu, která ho bude milovat, jejíž srdce nebude patřit jinému. Ale ani jeden z nás už neřekl nic.

Stáhl ruku a moje dlaň zůstala ležet na stole. „Tvůj orchestr hrál dobře,“ řekl pak. „Rozhodla ses správně, že jsi sem šla. Paříž nikdy nebyla navždy, ani pro jednoho z nás.“ Záměrně vzbuzoval dojem, že mluví o orchestru, ale v nitru jsem věděla, že mluví o nás.

„Ne,“ zamumlala jsem. „Ovšemže ne.“ Protože jestli mě život vůbec něco naučil, tak to, že nic netrvá věčně.

Max, 1934- 1935

Grácie Elsa Wilhelmová se narodila jednoho bouřlivého dne na konci listopadu roku 1934 a Max s Hannou byli po rodičích první, kteří se s ní seznámili. Z Maxova obchodu se brodili sněhem a dorazili mokří po kolena a promrzlí. Hanna nesla housle pod kabátem, aby nenamokly. V domě Wilhelmových bylo teplo a oni si postavili boty k ohni. Elsa přinesla spící Grácii z obývacího pokoje. Grácie byla růžovoučká, měla modré oči a hlavu hustě porostlou uhlově černými vlásky.

„Ta je tak krásná,“ řekla Hanna, pohladila Grácii po prstíčkách a podívala se na Maxe, jako by si představovala jejich vlastní budoucnost, vlastní dítě. Max se na ni usmál, i když v nitru měl smutek. Věděl, že dítě spolu nezplodí. Alespoň ne v budoucnosti, kterou viděl. „Možná budoucí houslistka?“ řekla Hanna.

Elsa se zasmála a zeptala se Hanny, zda by jim mohla něco zahrát. „Třeba se jí to bude líbit stejně, jako když byla v bříšku.“

Hanna však zahrála jen pár tónů a Grácie začala usedavě plakat. Růžové tvářičky se jí zkrabatily a zaťaté pěstičky zvedla do vzduchu. Hanna přestala hrát a zasmála se. „Vím, jak se cítíš, mein Liebling. Někdy ten zvuk také nesnáším.“

Emílie běhala v kruzích po domě a prohlašovala, že je teď velká sestra. Elsa vypadala šťastně, ale Johann byl bledý a vyčerpaný. „Jsi v pořádku?“ zeptal se ho Max tiše, když byli stranou.

„Je v téhle době někdo v pořádku?“ řekl Johann.

Max poplácal kamaráda po zádech. „Bude ti líp, až se pořádně vyspíš,“ řekl. Ale věděl, že Johann má pravdu. Před několika týdny vyhráli nacisté volby ve Svobodném městě Gdaňsku, polosuverénním německém městském státě, kde bylo ostatním politickým stranám stále umožněno kandidovat. A i tam nacisté zvítězili. Co to vypovídalo o jejich zemi, o dobrých lidech, kteří v ní žijí, kteří dobrovolně volí nacisty, i když k tomu nejsou nuceni?

Frau Ginsbergová zemřela, než stačila zmrznout zem. Max nebyl schopen uplatit ani jediného doktora zlatem, aby přišel a pomohl jí. Zklamal Hannu a omlouval se jí i Julii, že by si byl moc přál udělat víc. Hanna mu řekla, že jejich matka žila o mnoho let déle, než se dalo čekat, a on by si neměl nic vyčítat. Na chvíli v ní vyhasl žár a večer co večer hrála u něj v obchodě ty nejsmutnější skladby.

V březnu roku 1935 dostali Julie a Friedrich víza a chystali se odjet do Londýna. Snažili se přesvědčit Hannu, aby odjela s nimi, ale ta byla skálopevně přesvědčená, že v létě bude moct na další konkurz do orchestru. Nic pro ni nemělo větší význam než zůstat a zajistit si místo, a vůči všemu, co se dělo ve městě a celé zemi, byla slepá a hluchá. Max chápal, proč Julie tak moc chce, aby s nimi Hanna odjela. Avšak sobecky si přál, aby zůstala s ním, jak dlouho to jen půjde. Věděl, že ji zachrání, až nadejde čas. Měl tedy klidné svědomí, že ji nepřesvědčoval, aby přijala sestřinu nabídku. A stejně by ho neposlouchala, ani kdyby to zkoušel.

Začali také plánovat svatbu. Max si chtěl Hannu vzít hned, ona však trvala na tom, že se vezmou, až Julie odjede ze země a ona bude mít po konkurzu. Řekla, že je vyčerpaná z toho, jak se musí se sestrou věčně dohadovat o všem, co se týká Maxe a houslí. Julie jím nepokrytě opovrhovala. Nebyl s ní rád v jedné místnosti, i když ho Hanna v týdnech před Juliiným odjezdem zvala každý pátek do Maulbeerstraße na šábes. Chtěl s nimi svátek prožít, pochopit zvyklosti, skutečně se zúčastnit. Ale Julie na něj po celou večeři divně zírala a Friedrich se choval odtažitě, i když možná jen proto, aby měl od manželky pokoj. Max se každého pátku děsil, nicméně nikdy ho ani nenapadlo nejít, nebýt s Hannou, nesnažit se vstřebat její náboženské zvyklosti.

A pak se Julie a Friedrich odstěhovali a Hanna strávila následující šábes u něj. Zapálila jen dvě svíce, zašeptala krátkou modlitbu a pak se společně najedli.

Než přišlo jaro, už se cítili, jako by byli skutečně svoji. Hanna trávila dny na konzervatoři, o večerech cvičila v obchodě a pak vyšla nahoru a lehla si k němu do postele. Udělal jí místo ve skříni i v prádelníku a ona k němu nastěhovala hodně svých věcí. Stále si nechávala byt po matce v Maulbeerstraße, protože se ho teď nemohla výhodně zbavit a čas od času, když potřebovala cvičit nebo zůstala ve škole příliš dlouho, tam přespávala. Ale jinak žili v Maxově bytě nad knihkupectvím jako manželé.

Někdy, v noci, když byli jen sami dva a obklopovala je černočerná tma, byl schopen zapomenout na tíživý pocit konce, který nad ním za dne visel jako Damoklův meč. Na rostoucí nenávist vůči Židům, na obavy, že Hanna se ocitá v nebezpečí pokaždé, když vyjde z obchodu. Na plíživý strach, aby neváhal příliš dlouho, než ji vezme do skříně, anebo že tam s ním odmítne jít, i když je její matka mrtvá a sestra pryč. V zemi byla právě obnovena branná povinnost, čímž byla porušena Versailleská smlouva. Věděl, že situace se vyostřuje, že se blíží válka. Jenže na rozdíl od první války to bude Hitlerova válka, válka proti Židům. Válka proti Hanně.

„Ochráním tě,“ šeptal Hanně v noci do ucha poté, co usnula, někdy uprostřed slova, jak byla vyčerpaná z cvičení. „Zachráním tě,“ sliboval jí. Zamumlala cosi nesrozumitelného, přivinula se k němu a on ji pevně objal.

Jednoho večera na konci května se ozvalo zaklepání na výlohu obchodu. Hanna cvičila na konzervatoři. I když byl ještě dole a čekal na ni, věděl, že ten den už nepřijde. Bylo už příliš pozdě a tma - bylo pro ni příliš nebezpečné jet vlakem sama. Zrovna zavřel knihu, zhasl a rozhodl se jít nahoru, když se ozvalo zaklepání, nejdřív tiše, pak hlasitěji.

„Herr Beissingere,“ ozval se cizí ženský hlas. „Otevřete. Prosím.“

Pootevřel dveře na škvírku a viděl, že venku stojí žena s dítětem. Vypadali vyděšeně a bezmocně. Ale pak dítě, chlapec tak deseti- či dvanáctiletý, vymrštil pravici jako Hitlergruß a Max rychle pozdravil také tak. Žena zavrtěla hlavou a dala chlapcovu ruku dolů. „Je mi líto, máme už zavřeno,“ řekl jim Max a chystal se zavřít dveře. Nevypadali jako nacisté ani jako SA, ale nemohl riskovat a pouštět si do obchodu cizí lidi.

„Prosím,“ řekl žena a zdvihla ruku, aby před ní nezavřel dveře. „Jsem sestra Ráchel Feinsteinové, Marta, a to je můj syn David.“ Vzpomněl si, co mu říkal Herr Feinstein, Ráchel a její sestra Marta tisknou a roznášejí letáky.

Rozhlédl se po ulici, ujistil se, že je prázdná, a pak je vpustil do obchodu. Rychle za nimi zavřel a zamkl.

„Sestra mi řekla vaše jméno. Říkala, že se jim chystáte pomoct - i když nevím, jestli jste to opravdu udělal. Od té doby jsem o ní neslyšela. Ale nevěděla jsem, kam jinam jít.“ Obličej měla bílý jako křída a pevně držela syna za ruku. „Dnes večer mě přišla zatknout SA a my před ní utekli zadním oknem. Nevěděla jsem, kam jinam mám jít,“ zopakovala a hlas se jí přitom zlomil. „Prosím vás, jestli jste pomohl mé sestře, můžete pomoct i mně? Přinesla jsem tohle.“ Rozevřela dlaň, ve které měla velký kulatý diamant, a snažila se mu ho dát.

Nevzal si ho. Nechtěl majetek, který pro ni bude tak cenný.

„Prosím,“ řekla znovu. Začala tiše vzlykat, a její drobná ramena se otřásala pod tíhou strachu. Syn ji nešikovně pohladil po rameni a Max si vzpomněl na vlastní matku, jak leží v posteli a umírá. Jak ji tenkrát tak strašně moc chtěl zachránit, jak za ni chtěl dýchat, a jak nemohl. Při pohledu na Martu a jejího syna mu pukalo srdce.

Podíval se na skříň. Co kdyby jim dal pokyn, jak rychle běžet, aby se dostali do bezpečí, poslat je tam samotné? On sám teď odejít nechtěl, nechtěl tu nechat Hannu. Ale copak mohl téhle ženě a jejímu synkovi odepřít pomoc?

„Dobře,“ řekl konečně. „To, co vám teď řeknu, bude znít šíleně, ale tak jsem pomohl vaší sestře.“ Pověděl jim o skříni, o Einsteinově teorii červích děr, o tom, jak Feinsteinovy odvedl do jiné doby, kde jsou Židé v bezpečí.

Marta na něj nevěřícně vytřeštila oči. Davidova tvář zbělela. „Pojď, Davide.“ Marta se natáhla po synově ruce a velmi pomalu začala od Maxe couvat. „Prosím,“ zvedla volnou ruku, „neubližujte nám.“

„Nechci vám ublížit,“ řekl Max jemně. A chápal, že je jedno, co jim bude říkat, ale bez něj do skříně nevkročí. A pokud vyjdou z obchodu, Marta bude zatčena. David přijde o matku.

„Ten diamant si můžete nechat.“ Marta mu ho znovu podávala a ruka se jí třásla. „Jenom nám prosím neubližujte.“

„Já ten diamant nechci,“ řekl. „Nechte si ho. Budete ho potřebovat.“ Povzdychl si. „Podívejte, půjdu první. Vy jen půjdete za mnou a budete se mnou držet krok. Vaší sestře se to taky nejdřív nezdálo, ale důvěřovala mi a teď je v bezpečí.“

Provede je skříní velmi rychle. A bude pryč jen pár dní, týden, možná dva, když se hned otočí. Musí jim pomoct. Jinak je zatknou, nebo něco ještě horšího.

Přešel k pultu, naškrábal krátký vzkaz pro Hannu, pak se vrátil ke skříni a napřáhl ruku. Marta zavrtěla hlavou, ale David pohlédl nejprve na ni, pak na Maxe, pustil se její ruky a šel ke skříni.

Hanna, 1951

Do Londýna jsem se vrátila v dubnu, když měl orchestr krátkou přestávku a shodou okolností byl Pesach. Julie mi napsala, že by ráda uspořádala sederovou večeři, protože je nejvyšší čas, aby si chlapci uvědomili své kořeny, když už z nich co nevidět budou dospělí muži. Pesach jsem neslavila mnoho let a dychtivě jsem zatoužila přijet a slavit s nimi, strávit několik dní s lidmi, které mám ráda.

Během cesty vlakem do Londýna jsem pár dní nemohla vůbec cvičit a zachvátil mne pocit nesmírné prázdnoty. Připomnělo mi to, jak jsem se cítila, když těsně před mým druhým konkurzem v Berlíně Max znovu zmizel.

Byli jsme tehdy zasnoubeni a já už nějakou dobu nosila prsten po jeho matce a každý den cítila jeho tíhu, když jsem si ho po cvičení nasazovala. Připomínal mi, že miluji dvě věci: housle a Maxe. Houslím patřilo mé srdce přes den, Maxovi v noci.

Když jsem viděla na pultu vzkaz, dostala jsem strašný vztek. Sundala jsem prsten z prstu a nechala ho tam. Mám jednu lásku, jednu jedinou. Housle mě nikdy neopustí, nezraní, nikdy mě nenechají ve štychu. Cvičila jsem a cvičila a housle dělaly, co jsem chtěla. Jenže když jsem si sundala prsten, chtěla jsem ho zase mít na prstě. Jeho tíha mi scházela po každém hraní.

Poslední rok ve Vídni jsem měla velmi podobné pocity, i když jsem si je naplno nepřipouštěla dřív, než jsem se posadila do vlaku a dala si pauzu v hraní. Stýskalo se mi po Stuartovi a rmoutilo mě, že nevím, kdy ho znova uvidím, pokud ještě vůbec. A stále jsem toužila po Maxovi. Nevěděla jsem, kam zmizel, nebo jestli mě zase vyhledá, jak slíbil, a kdy to bude. Další vzkaz, další město, další doba. Změnilo se všechno a nezměnilo se vůbec nic. Jenom své housle jsem měla stále.

A sestru a synovce. Ty jsem také měla, jak jsem si právě připomněla. Proto jsem se nemohla dočkat, až se zas podívám do Londýna. Nebylo to stejné jako po válce. Nyní jsem profesionální houslistka. A mám rodinu

I tak ale bylo těžké setřást pocit osamělosti. Jel se mnou celou cestu až do Londýna.

Lev a Moritz na mě čekali na nádraží, a jakmile jsem je spatřila, bylo mi hned lépe. Lev vypadal ve čtrnácti jako muž a tak se podobal mladému Friedrichovi v dobách, kdy se dvořil Julii, že když jsem ho uviděla stát na peróně, zalapala jsem po dechu. Moritzovi bylo necelých dvanáct a už byl vyšší než já. Obličej malého kluka mu ale naštěstí zůstal.

„Kde máte mámu?“ zeptala jsem se, když se Lev chopil zavazadla a Moritz navrhl, že mi ponese housle. Na světě není moc lidí, které bych své housle nechala nést, ale Moritz k nim patřil. „Neschovává se zas v ložnici, že ne?“

„Ne,“ odpověděl Moritz a pohledem zkoumal pouzdro na housle, jestli pořád vypadá jako před lety. Pak přejel prstem přes samolepku Orchester von Frankreich, kterou jsem nalepila k držadlu. „Vaří. Macesové knedlíčky do polévky.“

„Ach.“ Macesové knedlíčky jsem nejedla celá léta, vlastně od smrti mamele, možná i déle, protože macesy se v Německu po nástupu Hitlera nedaly jen tak sehnat.

„Jsem už dost starý na to, abych mohl všude chodit sám,“ informoval mě Lev. Měl už hluboký hlas. Dokonce i zněl jako Friedrich.

„To tedy jsi.“ Pročísla jsem mu vlasy, abych ho trochu pozlobila a rozesmála Moritze. Nezklamal mě. Ještě i dvanáctiletému Moritzovi jsem připadala zábavná.

„Musím ti něco říct,“ dorážela na mě Julie, jakmile mne chlapci uvedli do jejich nového domova. Bydleli teď v bytě, ne v domě, a v centru Londýna, ne už ve West Endu. Byl mnohem menší a méně luxusní než jejich starý dům, a já se tam okamžitě cítila dobře. Trochu mi připomínal byt na Maulbeerstraße díky salonku mezi vchodovými dveřmi a kuchyní. „Chlapci,“ řekla Julie. „Dejte Tante věci do Moritzova pokoje. Oni budou spát spolu u Leva,“ obrátila se na mě a já pokrčila rameny, bylo mi srdečně jedno, kde budu spát.

Utřela si ruce do zástěry a objala mě. Pak couvla a prohlédla si mě, zasunula mi pramen vlasů za ucho. „Vypadáš výborně,“ řekla. „Vídeň ti prospívá.“

Trochu přibrala a měla mnohem lepší barvu, než když jsem ji viděla naposledy. Vlasy měla trochu rozcuchané, uvolnily se jí z přísného uzlu, který obvykle nosila, lemovaly jí obličej a člověk by neřekl, jak jí to bude slušet. „Ty taky,“ řekla jsem. „Řekla bych, že život svobodné matky ti prospívá.“

„No…“ řekla. „O tom právě s tebou chci mluvit. Někoho jsem potkala.“

„Julie! To jsou skvělé zprávy. Proč jsi mi o něm nenapsala?“

„Chtěla jsem ti to říct osobně. A je to tak… no, znáš ho.“

Neznala jsem v Londýně nikoho kromě ní a Friedricha a pár členů Královské filharmonie, a pak mi začalo svítat. „Henry Childs?“ zeptala jsem se překvapeně.

Kousla se do rtu a kývla. „Přišel za mnou, protože si o tebe dělal starosti, když jsi odjela do Vídně. A pak jsme, no, začali jsme si povídat a zjistili jsme, že toho máme hodně společného.“

Těžko říct, co mohli mít Julie a Henry Childs společného - vždyť Henry v první řadě ani nebyl Žid - ale vlastně jsem toho o něm moc nevěděla. Když jsme spolu hovořívali, bylo to jen o mně a mé mlhavé minulosti. Odjakživa se ke mně choval velmi mile a já byla šťastná, že je Julie šťastná. „To ti přeju,“ řekla jsem.

„Henry se bál, že tě to šokuje… Dnes večer přijde na seder. Samozřejmě když nebudeš mít nic proti…“

„Samozřejmě nebudu! Proč bych měla?“ přinutila jsem se k úsměvu. Henryho jsem měla ráda a ráda ho uvidím, ale nechtěla jsem mluvit o minulosti ani o tom, co mi naposledy řekl. Doufala jsem, o tom nezačne.

Znovu mě objala. „Pojď, potřebuju pomoct s těmi knedlíčky.“

Jako když jsme byly malé. Jen tehdy jsme s Julií stály mamele za zády a dívaly se, jak knedlíčky hněte ve svých širokých dlaních.

Umyla jsem si ruce a zabořila prsty do mísy se studeným mazlavým těstem. Minulost mi prosakovala mezi prsty. Pořád tu byla, ať jsem chtěla nebo ne.

Další novinky jsem se dozvěděla až o několik hodin později, když Henry zazvonil u dveří. „Budeme mít k večeři ještě další hosty,“ prohodila Julie nonšalantně, když dochucovala polévku, jako by doufala, že její poznámku přijmu tak lehce, jak špetka soli a pepře padá do hrnce.

„Tví přátelé?“ zeptala jsem se.

„Ne tak docela… několik Židovek, se kterými Henry pracoval. Nemají kam jinam jít.“ Julie mluvila rychle. Věděla, že je za tím něco víc. Henry jí musel říct všechno.

Otevřela jsem ústa, abych zaprotestovala, ale bylo pozdě. Jeden z chlapců už otevřel dveře a dovnitř vešel Henry se třemi cizími ženami. „Hanno,“ usmál se, když mě spatřil. Zvedla jsem ruku na pozdrav, ale očima jsem zabloudila k postavám za jeho zády. V životě jsem je neviděla. Nebo ano?

„Tohle je Bernie… Franciszka… Adelle.“ Po řadě na všechny ukázal a každá zvedla ruku na pozdrav. Bernie měla na zápěstí vytetované číslo. Nesměle zamávala. To ona řekla Henrymu o orchestru? Na její tváři jsem ale nezpozorovala žádnou známku toho, že by mě poznávala, když mě Henry představoval, ani na tvářích dalších dvou žen. Byla jsem pro ně cizí, stejně jako ony pro mě.

„Pojďte,“ řekla Julie. „Posaďte se. Slunce už skoro zapadlo.“

„Seder jsem neslavila tak dlouho,“ řekla Franciszka trochu topornou angličtinou s neznámým přízvukem, ani německým, ani francouzským. „Byla jsem tehdy malá holka. Nejmladší u stolu. Zpívala jsem otázky. Czwórka.“ Ukázala čtyři prsty.

„Čtyři otázky,“ opravila ji Adelle laskavě anglicky. „Ale když je zpíváme hebrejsky, sdílíme všichni jeden jazyk, že?“

„Nejmladší je tu dnes Moritz,“ řekla Julie. „A cvičili jsme to, viď?“ Moritz se zakřenil. Pořád ještě nevyrostl z věku, kdy se děti rády předvádí. Těšilo ho být středem pozornosti, zrovna jako mě.

Julie položila doprostřed stolu sederový talíř a rozdala tytéž hagady, které jsme používaly před lety v Německu. Musela si je vzít s sebou při stěhování do Londýna. Přejela jsem prsty přes odřenou koženou vazbu s důvěrně známým hebrejským písmem na obálce a byla jsem vděčná, že Julie neopouštěla Německo až někdy později, a tak stačila zachránit něco z našeho dětství, třeba jen tohle.

Za oknem se vznášel soumrak a Julie zapálila svíce na stole. Závěsy byly roztažené a náš seder mohl z ulice pozorovat kdokoliv, kdo právě procházel kolem. My se tím však nezabývaly tak jako posledně v Gutenstatu, než zemřela mamele. Ten rok jsme zatáhly závěsy s největší pečlivostí a Julie mi řekla, že mám jen šeptat, aby nás někdo zvenku náhodou nezaslechl.

„Hlasitěji,“ pobídla Julie Moritze, když mu hlas trochu přeskočil při první otázce. „Zpívej tak, jako když Tante hraje na housle.“

Když se zmínila o houslích, sklonila jsem pohled k talíři, ale když jsem zas vzhlédla, nikdo se na mě nedíval. Všichni upírali pohled na Moritze, který zpíval nahlas a falešně.

Po večeři jsem unikla s hrnkem čaje na kuchyňský balkon. Nechtěla jsem být nezdvořilá, ale rozhovor u dezertu se stočil na válku. Henry vyprávěl, jak jeho mladší bratr musel do přední linie a jak se o něj bál, dokud se nevrátil domů zázračně nezraněný. Nevěděla jsem ani, že má bratra, ale Julie kývala, jako by to o něm už všecko věděla. Pak se Franciszka rozhovořila o tom, jak její rodinu zatkli v Polsku, a mě začala bolet hlava, jak mne nebolela od příchodu do Londýna, kdy jsem se snažila vzpomenout na minulost. Bylo jednodušší nesnažit se rozpomínat a nechat minulost kdesi za zády. Vzduch na balkoně byl vlhký a bylo v něm cítit jaro. Zhluboka jsem se nadechla a rozhlédla po Juliině sousedství. Naproti přes ulici slavila seder jiná rodina.

„Bude vám vadit, když si přisednu?“ Adelle otevřela dveře a nehlučně vyšla na balkon, zatímco jsem pozorovala sousedy.

„Ne, samozřejmě, že ne,“ zalhala jsem a ukázala na prázdnou židli naproti. Chvíli seděla mlčky a pak řekla: „Jako malá jsem hrála na housle. Moc mi to ale nešlo.“ Zasmála se a spojila ruce v klíně.

„Jste to vy,“ řekla jsem tiše. „To vy jste řekla Henrymu o orchestru v táboře?“ Adelle shlédla dolů na své ruce. Srdce mi divoce bušilo v hrudi. Kůži jsem měla horkou, jako když zavřu oči a hraji sólo. Zírala jsem na její propletené prsty. „Nemáte tetování,“ řekla jsem. Nechtěla jsem její informaci zpochybňovat, mohlo to tak ovšem vyznít.

„V táboře tetovali jen někoho,“ odvětila tiše. „Hádám, že jsem měla štěstí. Když se mě snažili udřít k smrti, měla jsem číslo přišpendlené na košili.“

Štěstí? Zastyděla jsem se, že ji tak vyslýchám. „Omlouvám se, nechtěla jsem - “

„Já vím,“ přerušila mě. „Nepamatujete si na válku. Henry mi to řekl.“

„A vy si pamatujete mě?“ zeptala jsem se, i když mi to znělo neskutečně. „Znaly jsme se?“ Jak mě může znát, když já neznám ji? Jak by si na mě mohla pamatovat z doby, kterou si sama nepamatuji?

„Ne,“ řekla a já vydechla. Až v té chvíli mi došlo, že jsem doteď zadržovala dech. „Neznaly jsme nikoho jiného než děvčata, co s námi pracovala. A hlad. Och, hlad, ten jsme poznaly moc dobře.“ Hlas jí zakolísal. Mluvit o té době, vůbec na ni vzpomínat, pro ni bylo náročné. „Ženy v orchestru se měly mnohem lépe než my, víte. Měly teplé místo na spaní, víc jídla, míň práce. Nepřišly jsme se s nimi do styku. Ale slyšely jsme jejich hudbu. Hrály, když přijížděli a odjížděli vězni. A já je nenáviděla.“ Potřásla hlavou. „Ale nevíte, co se z vás stane, dokud nepoznáte opravdový hlad, ne?“ řekla, jako bych tomu měla samozřejmě rozumět. Kývla jsem, ale nerozuměla. A pokud ano, nepamatovala jsem si na to.

„Tante.“ Moritz otevřel dveře a zadýchaně nás přerušil. „Maminka chce, abys nám zahrála na housle. Zahraješ, prosím?“

„Och, já nevím,“ řekla jsem a vůbec mi nebylo příjemné, že bych měla hrát před Adelle, která cítila nenávist vůči ženám v orchestru v táboře.

„Ale ano,“ řekla Adelle a zněla mnohem přívětivěji, když už nemluvila o minulosti. „Prosím, zahrajte.“

„Přijdu za chvíli,“ řekla jsem Moritzovi a mávla na něj, aby šel dovnitř a zavřel za sebou. Zvedla jsem šálek a podšálek s tepaného železného stolku a vstala, že tedy půjdu dovnitř.

„Měla kudrny jako vy,“ řekla Adelle a položila mi prsty na paži. „To si pamatuju, protože my jsme byly všechny oholené, ale děvčata v orchestru ne. A ta houslistka… její vlasy… někdy jsem ji viděla z dálky, zezadu. Měla tak krásné, opravdu překrásné kudrny.“

„Hodně lidí má kudrny jako já,“ řekla jsem zdvořile. Julie měla vlasy skoro stejné.

„Ano,“ souhlasila se mnou a rukou se dotkla vlastních krátkých kučer. „Spousta z nás určitě měla.“

Teprve když jsem uvnitř vytahovala housle z pouzdra, zjistila jsem, že se mi třesou ruce. Snažila jsem se zhluboka nadechnout, uklidnit se. „Zahraj nám ty krásné písně, co jsi hrávala jako malá,“ řekla Julie a velmi mě tím překvapila, protože to bylo poprvé, co jsem z jejích úst slyšela slovo krásné ve spojitosti se svým hraním.

Zavřela jsem oči a dala si housle pod bradu. Všechny skladby jsem si dobře pamatovala: Beethovena, Bacha, Händela, dokonce Mendelssohna, ale i tak jsem měla prsty jako zamrzlé. Nedokázala jsem zahrát jedinou německou píseň svého mládí. Znala jsem všechny tóny, ale prsty se odmítaly pohnout.

„No tak,“ řekla Julie. „Nestyď se.“

V hlavě jsem chvíli měla prázdno a nebyla jsem s to na nic přijít, ale pak mi najednou na mysli vytanulo sólo od Saint-Saënse, které jsem hrála v Paříži toho večera, kdy se objevil Max. Vydechla jsem a začala hrát koncert jen pro ně.

Když jsem skončila, ztěžka jsem dýchala a otevřela jsem oči. Ale nedokázala jsem se podívat Adelliným směrem. Nedokázala jsem se jí podívat do očí.

Max, 1935

Návrat byl horší než ten předchozí. Max měl otupělou, téměř prázdnou mysl. Dostal Martu a Davida do bezpečí, to cítil. Ale když se vrátil do obchodu, trpěl neuvěřitelnou závratí, nedokázal udržet hlavu zpříma a přerušovaně spal celé dny. Skříň ho ovlivnila, změnila ho tak jako matku i otce. Nemůže se tam vrátit, dokud tam nepovede Hannu, za žádných jiných okolností. Nemůže riskovat, že se mu něco stane dříve, než ji dostane do bezpečí.

Jakmile se prospal tak, že mohl jakžtakž fungovat, našel dole v obchodě na pultu matčin prsten a Hanninu odpověď na vzkaz, který jí tu nechal. Napsala jen: Wir sind fertig. Skončili jsme. Poraženecky uchopil prsten a dal si ho do kapsy. Zase znovu se musí snažit získat ji zpět. Pocítil velkou únavu. Tělo i hlava ho stále hodně bolely. Ale copak měl jinou možnost? Miluje ji. A ona bude hrát v jiném orchestru, v jiné době, protože ji odtud odvede tak, jak odvedl Martu a Davida a Feinsteinovy.

Hanna s ním odmítala mluvit řadu týdnů. Bylo úplně jedno, jak často za ní chodil do Maulbeerstraße nebo postával před posluchárnou na konzervatoři. Psal jí dopisy, nechával na prahu knihy. Německé knihy samozřejmě, pro případ, že by se na ně někdo díval. Milostné příběhy se šťastným koncem. Když se následujícího dne vrátil, knihy tam nebyly. Ale jak mohl vědět, jestli je četla - anebo vzkazy, které do nich vkládal?

A pak se jednoho večera uprostřed srpna objevila ve dveřích obchodu se štosem knih a houslemi. Otevírala dveře a mračila se, ale jeho přece napadlo, že mu konečně odpustila.

„Hanno,“ vydechl. „Tolik jsi mi chyběla.“

„Jen jsem ti je chtěla vrátit.“ Vešla dovnitř a položila štos knih na pult.

„Prosím.“ Položil jí ruce na ramena. Ucukla. Tím už si jednou prošli. Nesnášel to. Nemohl vystát, že se na něj Hanna hněvá. Nemohl vystát, že nemá slova, kterými by jí vysvětlil, proč odešel a že odejít nechtěl. „Už tě nikdy neopustím, slibuju,“ řekl. „Jen se prosím na chvíli posaď a promluv si se mnou. Můžeme jít nahoru, udělám čaj.“

„To jsi říkal i minule.“ Neřekla to naštvaně, spíš unaveně. „Nemůžu být s někým, kdo ode mě pořád utíká.“

„Já od tebe neutíkám.“ Přitáhl si ji k sobě, políbil ji na temeno a ona se na kratičký okamžik nechala podržet v náručí. „Tak to není,“ řekl. „Pomáhal jsem lidem, kteří… Ty mi nevěříš?“

„Věřila jsem ti,“ řekla tiše.

„Dobře, můžeš mi věřit, když ti řeknu, že jsem tě nechtěl opustit?“

„To nedává žádný smysl. Jsi dospělý muž. Když někoho nechceš opouštět, tak ho neopouštíš.“ Vystoupila z jeho objetí a uchopila pouzdro s houslemi. „Mě v životě neopustila jen jediná věc.“ Její housle.

„Co konkurz?“ zeptal se váhavě a pátral jí v obličeji po náznaku výsledku.

„Je za dva týdny. Proto jsem vlastně tady…“ podívala se dolů na špičky svých bot, neodvažovala se na něj pohlédnout zpříma, jako by měla strach, že mu zase odpustí, že ho bude dál milovat. „Mohla bych cvičit tady v obchodě? Je tu lepší akustika a cvičí se mi tu líp.“

„Samozřejmě!“ téměř nedokázal ovládnout radost, že ji bude moct zase poslouchat, že bude hrát jen pro něj, tóny se budou linout nahoru do ložnice - ukolébavka a milostná píseň v jednom.

„To neznamená, že ti odpouštím,“ trvala na svém. „Nebo že s tebou chci být. Znamená to jen tolik, že tu budu cvičit. Opravdu to moc potřebuju.“ Hlas se jí zachvěl. Byla nervózní. Nechtěla konkurz pokazit jako minule. A z nějakého důvodu to pro ni bylo důležitější než všechno ostatní.

„Udělám pro tebe cokoliv. Miluju tě. A jsem tady.“

Už se na něj ale nedívala, neposlouchala ho. Vytahovala housle z pouzdra a potírala smyčec kalafunou. Dala housle pod bradu a začala hrát. A jemu se celé tělo rozehrálo radostí z toho, jak blízko u ní stál a poslouchal její hru.

V den konkurzu byl Max tak nervózní, že téměř nemohl dýchat. Zavřel obchod brzy a odjel vlakem do města. Konkurz se konal v koncertní síni. Čekal na ni venku na chodníku. Chtěl s ní být po konkurzu, ať dopadne jakkoli. Chtěl, aby pak konečně všechen stres, obavy a napětí opadlo, ona ho objala a zašeptala mu do ucha, že mu teď samozřejmě odpouští. Že odteď budou spolu. Že mu věří. Že ho miluje.

Přecházel po chodníku sem a tam. Bylo poměrně teplé odpoledne, sbírala se bouřková mračna, šedá a těžká deštěm.

V půl třetí Hanna konečně vyšla ven. Slunce zasvítilo přes mraky a na okamžik jí udělalo z obličeje žlutou šmouhu. Nejdřív nedokázal odhadnout, jestli je v sedmém nebi, anebo v pekle.

„Hanno,“ zavolal na ni a zamával. Otočila se po zvuku jeho hlasu, pak se k němu rozběhla, vyskočila a objala ho. „Dopadlo to dobře?“ zeptal se, i když podle reakce bylo jasné, že ano.

„Výborně!“ řekla. „Nespletla jsem ani notu.“

„Takže jsi to zvládla?“ zeptal se Max.

„To se dozvím za pár dní.“

„Tak si pojďme na oslavu koupit něco k snědku.“ Hanna zaváhala, ale jen na chvíli a pak ho vzala za ruku.

Dojeli vlakem do Gutenstatu, vystoupili na Maulbeerstraße a vydali se do pekařství k Herr Brichtmanovi. „Ráda slavím štrúdlem,“ řekla Hanna a při chůzi se k němu tiskla. Pomyslel na první polibek, který si v pekařství dali.

„Já taky,“ odpověděl.

Když se však přiblížili k obchodu, uviděli tam několik příslušníků SA. Herr Brichtman se s nimi hádal a zlostně zvyšoval hlas.

Hanna vrazila Maxovi pouzdro s houslemi a rozběhla se k nim, než ji stačil zastavit. „Je všechno v pořádku? Herr Brichtmane, jste v pořádku?“

„Neměla bys tu být,“ obrátil se Herr Brichtman k Hanně. Podíval se na Maxe a ten okamžitě pochopil, že něco není v pořádku. Že je třeba odtud Hannu ihned dostat.

„Hanno, půjdeme.“ Max ji popadl za loket a jemně se ji snažil odtáhnout ulicí pryč od SA.

Ale jeden z mužů se otočil a zadíval se přímo na Hannu. „Další špinavý Jude? Patří k vám?“

„Ne, já ty lidi ani neznám,“ zalhal Herr Brichtman. „Nejspíš si přišli něco koupit. To je totiž moje práce, víte? Jsem pekař, vedu tenhle obchod už třicet let. Už jsem vám to říkal.“ Ruce se mu třásly, ale hlas měl pevný.

Max odtáhl Hannu na druhou stranu ulice. „Maxi,“ řekla a vytrhla se z jeho sevření. „Nemůžeme ho tam jen tak nechat. Co když ho zatknou?“

„A jak je chceš zastavit?“ zeptal se Max. Otevřela ústa a zase je zavřela.

Pozorovali dění z relativního bezpečí na druhé straně ulice. SA nakonec nechala Herr Brichtmana na pokoji. Vrátil se do obchodu a Max i Hanna úlevou vydechli. Ale ani jeden už neměl hlad.

Hannu vztek neopustil ani v obchodě. „Nesnáším tu pitomou vlajku s Hakenkreuzem, která ti visí na domě,“ vykřikla na Maxe, jako kdyby to byla všechno jeho chyba. Oba ale dobře věděli, že kdyby vlajku nevyvěsil, SA by k němu okamžitě vtrhla a obtěžovala ho jako Herr Brichtmana.

„Taky ji nesnáším,“ řekl Max jemně, zamkl dveře knihkupectví a odvedl Hannu po schodech do bytu.

Políbila ho a z toho, jak silně přitiskla rty na jeho, cítil, jak moc se hněvá. Nebo to byl jen její oheň, její vášeň. Milovali se a zbytek odpoledne strávili v posteli nazí. Nebyl si jistý, zda Hannino odpuštění pramení ze strachu, který jí nahnala příhoda s Herr Brichtmanem, z radosti, že se jí povedl konkurz, nebo jednoduše proto, že ho miluje a nemůže se na něj zlobit věčně.

„Jestli mě do orchestru vezmou,“ zauvažovala, když se časem v ložnici rozhostila tma - prsty mu hladila nahou paži stejně, jak by hrála na housle milostnou píseň - „bude třeba, abys byl můj muž a mohl se se mnou přestěhovat do města a jezdit se mnou na turné.“

Vyskočil z postele a hledal po kapsách prsten - nosil ho u sebe od chvíle, kdy ho sundala. Znovu ho vyndal a nasadil jí ho na silný, jemný prst. Natáhla ruku a obdivovala ho, diamant zářil ve světle svíčky, kterou rozsvítil na stole.

„Prosím, už ho nikdy nesundávej,“ řekl Max.

„Prosím, už mě nikdy neopouštěj,“ odvětila Hanna.

Hanně přišlo vyrozumění o přijetí do orchestru poštou dva týdny po konkurzu. Vběhla do knihkupectví, mávala dopisem ve vzduchu a křičela jako na lesy. V sezoně 1935- 1936 měla nastoupit jako třetí houslistka na roční zkušební dobu. Bylo to nejisté postavení, nicméně ji přijali a to bylo hlavní.

Tu noc si otevřeli šampaňské a šeptali si o svatbě. Neměli tu příbuzné a žádné jiné přátele než Elsu a Johanna, takže obřad bude skromný. Chtít, aby je oddal rabín, bylo příliš riskantní, uzavřou tedy co nejdřív civilní sňatek. Johann bude vědět, na koho se obrátit.

Když se Max druhého dne probudil, pořád se usmíval a hlava ho z bublinek ani trochu nebolela. i když slunce už stálo vysoko na obloze, ale Hanna ještě spala, což nebylo jejím zvykem. Políbil ji na nahé rameno, vstal a v tichosti se oblékl. Přesunul se do kuchyně, aby připravil snídani.

Zapnul rádio, aby si poslechl zprávy. Dělal kávu a pobrukoval si pod vousy. Ale vtom ho zarazila slova, která zapraskala éterem. Hitler včera svolal zvláštní zasedání Reichstagu na shromáždění v Norimberku. Byly tam přijaty dva nové zákony: Zákon o ochraně německé krve a německé cti a Zákon o říšském občanství. Podle zákona o ochraně nemohli Židé uzavírat manželství, ani udržovat vztahy s osobami jiného než židovského původu. A podle Zákona o občanství už Židé nebyli považováni za občany.

„Maxi?“ ozvala se Hanna. Vstala z postele, zabalila se do jeho košile a stála ve dveřích do kuchyně. Podle výrazu v jejím obličeji - směsice strachu a smutku, vzteku a nevěřícnosti - mu bylo jasné, že zprávy slyšela také. Ale přešla k němu a položila mu ruku na tvář.

Jemně si stáhla prsten z ruky a snažila se mu ho vtisknout do dlaně. On však zaťal ruku v pěst a odmítl prsten přijmout.

„Ne,“ řekl. „Je tvůj. Schovej si ho někam do bezpečí. Mně je Hitler ukradený i se svými pitomými zákony. Vezmu si tě, ať se děje, co se děje. Někdy… jindy.“ Přitáhl si ji k sobě, pevně ji objímal, vdechoval vůni kalafuny stoupající z její kůže a citronové aroma jejích vlasů a políbil ji.

„Však ono se to zase urovná,“ zamumlala spíš pro sebe než pro něj. „Ještě pořád mám orchestr.“

Za tři dny však Hanna dostala další dopis, ve kterém stálo, že původní nabídka byla zrušena a že podle Norimberských zákonů nejsou Židé nadále občany Německa, takže už nemohou být členy německého orchestru.

„Co teď budu dělat? Co mám dělat?“ Hanna zuřila. Stáli spolu v knihkupectví a ona mu mávala dopisem před obličejem. Max nervózně vyhlížel na ulici a doufal, že si zrovna teď nikdo nevzpomene přijít si koupit knihu.

Nečekala na jeho odpověď a rozškubala dopis na miniaturní, nečitelné kousky. Ztěžka dýchala, obličej měla celý rudý. Uvažoval, jestli začne plakat, ale na to byla příliš rozzlobená.

Přešel k ní a objal ji. „Vezmu tě daleko odsud,“ řekl.

Hanna, 1951- 1952

Vrátila jsem se zpátky do Vídně, ale ani tady jsem nemohla zapomenout na Adelle a na to, co mi řekla o Pesachu. Dělala jsem všechno proto, abych zapomněla na minulost, a dokonce i na to, že jsem Židovka - podzimní svátky bych nechala přejít bez povšimnutí, kdyby mi Julie nezavolala a nepopřála mi šana tova.

„Kéž by ses k nám mohla připojit na Roš ha-šana,“ řekla do telefonu. A já jí řekla, že bych si to také přála, a zamumlala jsem omluvu, že nemám čas kvůli zkouškám, což nebyla úplná lež, ale ani skutečný důvod, proč jsem se na Vysoké svátky do Londýna nechystala.

Většinu večerů jsem se prostě zhroutila do postele a byla vděčná, že jsem příliš unavená, než aby se mi něco zdálo, a za denního světla jsem myslela skoro jen na hudbu a na své prsty na strunách. V hlavě mi už nezbývalo místo na noční můry nebo na přemítání o tom, co by kdyby, a na úvahy o válce. Neměla jsem sílu skoro ani pomyslet na Maxe a dělat si starosti, jestli je naživu, nebo ne, jestli mě najde, nebo nenajde. Jestli ta noc v Paříži byla skutečná, anebo výplod mé fantazie. Ani pomyšlení na Stuarta, který si buduje nový život v Americe beze mě.

O nedělích, což byl můj jediný volný den, jsem se procházela po Vídni jako turistka. Někdy sama, někdy v doprovodu Frau Schmidtové, která se neustále snažila být spíš mojí hostitelkou nežli bytnou. Oceňovala jsem její laskavost, ale často pro mě bylo lepší být sama.

Vzala mě do Státní opery a poznamenala, že budova má stále provizorní střechu, i když rekonstrukce už probíhá. Bomby ji skoro zničily. „Ale kdysi,“ řekla mi Frau Schmidtová, „tu můj otec hrál na cello a já se na něj jako malá holka přišla podívat. Bylo to pro mě nejkrásnější místo pod sluncem, a teď…“ rozhodila rukama. Stále jsem nevěděla, co se našemu dirigentovi za války stalo, ani jak přišel o prst, ale držela jsem jazyk za zuby a neptala se. Nebyla jsem si jistá, zda to chci vědět.

„Bude to tu zase krásné,“ pokusila jsem se o uklidňující tón, ale už když jsem to říkala, pomyslela jsem si, že to bude jako se vším a s námi všemi. Už nikdy to nebude tak docela jako před válkou.

Nový rok 1952 jsme zahájili zkouškami na slavnostní koncert z děl Čajkovského. A jednoho chladného rána mi přišel telegram od Henryho Childse, že je ve městě a jestli bych s ním zašla na večeři. Měla jsem v plánu strávit jarní přestávku orchestru v Londýně, ale to bylo až za pár měsíců. Z toho, že mi Henry píše a že je vůbec ve městě, jsem byla podivně nervózní. Doufala jsem, že tu není také Adelle.

„Co vás sem přivádí?“ zeptala jsem se ho a vklouzla do křesla naproti němu v restauraci Lehár v hotelu Ambassador, kde se Henry ubytoval. Frau Schmidtová mi dnes ráno říkala, že restaurace nese jméno Franze Lehára proto, že tu kdysi vystupoval. To bylo před válkou, předtím, než se skoro celá fasáda hotelu zřítila po bombardování. Uvažovala jsem, jestli Henry restauraci vybral kvůli hudebnímu kontextu.

Vstal, aby mě políbil na tvář, a pak se zase posadil. „Jsem ve městě na lékařské konferenci,“ řekl na vysvětlenou. „Julie trvala na tom, abych za vámi zašel.“ Laskavě se usmál a já si byla jistá, že by se mi ozval, i kdyby mu to Julie nekladla na srdce.

„Och, to je milé,“ řekla jsem. „V neděli nezkoušíme, můžu vás provést po městě, jestli budete chtít. O Vídni jsem se toho už hodně dozvěděla. Mám upovídanou bytnou, která mne ráda bere na procházky.“ Poděkoval za nabídku a řekl, že mě možná vezme za slovo.

Objednali jsme si večeři a nějakou dobu jen tak klábosili. Henry se zajímal, co orchestr právě hraje, já mu řekla, že Čajkovského Předehru 1812, kterou mám z jeho skladeb nejraději a vůbec v ní neslyším takovou romantičnost, jaká se většinou s jeho dílem spojuje. Henry se usmál, ale vypadalo to, že jeho oči hledí kamsi daleko jinam. „Henry?“ luskla jsem prsty. „Henry? Je všechno v pořádku?“

„Ale ano,“ řekl. „Já jen… upřímně řečeno, jel jsem na tuhle konferenci jen proto, abych měl záminku vidět se s vámi.“

„Se mnou?“ Dozvěděl se snad Henry něco od Adelle? Zrychlil se mi tep.

„Chtěl jsem si s vámi promluvit o Julii.“

„Ach,“ vydechla jsem. „Je v pořádku?“

„Ano, je úplně v pořádku. Chci ji požádat o ruku.“

Byla jsem zmatená. „A po mně chcete… souhlas?“ Henry kývl. „Henry,“ jemně jsem ho poplácala po ruce. „Můj souhlas nepotřebujete. Milujete ji?“

„Ano,“ odpověděl. „Velice.“

„A nikdy ji neopustíte kvůli nějaké mladé… Flittchen.“ Nenapadlo mne vhodné anglické slovo, které by vystihovalo to, co udělal Julii Friedrich. Ale Henry kývl, protože mi rozuměl.

„Nikdy ji neopustím,“ pronesl slavnostně.

„Já vím,“ řekla jsem a byla to pravda. Henryho jsem měla opravdu ráda. Byl ke mně vždy laskavý a ochotný naslouchat a pomoci. A věděla jsem, že právě takový bude i jako Juliin manžel. Byl takový nejen jako lékař, ale i jako člověk. „Pokud můžu soudit z toho, jak jsem vás spolu viděla minule v Londýně, řekla bych, že je s vámi moc šťastná,“ řekla jsem mu.

„Opravdu si to myslíte?“ zeptal se. Přikývla jsem. Myslela jsem si to.

Henry dopil svůj ryzlink, objednali jsme si dezert a od čokoládového dortu Henry náhle vzhlédl s otázkou: „Hanno, zahrála byste nám na svatbě?“

„Jestli bych vám zahrála?“ Vybavila jsem si Juliinu první svatbu, kdy procházela mezi svatebčany za úplného ticha, jelikož klavírista se den předtím omluvil pro nemoc, čemuž nikdo z nás moc nevěřil, a tušili jsme, že za tím bude spíš antisemitismus. Ale ani tak nikdo nechtěl, abych tam zahrála já, jistě ne Friedrich, pro kterého housle nikdy nic neznamenaly. „Jste si jistý, že by to chtěla i Julie?“ zeptala jsem se.

„Ano. Moc se jí líbilo, jak jste nám hrála o Pesachu.“ Vzal si kousek čokoládového dortu. „Je na vás docela hrdá, víte to?“

Do očí mi bolestně vyhrkly slzy a kousla jsem se do rtu, aby se mi nezačaly kutálet po tvářích. Nechtěla jsem se před Henrym rozbrečet. „Jsem dojatá, že chcete, abych hrála,“ odvětila jsem. „Ale možná mou sestru neznáte tak, jak si myslíte…“

Ukrojil vidličkou další kousek a pak se na mě usmál. „Možná že vy ji neznáte tak, jak si myslíte.“

Max, 1936

Když Hanna přišla o možnost účinkovat v orchestru, Max se domníval, že bude snadné přesvědčit ji, aby odešli. V Německu jí nakonec stejně už nic nezbývalo. Matka byla po smrti, vlast i orchestr ji zapudily. Jejího učitele vyhodili z konzervatoře a ostatně už ani jí nebylo dovoleno chodit do školy. Během několika měsíců Max nenápadně vyměnil všechny své říšské marky za zlato, aby nevzbudil příliš velké podezření, a když se Hanna jednoho chladného únorového rána vplížila do obchodu, byl připravený povědět jí o svých plánech. Tohle všechno nechají za sebou. Budou spolu v jiné době. Vezmou se a Hanna bude hrát v orchestru v Paříži. Musel dokázat jediné: přesvědčit ji, aby s ním vešla do skříně.

Sundala si čelenku a vytáhla z pouzdra dopis. Usmála se a podala mu ho. „Chtějí mě v Holandsku,“ vyhrkla.

„V Holandsku?“ Myšlenkami byl stále u skříně, u toho, co jí řekne, jak jí to všechno vysvětlí. Vyndal otcův zápisník a rozhodl se, že jí ho předloží jako důkaz, pokud by se ho vyptávala, což s největší pravděpodobností bude.

„Ano, v Amsterodamu je orchestr. Doslechli se o mně a chtějí, abych přijela. Jen musím dostat vízum. Můžeš si také zažádat a odjedeme spolu. V Holandsku si Židé ještě mohou brát, koho chtějí.“

Max tam stál s ústy dokořán. Nevěděl, co říct. Všechno, co se jí chystal povědět, mu teď znělo ještě směšněji než před chvílí „Ale může být obtížné dostat vízum a… nemluvíme nizozemsky,“ řekl nakonec.

Zasmála se, jako by to bylo to nejpošetilejší, co kdy slyšela, stoupla si na špičky a políbila ho. Ve výloze na ně bylo vidět, proto se odtáhl. „Hanno, přestaň. Nemůžeme riskovat.“ Pokud by je někdo takhle viděl, mohli být oba zatčeni.

„Na ulici nikdo není,“ řekla a vyhlédla ven. A měla pravdu. Nikde ani živáčka. Dopis z Holandska jí dal naději a naděje ji zbavila opatrnosti.

Vrhl pohled na skříň v zadní části obchodu. „Hanno, potřebuju, abys mi něco slíbila. Kdyby ses octla v nebezpečí nebo kdyby tě otravovala SA - musíš mi slíbit, že půjdeš přímo sem ke mně. Znám jiný způsob, jak se odtud dostat.“ Naklonila hlavu na stranu a zvláštně se na něj podívala. „Mohli bychom odejít dokonce hned teď,“ dodal tiše.

„Odejít kam?“ zeptala se nechápavě. „Do Holandska?“ Zavrtěl hlavou. Zamávala dopisem ve vzduchu a usmála se. „Všechno se to vyřeší.“ Zhluboka se nadechla. „Cítím to. A brzy si budeme hezky žít v Holandsku, my dva!“

„Co kdybych ti řekl, že znám budoucnost?“ řekl Max Johannovi po dvou pivech dva týdny nato. Seděli na Johannově verandě a už se docela připozdilo. Hanna přespávala ve svém bytě, kde mohla cvičit déle, jak říkala, a svobodněji, jelikož byla mezi Židy a nebudila podezření už jen tím, že hraje na housle. Elsa a holčičky už spaly.

Johann se pokoušel zajistit Maxovi a Hanně víza do Holandska přes kontakty v právnické firmě. Max se u něj zastavil, aby se přeptal, jak je daleko, a dali si pár piv. Když měl v sobě dvě, vyhrkl Max to, o co mu hlavně šlo. Pokud by dokázal přesvědčit svého nejstaršího a nejbližšího přítele, možná by mu pak Johann pomohl vysvětlit to i Hanně.

Johann si lokl piva a pokrčil rameny. „Nikdo z nás nezná budoucnost, Maxi. Můžeme jen doufat v nejlepší a připravovat se na nejhorší, ne?“

„Ale já budoucnost viděl,“ sdělil mu Max. „Byl jsem tam. A moji rodiče taky. Otec si všechno zapisoval. Našel jsem jeho poznámky.“ Tuhle skutečnost přemílal v hlavě tak dlouho, že byla opravdu úleva vyslovit to nahlas, podělit se o to s Johannem. Vyznělo to však absurdně a on to věděl. Ale kdyby mu někdo ještě před pouhými pěti lety říkal o Hitlerovi, o tom, co se stane s jejich vlastí a jak odlišný život budou žít, také by mu nevěřil. Nic už nebylo jisté. Nic už nebyla pravda. Celý svět byl vzhůru nohama.

„Tvůj otec si vždycky psal nějaké příběhy - vždyť nám pořád vyprávěl všelijaké historky.“ Johann pokrčil rameny. „Měl pořádnou fantazii. Máš to po něm.“

„Ale tohle je skutečné, Johanne, přísahám.“

Johann naklonil hlavu na stranu a zvláštně se na něj zadíval. „Vím, že to teď všechno pro tebe bylo těžké. Není to fér a není to správné. Ale musíš zůstat silný kvůli Hanně. Nemůžeš se vrátit na to… místo.“

Max věděl, jaké místo má Johann na mysli, přestože o něm už dlouhá léta nemluvili. Po smrti matky se Maxův smutek projevil jako tělesná nemoc a on na ni skoro zemřel. Ležel v nemocnici v Berlíně celé měsíce a nemohl dýchat - ale žádná oficiální diagnóza mu nebyla stanovena, jen zármutek…

Ale tohle bylo něco jiného. Max to věděl. Jak to má Johannovi vysvětlit? „Co kdybys věděl, že zemřeš?“ zeptal se ho. Pomyslel na Elsu v jiné době, na smutek a vlasy prokvetlé šedinami. Na mnohem starší Grácii, jak hraje na klavír cosi uhrančivého.

„Maxi.“ Johann mu položil ruku na rameno. „Všichni jednoho dne zemřeme. Ale ty tu musíš ještě nějaký ten pátek pobýt. Pro Hannu. Můj kontakt na velvyslanectví věří, že víza budou na podzim.“

A pak v útrobách domu začala plakat Grácie a Johann vyskočil. „Musím k ní, než vzbudí Elsu,“ řekl Maxovi. „Vrátíme se k tomu jindy.“

Max kývl a díval se, jak přítel vchází do domu. K rozhovoru se už nikdy nevrátili.

Hanna, 1953

Týden předtím, než jsem odjela na Juliinu svatbu, přišel dopis od Stuarta. Na podzim převezme hlavní orchestr a bude pro mě mít místo. Dej mi vědět, psal. Jestli chceš, to místo je tvoje. Jestli ne, budu muset brzy zahájit konkurzy. Prosím, chtěj ho. Pamatuj, co jsem řekl. Žádné další podmínky.

Usmála jsem se při vzpomínce, jak mezi námi povolilo napětí, když tuhle větu vyslovil nad štrúdlem. A popravdě řečeno, jako houslistka jsem o to místo velmi stála. Symfonický orchestr v New York City? Takovou šanci už v životě nemusím dostat. Ale jako žena, která ke Stuartovi něco cítí a nedokáže to skrýt, jsem se musela ptát, jak budu vedle něj moct každý den fungovat. Jak to vedle něj vydržet a nepřestat dýchat? Ale co když se Max už nikdy nevrátí? Proč bych neměla být se Stuartem? Proč bych si měla odpírat to štěstí, které mohu mít?

Napsala jsem Else: Copak jsme si Maxe obě jen představovaly? Copak jsme ho obě tolik potřebovaly, že nám ho naše fantazie vyčarovala?

Elsa mi odepsala: Zase si k tobě najde cestu. Jestli je na světě něco, co vím jistě, tak to, že Max tě miluje. Udělá všechno, aby s tebou mohl být.

Pokud mě Max opravdu miluje, proč mě nechal tak dlouho samotnou? I když mi to nedávalo žádný smysl, byla jsem si jistá, že ho budu milovat, a pokud se znovu objeví v mém životě, zase ho přijmu. To nebylo fér vůči Stuartovi. A bylo to fér vůči mně? Kdysi jsem Julii řekla, že největší láskou mého života jsou housle. Proč je tedy tak těžké udělat to, o čem vím, že je nejlepší pro mou kariéru houslistky?

Nedokázala jsem se rozhodnout, co odpovědět. Odložila jsem psaní dopisu, až se vrátím ze svatby. Doufala jsem, že po týdnu ve Walesu ke mně správná odpověď nějakým způsobem přijde.

Julie a Henry chystali jen malý obřad s hrstkou hostí. Henryho matka vlastnila dům v jižním Walesu a svatba se konala tam, v její růžové zahradě. Po cestě vlakem jsem přemýšlela o Stuartovi, který rovněž vyrůstal ve Walesu, a jak se do Walesu stáhl, když už nemohl hrát na housle. Mlžné zelené pastviny se rozkládaly, kam jen oko dohlédlo, a zřejmě to byla jediná věc v Evropě, které se válka nedotkla. Bylo tu překrásně, začínala jsem chápat, proč se sem Stuart vrátil, když byl na dně. A najednou jsem sama sobě dovolila, aby se mi po něm zastesklo, a to mnohem víc než za hodně dlouhou dobu.

Když jsem vystoupila z vlaku, stesk jsem ze sebe setřásla. Tenhle víkend patří mé sestře a Henrymu, nemá nic společného se mnou a Stuartem. Lev mě přijel vyzvednout velkým černým autem Henryho matky a Moritz si na krátkou cestu do jejího domu sedl se mnou dozadu.

„Vážně už je dost starý, aby řídil tuhle věc?“ zeptala jsem se Moritze. Nemohla jsem nějak uvěřit tomu, že můj starší synovec je už téměř muž, i když to tak bylo. Vypadal na to. A jel velmi pomalu, jako bych ho znervózňovala.

„Tante, i já už jsem skoro dost starý,“ řekl Moritz. Začínal mutovat, což mi připomnělo, že ve třinácti je právě tak na pomezí dětství a dospělosti.

„V žádném případě,“ pročísla jsem mu vlasy. „Ty nikdy nezestárneš.“

Zasmál se a zeptal se mě, jestli jsem cvičila skladby na svatbu. „To doufám,“ ozval se zepředu Lev. „Matka je pěkně nervózní, aby se něco nepokazilo.“

Julie měla prosté přání. Chtěla, abych zahrála svatební pochod z Wagnerova Lohengrina, zatímco ji Lev a Moritz povedou uličkou. Vždycky si představovala, že jí ten pochod budou hrát na svatbě, ale když si v Berlíně brala Friedricha, nedošlo k tomu. Řekla jsem Julii, že jí zahraju cokoliv, nevyprávěla jsem jí nic o tom, že Wagner byl známý svými antisemitskými názory. Herr Fruchtenwalder nám kvůli tomu jeho díla nikdy neukládal. Julie o tom neměla ani potuchy a mně by připadalo hloupé jí to říct a zničit její svatební sen. Zahraju, co bude chtít. Z celého srdce jsem své sestře přála štěstí a dlouhé a láskou naplněné manželství s Henrym.

„Jasně že jsem cvičila,“ řekla jsem Levovi a Moritzovi. Ale byla to lež. Necvičila jsem vůbec. Obvykle jsem cvičila až příliš, dokud jsem hudbou přímo nedýchala a nemusela nad notami vůbec přemýšlet. Ale nebylo to tím, že bych nechtěla cvičit nebo se o to nepokoušela. Prostě jsem nemohla. Minulý týden jsem stála ve zkušebně s prsty zamrzlými na krku houslí. Odmítaly se hnout. Ale přičetla jsem to vyčerpání. A skladba je koneckonců snadná. Dopadne to dobře. Nepotřebuju cvičit. Opravdu ne. „Já a moje housle,“ řekla jsem chlapcům, „jsme to poslední, kvůli čemu by si vaše matka měla dělat starosti.“

* * *

Jaká lež to byla, mi došlo, když jsem následujícího odpoledne stála s houslemi za řadou skládacích židlí u treláže s popínavou růží. Byla jsem nervózní a ruce se mi třásly, což se mi nestávalo ani před velikým publikem ve Vídni. Připadala jsem si hloupě: budu hrát před sotva třiceti lidmi, rodinou a přáteli, prostinkou skladbu. Znovu jsem se pokusila projít si prstoklad aspoň bez zvuku, ale prsty se ani nehnuly. Měla jsem Julii navrhnout jinou skladbu, třeba Mendelssohnův Svatební pochod. Ale Julie měla tak určitou představu - v Německu jí pochod z Lohengrina nikdo nezahrál, tentokrát se jí to musí vyplnit. Co by dělala, kdybych zahrála něco jiného? Jak ji znám, nejspíš by všecko zarazila a začala na mě křičet - celá svatba by byla zkažená. Musela jsem zahrát přesně to, co si přála. Zahraju to. Je to jen jedna skladba. Jedna jednoduchá skladba.

„Už jdou,“ zašeptala mi Henryho matka. Měla laskavý obličej a rusé vlasy protkané šedinami. Při pohledu na ni mne napadlo, že se dívám na Henryho v budoucnosti. Zdvihla jsem housle, položila prsty na hmatník a zhluboka se nadechla. To zvládnu. Je to jedna skladba. Ruce se mi ale třásly tak strašně moc, že jsem skoro neudržela housle pod bradou. Co se to se mnou děje? „Začněte, drahoušku,“ pobídla mě Henryho matka.

Julie se vynořila zpoza rohu, po jednom boku jí kráčel Moritz, po druhém Lev. Měli na sobě obleky krémové barvy a vypadali překvapivě dospěle. I Juliiny šaty byly krémové, protože jak řekla, to se na druhou svatbu hodí víc než bílá - ačkoli nikdo jiný se nad tím nejspíš nepozastavoval. Všichni tři se zastavili a zadívali se na mne s očekáváním. Julie se usmála.

Zvedla jsem smyčec a stále jsem nedokázala začít hrát. Julie na mne kývla, jako by říkala, no tak, jsem připravená. A když jsem stále nehrála, s očekáváním upřela zrak na Henryho, který už stál vepředu s oddávajícím a čekal na ni.

„No tak,“ Henryho matka mne dloubla do lokte. „Čeká se jen na vás, drahoušku.“

Stále jsem se třásla. Ale já to zvládnu. Zvládnu to. Musím. Ozval se první nejistý tón, ale ozval se. Všichni naráz vydechli a probrali se z ustrnutí a Julie plula směrem k Henrymu. Pohybovala jsem smyčcem, ale stálo mě to nesmírné úsilí, jako by se má ruka pohybovala tam a zpět korytem hustého bahna. Hrála jsem s otevřenýma očima, nutila jsem ze sebe skladbu násilím tón po tónu. Třásla jsem se, potila se a plakala.

Zahraj něco německého. Hraj jako o život.

A najednou už to nebyl sen, ale vzpomínka jasná jako blesk: příslušník SA mi drží u hlavy zbraň a říká, abych hrála, abych zahrála něco německého a hrála jako o život.

Hanna, 1936

Milovat Maxe byl v nastalé situaci zločin, ale mně to bylo jedno. Každý polibek, každý dotyk, které jsme si vyměnili, byly proti zákonu. Toužila jsem po něm o to víc. Jen jsem ho ještě víc milovala.

Johann říkal, že si musíme dávat pozor, pokud by se někdo dovtípil, že jsme stále spolu, může nás udat, a oba dva nás zatknou. Ale nemohla jsem být bez Maxe jen proto, že Hitler to tak chce. Hitler mne už oloupil o orchestr. A Herr Fruchtenwaldera vyhodili po zavedení Norimberských zákonů, takže už jsem ani nechodila k němu na hodiny. Měla jsem jen Maxe. A dopis, který přišel od filharmonie v Holandsku. Doslechli se o konkurzu v Berlíně a pořád přijímali Židy. Čekala jsem, až mi bude uděleno vízum, a držela se té naděje jako klíště. Johann měl na velvyslanectví kontakty skrz právnickou firmu a snažil se zajistit vízum pro mě i pro Maxe.

Do té doby jsme se s Maxem nemohli ukazovat na veřejnosti. Plížila jsem se k němu do knihkupectví kolem večeře, když na ulicích bylo prázdno, jako nějaký zločinec, který ho jde okrást. Pak jsem se schovala u Maxe v bytě a odcházela brzy ráno, když byly ulice a obchody také prázdné.

Čas mi v té době utíkal pomalu. K tomu jsem v obchodě nemohla skoro cvičit, leda v noci, kdy křesťanský pekař odvedle spal, a ne příliš nahlas - nechtěli jsme, aby nás slyšel a začal se moc vyptávat. Nemělo to valný smysl, jelikož mne slyšel hrát, už než byly přijaty Norimberské zákony, ale nyní se zdálo, že se všichni víc ptají a víc se rozhlížejí kolem sebe. Nebylo možné být Žid a v klidu se pohybovat po Gutenstatu, chodit po obchodech a hledět si svého. Vlastně teď v Německu nebylo možné být Žid a dělat cokoli.

V létě se v Berlíně konaly olympijské hry. Na jaře jako by se situace zlepšila, jako záblesk naděje v jinak temném roce. Hitler nechtěl riskovat, že o olympijské hry přijde, rozvolnil proto na chvíli pravidla. Méně se zatýkalo. Lidé krotili svou očividnou nenávist vůči Židům. Po městě bylo méně nápisů ŽIDÉ ZDE NEJSOU VÍTÁNI. Lidé si přestali neustále salutovat na pozdrav. A mně přišlo, že se zase mohu nadechnout.

Johann získal skrz svou firmu lístky na běžecké disciplíny, ale Elsa nechtěla odejít od dětí, a tak Johann pozval Maxe. „A co kdybychom jim holčičky pohlídali?“ navrhla jsem mu. „Nech jít Elsu, ať jsou taky jednou s Johannem jen sami dva.“ Návrh se setkal s nadšením na všech stranách a s Maxem jsme se stali chůvami na celý jeden víkend, kdy budou Johann s Elsou ve městě.

Pozorovala jsem, jak si Max hraje na zemi s Emílií. Dlouhé tělo měl natažené na zemi a Emílie ho krmila pomyslnými koláčky a napájela pomyslným čajem z hrníčku pro panenky. Pil čaj, říkal, jak je lahodný, a přidržoval Grácii za ruku, když se batolila po místnosti. Všiml si, že se na něj dívám. Usmáli jsme se na sebe. Chtěla jsem, abychom tohle jednou zažívali s vlastními dětmi. Poprvé v životě mi došlo, že potřebuji víc než jen housle. Že chci víc, s Maxem.

Bylo krásné letní odpoledne, a když se Grácie prospala, rozhodli jsme se s Maxem, že vezmeme děti na procházku do parku, kde budou moct pobíhat a hrát si. O něčem takovém bychom ještě před pár měsíci ani neuvažovali, ale celý svět teď sledoval olympiádu v Berlíně a nám se nemohlo nic stát. Všichni se chovali výborně, dokonce i Hitler.

Kdo by si všímal Židovky, která jde po ulici s mužem, kterého miluje, drží ho za ruku a doprovází dvě malé holčičky? Kdo by se zajímal?

Ale za týden olympijské hry skončily a já zase v Maxově knihkupectví tiše cvičila na housle. Neměla jsem už žádnou výuku a nebylo jasné, kdy dostanu vízum do Holandska. Věděla jsem jen jedno: že musím dál hrát. Hrát znamenalo dýchat. Mé housle jsou život.

Náhle se ozvalo zaklepání na dveře. Zarazila jsem se uprostřed tónu a ruka se smyčcem mi na okamžik ustrnula ve vzduchu, než jsem housle opatrně položila do pouzdra.

Další zaklepání. Tentokrát spíš zabušení. Hlasité, naléhavé, a už i na sklo. „Öffne die Tür!“ Řvali na nás, ať otevřeme dveře.

Začala jsem se třást po celém těle. Podívala jsem se na Maxe, který dosud seděl za pultem, ale teď vyskočil a rozběhl se do zadní části obchodu a začal odstrkovat polici s knihami.

„Co to děláš?“ zasyčela jsem a doběhla k němu.

„Musíme jít,“ řekl. „Hned.“ Ztěžka dýchal a stále sunul polici stranou, dokud se neobjevila skříň. Na dveřní úchytce visel pokroucený nápis ACHTUNG! Tady schovával zakázané knihy?

„Nemůžeme se schovat ve skříni s knihami,“ řekla jsem. „Našli by nás i knihy a ocitl by ses v ještě větší šlamastyce.“

Vyndal klíč a odemkl dveře. „Musíme jít,“ řekl.

Bušení zesilovalo, řvaní také. Podle zvuku začali do dveří kopat. Cítila jsem, jak se zdi otřásají a dveře pohybují v pantech. Každou chvíli je vykopnou. „Hanno,“ řekl Max, „půjdeme do skříně a co nejrychleji poběžíme.“ Byl tak vyděšený, že mluvil nesmysly. „Ve skříni budeme v bezpečí.“

Dveře se otřásly a zapadly zase zpět. Kopali a řvali a dveře se otřásaly čím dál víc.

Oba nás zatknou, možná zabijí A mně to bylo tak dokonale jasné, že to vědomí splynulo s mým tělem, jako se mi to stávalo s hudbou, když moje prsty objímaly hmatník, aniž bych musela nad jejich pohyby jakkoli uvažovat. Tohle byl Chopinův Smuteční pochod, jeho b-moll mi rezonovalo mozkem. Třásla jsem se, zcela paralyzovaná. Nemohla jsem se pohnout.

Max mě popadl za ruku a vtáhl mě do skříně. Když se chystal zavřít dveře, vzpomněla jsem si: housle zůstaly v pouzdře! Nemohla jsem je tam nechat, SA by je ukradla. „Počkej!“ vytrhla jsem se mu ze sevření. „Musím vzít housle.“

„Hanno, ne!“ vykřikl Max. Ale já běžela od něj k houslím.

Zrovna když jsem popadla pouzdro, vstupní dveře povolily a muži se vevalili dovnitř. Byli jen čtyři - jak to, že to znělo, jako by jich bylo bůhvíkolik? Ale na takové úvahy jsem měla jen vteřinu, než se chopili mne i Maxe.

„Jste zatčeni,“ řekli, „za porušení zákona o ochraně německé krve a německé cti.“

Hanna, 1953

Než Julie a Henry složili manželský slib, vrátila se mi většina vzpomínek. Ne všechny, ne celých deset let za deset minut. Ale záblesky, které se daly složit jako kousky Moritzovy staré skládačky, takže jsem celkový obraz viděla dost jasně.

Max i já jsme byli toho večera roku 1936 zatčeni a já si přitom tiskla k hrudi housle. Na stanici po mně chtěli, abych zahrála, a pak mě oddělili od ostatních a posadili do vlaku. Uvěznili mě a odvezli do koncentračního tábora. Pak do dalšího. Ale dokonce i nacisté milovali mé housle. A protože si mé hry cenili, nikdy jsem nebyla nucena pracovat ani živořit. Housle mi zachránily život.

Adelle měla pravdu. Hrála jsem v malém orchestru, byla jsem nucena tam hrát, byla jsem tam držena proti své vůli, a přece jsem byla ušetřena smrti a hladu. Hrála jsem a hrála a hrála. Mé housle byly můj dech, můj život a světlo dokonce i v té strašlivé temnotě.

Sedím na zemi a tisknu si pěsti do pevně zavřených očí, nechci se rozpomínat na všechny ty strašné věci: ohavné zvuky, křik a zápach hořícího masa, popel, který se snášel z komína krematoria nedaleko baráků, ve kterých spal orchestr v podivném, chatrném bezpečí.

Ale teď už na to nemohu zapomenout. Ať se snažím sebevíc, nemohu svou mysl přimět, aby vymazala obrazy, jež ke mně přicházejí, odvíjejí se v mé hlavě jako film, který nikdy neskončí, nikdy se nezastaví.

Žaludek mi svírá vina, která je mi známá i nová současně: nenáviděla jsem své vězení, ale i tak jedna moje část dál prožívala radost z hudby, přestože nás nacisté nutili hrát, co a kdy chtěli oni. Přemýšlela jsem o tom, jak Adelle řekla, že nenáviděla ženy z orchestru: mé překrásné kučery, když sama byla oholená, to, že já mám dost jídla, když ona hladověla. Teď se také nenávidím. Hrála jsem a hrála a zavírala jsem oči a cítila stejnou vášeň jako vždycky, když hraji, i když jiní Židé, kteří se ode mě nijak nelišili, umírali hladem a byli vražděni všude kolem mě. A tuto pravdu má mysl pohřbila nejhlouběji. Copak jsem se nějak zvlášť lišila od nacistů?

Takové to bylo až do úplného konce, až do posledního dne, kdy jsem sama taky skoro umřela. Vzpomínka ke mně přichází v dalším záblesku, zrovna ve chvíli, kdy si Julie a Henry říkají své ano a všichni jim tleskají.

Stráže nás nechaly nastoupit do řady, všechny ženy z orchestru. Bylo nás osm: tři houslistky, tři violistky, cellistka a basistka. Řekli, abychom si vzaly nástroje, postavily se ke zdi a otočily se k nim zády. Byla to popravčí četa. Chystali se nás zastřelit.

Držela jsem v jedné ruce housle, ve druhé ruku cellistky. Zemřu. Všechny ty roky jsem hrála a hrála a říkala si, že aspoň cvičím, abych z toho nevyšla a mohla dál hrát, až skončí válka. Našla jsem naději, zatímco ostatní trpěli. Možná si zasloužím zemřít.

A pak někde začal zvonit zvon. Lidé křičí?

Nebo brečí? Nebo se raduji? Už jsem nedokázala rozlišit mezi štěstím a smutkem.

Vojáci sklonili zbraně. Brána se otevřela. Tábor byl osvobozen.

* * *

Následující události si stále nevybavuji zřetelně. Nakonec se mi nějak podařilo dostat se do Gutenstatu, aspoň tolik si vybavuji. Viděla jsem, že všechno je pryč. Šla jsem a šla, až jsem doklopýtala na pole. Nakonec jsem si lehla, přitiskla si housle k tělu, zavřela jsem oči a přála jsem si umřít, přála jsem si, abych byla raději umřela. A pak, když jsem usnula, má mysl všechny zážitky z tábora pohřbila hluboko v sobě.

Když jsem procitla, obloha byla černá. Miliony hvězd mi zářily nad hlavou. Ta noc byly diamanty a Beethovenův Houslový koncert D dur.

„Jste v pořádku?“ Asi hodinu po obřadu ke mně přistoupí Henry. Na oslavě hraje kapela, všichni tancují a smějí se v zahradě, zatímco já sedím na zemi, tisknu si housle k tělu a zády se opírám o treláž. Sedím tu od chvíle, kdy jsem dohrála pochod z Lohengrina. Henry se posadí na zem vedle mne a povolí si kravatu. „Co děláte na té zemi - a takhle sama? Vsadím se, že Moritz si s vámi chce zatančit.“

„Všechno je to pravda,“ zašeptám. „Vzpomněla jsem si. Svatební pochod… Wagner. To jsem hrála, když mi řekli, ať zahraju něco německého. Zachránil mi život…“ Ale víc už mu povědět nedokážu. Nechci nic z toho říkat nahlas a rozhodně jim nechci těmi strašlivými vzpomínkami zkazit svatbu.

„Takže jste si přece vzpomněla?“ Překvapením nebo radostí zvýší hlas. Přikývnu. Vím, kde jsem byla, co se mi dělo. Válce jsem neunikla. Jen jsem ji zablokovala, jak se z ní má mysl pokoušela zotavit. „Takže Adelle měla pravdu?“ Zní překvapeně. Zřejmě tomu sám nevěřil. „Opravdu jste s ní byla v táboře?“

„Myslím, že ano,“ zašeptám. Kéž by to nebyla pravda. Nechci být oběť jako Adelle. Chci být první houslistka, nebojácná, vášnivá a odvážná. Ale co o mně vypovídá, že jsem hrála pro SA, když mi to přikázali, a do toho vraždili a mučili jiné Židy kolem, a já neudělala nic, abych jim v tom zabránila? A pak jsem to všechno na mnoho let vytěsnila a přesvědčila samu sebe, že válka nikdy nebyla a já během ní neexistovala? „Okolo mě zabíjeli lidi. A já jsem jen… jen jsem hrála na housle. A pak jsem zapomněla,“ konečně jsem řekla. „Všichni ti lidé. Měla jsem něco udělat, abych jim pomohla.“

Henry mě laskavě poplácá po ruce a podívá se na Julii, která tancuje s Levem. „Co byste byla mohla dělat? I vy jste byla vězeň. Vaše housle vás zachránily. Díkybohu za váš talent, jinak byste tu dnes neseděla.“ Stiskne mi ruku.

Ale Henryho slova mi znějí bezobsažně. „Zavraždili tolik lidí,“ říkám. „A já pro ně hrála. Svůj talent jsem poskytovala jim. Možná bych měla přestat hrát.“ To by bylo správné, pokání. Trest. Mohu zůstat tady s Julií a Henrym a chlapci. Zapomenout na Stuarta a Ameriku. I na Vídeň.

„A proč byste to proboha dělala?“ ptá se Henry. „Jste neuvěřitelně nadaná. Od války jste dosáhla úžasných věcí. A Julie mi řekla, že máte novou příležitost v Americe.“

„Ale to si nezasloužím,“ odpovídám.

„Máte naprostou pravdu,“ míní Henry. „Nezasloužila jste si nic z toho, co se vám stalo. Ale stalo se, a vy jste dělala, co jste musela, abyste si zachránila život. A povězte mi, co dobrého by vám přineslo, kdybyste teď přestala hrát?“

„Cítím se jako monstrum,“ říkám Henrymu.

„Ne,“ on na to. „Vy jste přeživší.“

Max, 1937- 1938

Všechno, co se stalo, kladl Max za vinu sobě. Kéž by byl Hannu vzal do skříně dřív, o celé dny, týdny nebo měsíce. Mohl jí vymluvit hraní v orchestru nebo pokusy o získání víza. Mohl to celé vysvětlit Johannovi, kdyby opravdu chtěl. Místo toho bláhově věřil, že prostě a jednoduše zajdou do skříně, až přijde čas. A teď byla Hanna pryč. Nezachránil ji a kladl si to za vinu.

SA ho propustila po několika týdnech ve vězení. Křesťanský knihkupec jim byl k ničemu, dokonce i takový, který se zamiloval do Židovky. (Naštěstí nevěděli nic o Feinsteinových ani o Martě a Davidovi.) Max si odtamtud odnesl pár modřin, ale hlavně zlomenou duši. Drtilo ho vědomí, že Hanně nedokázal zajistit bezpečí. Přemáhalo ho tolik, že nemohl ani pořádně dýchat. Když vyklopýtal na silnici a vydal se na vlak, lapal po vzduchu a plakal.

Ve stejném stavu se dostavil k Else a Johannovi. Plakal, přerývaně dýchal, na oku měl temně rudý monokl a na nose zaschlou krev, jak ho jeden člen SA mlátil a přitom ho nazýval zrádcem vlasti. Elsa otevřela dveře, a když ho uviděla, dala si ruku před ústa a zavzlykala. „Hanna je pryč,“ řekl Max. „Je pryč.“

Johann ho odvedl do domu, Elsa přinesla žínku namočenou v teplé vodě, aby mu otřela obličej, a na jeho monokl přiložila kus masa. Cítil se kvůli tomu trapně, maso začínalo být vzácné, ale Elsa trvala na svém a dělalo mu to tak dobře, že nedokázal odmítnout.

„Pustili tě,“ řekla Elsa s nadějí v hlase. „Třeba pustí i Hannu?“

Možná měla Elsa pravdu. Poprvé od zatčení pocítil, jak mu do plic proudí vzduch. V jiné době - viděl to přece na vlastní oči - je Hanna v bezpečí, jen si nepamatuje několik let. Třeba se k němu vrátí a on ji odvede do skříně? Třeba ještě není pozdě?

Čekal celé dny, týdny, posléze měsíce. Psal na SA, do Říšského sněmu, snažil se získat o Hanně nějaké informace, ale vyneslo mu to jen opětovné zatčení. Ale proč to byl zločin, že ji miluje a chce, aby byla v bezpečí?

Po dalších několika týdnech strávených ve vězení ho propustili a řekli mu, že příště už takové štěstí mít nebude.

Max zaslechl řinkot tříštícího se skla a pak ucítil kouř. Nejdřív jen slabě, jako ze zapálené cigarety na ulici. Rychle však zesílil a nos mu zaplnil štiplavý pach spáleniny. Dole viděl, že výlohou knihkupectví proletěla cihla - přečetl nápis Judenliebhaber. Milovník Židů. Ale byla to zápalná bomba, která způsobila požár - plamen rychlostí blesku přeskakoval na další a další knihy.

Kde pálí knihy, tam lidi také pálí nakonec.

Knihy začaly hořet, celý obchod hořel. On také shoří, pokud tu zůstane. I skříň. Co se stane se skříní?

Na okamžik zaváhal, pak se rozhodl. Pokud neodejde teď, nemuselo by se mu podařit odejít vůbec. A pokud budoucnost, kterou viděl, je skutečná, Hanna je tam naživu a v pořádku.

Otevřel dveře do skříně a rozběhl se, jak nejrychleji dokázal, rychleji, než vůbec kdy běžel.

Hanna, 1958

Poprvé jsem na housle hrála v šesti letech. Odjakživa byly mou nedílnou součástí, další končetina, která je nutná a zdravá pro každodenní život. Housle spojují mou minulost s přítomností, sny se skutečností. Prsty se čile pohybují po strunách, mysl zapomíná na vše, co jsem ztratila, co jsem si představovala. Jedině hudba je můj stálý společník. Nic než hudba. Ani Stuart. Ani Max. Ani přítomnost. Ani minulost.

„Hanno,“ přeruší mne Stuart. Napsala jsem si datum 6. listopadu 1958 tužkou na noty, abych věděla, že je to skutečnost, abych nezapomněla. Dělám to tak každý den od doby, co jsem žila s Julií v Londýně. Někdy zapomínám, jak jsem stará, ale moje prsty nezapomínají a nepohybují se už tak hbitě jako dřív. Klouby mi občas otečou, takže si na ně musím dávat pytlíky s ledem, když po cvičení přijdu domů. Schovávám je před Stuartem jako spoustu dalších věcí.

Dnes, jako každý den po zkoušce, pokračuju ve cvičení v sousední budově konzervatoře. Orchestr se na jaře opět vydá na turné. Tentokrát pojedeme do Evropy a budeme hrát Bacha, Vivaldiho a Holsta. V Londýně, Paříži, v Berlíně. Jako první houslistka musím zahrát všechno správně, dokonale. Znám všechno, ale to nestačí. Musím hudbou doslova dýchat. Musí se mi vpít do kůže, do paměti, abych ji už nikdy nemohla zapomenout, jako sladký parfém, který se nevytrácí a zachvacuje smysly.

Když vejde Stuart, opřu housle o kolena a usměju se na něj. Drahý, laskavý Stuart mne před pěti lety přivedl k orchestru. Je o deset let starší a ze srdce rád by si mne vzal. To mi řekl při nejedné příležitosti. Ale já se vždy zasměju a předstírám, že si myslím, že žertuje, přestože oba dva víme, že to žádný žert není. Jsi stará duše, řekl mi jednou, jako by se snažil vysvětlit věkový rozdíl mezi námi. A tehdy jsem si pomyslela: třeba mě Stuart opravdu zná?

„Hanno,“ řekne teď. „Někdo tě hledá, říká, že je tvůj přítel.“

Můj život v New York City je bublina. Zkouška a cvičení. Žiji sama v jednopokojovém bytě v Greenwich Village, a i když mám kamarádské vztahy skoro se všemi z orchestru, nikoho bych neoznačila za přítele. Pouze Stuarta. A to jen proto, že si myslí, že mě miluje, že mi rozumí. „To musí být nějaký omyl,“ odpovím a zvedám housle k bradě.

„Není to omyl,“ pronese Stuart. „Ptal se po Hanně. Po ‚dívce, která hraje na housle jako oheň‘.“ Stuart se zasměje. Kolem očí se mu udělají vrásky. Výstižný popis ho pobavil a zároveň udivil.

Ale když se na něj podívám, oči mu potemní, jako by pochopil, jako by až teď po všech těch letech skutečně pochopil, že opravdu existuje jiný muž, kterého miluji a kterému dám vždycky znovu přednost.

Vyjdu před konzervatoř, a pořád držím housle. Na ulici panuje čilý ruch, chodník je přeplněný, jak tomu na Manhattanu bývá v každou denní dobu. Ale stojí tu jeden muž, obličej má přitištěný na sklo a hledá mě. Vím, že je to on, a přesto tomu nedokážu uvěřit. Už je to tak dávno.

„Maxi,“ zavolám na něj a on se otočí. Rozeběhne se ke mně.

„Hanno.“ Obejme mě a i po tak dlouhé době poznávám jeho objetí a cítím se v něm dobře a bezpečně. Chci ho nenávidět za to, že mne znovu a znovu opouštěl. Ale nemohu. Jsem prostě šťastná, že tu je.

Odtáhnu se, abych si ho prohlédla. Položím mu dlaň na tvář. Vypadá úplně stejně jako v Paříži a poslední večer v Gutenstatu. Stále působí tak mladě a je tak pohledný. Ani trošičku se nezměnil. Zastydím se za stříbrné prameny vlasů, kterých je každým dnem víc než mých kučer původní barvy, a za vrásky kolem očí. Ale Max se na mě dívá a nic z toho jako by neviděl. „Jsi naživu,“ řekne německy. „A jsi tak krásná.“ Něžně mi přejede palcem po tváři.

Mám pocit, že někde za námi je Stuart, že se dívá skrz sklo. Otočím se, ale nikdo tam není. „Pojďme ke mně domů,“ řeknu Maxovi německy. Německá slova mi vycházejí ze rtů rychle a snadno, jako voda, když se otevře kohoutek. Vzduch je studený. Nechala jsem kabát na konzervatoři, ale sotva to postřehnu. Max mne bere za ruku a společně kráčíme po rušném ranním Manhattanu. Všechno kolem mizí, zůstává jen on.

Mám na Maxe tolik otázek: kde byl, co dělal… Proč byl tak dlouho pryč, a jak to, že se za ta léta vůbec nezměnil. Vyhrnou se ze mě jako příval, hned jak otevřu dveře od bytu a rozsvítím.

„Máš tu moc pěkný byt,“ řekne Max, rozhlíží se kolem a mých otázek si nevšímá. Nakloní se, políbí mne na ústa, a když pocítím chuť jeho rtů na svých, nedokážu už myslet na nic než na něj, na to, že je tady, a já jsem tak zase úplná.

Vezme mou hlavu do svých dlaní a přitiskne se čelem k mému. „Je mi to tak líto. Tak moc líto.“ Může se omlouvat za tucet věcí, za to, že zase zmizel, že byl pryč tak dlouho, že nenapsal ani nezavolal, za jiné ženy, s nimiž v té době určitě byl. Ale to, co nakonec řekne, mě překvapí: „Je mi tak líto, že jsem tě v Německu nezachránil, měl jsem tě zachránit.“

„Maxi.“ Položím mu prst na ústa, aby se přestal omlouvat. „Zachránila jsem se sama.“ A jak to řekl Henry? Jsem přeživší. V dalších letech jsem si vzpomněla na další věci, které mne stále pronásledují. A nikdy nepřestanou. Ale podařilo se mi vypořádat se s tím, co se mi stalo a co jsem v té době dělala. To hraní na housle, můj oheň, jak tomu vždycky říkal Max, mne zachránilo. Začala jsem věřit, že Henry má pravdu. Že jsem jen dělala, co jsem mohla - a co jsem musela - abych přežila.

„Už nikdy tě neopustím,“ řekne Max a drží mě v náručí. Přitáhne si mě k sobě. „Nikdy.“ A možná jsem pořád naivní, ale řekl to tak pevně, že mu skutečně, úplně věřím.

Odvádím Maxe do ložnice. Rozepíná mi halenku. Moje tělo mě přivádí do rozpaků. Změnilo se od té doby, co jsme se viděli naposledy, velmi se změnilo od těch časů, kdy jsem byla mladá dívka v Gutenstatu. Mám kulatější boky, vystouplejší břicho. Ale Max si ničeho z toho nevšímá. „Stále voníš po kalafuně,“ zašeptá mi do ucha a pak mne pomalu zlíbá od krku k lýtkům a zpět.

Milujeme se pomalu, sladce. Naše těla se pohybují v dokonalém souladu. Poté mu ležím v náručí a šeptáme si. Povím mu o všem, co zmeškal, o všem, co jsem dělala: o všech orchestrech a všech sólech. O Julii a Henrym. O svých synovcích, kteří jsou už velcí. Vynechám jen Stuarta. Ne že bych se bála, že by se Max zlobil, prostě jen nevím, jak vlastně Stuarta popsat. Tady v New Yorku jsme jen přátelé, ale někdy, některé noci, když se navzájem potřebujeme, jsme něco víc.

„Co jsi celá ta léta dělal?“ zeptám se ho.

Políbí mě do vlasů. „Kdybych ti to řekl, nevěřila bys mi.“

„Tak to zkus,“ žádám ho.

„No…“ začne. „Já… ztratil jsem řadu let. Skočil jsem v čase. Jednu chvíli byl rok 1938 a pak… jaký rok je teď?“

„6. listopadu 1958,“ vybavuji si datum, které jsem si jen před pár hodinami napsala na okraj not.

„Nejspíš si myslíš, že jsem se zbláznil,“ řekne Max.

„Ne,“ odpovím. „To si vůbec nemyslím. U mě to bylo… trauma. Vytěsnila jsem ho.“ Vysvětluju mu to tak, jak jsem to už tolikrát vysvětlovala sama sobě. „Tobě se to stalo taky? Stalo se ti něco hrozného?“

„Ano,“ odpoví Max. „Myslel jsem, že jsem tě ztratil navždycky.“

„Ne,“ řeknu mu. „Jsem přímo tady.“ Přitisknu se k němu celým tělem, přitulím se, propletu nohy s jeho, jak jsme to dělali tolikrát, tolik nocí. Začátky našeho vztahu jsou tak vzdálené, a přece jako by to bylo včera.

„Jsem tak unavený,“ řekne Max.

Je teprve odpoledne a já nejsem unavená vůbec, ale nechce se mi vstát z postele, odejít od něj, a tak mu řeknu, že se můžeme prospat, pokud chce.

„Miluju tě, Hanno Ginsbergová,“ řekne Max pomalu, trochu zastřeným hlasem.

„Taky tě miluju,“ odpovím.

„Nechtěla bys mi něco zahrát? Co jsi to hrála ten večer, kdy jsme se zasnoubili?“

„Brahmsův houslový koncert. Jeho milostnou píseň pro Claru Schumannovou.“ Ten večer si pamatuju přesně. Tehdy bylo všechno ještě možné a naplněné nadějí. Tehdy jsem myslela, že s Maxem budeme navždy spolu, nebude to neopětovaná láska, o jaké napsal svou píseň Brahms.

Políbím ho na hruď v místě, kde je srdce, cítím, jak mi pomalu tepe pod rty, a pak vstanu z postele, dojdu si do koupelny pro župan a chopím se houslí.

Stoupnu si k nohám postele, zavřu oči a začnu hrát: Brahmsova skladba, kterou jsem hrála tehdy u krbu u Johanna a Elsy, je v mé duši a v mém srdci a tryská mi z prstů jako déšť z bouřkového mraku, náhle a divoce.

Když dohraju, třesu se po celém těle a otevřu oči. „Líbilo se ti to?“ zeptám se ho a sotva popadám dech. Max neodpovídá. Otočím se, abych se podívala, jestli usnul. Hlavu má otočenou ke straně a trochu krvácí z nosu. Odložím housle a doběhnu do koupelny pro žínku.

„Maxi, jsi v pořádku?“ posadím se vedle něj na postel a otírám mu krev. Neodpovídá a já ho popadnu za ramena a snažím se ho jemným třesením probudit. Ale ramena má ochablá a kůži na dotyk chladnou. „Maxi?“

Položím mu hlavu na hrudník. Tam, kde před deseti minutami bilo srdce pod mými rty, je naprosté ticho.

Hanna, 1959

Koncertní síň v Berlíně byla po válce znovu vybudována, a zatímco se všichni v orchestru rozplývají nadšením nad její nádherou, mně se na ní zdá být všechno špatně, nepřipadá mi ani zdaleka tak krásná jako tehdy. Jsem ale ze skupiny jediná rodilá Němka, jediná, koho sem zayde přivedl jako malou holku, aby si poslechla filharmonii.

Berlín je vůbec úplně jiný, všechno je tak nové, že mám problémy se zorientovat v místech, kde jsem jako malá chodila, která jsem znala a milovala. Ale přinutím se tam znovu zajít, sama. Oddělím se od orchestru, který se vydává prohlédnout si památky a muzea, a o samotě stoupám po povědomých i zapomenutých schůdcích vlastní minulosti.

Pozvala jsem sestru Luisu a jeptišky na dnešní koncert. Přijde také Elsa a Grácie. Po představení máme s Elsou v plánu zajít na večeři. Mnohokrát jsem se Else pokusila napsat o Maxovi, povědět jí, co se stalo, ale pokaždé, když jsem začala psát, zdálo se mi to špatně, bylo to zmatené a neuvěřitelné. Dnes s ní budu mluvit osobně a těším se na tu úlevu, že budu moct mluvit o Maxovi s někým, kdo ho také znal a měl rád, a současně se děsím toho, že Else způsobím ještě větší smutek.

Dnes je to necelých pět měsíců od Maxovy smrti a já se s ní dosud nevyrovnala. Doktor v nemocnici Mount Sinai mi sdělil, že Max nejspíš zemřel v důsledku těžké mrtvice, což je pro někoho v jeho věku velmi neobvyklé. Zeptal se, jestli znám jeho osobní a rodinnou anamnézu. Max jen vypadal mladě, řekla jsem doktorovi. Ale ve skutečnosti mu bylo přes čtyřicet jako mně. Pokud šlo o rodinu, věděla jsem jen to, co mi řekl: že jeho otec zemřel také poměrně mladý, zničehonic, uprostřed rozhovoru se zákazníkem v knihkupectví. A že jeho matka zemřela na jakousi nemoc v ještě mladším věku. Příliš záhy. Ve špatnou dobu. A pak se to stalo i Maxovi. To byla jeho anamnéza a jeho osud. Připadlo mi strašně kruté, že se Max konečně vrátil, a pak byl najednou pryč - nadobro.

Několik měsíců jsem po Maxovi truchlila, aniž bych co dala najevo. Nikomu jsem o jeho smrti ani neřekla, s nikým jsem to neprobírala. Ponořila jsem se do cvičení, do své hry na housle. Ale pak, když jsem večer uléhala, všechno se začalo zas vracet. Vědomí, že je mrtvý, opravdu mrtvý a už nikdy mi nevpadne do života, jak se mu zamane, už mě nikdy neopustí s bolavou hlavou, tělem i duší. Ale cítila jsem i podivnou úlevu, že už nemusím jen čekat a doufat, až se zas jednoho dne objeví.

Henry a Julie před měsícem přiletěli přes oceán (poprvé!) na návštěvu do New Yorku. Lev a Moritz chodí na univerzitu. A když jsme se setkali tváří v tvář, nemohla jsem si pomoct a všechno to o Maxovi ze mě vyletělo. Poprvé jsem to vyslovila nahlas a zvláštním způsobem se mi udělalo lépe. Bylo to venku, venku z mé hlavy. Skutečná, vyslovená pravda. Max je mrtvý.

Henry řekl, že ho má ztráta velmi mrzí. A Julie se chvíli kousala do rtu a pak řekla „No, kdyby ses na to chtěla podívat z té lepší stránky, jsi teď svobodná. Můžeš milovat někoho jiného. Co třeba toho pohledného, elegantního Stuarta? Vždycky jsem si myslela, že skončíš s ním.“

„Zlatíčko,“ řekl Henry a poplácal Julii po noze. „Teď možná ještě není ta chvíle…“

Julie se omluvila, že nechtěla být krutá. Líbilo se mi, jak se Henryho vlivem stala mírnější. Vlastně jsem ji vdanou za Henryho měla o moc radši, než když byla vdaná za Friedricha. „Jsem moc ráda, že jste se vy dva potkali,“ řekla jsem.

„Vidíš,“ na to Julie. „Přesně to jsem měla na mysli. Všichni potřebujeme druhou šanci.“

„Mám své housle,“ řekla jsem a jejích posledních slov jsem si nevšímala.

„No…“ dotkla se mé ruky. „Až budeš koncertovat v Londýně, koupíme si s Henrym lístky do první řady. Mamele by na tebe byla moc pyšná,“ řekla přívětivě.

Vedly jsme ten nejpodivnější a nejmilejší rozhovor za celý život. Vrhla jsem pohled na Henryho a pak na Julii. Vedla naprosto jiný život, než jaký by si kdy dokázala představit, ale překonala mnoho nesnází a vychovala dva báječné chlapce. „Na tebe by taky byla pyšná,“ odpověděla jsem.

Nakonec jsem Stuartovi všechno pověděla, bylo to těsně předtím, než jsme všichni nastoupili do letadla do Evropy. Týden předtím jsem k němu zašla po zkoušce a pak už jsem to v sobě nedokázala udržet. Jako by se tím rozhovorem s Julií a Henrym v mém nitru prolomila přehrada a všechno se vyhrnulo ven. Pověděla jsem mu o všech těch zapomenutých letech a jak jsem se rozpomněla v den, kdy se Julie a Henry brali. Jak jsem přišla o Maxe, jak jsme se znovu setkali v Paříži a minulý rok v New Yorku.

„Je mi to všecko tak líto,“ řekla jsem. „Ranila jsem tě. Chtěla jsem, abys věděl, proč se to stalo. Ale teď taky víš, jaká jsem ve skutečnosti troska. A proč jsem s tebou nikdy nemohla být tak, jak bys chtěl.“

„To je všechno dávno pryč,“ řekl laskavě. Jemně mi položil ruku na rameno. „A nejsi troska,“ pokračoval. „Hodně jsi toho prožila a vyšla jsi z toho skvěle.“

A podíval se na mne tak jako tehdy v bytě v Paříži, jako by říkal, že je tady, že čeká. Dokud nebudu připravená.

Být na pódiu v Berlíně je povznášející i děsivé. Zírám do publika, hledám Elsu a Grácii, ale světla jsou tak oslnivá a lidí tolik, že vidím pouze moře šedi a žluté skvrny obličejů.

Dnes začínáme Bartókovými Šesti tanci v bulharském rytmu. Jsou v sedmiosminovém taktu, Stuart stojí před námi, nehlasně odpočítává a tak nám neobvyklý rytmus připomíná. Čas je v této skladbě vším. Na tomto koncertu. V Berlíně.

Datum, které jsem si napsala rukou na okraj not, je 16. března 1959. Jsem opět v Německu, hraji na housle pro zemi, která mne vychovala a milovala, které na mně záleželo a která mne zničila. Ztratil jsem řadu let. Skočil jsem v čase, řekl Max, než zemřel.

Ale já jsem zase tady.

Pak Stuart zvedne ruce a podívá se na mě jako vždy. Dám si housle pod bradu a na chvíli se na něj upřeně zadívám. Modré oči se mu třpytí ve světlech scény. Usměje se na mě.

Zvednu smyčec, úsměv mu oplatím a říkám tím ano, jsem připravena. A pak zavřu oči a hraju.

Slovo autorky

Zhruba v době, kdy jsem začala psát tento román, jsem hovořila se skupinou lidí, kteří přežili holokaust. Jedna žena mi vyprávěla, jaký byl život malé dívky v Německu, když se k moci dostal Hitler. Řekla mi, že její rodina neodjela ze země, protože přece byli Němci. Byla to i jejich země. A nikdo nevěřil, jak moc se situace zhorší. Přemýšlela jsem o jejím příběhu, když jsem vytvářela postavy Hanny a Maxe a jejich svět ve třicátých letech dvacátého století v Německu. Všechny postavy v tomto románu jsou smyšlené, stejně jako orchestry, ve kterých Hanna hraje, i předměstí Gutenstat, ale všechny události se zakládají na historických datech před válkou i po ní. Snažila jsem se vytvořit Německo za Hitlerova vzestupu a Londýn, Paříž a Vídeň po válce a držela jsem se co nejvíce fakt a skutečné časové linie a reálií.

Orchestr v nepojmenovaném táboře, kde Hanna hraje za války, je také smyšlený, ale zakládá se na tom, co jsem četla o skutečném ženském orchestru v Osvětimi. Četla jsem, že s hudebníky se zacházelo lépe než s ostatními vězni, ale že mnozí propadali sklíčenosti a depresi, protože byli nuceni hrát, zatímco ostatní šli na smrt. Také jsem četla, že členové orchestru měli být v den osvobození tábora zastřeleni, a tady mne napadla scéna, kdy se Hanně ke konci knihy konečně vrátí paměť. Richard Wagner byl znám svými antisemitskými postoji a nacisté jeho hudbu vyzdvihovali. Kvůli tomu se jinak velmi populární svatební pochod z Lohengrina dodnes na židovských svatbách nehrává. Postava Hanny je založená také na dalších skutečných příbězích hudebníků, kteří přežili své uvěznění v koncentračním táboře tak či onak díky svému nadání a kteří byli i po válce profesionálními hudebníky.

Na housle jsem nikdy nehrála, ale s hudbou jsem vyrůstala a během dospívání jsem trávila většinu času při zkoušení s orchestrem nebo hudební skupinou, a také do svého muže jsem se zamilovala, když jsme spolu hráli v jedné kapele. Hudba tvoří nadále významnou součást mého života, i když ji teď spíš poslouchám než hraji. Postava Hanny mi poprvé přišla na mysl, když jsem se svou rodinou navštívila symfonický koncert v roce 2016, v době konání voleb, jež vzbudily tolik kontroverze. Poslouchala jsem orchestr a pomyslela si: Bez ohledu na to, co se stane ve světě, pořád máme tuto překrásnou hudbu. A odpoledne toho dne se vyrýsovala postava Hanny. Čím dál víc mě fascinovala role, jakou hudba hrála během druhé světové války a po ní. A i když orchestry v tomto románu jsou fiktivní, reálná je okolnost, že orchestry v celé Evropě ztratily za války mnoho svých členů a po válce musely být znovu vybudovány jako všechno ostatní.

Web Amerického muzea obětí holocaustu mi byl neocenitelnou pomůckou pro pochopení událostí v Německu v letech před druhou světovou válkou. V roce 1933 žilo v Německu kolem pěti set tisíc Židů. do roku 1939 jich asi polovina odešla. Četla jsem V zahradě bestií od Erika Larsona, což mi velmi pomohlo udělat si představu o Berlíně v letech 1933 a 1934. Kniha Gone od Min Kym mi pomohla pochopit, co je to vyrůstat jako zázračné dítě a jak hluboce je houslista spojen se svým nástrojem. Vřele doporučuji přečíst si obě knihy, a také poslechnout si nahrávku, kterou Kym přiložila ke své knize. Využila jsem své básnické licence a věnovala Hanně stradivárky, které pak v pořádku přežily válku.

Maxovo knihkupectví je samozřejmě fiktivní. Ale Albert Einstein a Nathan Rosen v roce 1935 skutečně vyslovili teorii o červích dírách a pomocí teorie relativity vysvětlovali existenci mostů v časoprostorovém kontinuu, které by lidem umožnily cestovat do budoucnosti. Max ani já tak docela nerozumíme fyzice, ale oba souhlasíme s citátem z Hamleta: Jest více věcí na nebi a zemi, / Horatio, než naše mudrctví / má ve snách zdání.

Poděkování

Mé největší poděkování patří především celému týmu v Harper Perennial. Lauro Brownová, jsem ti hluboce zavázána za to, že sis zamilovala příběh Maxe a Hanny, a za tvůj moudrý editorský vhled, který mi pomohl, aby jejich příběh zazářil. A děkuji Sarah Steinové, která jej převzala a dovedla až k vydání. Děkuji redaktorce Laurie McGeeové za korektury a její úžasný smysl pro detail. Zvláštní dík patří též Emily Tayolorové, Mary Sassové, Emily VanDerwerkenové, Jennifer Civilettové, Amy Bakerové a Dougu Jonesovi za jejich nepolevující nasazení při práci na mé knize.

Mám štěstí, že mám tak vynikajícího agenta, a nikdy nepřestanu být vděčná Jessice Regelové za její neutuchající oporu a vždy moudré rady. Děkuji, že jsi mi pokaždé řekla, ať píšu o tom, co mám ráda, a za to, že jsi věřila, že nakonec přijdu na to, jak v tom i uspět. Tvá víra ve mne mě drží na nohou! Obrovské díky patří také celému týmu ve Foundry, zvláštní poděkování pak Kirsten Neuhausové, Heidi Gallové, Colette Greccové a Michaelovi Nardullovi za to, že Maxe a Hannu vzali kolem světa.

Děkuji svým úžasným rodičům, manželovi a dětem za jejich lásku a podporu, za víru ve mne a neutuchající ochotu pročítat jednotlivé verze románu. Děkuji hlavně Greggovi, který mi vždycky pohotově skočí pro jídlo, když jsem pohlcená svým fiktivním světem, a je vždycky ochoten promluvit si o problémech zápletky. Miluji tě! Děkuji skupině kamarádek matek, které mne pozvaly na úžasný víkend, kde jsem mohla dokončit první verzi románu, a také si se mnou připily, když jsem ho definitivně dopsala. A děkuji za všechny mah-jonggy! Děkuji všem přátelům spisovatelům, kteří jsou vždy ochotni promluvit si se mnou osobně nebo elektronicky a postěžovat si nebo se radovat spolu se mnou. Zvláštní poděkování patří Lauře Fitzgeraldové, která mi vždycky dala skvělou radu a připila si se mnou sklenicí margarity, když se kniha začala prodávat. A Maureen Leurckové a T. Greenwoodovi, kteří mi pomáhají udržet si dennodenně zdravý rozum a neustále mě ponoukají, abych pokračovala v psaní. Děkuji Mary Kubicové, Brendě Janowitzové, Pam Jenoffové a Fioně Davisové za jejich podporu a přátelství.

Jsem velmi vděčná za podporu mnoha členům čtenářské komunity. Děkuji Andree Katzové a Robinu Kallovi, dynamickým literárním influencerům, které mám to štěstí počítat mezi své přátele. Děkuji Emily Homonoffové za radu, koblížky a zmrzlinové tacos! A ze všeho nejvíc děkuji všem čtenářům, knihkupcům a knihovníkům, kteří mě podporují a šíří moje knihy - jsem vám vděčná za všechno, co děláte.

Průvodce pro čtenářský kroužek

OTÁZKY DO DISKUZE O V JINÉ DOBĚ

1. Kniha začíná citátem o čase a končí Hanninou myšlenkou Čas je v této skladbě vším. Na tomto koncertu. V Berlíně. Diskutujte o důležitosti času a způsobu, jak se s ním v románu pracuje. Proč myslíte, že se román jmenuje V jiné době?

2. Maxův příběh začíná tím, že potká Hannu, končí tím, že je přesvědčený, že ji ztratil, ale Hannin příběh začíná a končí houslemi. Čím příběhem je tato kniha? Hanniným, Maxovým, nebo jich obou? Je to milostný příběh? Čí milostný příběh to je?

3. Příběh se neustále přesouvá z předválečného Německa do poválečné Evropy a zpět. V Berlíně v roce 1933 si Max pomyslí: v centru to vypadalo jako vždy - panoval tu čilý ruch. Dobře oblečení muži a ženy vysedávali po kavárnách při sobotních schůzkách, po ulicích jezdily auta a taxíky, po chodnících se procházeli lidé v kabátech, dokonce se smáli. Všechno se zvláštně zdálo být pořád stejné. Všechno šokovalo přetrvávajícím dojmem normálnosti - kromě nacistických vlajek na průčelích domů. V roce 1946 si Hanna pomyslí: Zvykla jsem si na pohled na mezery po vybombardovaných domech, hromad suti a popela jsem si už skoro nevšímala. Porovnejte prostředí předválečného Německa a poválečné Evropy. Jak ovlivňují podmínky v obou prostředích život a vztah Maxe a Hanny?

4. Hanna o svých houslích mluví jako o své největší lásce a také o nich říká: Mým domovem byly housle a já půjdu, kamkoliv mě povedou. Kam housle Hannu vedly? Jak ovlivňuje Hannin osud a životní volby to, že následuje svou vášeň - v dobrém i špatném smyslu? Jakou obecnější roli hudba v románu hraje?

5. Max cituje Heinricha Heina: „Kde pálí knihy, tam lidi také pálí nakonec.“ Diskutujte o tom, proč na Maxe tento citát tak zapůsobil. Proč je důležitý z historického hlediska i pro postavy v románu? Jakou roli v románu hrají knihy a Maxovo knihkupectví?

6. Hanna na začátku románu říká, že Julie si o Maxovi myslela, že je nespolehlivý, že Maxe neznala tak jako ona, jako velkorysého, pohledného, výjimečného. Co si myslíte o tom, jak Maxe vnímala Julie? A jak Hanna? Který pohled je přesnější? Jak myslíte, že by se příběh odvíjel, kdyby Max Hanně otevřeně řekl o tom, proč na tak dlouhá období mizí?

7. Julie Hanně na konci románu řekne, že se stejně vždycky domnívala, že skončí se Stuartem. Hanna si myslí, že líbat Stuarta bylo jako jíst schwarzwaldský dort, sladké, syté a uspokojující. Líbat Maxe bylo jako tančit příliš blízko ohni. Porovnejte Maxe a Stuarta. Co tito muži v Hannině životě znamenají?

8. Johann a Elsa, zdá se, vedou bezpečný a nerušený manželský život v Berlíně i tehdy, když se Hitler chopí moci a pro Hannu a Maxe narůstá nebezpečí každým dnem. Johann a Elsa jsou protějškem k Maxovi a Hanně - jak se to projevuje? Jak se Elsa stane po válce klíčovou postavou románu? Proč Elsa v roce 1950 vypráví vlastní kapitolu?

9. Julie a Hanna společně vyrůstají, a přece se od sebe nemohou víc lišit. Julie je prakticky založená, Hanna je vášnivá. Julie se provdá, uprchne z Německa a založí rodinu, Hanna, oddaná svým houslím, zůstává. Diskutujte o Hannině vztahu k Julii. Jak jejich sesterský vztah utváří děj?

10. Max na konci říká Hanně: Je mi tak líto, že jsem tě v Německu nezachránil, měl jsem tě zachránit. A Hanna odpovídá: Zachránila jsem se sama. Kdo nebo co je v tomto románu nakonec zachráněno? Přináší závěr knihy naději, nebo je smutný, anebo obojí?

Jillian Cantorová vyrůstala na předměstí Filadelfie, momentálně žije s manželem a dvěma syny v Arizoně. Vystudovala angličtinu na univerzitách v Pensylvánii a v Arizoně. Napsala několik úspěšných románů pro mládež i pro dospělé, které získaly nejrůznější ceny. Poutavý román Margot, založený na literární fikci, se v roce 2013 dostal na seznam knih Library Reads a měl kladné ohlasy i v mnoha literárních časopisech. mimo jiné v Oprah Magazine, People, Ladies Home Journal a Time.com. Její kniha pro mládež Searching for Sky (Bloomsbury US & UK a Scholastic Book Club) byla nominována v roce 2015 ve Velké Británii na Carnegieho medaili. S velkým ohlasem se setkal i historický román pro dospělé Ztracený dopis z roku 2017.

Table of Contents

Úvod - Hanna, 1958

Max, 1931

Hanna, 1946

Max, 1931

Hanna, 1946

Max, 1931

Hanna, 1946

Max, 1931

Hanna, 1946

Max, 1931

Hanna, 1946

Max, 1932

Hanna, 1946

Max, 1932

Hanna, 1947

Max, 1932

Hanna, 1947

Max, 1932

Hanna, 1948

Max, 1932

Hanna, 1948

Max, 1933

Hanna, 1948

Max, 1933

Hanna, 1948

Max, 1933

Hanna, 1948–1949

Max, 1933

Hanna, 1949

Max, 1933

Hanna, 1950

Max, 1933

Elsa, 1950

Hanna, 1950

Max, 1934

Hanna, 1950

Max, 1934

Hanna, 1950

Max, 1934–1935

Hanna, 1951

Max, 1935

Hanna, 1951–1952

Max, 1936

Hanna, 1953

Hanna, 1936

Hanna, 1953

Max, 1937–1938

Hanna, 1958

Hanna, 1959

Slovo autorky

Poděkování

Průvodce pro čtenářský kroužek