Život nabízí vždycky několik možností, jak pokračovat dál, a záleží jen na tom, jestli si zvolíme tu, která vede k něčemu lepšímu. Správná nebo špatná volba je někdy jen dílem náhody, jindy důsledek prozíravosti či naopak hlouposti. Když však někomu vstoupí do života zločin, většinou už nemá mnoho možností, jak uniknout. O tom vyprávějí napínavé kriminální případy Viléma Pavlíka. Obchodníci se smrtí zařizují nájemné vraždy a svým obětem nedávají šanci. Bez možnosti uniknout smrti byla i bohatá Američanka, která se stala obětí sňatkového podvodu a jako jediný svědek musela zmizet navždy. Stejně tak nedokáže uniknout osidlům těžkého zločinu šikovný pubertální zlodějíček, který nakonec ze strachu zavraždí. Kriminalisté jsou schopni vypátrat pachatele, ale neumějí těmto tragédiím zabránit. Jejich případy však někdy názorně ukazují, kde byla ta křižovatka, na které se protagonisté kriminálních případů osudově potkali se zločinem.

ŠESTNÁCTÝ ROCNIK EDICE KRIMINÁLNÍ PRIBEHY

v roce 2006 v prvním pololetí bude vydáno:

Kučera-Stach: Smrtonosné náhody

Bílek: Vrah bez zaměstnání

Cílek: Ve tmě čekala smrt

Štork: Vraždy pro zábavu

Kropáček: Krev byla nutností

Pavlík: Obchodníci se smrtí

Knihy zakoupíte na prodejních místech denního tisku a u svých knihkupců

Objednávky na již vydané knihy a knihy, které vyjdou zasílejte na adresu:

Nakladatelství NAVA nám. Republiky 17, 301 00 Plzeň tel.: 377 235 721 fax: 377 324 189 e-mail: nakladatelstvi@nava.cz

©Vilém Pavlík

ISBN 80-7211-233-3

On a ona

Vůči běhu času a s tím souvisejícímu střídání ročních období může vznášet trvalé námitky jen idiot. Prostě to tak je. Kdykoli jindy a třeba i teď: všechny vnější znaky dávaly na vědomí, že podzim bude brzy vystřídán zimou. Zejména časně ráno se o tom nedalo pochybovat. Okolní lesy pokrývala hustá vrstva mrazivě vlezlé mlhy, což mimo jiné zapříčiňovalo, že nikomu, kdo z důvodů neodkladných musel opustit teplo domova, nebylo do hovorů.

Ani těm dvěma: Jiřímu Šestákovi a Karlu Justovi.

O čem ostatně taky pořád dokola klábosit?

Stejně jako ve všech jiných pracovních dnech se scházeli u značně už opotřebované plechové boudy, která plnila úlohu čekárny na autobusové zastávce ú křižovatky, z níž jedna ze silniček vedla k Bohem i lidmi zapomenuté vsi Brtníkov Čekali tu – a jako kdykoli jindy, jen oni dva. Sami. Však už si mnohokrát svorně zanotovali: jsme dva největši pitomci z Brtníkova i přilehlých osad. Ti chytřejší se buď přestěhovali do města, nebo aspoň vydělávají tolik, aby si mohli dovólit denně jezdit vlastními auty. A ti nejchytřejší soukromničí doma,, už vůbec nikam se tudíž nemusejí kodrcat.

„Myslíš, že to ještě stihnu?“ narušil Jiří Šesták každoran-ní ticho. „Nestačil jsem se dneska ani oholit.“

„Cože? To se chceš holit tady – a proč?“ nepochopil ho. Karel Just.

– Panebože, ty máš ale dlouhé vedení: Kolik je?“

Škrtnutím zapalovače si Just posvítil na hodinky: „Šest nula tři. Normálka.“

„No jo, to se ti lehce řekne. Jenže já do sebe včera nalil“ sedm desítek. Připadám si jako průtokovej ohřívač piva. Hele, kdyby něco, tak autobusáka ukecej, aby počkal.“

„Aha,“ pochopil konečně Just.

Šesták se ztratil za boudou, ale dlouho se tam v klidu nezdržel. „Karle“ vykřikl odtud, „pojď sem!“

„Mně se nechce, já…“

Zřejmě se hodlal.rozhovořit o časovém rozložení svých vyměšovacích pochodů, ale Šesták ho přerušil: „Nekecej a pojď sem s tím zapalovačem!“

S otázkou v očích ho poslechl – a pak už v šoku oba neřekli ani slovo, hlavně když po bližším pohledu na nehybně tělo ve vysokém plevelu seznali, že to není člověk pro ně neznámý.

„Honza Balaštík…“ vydechli konečně skoro dvojhlasně.

Mezitím dorazil na místo kýžený autobus.

„Hele, Karle, nedá se nic dělat. Ty tu zůstaneš, než přijedu s policajtama,“ zavelel o něco starší, a životém otřís-kanější Jiří Šesták.

– A hned poté přeběhl na druhou stranu vozovky. Ona.bouda totiž sloužila pro cestujicí v obou směrech. Pokud by to z důvodů bezpečnosti nemělo takhle být, tak v Praze ani v Bruselu se o tom zatím ještě nedozvěděli.

– OOO

S policisty dorazil i lékař.

„Umřel,“ oznámil jim vkleče.:

„A hergot, to by mně ani ve snu nenapadlo,“ ušklíbl se nadporučík Mojmír Gazda, který se s doktorem znal ze sportovniho klubu, kde oba občas mlátili do volejbalového míče. „Kvůli tomuhle jsi musel čtyři roky studovat?“

„Přidej,“ zavrčel lékař, „Myslím v tom počtu studijních let. Ale tenhle člověk, jak to tak zatím vidím, opravdu jěn tak obyčejně umřel. Pokud se chcete vyšetřením vraždy blejsknout před krajem, tak vás se vší pravděpodobností zklamu. Není tu na první pohled žádné zranění…“

„A víc prozradí pitva, žé? Neumíte si konečně vymyslet nějaký jiný slogan? Tenhle už známe nazpaměť.“

Kliďas doktor se tím nenechal vytočit.

„Áspoň že tak, pánové. Klasik praví, že zkušenost je matkou moudrosti.“

Zvedl se a úlevnými pohyby si narovnal záda.

„Mohu se mýlit,“ řekl potom, „ale odhadoval bych to na infarkt. Možná se mu po vystoupení z autobusu… anebo při čekání… udělalo špatně, zalezl si sem a…“

„A umřel,“ zopakoval po něm nadporučík.

„Správně, Mojmíre. Vidíš, že je to někdy se životem i se smrtí náramně jednoduché.“

„Jak pro koho, doktore, jak kdy a jak pro koho.“

– OOO.

Měl pravdu: jednoduchosti ubývalo geometrickou řadou..

Zejména tomu tak bylo v okamžiku, kdy při zběžné prohlídce ošacení zemřelého, ó němž už dle shodného vyjádření nálezců věděli, že se jmenuje Jan Balaštík a obývá se svou chotí honosné sídlo na okraji Brtníkova, vylovili z jedné kapšy jeho bundy předmět, který u sebe nenosí běžně každý.

Tím předmětem bylá pistole.

Ráže sedm pětašedesát.

Ostře nabitá,

„Omlouvám se za ty moje předchozí kecy,“ zvážněl doktor, když nastupoval do auta, které ho mělo dopravit za jeho dalšími povinnostmi.

Nadporučík Gazda mávl rukou: „Klid! Přečti si noviny, podívej se na zprávy v televizi – a poznáš, na co všechno už musíme být zvyklí“ •

„No jo,“ přikývl lékař, „máš asi recht. Ale abych vás aspoň něčím potěšil, slibuju, že se přimluvím, aby pitvu tady toho pána,“ ukázal k čekárně, „zmákli na soudním v přednostním pořadí.“

OOO

Zmákli ji v čase přijatelném – ale jasno nebylo. Do hry vstoupil nový prvek.

Ne že by se doktor, který se tělesných pozůstatků Jana Balaštika lékařsky dotkl jako první, tak úplně mýlil. Infarkt myokardu jako bezprostřední příčinu smrti diagnostikoval vcelku přesně. Pozoruhodnější to bylo s příčinou této příčiny. Nebo aspoň spolupříčinou. V organizmu mrtvého byly totiž zachyceny pozůstatky nervově paralytického plynu. Tedy chemické látky, která se vyskytuje jak v bombičkových sprejích, tak v nábojích do plynových pistolí. Všeobecně jsou tyto zbraně označovány za obranné, mají případného útočníka vyřadit z akce: na několik minut zcela zneškodnit.

Ale nemusejí se ovšem používat jen proti útočníkům.

A samozřejmě nemusejí zneškodňovat pouze na oněch několik málo minut. Toho, kdo má například vážnější potíže s dýcháním a se srdcem, mohou zneškodnit s definitivní platností. Což byl i případ Jana Balaštika, jemuž právě kvůli potížím s angínou pectoris přiznali již před časem částečný invalidní důchod.

Od čeho* se odpíchnout?

Bod první: pistole.

Pan Balaštík ji v kapse své bundy mít neměl, držél ji ilegálně. Nedalo se tudíž vyloučit, že už má ta zbraň něco nekalého za seboú. Mohla mit, ale neměla. Aspoň to tak potvrdili specialisté z centrální kriminalistické laboratoře, kde se shromažďují projektily i nábojnice zajištěné při dosud neobjasněných trestných činech. Závěr jejich expertizy měl negativní vyznění.:.

Pistolka byla zřejmě nevinná.

A co lidé?

Lidé kolem třiapadesátiletého Jana Balaštika?

A co on sám? Kým byl, čím byl, kdo ho miloval či mohl případně i nenávidět, jaký měl za sebou život? Na poslední otázku byla jednoznačná odpověď: v jeho životě byl rázný zlom. Zaujalo je to – a začali se zabývat sbíráním hodnověrných či méně hodnověrných klepů a hospodských bajek, ale jinudy obvykle ta nelehká křížová cesta operativního šetřeni nevede. Takže jak to s panem Balaštíkem bylo?

Kdysi pracoval jako nikým neobdivovaný skladník v místním zemědělském družstvu a zřejmě by tak i skončil, kdyby nedošlo ke společenským změnám, jež se tak či onak dotkly i Jana

Balaštika. Přesněji řečeno: jeho manželky Marcely, jediné žijící pokračovatelky starého selského rodu: Štědrá dárkyně jménem restituce jí toho do klína vysypala celou přehršel. Nemovitosti, pole, prosperující pilu, značný kus smíšeného lesa.

Stali se z nich boháči. Napakovali se, řečeno lidově.

Něco z toho, co získali, si ponechali, jiné rovnou zpeněžili, případně pronajali. Balaštík, který zrovna v té době klempíroval se zdravím, pak již nemusel skladničit v družstvu, jež se ostatně pod nárazem doby brzy rozpadlo v prach, Našel si z pověření energické paní Marcely, která zřejmě v přírodou vynuceném bezdětném manžel-ství Vládla pevnou rukou, jiného koníčka: dostal ňa starost gruntovní přestavbu jejich rodinného domu – a to tak, aby každému, kdo se třeba jen zvenčí podívá, bylo jasné, že na to mají a nemusejí v ničem šetřit. Chci mít nejhonosnější dům nejen v Brtnjkově, ale v celém okolí – a ty se o to postaráš, rozhodla milostivá. Dávno již zfotrovatělý Balaštík, chlapík s masivně vyklenutým břichem, pleší a prořidlým chrupem, o tomhle všem a dalších souvislostech nijak moc nedumal, nacházelo se ťo mimo jeho obzor, ale svěřená dějinná role mu sedla. Konečně byl někým. Už mu nikdo neporoučel: mohl se-patřičně rozmáchnout.

No… upřímně řečeno: určitá omezení tu pod vládou paní Marcely určitě byla, ale zpočátku si je – zdálo se – příliš nepřipouštěl. Kvůli čemu se sápat pp nadmíře svobody, když je člověk skromný ve svých každodenních přáních. Dobře, se najíst, dát si sem tam nějaké to pivko… a dál… Co dál? Ženské? Na rozdíl od minulosti, kdy si rád zalaškoval, nyní už opačné pohlaví Balaštika – podle všeho, co se policisté dozvídali z pramenů ověřitelných i neověřitelných – zase až tolik nebralo, touha po pohodli vykoná své a pokud by si přece jen příležitostně dal říct, rozhodně tak nečinil a nemohl by činit v Brtníkově á přilehlých obcích, kde se všechno hned roznese. A tak se zřejmě ze všeho nejraději a s plným nasazením věnoval té prestižní stavbě – důkazu majetnosti. Čeho se mu nedostávalo ve vkusu, nahrazoval okázalostí, nejdražšími stavebními materiály!

Prostě český furiant.

Nahý zadek, který se najednou, a ještě k tomu nikoli svou zásluhou, vyšvihl. Takhle to prý bylo s Janem Balaštíkem.

OOO.

Kde ovšem v téhle dobové story hledat motiv?

Souvisel s tím celý řetěz podotázek: Dům už byl dostavěný, zkolaudovaný, zářící na mírném svahu kousek pod ‚ lesem k všeobecnému obdivu – čemu se tedy Jan Balaštík hodlal věnovat nebo už věnoval nyní? Přece nemohl pořád jen sedět ve fotelu a kochat se svýrn dílem i všestranným pohodlím vylepšeného domova. A když je řeč o pohodlí… Bylo a zůstávalo záhadou, proč se Balaštík nacházel tam,. kde Jiří Šesták a Karči Just jeho Jělo jen takovou čurací náhodou našli – a kde zřejmě i nedloůho předtím zemřel, protože se nepodařilo najít stopy nějakého přivezení, vykládání, přemisťování či vlečení. Že by v tom krajně nevlídném podzimním ránu, kdy by každý, kdo má v hlavě trochu rozumu, raději volil možnost trochu si přispat, čekal na autobus? Proč? Vždyť si nedávno pořídili nikoli levně auto, které měl trvale k dispozici, protože paní Marcela se pořád nemohla odhodlat k tomu,“ aby si pořídila řidičský průkaz, a tudíž si svého manžela přivlastňovala i jako příležitostného panského kočího.

Auto však toho rána zůstalo v garáži, zatímco Balaštík –na rozdíl od své údajně nic netušící a o smyslu jeho konání zhola nic nevědoucí choti – nezůstal v teplé posteli. Proč? V důvěrné informaci, získané mezi lidem hospodským, se , naznačovalo, že Balaštík v rámci všelijakých svých kontaktů a kšeftíků využíval této křižovatky boční silničky s hlavní ke schůzkám s lidmi, se kterými se nechtěl z těch či oněch důvodů předvádět před očima vesnice.

Jakých že kšeftíků, jakých kontaktů? ptali se.

Nikdo jim nedokázal věrohodně odpovědět.

„Z Honzy se v poslední době stal takový zbohatlický tajnůstkář, že ani nemělo cenu.se s ním bavit,“ zhodnotil situaci jeden z mužských, který s ním občas sedával u jednoho stolu poblíž výčepu. ■ A dál…

Proč pachatel použil proti Balaštíkovi právě plynovou zbraň? S tím, že se může stát – při napadení někoho se srdečními potížemi – zbraní smrtící, sice mohl onen dotyčný počítat, rozhodně se však na to nemohl plně spolehnout. A co by bylo potom? Člověk ochromený paraly-tičkou látkou, jen co se po několika minutách opět zmátoří, může přece promluvit, identifikovat, ukázat prstem a obvinit. Nebo může i jednat, zvláště chodí-li ozbrojen skutečnou střelnou zbraní. Měla to snad být pro začátek jen výstraha, důkaz, že tady se nežertuje a násilí by.se pochopitelně mohlo napříště stupňovat, kdyby…

Kdyby co?

Dostali se Balaštík, popřípadě Balaštíkovi jako fami-lie v poslední době s někým do sporu? Přirozeně že ano, a nemohlo tomu být jinak. Majetek, a zejména ten náhle nabytý, málokdy umetá cestu k všeobecnému souznění s jedinci, jež osud takovou radostí neobdařil, případně jim změna majetkového status quov daném prostoru rovnou nějak překáží či dokonce ublíží,

Obecné zákonitosti lidských vztahů platí stejně tak v největších světových metropolích jako v zapadlém Brtníkově. Samozřejmě že se tů v porestitučním období a i v následujícím čase rozhořely tu větší, tu menší sváry! Především se to týkalo tří chatařů, kteří si kdysi postavili svá rekreační sídla na pozemcích, jež nyní patřily Marcele Balaštíkové. Bylo třeba tyto víkendové venkovské dříče vyslechnout a ověřit si pro kritický čas jejich alibi.

Dále se policisté cestou důvěrnou dověděli o sporu mezi dvoučlenným klanem Balaštíků a brtníkovským občanem Josefem Sekvencem. Ten byl totiž skálopevně přesvědčen, že část polností/jež se z rozhodnutí moci úřední navrátily paní Balaštíkové, měly být po právu navráceny jemu, což dokládal

různými prvorepublikovými dokumenty o vnitrovesnických prodejích, dluzích a úplatách. Hubatá paní Marcela jakékoliv jeho nároky odbyla poněkud drsnou větou, že pokud měli jejich dědové ještě něco k dořešení, mohou si o tom klábosit na hřbitově – jejich hroby jsou přece jen dvě řady od sebe. Odnesl to pak za svou polovici Jan Balaštik, kterého Sekvenc ve vzteku fyzicky napadl. A to v prostředí k tomu nejzpůso-bilejšímu: v místní hospodě, a tudíž před desítkou svědků. Že by se následně u autobusové– zastávky jen tak mezi čtyřma očima konalo pokračování tohoto výstupu? Možné je všechno.

OOO

Točili se pořád v pomyslném kruhu.

Do poklidného, snad až příliš pomalu se vlekoucího řešení případu vtrhla však náhle vichřice hněvu. Ale co vichřice, byl to doslova uragán. A i tady byío možno stejně jako někde v Kalifornii přiřknout mu ženské označení. Tenhle se jmenoval Marcela. Celým jménem Marcela Balaštíková. Bez předchozího ohlášení se dostavila do budovy policejního ředitelství a pak přímo do kanceláře nadporučíka Mojmíra Gazdy, jemuž byl zapeklitý případ mrtvého od autobusové zastávky svěřen, a hned ve dveřích dala najevo, že si nepřichází píetně popovídat o těžkém údělu vdovy, která na všechny pozemské trampoty, a že jich nemá zrovna málo, zůstala sama.

„Okrádal mě – ten lump mě okrádal!“ vykřikla a sotva při tom popadala dech.

Gazdovi svitlo v očích.

Naděje, že by se konečně dozvěděl o někom, kdo mohl mít reálný důvod napadnout pana Balaštika, protože od nepaměti přece plati poznaná moudrost, že krade-li někdo, může i vraždit, potrvala jen několik desítek vteřin. Z dalších překotně chrlených vět totiž pochopil, že se tu nevede řéč o jakémsi potenciálním pachateli, ale o dosud nepohřbeném muži, který se před pouhými čtyřmi dny za nejasných okolností odebral na věčnost.

„Zloděj to byl, obyčejný zloděj!“ křičela žena, která si ještě ani nestačila obléci, natož pak svléci smuteční šat. „Co tomu říkáte?!“ •

Nadporučíka Gazdu to zaujalo, ale zatím nevěděl, k čemu by se měl vyjadřovat. Vstal tedy od stolu a pod nepřéhléd

nutelný zadek rozčilené první dámy Brtníkova přistrčil židli –pro hosty, pak se vrátil na své místo a čekaí, co se dál dozví. Zvláštním směrem se ta záležitost pohnula, pomyslel si. Až dosud s Balaštíkovou v podstatě nebyla řeč. Nic nevěděla. Ptali se jí: Proč váš choť opustil tak brzy ráno dům? Kam šel? Za kým šel? S kým měl rozepře? Proč a za jakým účelem nosil u sebé ilegálně drženou zbraň – a kde ji získal?

„Nevím, nevím – nezajímala jsem se o všechno, co dělal, byl to přece dospělý chlap a ujišťuju vás, že mámspoustu svých vlastních starostí,“ odpovídala pořád dokola.

Nevím, nevím, nevím.

Až nyní promluvila – a to pěkně nahlas.

Natolik hlučně, že ze sousední místnosti sem nahlédl Gazdův kolega, aby se ujistil, zda nedošlo k napadení – a pokusu o únos.“‚

. Gazda mu pohybem ruky naznačil, aby Vypadl.

„Ale nb tak, uklidněte se, paní Balaštíková,“ pokusil se zadržet vichřici zmateného spílání, „potřebuju se vše,‘ co mi chcete říct, dozvědět co nejpřehledněji.“

Pohlédla na něho jako na idiota. „Copak to není jasné?. Prostě kradl jako straka.“

„Míníte, prosím, vašeho zesnulého manžela?“, zeptal se pro pořádek a podvědomě zvolil tón i slovník úředníka pohřební kanceláře.

„Jo, Balaštika. Toho grázla. Koho jiného?“ nepřistoupila na jeho styl ohleduplné konverzace. ‚

„Ach tak,“ přikývl. Vytušil, že tohle se nevyřídí jen tak, a proto se zeptal: „Mohu pro vás objednat šálek kávy?“

„Můžete,“ dovolila.

Patřičná dávka kofeinu jí vrátila rovnováhu a konečně se: dostala k faktům, která přišla oznámit dobrovolně a se vší vážností, jak své konání označila. V podstatě šlo o to, že se ihned pq Balaštíkové úmrtí začala věnovát tomu, co by se jázykem cifršpionů dalo označit za hloubkovou kontrolu hospodaření a finančních toků. Poněkud zvláštní je to činnost pro čerstvou vdovu, ale nadporučík ponechal tuto skutečnost bez komentáře, neboť není v pracovní náplni policie vynášet morální soudy.

„A co jste zjistila?“ zeptal se Gazda.

„Že jsem si ve svém domě držela zloděje!“ opakovala stále stejnou písničku a přidala varování: „A ne abyste mi tu začal kázat o nějakém společném manželském majet-• ku. To ne! Nic společného! Balaštík pocházel z rodiny, kde odjakživa žili jen tak z ruky do huby, a ke mně se přistěhoval pouze s tím, co měl na sobě. A když jsem pak dostala nazpět to, co mi patřilo, jasně jsem mu dala najevo, že je to všechno moje – a aby si nemyslel, že… že…“

Rozhorlení jí znovu vzalo dech a zasekla se.

„Copak si neměl myslet?“ pokusil se jí pomoci.

„Že si s tím bude nakládat podle své vůle. To by se mu tak líbilo – ani náhodou!“

„No, počkejte… Svěřila jste mu však, jak jsme se dozvěděli, a v obci, kde žijete, to není žádné tajemství, režii nákladné přestavby vašeho brtníkóvského obydlí. A to se vším všudy, tedy i s rozpočty, objednáváním materiálu a řemeslníků, s proplácením účtů a podobně. Není to tak?“

„Jo,“ kývla. „Protože jsem mu jako úplně blbá husa ve všem věřila,“ přidala k tomu sebekriticky. „Zpočátku mě informoval, i když vybíral z bankomatu třeba jen pět stovek. Ale potom… Když jsem si to teď poprvé všechno ‚ pořádně prohlédla a hlavně porovnala faktury s výběry z banky, zjistila jsem, že bylo všechno jinak. Pokaždé si něco přihodil. Jednou sto tisíc, podruhé dvě stě, pak ještě víc. A nějen při stavbě. Dokonce i cena za to pitomý auto, se kterým se všude vytahoval a možná tím někde oslňoval nějakou děvku, stálo o hodně míň, než mi nabulíkoval.“ Znovu přidala na hlase: „Co k tomu mám víc říkat, prostě si ze mne udělal dojnou krávu – sprostě mě…“.

„Kolik to podle vás dělá?“ zarazil ji Gazda, protože tušil, které slovo by znovu uslyšel.

„Co?“ nepochopila v zápalu rozhorlení.

„Částka, o níž se domníváte, že…“ ,

„Já se nemusím domnívat,“ přerušila ho. „Já to vím! Někde tady,“ ukázala na svou kabelku, „mám sepsané jednotlivé položky i součet. Do koruny. Pomáhala mi to dát dohromady Růžena Fítková, co bývala jézéďáckou účetní a i teď siúčtařinou někde přivydělává. Skoro ji to porazilo, když to všechno sečetla.“

„Prozradíte rpi zatím aspoň ten součet?“ požádal.

„Dělá to hodně přes milion. Skoro půl druhého.“

Pane jo! V kanceláři se na okamžik rozhostilo zmrtvělé ticho.

„To je dost,“ připustil Gazda. „K čemu myslíte, že mohl ty peníze potřebovat?“

„No né, to mě podržte,“ protáhla skoro až pohrdlivě. „Kvůli tomu jsem přece za vámi přišla. Od toho jste tu snad vy, abyste to žjistili.“

„Snad máte aspoň nějakou představu.“

„Nemám. Nemám vůbec žádnou představu,“ přiznávala vdova. „Je pravda, že se Balaštík furt někde toulal, pořád někam jezdil sem a tam, ale myslela jsem, že si chce užít auta a souvisí to se stavbou. A bylo mi to…,“ naznačila a nedokončila.

„Tuk?“

„Před chvílí jste se zmínila, pokud si mohu dovolit vás citovat, o nějaké děvče,“ nadhodil;

„Ále,“ mávla rukoů, „to jsem jen tak plácla. Co by s ní dělal, prosím vás! Nanejvejš si jen tak šáhnout. Vždyť mů už ani pořádně…“

„Rozumím,“ zarazil ji.

Poprvé za celou dobu se usmála. „No jo, tohle vy chlapi neradi slyšíte, protože každého z vás to čeká, co?“ Pokývla hlavou, pak zalovila v kabelce a vyndala odtud svazek papírů. „Tady vám to, vážený pane, položím na stůl a můžete vyšetřovat. Všechny ostatní papíry, a je toho celá halda, držím doma a niáte je tam kdykoli k nahlédnutí“ –]

Zvedla se ze židle a zamířila ke dveřím.

„A ještě něco,“ ohlédla se nazpět ve chvíli, kdy už svírala v dlani kliku. „Rozhodla jsem se, že dokud se od vás nedozvím pravdu o tom, co se s těmi penězi stalo, nedám toho zloděje Balaštika ani pohřbít.“

Nadporučík Mojmír Gazda na ni vytřeštil oči. „To myslíte vážně.:.?“

„Smrtelně vážně,“ odpověděla a dalo se poznat,, že má tuhle záležitost promyšlenou. „Už jsem to pohřebákům předběžně oznámila. Bude to jako trest.“

„Trest?“

„Ano.“

„Doufám, že nežádáte můj souhlas.“

„Nic nežádám. Od nikoho. Prostě ho pohřbít nedám. Nedám a nedám,“ dupla si po selsku..

OOO ■’.

Jako kdyby na tom případu začínali dělat znovu. Pozvali si na pomoc odborníky z oddělení hospodářské kriminality, kteří u Balaštíků zmapovali ortu haldu papírů, jak se vyjádřila paní Marcela, následně porovnali účtované cifry s místopřísežným vyjádřením stavebních i jiných dodavatelů – a nakonec museli dát rozhořčené vdově za pravdu. Balaštík si opravdu bokem ulíval. Prvně v malém, jen tak jako ochutnávání po kouskách, pak mu přibývalo apetytu. Ale proč?

Proč – když žádné větší peníze se v jeho věcech nenašly? – –;

Dobrat se odpovědí na tyto klíčové otázky jim pomohla náhoda. Znáte to: jeden z policistů měl přitelkyni, ta měla kamarádku, jejíž bratr se na fotbale přátelil s tím a s tím. No… na cestě tolik nezáleží, konečný meta je důležitá.

A pak už tedy věděli.

Manželkou zamindrákovaný Jan Balaštík si svůj pocit druhořado.sti hodlal zmírnit vlastním podnikáním. Použil k tomu finanční prostředky z rodinné kasy, jíž paní BalaštíkoVá právem neprávem říkala kasa má, a zvolil si oblast, v níž se sice skrývá mnoho rizik, ale láká tu vidina rychlého zisku. Půjčoval peníze. Samozřejmě že se stanovením nekřesťansky vysokého úroku a hrůzostrašných penalizačních poplatků za prodlevu při vracení peněz.

Lichváři jako Balaštík kalkulují s tím, že se někdo dostane do velké tísně, takže je snadné ho přitlačit ke zdi, a mívají proto mnohem víc nepřátel než přátel. Teď jen stačilo udělat jejich inventuru.

Ale nebylo snadné se k; těm jménům dostat a trvalo to delší dobu.

Nakonec na dně síta uvízli dva. On a ona.

; OOO.

Osmadvacetiletému automechanikovi Robertu Pošmournému se už znelíbilo makat pro uřvaného šéfa a hodlal se udělat pro sebe. Naskytla se mu možnost zakoupit vhodné prostory pro dílnu, jenomže dosavadní majitél spěchal a chtěl peníze rovnou na ruku. Pošmourný sice dost vydělával, ale až doteďka nežil zrovna shánčli-vým způsobem, rád se napil, rád pohostil, rád se pomél s náročnými slečnami. A tak si musel půjčit. Od Balaštika, kterého mu někdo dohodil. Půjčil si, prostory zakoupil, jenomže kšefty zpočátku nešly tak, jak si představoval, a tudíž při splácení dluhu kličkoval, jak se jen dalo, párkrát se chytil se svým věřitelem a jednou mu před svědky řekl, že ho zabije..

Zabil by ho jistě s chutí, ale nedošlo k tomu.

Jeho alibi bylo i po několikerém prověřování doslova neprůstřelné.

A ještě se policistům vysmál: „Hergot, to si opravdu myslíte, že kdybych toho sraba chtěl oddělat, použil bych k tomu plynovou pistolku? Stačilo by, kdybych mu někde v tichém koutku města jednu pořádnou ubalil – a bylo by všechno vyřízeno.“

OOO

A pna?

Ženská s přechodovou čtyřicítkou na krkujmenovala se Karla Rybářová, opustil ji manžel, jemuž, se zachtělo usínat a probouzet se vedle mladšího stvoření, následovala nechutná a síly beroucí tahanice o majetek a hlavně o byt, tedy bitva, v níž obvykle nevítězí ti slabší. Rozhodla se však udělat haura a vyklidila pole s tím, že si bydlení pro sebe a dorůstajícího syna pořídí vlastními silami.

Byl to sen: a každý sen dříve či později skončí.

Smůla sé na ni ukládala v dalších a dalšíph vrstvách.

Zkrachoval její zaměstnavatel, hledala si jiné místo, ale nebyla při svém věku zrovna zavalena výhodnými nabídkami, takže, se čím dál víc propadala do tísně, řešila je prvněvdrobnými, pak většími půjčkami – a klín už posléze jen vytloukala klínem. –.. I na Balaštika došlo. ‚ ‚

A byl neodbytnější než všichni druzí.

Nabízela mu.ža odklad cokoli, i sama sebe by snad v krajní nouzi byla schopna nabídnout, ale nechtěl – chtěl jen jedno: chtěl peníze. Své peníze, jak říkal, které však, jak-víme, vlastně? ani nebyly jeho.

Pro paní Rybářovou to byla bezvýchodná situace‘.

„Kdybych neměla toh,o svého kluka, moc hodného klu–. ka, na kterého se jeho táta vykašlal, snad bych rovnou skočila z okna,“ svěřila se policistům při prvním orientačním výslechu.

Jenže měla kluka, jmenoval se Petr..

A byl opravdu hodný, jak říkala: především měl svou maminku rád.

OOO

„Chlapi, mňě se do toho ani trochu nechce,“ prohodil nadporučík Mojmír Gazda, když v podvečerních hodinách sestavoval skupinu pro zvláštní akci.

„Zatímco my jsme ohromně nadšeni,“ odsekl mu jeden z jeho kolegů. ‚

Obvykle mají tyhle okamžiky opačnou atmosféru.

Jeli zadržet pravděpodobného pachatele.

Nechtělo se jim, museli však naplnit svou povinpost: byla to prostě jejich práce. Stejně jako to, co v blízkých hodinách následovalo.

„Nemohl jsem se na to dívat,“ řekl zadržený ještě dřív, než se ho pořádně na něco zeptali. „Vy byste to, pánové, dokázali?“

„Nezlobte se, ale většinou to bývá tak, že otázky tu klademe my,“ umravnili ho bez většího důrazu.

„Dobrá,“ přikývl, „budete to mít lehké. Už jsem se přece přiznal a ani dál nehodlám nic zapírat.“

„Kdy jste se rozhodl ke svému činu?“

„Poté, co jsem se dozvěděl, jak se věci mají.“

„Jaké věci?“

„Kolem té půjčky a kolem toho chlapa.“

„A tak jste se tedy rozhodl…?“

„Rozhodl jsem se, že zasáhnu,“ odpověděl rychle. „Že tomu hnusnému člověku domluvím, zastraším ho, donutím ho, aby nás nechal na pokoji. A že ho-taky tak trochu…“. „No!“

„Potrestám.“

Cosi jako trest, vzpomněl si nadporučík Gazda na slova výřečné paní Balaštíkové, která se rozhodla nepohřbít svého manžela. Tenhle kluk tady, syn paní Rybářové, uvažoval podobně. Jen s tím rozdílem,, že se hřbitovem souviselo to, co udělal, v přímé linii. Koho by ovšem napadlo, že výstražné použití plynové pistole přinese tenhle výsledek.

„Jak jste postupoval?“

„Obstaral jsem si tu pistoli a vypůjčil jsem si mopeda. Pak jsem tomu… tomu Balaštíkovi zavolal mobilem, že mu peníze bez vědomí mámy přivezu, ale trval jsem na tajné schůzce.“ ‚

„Souhlasil?“

„Po určitém váhání ano. A přišel, jak slíbil.“

„Pohádali jste se?“

„Ano.. Všechno jsem mu to ymetl rovnou do tváře. Jak je hnusné, co dělá, a tak vůbec. A potom… potom jsem použil té pistole. Ten člověk se chytil za oči, potácel se – a já sednul na mopeda a ujel jsem. Netušil jsem, doopravdy jsem netušil, že!..“

„Věříme vám,“ řekl Gazda tak trochu mimo pravidla – běžného výslechu. Což ovšem na podstatě věci měnilo jen pramálo. ‚ –

Nadporučík si toho byl plně vědom. Věci byly tak, jak Jbyly. Lichvář Balaštík bude moci být pohřben a vdově při obřadu možná i slza pro veřejnost ukápne. A tenhle kluk půjde před soud. Někdy se to tak semele, ale že by z toho člověku, byť je i policejní profesionál, bylo zrovna do zpěvu, to se říci nedá.

Osudové pomýlení

Přípravy, jako když se chystáš na svatbu.

Takhle to říkávala její maminka a důchodkyně Karla Martínková se té vzpomínce kraťounce usmála. Teď už bych byla pořádně přestárlou nevěstou, řekla si polohlasem, ale jelikož se s otázkou svého věku již dávno srovnala a dokázala i stáří dle možnosti vychutnávat, ňezazní-vala v tom trpkost. Naposledy si upravila límeček blůzy, y zrcadle nad kuchyňským umyvadlem přehlédla svůj účes, vzala do ruky podnos s čerstvě upečeným i řádně pocukrovaným švestkovým koláčem a vyšla na zápraží předměstského domku.…

Bylo září, byl čtvrtek, bylo půl páté odpoledne.

Cestou k brance zaváhala, zda by neměla za sebou přece jen zamknout vchodové dveře. Pak nad tím mávla rukou. Vždyť jde jen vedle k sousedovi, jímž byl zhruba stejně starý Václav Souček. Rovněž důchodce a rovněž ovdovělý. Paní Martínková nesla podnos s koláčem důstojně, skoro jako monstranci, neodložila jej, ani když klepala na dveře. Mívala ve zvyku zaťukat a čekat, až jí: domácí pán vyjde vstříc. Tak se to přece sluší. Jinak by ovšem nebylo nic snadnějšího, než vstoupit rovnou do předsíně, protože ani pan Souček obvykle během dne nezamykal. Trochu tu na to byli všichni v okolí pyšní: lavina zlodějských případů, o níž se ustavičně mluvilo v televizi a psalo v novinách, se jejich podhorskému městečku vyhýbala. A snad se búde vyhýbati nadále…

„Tak co je s vámi,.sousede?“

Z domku se nic neozývalo, zaklepala tedy znovu, nyní už o něco důrazněji.-Nakonec se odhodlala k tomu, že proti svým běžným zvykům stiskne kliku – a čekalo ji překvapení.

Zamčeno.

Znepokojilo ji to. Každý tu o každém věděl skoro vše – nebo si to aspoň lidé až doposud mysleli. Někam na nákup Souček určitě nešel, uvažovala paní Martínková, tím si může být jista, ze své kuchyně vidí k jeho brance, a i kdyby se snad právě nedívala, zavrzáňí v pantech by ji upozornilo. Navíc byl čtvrteční podvečer pravidelnou dobou, kdy ho navštěvovala, a kdyby mu do toho něco naléhavějšího přišlo, určitě by jí dal vědět. Divila še. Natolik se divila, že položila podnos s koláčem na zídku, vstoupila do předzahrádky a zaťukala na okno obývacího pokoje. Opět nic. Není tu někde žebřík? Nakonec se spokojila s dřevěnou bedýnkou na ovoce, Přistavila si ji pod obývákové okno a pracně se na ni vyšplhala.

Pohledu, který se jí naskytl, ji mohl osud ušetřit.

Dívala se a viděla: Václav Souček ji nečekal u jídelního stolu, ale v poloze naznak ležel v úzkém prostoru mezi křeslem a stolkem s televizorem.’A i přes dvě okenní skla paní Martínková rozpoznala, že všude kolem něho jsou četné stopy krve.“

„Panebože!“ vyjekla.

Poté se však zachovala odpovědně. Slezla z bedýnky, koláč nechala tam, kde byl, vyběhla na ulici a křikem vyburcovala další sousedy. Jeden z nich mobilem zavolal tam, kam sé v podobné situaci volat má, druhý přikázal dceři, aby nasedla do auta a zajela pro doktora. Mezitím se tu jako na zavolanou objevil Emil, jediný syn paní Součkové, který přijel maminku navštívit. Okamžitě se zapojil do dění, vypáčil zamčené vstupní dveře, načež ti odvážnější ž přihlížejících mohli vstoupit dovnitř. Krátce poté přivezli na místo i soukromého lékaře, který měl své sídlo kousek odtud.

Poklekl k ležícímu a pokrčil bezradně rameny: „Tady.už nejsem nic platný.“

„Chudák,“ řekla paní Martínková a pláč měla na krajíčku. „Vždyť on snad nikdy v životě s ničím vážnějším nema-rodil, na nic si nestěžoval, život ho pořád bavil. Klidně tu mohl být ještě spoustu let.“

„Mohl, ale není,“ prohodil doktor, který nepatřil k léka-řům-lidumilům, spíš se o něm říkalo, že je vyžírka, rád poučuje a málokdo k němu nalezl tu pravou pacientskou důvěru. „Prostě chrlení krve. Tady asi stál,“ ukázal do středu pokoje, „najednou přetlak, krev opustila přirozená řečiště, začala tryskat z nosu, z uší, stékat po rtech, po krku, bezvědomí, pád, exitus!“

Lidé kolem mlčeli. Co k tomu také dodat?

„No… aspoň že netrpěl,“ špitla Martínková, která se i ve špatném snažila najít špetičku dobrého.

„Leckdo by si na takovou rychlou smrt rád i připlatil,“ pokusil se doktor o žert, ale nikdo se nezasmál. Vstal tedy, usedl ke stolu a z kapsy saka vytáhl tiskopisy. „Potřebuji vědět celé jméno toho pána. A ročník narození…“

Potřebnými údaji mohla paní Martínková posloužit.

Mohla by, pokud by projevil zájem, i mnoha dalšími. Třeba tím, že Součkův syn bydlí v Praze, dcera až nékde na Ostravsku, ale zájmem o svého tátu neoplývají. Smířil se s tím prý, aspoň navenek to tak vypadalo, ale co se dělo v jeho duši, to se poznat nedalo. A už tomu tak po dnešku zůstane napořád.

OOO

Ještě než stačil doktor vyplnit povinné lejstro, objevila se na scéně úřední osoba: vyčouhlý mladík s nízkou, velmi nízkou policejní hodností, ‚. –

Doktor k němu vzhlédl a ušklíbl se.

„T^k fajn, můžete se postarat o odvoz.“

Mladý muž úšklebek nepřehlédl a dal najevo, že není, ochoten jen ták od někoho přijímat příkazy. Sklonil se k tělu mrtvého á až po chvíli zvedl oči ke stolu.

„Co jste do svých papírů napsal?“ zeptal se doktora.

– Ten pobouřeně pohodil hlavou. „O tom se s vámi bavit nebudu,“ odsekl. „Řekl jsem vám, abyste se postaral o odvoz. Jedná se o osaměle žijící osobu, takže…“ – ,

„A já se zase ptám, co jste tam napsal,“ přerušil ho policista. „A neurčujte mi, co mám dělat, pane doktore. Znám své povinnosti!“

Začínalo to nabývat podoby kompetenčního sváru.

„Mimochodem: přeslechl jsem vaše jméno,“ štěkl na něho lékař. ,.

„Já vaše taky,“ zamumlal mladík od země. „A tělo se odvážet nebude!“

„Cože?!“

„Žádný odvoz,“ zopakoval policista, kterého tu mnozí znali od dětství, a napřimil se v celé své výšce. „Všichni přítomni ihned opusti tento prostor a nikdo nesmí na nic sahat.“

„Nepřeháníte, mladý muži?!“ rozesmál se doktor.

„Nepřeháním. A vy se raději místo smíchu podívejte na jeho ruce! Moc vás celá tahle záležitost nezaujala – jen uspěchaná rutina, co? Já sám bych asi studia medicíny nezvládl, ale jedno si dokážu domyslet. Kdyby .se mi začala řinout z pusy krev a já se tou krví až dávil, podvědomě bych zvedl ruce. A měl bych tím.pádem krev i na nich. Neříkejte mi, že bych si ruce nechal volně višet podél těla… Ale s tím si už poradí jiní. Vás, pane doktore, jenom žádám, abyste spolu s ostatními opustil místo činu.“

OOO

Místo činu?

Bylo to tak: z dvojice policajt versus lékař vyšel se ctí ten prvni. Ten vyčoúhlý mladík s velmi nízkou hodností.

Do domku, který, tak nějak na dožití patřil Václavu Sou-čkovi, se prvně dostavila výjezdová skupina, pak specialisté na vyšetřování násilných trestných činů. A úřední lékař. Jeho příliš spěchající kolega se mezitím vytratil: nikdo ho nepostrádal. Postačilo totiž vyhrnout zemřelému zakrvácený svetr, aby třeba i laik poznal, že kromě krve z nosu se do něho vsákla i krev, která vytryskla z bodné rány. Řídce pleteným svetrem pronikl úzký nůž, možná jenom jehla či třeba do špice vybroušený šroubovák. Lékař předběžně odhadl narušení hlavní plicní tepny. A dobu smrti předběžně stanovil na odpolední či večerní hodiny předcházejícího dne.

OOO

– První shrnutí.

Pár drobností je upoutalo. ,

Vedle křesílka stála stolička s popelníkem, v něm tři nedopalky, vedle ležel reklamní plynový zapalovač a krabička cigaret, kde chyběly právě ty tři kusy. Křesílko bylo nasměrováno k obrazovce televizoru. Dalo se tudíž usuzovat, že onu trojici hřebíčků do rakve vykouřil sáhl pan Souček, což ostatně prokázal i porovnávací laboratorní test jeho slin, a k tomu pokouření došlo zřejmě při sledování‘ televizního programu. Ale… Všude kolem, bylo uklizeno S téměř ženskou pečlivostí, stěží by tedy tento puntičkář bez náležitého důvodu nechával nevysypaný popelník:

A co dál?

Zástrčka elektrické přívodní šňůry televizoru se nacházela mimo zásuvku. Proč? Byl snad přístroj porouchaný, takže se musel zapínat i vypínat zasouváním a vytahováním zásuvky? Technik se přesvědčil, že nikoliv. Co to znamenalo? Se šňůrou mohl manipulovat i pachatel. Po svém hrůzném skutku třeba prostě zazmatkoval. Nepřál si, aby obrazovka svítila do ulice celou noc – a nevěděl, jak se tento model televizoru vypíná. Nebo chtěl panu Součkovi cosi důležitého sdělit, přičemž ho zvuk televizoru rušil. Technik sejmul z přívodní šňůry čerstvé otisky prstů a prokázalo se nejen to, že nepatří Součkovi, ale že se ty samé otisky nacházely ještě i na jiných plochách či předmětech. ■•

A dál…

Ještě tu bylo cosi ve stylu kdysi módního námětu detektivek: záhady zamčených dveří. Už padla zmínka o tom, že nápor život otravující a takřečeno všednodenní kriminality se těmto místům dosud vyhýbal. Občas tu tedy přes den většinou ani nezamykali. Proto bylo překvapivé, že do domku pana Součka bylo třeba se v onom osudném čtvrtečním podvečeru doslova dobývat. Po vypáče-ní vchodových dveří se zjistilo, že byly zamčené dokonce na dva západy, přičemž zámek zůstal zcela nepoškozen ‚ a, nenácházely Se zdě žádné stopy použití třeba paklíče. Klíč od těchto dveří visel na háčku v předsíni. A přidala-li se k tomu ověřená skutečnost, že zamčeno bylo i u zadního vchodu a nikde nebylo otevřeno jediné okno, natíízel se _pozoruhodný závěr.

Ze zamknout musel někdo jiný než pan Souček.

Že tak musel s pomocí originálního klíče učinit pravděpodobné ten, který přišel, zabil a odešel.

OOO

Kdo? ■. –

. Zřejmě se jednalo o osobu, kterou Souček vpustil – přesnější by bylo říci, že vpouštěl – do svého domku z vlastní vůle. O tom svědčily kromě všeho jiného i sejmuté otisky prstů. Některé byly prokazatelně staršího data než ty na přívodní elektrické šňůře k televizorů a mnohé se zase našly na místech, jichž by se náhodná návštěva pravděpodobně nedotkla. Sousedé – včetně paní Martínkové – však neměli tušeni o tom, že by si Souček k sobě někoho zval. Veškerou potřebu společenského styku mu údajně naplňovaly čtvrteční návštěvy sousedky Karly Martínkové, během víkendu, si občas zašel na pivo do výčepu U Hřiště. Ale ani tam neza-bředával do nekonečných hospodských debat, spíš jen tak seděl a poslouchal. Vysloužil si tudíž pověst člověka, který ši drží na malém městě ne vždy kladně přijímaný nafoukaný odstup od jiných. S tím souviselo také to, že nebyl k dispozici nikdo,‘ kdo by mohl spolehlivě určit, jestli se z bytu něco ztratilo. Skutečnost, že byly všechny zásuvky a skříně řádně zavřené, mnoho neznamenala. O majetkových poměrech Václava Součka, nijak zajímavého někdejšíhoučitele ňa střední škole v sousedním městě, jež vždy bývalo okresním, se prostě šířily pouze dohady. Do důchodu odešel po dovršení věkové hranice a o žádnou další pracovní aktivitu, ani dočasnou, již nedal najevo žádný zájem.

Průměr, průměr, průměr.

A tím větší záhada.

Při vraždě třeba podnikatele, ať úspěšného, ať zadluženého, se mají kriminalisté čeho chytit. Těch, co se potřebují zbavit konkurenta, věřitele, podvodníka, mohou být tucty. Jenomže Souček byl nenápadný, nezajímavý človíček…

– OOO

A co dětičky? Ač se jim to nezamlouvalo, samozřejmě nemohly zůstat stranou pozornosti vyšetřovatelů.

Syn Čestmír, dcera Magdalena. Jako celek to rozhodně nebyla rodinka s požehnanými vztahy. Spíš to bylo nao– • pak: samý nesoulad, závist, pomluvy, chvílemi až náznaky nenávisti. Společně sdílený tu byl vyčítavý odpor dospělých potomků vůči otci, každý ze sourozenců pak ještě na osbbní frontové linii válčil s tím druhým. Těžko se v tom mohl vyznat někdo, kdo jen zvenčí nahlédl. Tmelícím prvkem familie bývala zřejmě, než hned na prahu svého důchodového věku náhle zemřela, paní Marta Součková. Pak se vše rozpadlo. Sveřepé hádky o majetek, v nichž každý hájil jen svůj zájem, způsobily, že otec přestal mluvit se svými dětmi – a oni dva, starší Čestmír i mladší Magdalena, přestáli mluvit mezi sebou. Ostny odcizení a nevraživosti bodaly až tak hluboko, že pan Souček skoro ani neznal svá rychle dorůstající vnoučata.

„Přijedu, na pohřeb, jistě že ano, ale to je tak všechno, co se po mně stran nějaké piety může chtít,“ prohlásil v Praze ekonom Čéstmír Souček, když předtím – za neustálých protestů – předložil na kritickou dobu smrti svého zploditele alibi zcela neprůstřelné: řídil v té době schůzi jakési správní rady, kde každý hlídal každého, protože šlo o zatraceně velké prachy.

Dcera Magdalena správní radu tehdy neřídila.

Místo toho se jako nedávno rozvedená samoživitelka v jedné z ostravských základních škol účastnila třídní schůzky, kde se dozvídala leccos o svých dvou synech, kteří byli jako jednovaječná dvojčata zcela nepřehlédnu-tělní.…

„Rozhodl se žít si svůj vlastní život. Je to smutné, ale už jsem od táty vlastně ani to nejmenší nečekala – ani, hmotně, ani nijak jinak,“ prohlásila se slzami v očích, když jí přišli oznámit, co se v jejím rodišti přihodilo. „Pánbůh mu to možná odpustí, ale mě bude nadosmrti mrzet, že aspoň na ty mé kluky nedokázal tu a tam pomyslet. Pod vánočním stromkem pokaždé hledáli něco od dědečka. Stačila by obyčejná maličkost. A já vím, moc dobře vím – stejně jako to samé věděl brácha, že na to měl. O tom se mi ale teď, když je otec mrtvý, mluvit nechce.“

– OOO

Policii se špatně říká, že se člověku něco nechce.

Tudíž se otázka majetku pana Součka i nadále úředním a protokolárně zaznamenávaným způsobem přetřásala. A to dokonce – v souvislosti s jejich přítomností při přípravách pohřbu – za oddělené účasti obou potomků.

Pozoruhodně věci vycházely najevo.

„Nebylo to dobré manželství,“ plna rozpaků prohlásila paní Magdalena Šrutová, za svobodna Součková, o vztahu svých rodičů. „Už je pak skoro nic nespojovalo a neroz-vedli se snad jen proto, že v malém městečku se to až donedávna.považovalo za ostudu, a taky proto, že maminka dokázala ve všem a pořád ustupovat. Nesnadno se mi to říká, ale otec byl opravdu zvláštní člověk. Coby holká jsem se k němu dost často snažila přiblížit, ale od něho jsem se nedočkala sebemenšího krůčku naproti. Jako by mu bylo odporné, když bych se ho třeba jen dotkla, natožpak ho objala. Takhle to u nás bylo – a čím dál horší. Smrtí maminky, kterou bych s chutí prohlásila za světici, vše vyvrcholilo. Bydlela jsem v té době už jinde, ále přijela jsem domek asi za dva týdny po pohřbu maminky pořádně vygruntovat. Matka poslední dobou polehávala, ubývalo jí sil a otec, protože to ještě neuměl jako dnes, udržoval pouze takový ten chlapský pořádek, nic do hloubky. Pus –“tila jsem se do práce, ale brzy došlo… no, to se snad ani nedá vyprávět.“

‚ „Pohádali jste se?“ napověděl vyslýchající.

„To je slabý pojem. Došlo mezi námi ke konliktu, který nás úplně rozdělil. Náhodou jsem totiž v horní poličce spíže, za sáčky s moukou, hrachem, rýží a fazolemi, nášla pečlivě převázanou krabici od bot. Rozvázala jsem uzlíky, nahlédla dovnitř – a málem jsem spadla ze stalí, na kte

rých jsem stálá. Krabice byla napěchovaná bankovkami. Snad půl milionu tam bylo podle mého odhadu naštoso-váno.’Vyrazilo mi to dech, protože táta často mluvil o tom, jak je těžké vyjít z ubóžácké ůčitelské penze. Možná jsem měla krabici vrátit zase tam, kde byla, a mlčet. Jenže jsem to nedokázala – a ne že bych snad od něho něco chtěla, prostě jsem jen poradila, že by neměl držet tolik peněz jen tak doma.“

„A on…!‘“

Zhluboka vzdychla. „Rozběsnil se, jak jsem to u něho , nikdy předtím nezažila. Křičel na mne, že jsem nepřijela uklízet, ále šmejdit a okrádat ho, načež mne Z domku v podstatě vyhodil.“

„Máte tušení, jakého původu byly ty peníze?“

„Ani v nejmenším. A budu-li upřímná: je mi to jedno.“

„Paní Šrutová,“ přerušili ji, „lhostejnost není na místě, když si uvědomíte, že vyšetřujeme vraždu. Jistě jste o tom, nač jsme se ptali, alespoň přemýšlelá.“:

„To možná ano, ale k ničemu jsem nedospěla“

„Že by to byly třeba úspory?“ ■ ‚.

Nesouhlasné zavrtěla hlavou. „Úspory? To těžko. Rodin– , nou pokladnu vždy spravovala matka, hospodařit se muselo s každou korunou: Mohli něco málo ušetřit, třeba dvacet, nanejvýš třicet tisíc korun ročně. Pokud by to mělo být víc, to by snad nesměli ani jíst.“

„Ožnámila jste to, co se stalo, svému bratrovi?“

„Až později. Naše vztahy nejsou, jak možná víte, zrovna ideální. V tom směru pokračujeme v tradicích naší podiv-. né familie. Časem jsem mu o tom ale řekla. Nechtěla jsem tuhle rodinnou záhadu držet jenom v sobě.“

„Jak reagoval?“

„

„Nic zvláštního. Nadával – v tom on byl vždycky mistrem nad mistry. Ale pipč se na tb, co si o tom myslel, nezeptáte přímo jeho?“

Zeptali se..

A dali paní Magdaleně za pravdu. ‚ „Všechno je to hrozně svinstvo,“ nadával Čestmír Sou –“ ček bez ohledu na úctu k mrtvému. „Ty prachy nemohl.

utratit, i kdyby žil snad do sta let! A přitom ani sestra, ani já jsme neměli existenční počátky zrovna snadné: Já vím; že se to nemá říkat, ale já už o tom člověku, který byl mým oteem, radějinechci ani slyšet.“

Podivně to vyznělo: jako kdyby pořád bylo ještě něco k slyšení.

Něco, o čem se dosud nehovořilo.

OOO

„Má někdo z vás klíč od vchodových dveřích domku?“

Syn řekl, že ano, nějaký klíč má, dcera sdělila, že při onom incidentu jí otec klíč odebral, anebo přěsněji: hodila ho na podlahu, když ji ták sprostě vyhazoval. Kriminalisté si klíč od Čestmíra Součka vypůjčili – samozřejmě proti řádnému potvrzení. Získali však při rozhovorech s touto nikoli láskyplnou sourozeneckou dvojicí také něco, na co se potvrzení nevydává: otisky prstů, které ti dva zanechali na nabídnutých šálcích s kávou.

Technici pak vyslovili trojnásobné NE..

Přívodní elektrické šňůry k televizoru se nedotýkala ani Magdalena, ani Čestmír. A zapůjčený klíč se nedal do zámku Zasunout. Což znamenalo, že pan Souček po rozchodu se svými potomky nechal bezpečnostní vložku u zámku vyměnit.

Postaral se stejně uvážlivě o svůj tajný poklad?

Pouze ho přemístil,

Při domovní prohlídce našli krabici od bot, v níž se nacházelo čtyři sta dvacet pět tisíc korun. Krabice na ně tentokrát nečekala ve spíži za moukou, hrachem, rýží a fazolemi, ale v řezbářské dílničce na dvoře, kde stačilo odsunout stranou různé haraburdí a nadzvednout jedno podlahové prkno.

OOO

Peníze byly nabízejícíma motivem.

Dobrá ■* ale kdo mohl mít do domku přístup?

„Pan Souček mi nabízel klíč,“ vypověděla sousedka Karla Martínková, ta „s tím pocukrovaným švestkovým koláčem. „Pro případ, že by se mu něco stalo. Navrhl, že by uložil klíč do zalepené obálky.“

„A vy?“

„Odmítla jsem.“

„Proč?“

„No…,“ zaváhala, „ono se to těžko říká. Měl dost těžkostí s dětmi. Nechci soudit, kdo byl na vině, to mi nepřísluší, ale nechtěla jsem se do ničeho zaplést. Takže jsem si ten klíč nevzala. Možná to byla chyba. Teď, když se stalo to neštěstí, sé musely vyrazit dveře a dovnitř vlezlo najednou spousta lidí.“

„Kdy vám ten klíč nabízel?“.

„Když mu náš Emilek vyměňoval vložku. On je kluk takový všestranný kutil.“

. OOO

Slovy své nicnetušící matky se znovu dostal na scénu její sedmatřicetiletý, dosud svobodný syn. A najednou se dění pohnulo kupředu. Ačkoliv Emil Martínek zpočátku tvrdil, že neměl důvod udržovat nějaké bližší styky s vdovcem ze sousedství, kriminalistický technik prokázal, že otisky sejmuté z elektrické přívodní šňůry televizorů patří jemu. Stejně jako otisky z různých dalších míst,– což svědčilo o častějších návštěvách.

Zapírat vydržel jen pár desítek hodin. –

Pak nastal čas celého zřetězení překvapujících zjištění. Pan Souček, učitel v důchodu, nejenže před časem vyhrál úctyhodnou částku v loterii, ale byl i skrytým homosexuálem. Zřejmě i tady by se daly hledat kořeny jeho manželských potíží stejně jako nechuť k objetí od vlastní dcery. Shodou náhod se podobné sklony začaly, a stejně skrývaně, projevovat i u Emila Martínka. • ■ A tak se dali dohromady.

U kutila Emila trochu za peníze, protože jako jediný o té výhře věděl. Spojenectví, které nemělo šanci na dlouhé trvání. Časem začal Emil Součka vydírat, hádali se, vyčítali si všechno možné. Byla to stále se zužující cesta,

… která vedla až k vraždě a snaze o odcizení peněz. Usmrcení se zdařilo, peníze však nenašel. A ještě potom v panice a při návalu zaslepujícího vzteku udělal chybu: klíčem, který si nechal zhotovit, když vyměňoval Součkovi bezpečnostní vložku, za sebou zamkl..

Odpočívej v pokoji

Stává se občas,, že člověk veskrze obyčejný se neobyčejným stane až tím, jak odejde ze světa. I ženě z tohoto příběhu se cosi podobného přihodilo. Dokud žila, málokdo o ní věděl. Teprve když byla mrtvá a z jejího těla zbyly po ničivém působení času a nájezdech horské zvěře jen dvě vřetenní kosti a chumáč vlasů, sepnutý k sobě americkými sponkami, se ještě ne čtyřicetiletá Margita Vórósmartyová, nijak zvlášť výrazná či dokonce krásná, ale zato poměrně zámožná Maďarka ze Slovenska, která mnoho let prožila ve výnosné službě u milionářské newyorské rodiny, stala čimsi jako legendou. Záhady kolem posledního období jejího života a hlavně kolem její smrti se probíraly v českých, slovenských, maďarských a dokonce i zámořských vysokých společenských kruzích.

Kdo se v polovině července 1926 podílel na její úkladné vraždě v Tatrách?

Kdo krátce předtím, v době všesokolského sletu, oklamal Margitu fingovaným sňatkem?

Kolik známých osobností bude do věci ještě vtaženo?

Všechny otazníky mělo po– složité policejní a četnic-ké přípravě zodpovědět „blížící se přelíčení. Po několika odkladech konečně padlo datum zahájení: čtvrtek 3. května 1928.

. Zřízenci Zemského trestního soudu v Praze si rozhodně, nemohli stěžovat ria nedostatek práce. Zasedací síň, určená pro jednání pražského porotního soudu, dozná-valá změn: především se zvýšil počet míst pro novináře a tento žurnalistický sektor byl přepážkou oddělen od lavic pro ostatní veřejnost. Připravena byla i informační tabulka s označením kauzy podle jmen obžalovaných: Ján

Michalko, Mikuláš Sikorský, MUDr. Jan Klepetář. Počet zájemců o divácké vstupenky mnohonásobně převyšoval nabídku a soudní dozorci tušili, že budou mít starosti se zvládnutím situace. Ničemu z toho se nelze divit.

Málokdy se totiž v jednom jediném kriminálním a justičním případu sejde tolik dráždivých přísad: ydavekchti-’ vá zavražděná, obžalovaní pocházející ze světa politiky, veřejné správy, a kumštu, umocněná zištnost, přemnoho neběžného sexu, bigamie, špionáž, mezinárodní vztahy, literatura, divadlo, žurnalisté, klamané manželky i milenky, baletky, herečky a třeba také prostitutky, o nichž jeden, z obžalovaných dokonce sepsal knihu.

Pozoruhodné obsazení. ‚. V hlavních rolích i ve svědeckém komparzu...

OOO

Jedna ze základních a skoro až geometricky zobrazitelných pouček o zločinu říká: přímky osudů se musí tak či onak protnout, přičemž o mnohém, co se následně má stát a pak i stane, často rozhodne osudová fáze přibližování oběti a pachatelů.

Pokůd jde o přibližování, odehrávalo se tentokrát na –značnou dálku. Podzim roku 1925. Rušné přístaviště v New Yorku. Slova loučení, občas také slzy, přemnoho polibků, kapesníčky připravené v dlaních k mávání. Posledních pár desítek minut zbývalo do odplutí zaoceánské lodi, jejímž cílem byla Evropa. Mezi stovkami cestujících se nacházela i slečna Vórósmartyová.

„Očekáváme, Margito, že se dříve či později vrátíte. Dům pana Wertheima je vám kdykoli otevřen,“ loůčil se s ní pověřenec jejích zaměstnavatelů, který ji do přístavu dovezl..

Jistě ji tato nebo podobná slova potěšila. Pracovala jako komorná v rodině bankéře a velkoobchodníka Wertheima půl druhého desetiletí a zřejmě s ní byli nejen spokojeni, ale i lidsky jim, jak ještě poznáme, přirostla • k srdci. –

„Možná se vrátím, možná ne,“ řeklq svému doprovodu.

Všem, kteří ji znali, bylo víceméně jasné, co se pod váhavým slůvkem „možná“ skrývá: už jen pár let jí zbývalo do čtyřicítky a netajila se tím, že by se po letech služby pro jiné ráda postarala také o sebe a usadila se po boku muže, který by se jí líbil, i o dítěti ještě uvažovala – a v tom směru pro ni biologické hodiny odměřovaly již značně pokročilý čas.

„Ať se rozhodnete jakkoli, Margito, přejeme vám klíd-– nou plavbu a mnoho štěstí.“

„Děkůji,“ řekla a vykročila na můstek k horní palubě.

Loď vyplouvala od amerických břehů a socha Svobody jako kdyby jí svou pochodní kynula.rta pozdrav.

Margita Vórosmartyová opravdu^věřila, že pluje vstříc nadějnému a přívětivému osudu. Těžko, by uvěřila třeba hvězdopravci, kdyby jí řekl, že jí zbývá jen devět měsíců života, tedy tolik, kolik je zákonem přírody určeno pro zrod plánovaného dítěte, o něřnž už měla, jak se svěřila své newyorské přítelkyni, v lecčems předem rozhodnuto: „Narodí se mi holčička a dám jí jméno po sobě, bude to taky Margita.“ Zbývala už jen jedna maličkost – najít vhodného mužského. Kvůli tomu dítěti a v neposlední řadě i kvůli ní samotné.

Věřila, že to zvládne.

Stárnoucí slečnou byla, to možná ano. Zcela chudou stárnoucí slečnou však určitě ne. Značně si toho službou v Novém světě nahospodářila, leccos jí náleželo,také z rodinného majetku, takže, nyní byla spolumajitelkou domu, statku a polností v maďárském Miškolci, dalšího domu v Košicích, vlastnila i cenné papíry význačných amerických firem a značné úspory na hotovosti. Celkově se její majetek blížil milionu v československých korunách a ještě něco navíc měla v dolarech.

Jako partie opravdu nebyla £ zahození.

OOO

A ti tři – jakou oni byli partií?

V době, kdy Margita opouštěla New York, se již nějaký čas znali. Podivné trojhvězdí. Tři lidé různých lidských , kvalit a rozličných osudů, ale v něčem si přece jen byli podobní. Jak vyjádřit to, co je niterně spojovalo? Nezakot-venost? Skoro áž posedlá ctižádostivost? Touha po naplňování vlastních představ o podobě životní poutě a s tím související sebestředné pohrdání vším, co se zahrnuje pod často zneužívané slovo morálka? Asi od všeho trochu..

Dva.z nich pocházeli ze Slovenska. • Třiatřicetiletý Ján Michalko toho už měl nejvíc za sebou. Narodil se v Tatrách, ve Važci, po maturitě studoval maďarskou evangelickou teologickou fakultu v Bratislavě, ale nakonec se knězem nestal, mnohem víc ho začala přitahovat veřejná činnost a politika. Působil jakoredaktor-komentátor v Košicích, Bratislavě,. Ostravě a nakonec v pražské Národní politice, vystupoval z pozic slovenského národovce a stavěl se do EQle odborníka na maďarsko-československé vztahy. Předtím prošel ovšem i první, světovou válkou a utrpěl několik menších zranění, býval také tajemníkem významného politika dr. Milana Hodži a v roce 19.19, kdy Mad&ři vpadli na naše území, se v roli poradce pohyboval v« blízkosti generálního inspektora čs. armády J.S. Machara.

Pozoruhodný, byl ovšem rovněž jeho soukromý život, lemovaný tragédiemi, dluhy, podvody a žalobami žen, jimiž se pod falešnými sliby nechával vydržovat. První Michálkova manželka Růžena zemřela na’otravu neznámou látkou, s druhou, která byla nikoli nevýznamnou herečkou, se rozvedl až po nepříjemně vleklém sporu o majetek:

O půl desetiletí mladší Mikuláš Sikorský pocházel z Košic, kde sě také poznal s povahově mu blízkým Michálkem. Nedostudovaný posluchač práv na budapešťské univerzitě střídal úřednická místa s redaktorskými a většinou to – především kvůli ženám a karbanu – končilo finančními maléry. Podvodu se dopustil nejen jako košický tajemník Jednoty, železničních zaměstnanců, ale později i v redakci listu Slovenský Východ. Ztroskotalo rovněž jeho manželství s Jola

nou, jednou ze tří dcer zámožné vdovy Vorosmartyové, jiné dvě oklamané ženy ho úřední cestou upominaly o navrácení dluhu. Svízelnou osobní situaci řešil radikálním řezem: odjel do Prahy a nabídl své služby zdejším novinám.

Stejně tak o něco dříve řešil svoji neutěšenou situaci Michalko.

A právě v Praze se shodou náhod k této dvojici připojil třiadvacetiletý student medicíny, pocházející z vážené rodiny a veřejnosti už nikoli neznámý literát a příslušník tehdejší umělecké avantgardý Jan Klepetář, zcestovalý překladatel, znalec francouzské a ruské literatury – především Dostojevského, kamarád básníků Karla Konráda, Konstantina Biebla a K. H. Hilara, občasný spolupracovník Karla Čapka či Ferdinanda Peroutky. Co mohli.tomuto talentovanému mladíkovi, kolem něhož se točily četné herečky i baletky a který se důvěrně znal také s o mnoho let starší věhlasnou Xenou Longenovou, nabídnout dobrodruzi a životní ztroskotanci Ján Michalko a Mikuláš Sikorský? Styčné plochy onoho nesourodého přátelského trojúhelníku se později pokusí zmapovat policie i psychiatři, ale jaksi-nahrubo je pojmenovat není těžké: hýřivě bujaré večery, vášnive noci a z toho plynoucí stálý nedostatek peněz. Podhoubí, z něhož vyrašilo vše, co se událo potom. •.

Zkraje roku 1926 přišel Mikuláš Sikorský s tím, že ví, jak by se dalo snaclno a lehce přijít k penězům: Z Ameriky do Košic se prý před několika týdny vrátila zazobaná sestra jeho bývalé manželky, touží sehnat nějakého chlapa na cestu k oltáři – s tím by se přece dalo něco podniknout.

„Dalo“ usoudil Michalko. „Jak se ta ženská jmenuje?“

„Vórósmartyová. Co kdybychom ji pozvali na výlet do Prahy?“

„Pozvi ji.“

A tak se také stalo.

OOO –

Jak se.dalo čekat, Margita Vórósmartyová přijela á zamilovala se.

Nesporně pro ni musel mít Ján Michalko kouzlo: byl o něco mladší, ale zato zkušený postelový rutinér, nevypadal nejhůř a ještě se úspěšně stylizoval do role muže z velkého světa, znal se se spoustou zajímavých lidi, uměl mluvit a měl za sebou pestrý život, k němuž dokázal i leccos přibájit. Margita nebyla nijak přitažlivá a měla minimum milostných zkušenosti, proto okamžitě zahořela a dala stranou veškerou ostražitost. Po několikerém nádherném pomilování byla ochotna kývnout na cokoliv. ■ „Zasnoubíme se a ještě před sňatkem koúpím vilku,“ navrhl Michalko.

Margita mu na to dala 50 000 korun.

Poté se sice v dubnu 1926 formálně, zasnoubili, ale dál se nic nedělo.-Ani se zakoupením vilky, ani se sňatkem. Margita se dočasně vrátila na Slovensko, bombardovala svého snoubence dopisy a posléze pod tlakem matky a sestry podala na Michalka a Sikorského trestní oznámení. Ján Michalko pochopitelně nestál o několikrát již poznané oplétačky s policií a soudy, usedl tedy, napsal Margitě vyčítavé sdělení a slovy vábivými ji znovu pozval do Prahyi ,.

Podlehla lákání a dorazila v červnu.

Právě v červnu 1926, kdy hlavní město žilo všesokolským sletem, který-tehdy býval události mimořádného celostátního významu. Margita nebyla sice venkovskou husičkou, léta v New Yorku ji přece jen čemusi naučila, ale i ona podlehla kouzlu sletového ovzduší. „Praha je v těchto dnech neobyčejně rozkošná,“ napsala mamince do Košic.

Rozkošnicky pojala zřejmě i své znoyushledání s Michálkem. Uprostřed milostné noci slíbila sice odvolat své trestní oznámení, ale ve věci zamýšlené svatby i v téhle slabé chvíli trvala na svém.

„Kdy bude?“.chtěla vědět. „..

„Nech se překvapit, miláčku, ale rozhodně brzy,“ kličkoval Michalko. „Už můžeš přemýšlet o tom, co pěkného si vezmeš na sebe.“

„Kdy bude…?“ opakovala neoblomně.

Byla to čím dál jednoznačněji hra ye stylu vabank. Protože Ján Michalko si Margitu Vorósmartyovou rozhodně vzít nehodlal, a i kdyby snad nakrásně přece jen trochu chtěl, měl by s tím potíže! Byl tu totiž nátlak i jiné a mnohem zajímavější ženy, osmnáctileté Věry, dcery roudnického obchodníka, jíž také slíbil co nejdříve navléci na prst zlatou obroučku. ■

Co teď?

„Proboha, pomozte mi něco vymyslet,“ vyzval Michalko při obvyklém posezení v kavárně Opera své přátele Sikor-ského a Klepetáře.

Vymýšleli, vymýšleli, až nakonec vymysleli – a je dost pochopitelné, že se později neshodnou v tom, čí to byl nápad a kdo jen dosadil do obrazu podrobnosti. Svatba jen tak naoko. Takhle nějak zněl rámcový plán. Hodlalr využít nabízejících se okolností: nejen sletového mumraje, ale i toho, že Margita ovládala pouze maďarský a anglický jazyk.

Zbývalo jen najít k podobnému aktu vhodné prostory.

„Nechte to na mně,“ nabídl se Klepetář.

Zašel pak do sídla beletristického spolku Máj v Pštrosově ulici, kde se jako člověk činný v literární oblasti znal s tamními činovníky. Namluvil jim, že v. Praze v souvislosti se sletem pobývá skupina maďarských žurnalistů, jimž by rád osobně předvedl slavnostní prostory tohoto významného uměnotvorného spolku, a oni k tomu, jak se dalo čekat, vyslovili potěšený souhlas.

Vše bylo tedy připraveno.

Slečna Vorósjmartyová lest neprohlédla a ve slepé zamilovanosti nic nedala ani na rady své pražské bytné, paní Voglerové, jíž Michalko od počátku připadal jako podvodník, a když se dozvěděla, že už mu Margita dala nějaké peníze, radila k opatrnosti.

„Ne ne, to bude určitě v pořádku, Jano se mi stane dobrým manželem a bude i otcem našeho dítěte,“ přesvědče-; ně tvrdila Margita.

– A tak se pseudosvatba opravdu konala.

Úlohy oddávajícího se s ceremoniálním přispěním Mikuláše Sikorského ujal sice mladý, ale důstojně vyhlížející, skoro dva metry vysoký a brýlatý Jan Klepetář, syn rady na ministerstvu spravedlnosti, který se v budoucnu bude hájit tím, že celou záležitost pojal jako zábavnou recesi. Opásal se širokou trikolorou, představil se jako státní matrikář, zapsal oba svatebčany do údajné knihy sňatků a po Margitině dotazu oznámil, že oddací list jim bude dodán během několika dnů. Poté je zavedl do vedlejší místnosti a pod bustami-literárních velikánů, mezi nimiž še v popředí nacházel Alois Jirásek, k nim přednesl krátký projev o významu manželského svazku a zeptal se jich, zda jsou svolni ke společné a všem překážkám shodné vzdorující cestě životem. Oba zúčastnění souhlasili a’ani Mistr Jirásek jako neživý svědek nevznesl námitku. Klepetář poté sejmul ze sebe trikoloru a obřadnými pohyby ji převázal přes ruce obou hlavních aktérů.

„Od této chvíle s pomocí Boží žijte oddaně jako muž a žena,“ řekl.

První manželský polibek a hotovo.

Margita Vórósmartyová, nyní tak trochu paní Michálková, zářila štěstím.

OOO

Na straně mužské však posvatební nadšení veškeré žádné. ■ Jednak nebylo jasné, jak dlouho se podaří Margitu udržet v iluzích. A byly tu i okamžité neradosti. Až za rok a něco spadne klec, aspoň o něčem promluví Ján Michalko zcela otevřeně a v oddechové pauze mezi výslechy se svěří policistům, jak moc mu vadilo, že se musel s Margitou „oženit“ zrovna v době všesokolského sletu, kdy pražské nahromadění sokolských dívek a žen nabize– –lo četné příležitosti k radovánkám, jichž ale jako „čerstvý manžel“ nemohl z plna hrdla využít. ‚•

S přemáháním však svou roli zvládl.

Šlo přece o majetek Vórósmartyové, přinejmenším aspoň o peníze uložené v bankovních domech.

„Sladká, dobrá moje Margitko! Mé pocity se podobají nevýslovně krásným krokům, v ráji. Když člověk najde v lásce ideál, pak může kráčeti po šťastné cestě života.“

Zamilovaný dopis – věčné téma poetů,

V tomto případě však své pocity vyjevoval muž vůči nikoli uctívané, ale značně překážející bytosti. A kdyby jen překážející, spíš šlo o bytost, jíž bylo čím dál naléhavěji předurčováno, že zemře. Stačilo jeň záměry vybrousit: stalo se tak opět při posezeni v kavárně Opera.

„Překážky je třeba odstraňovat,“ řekl Michalko Sikor-skému a Klepetářovi a navrhl: „Pojedeme na Slovensko.“

„Kdo?“ zeptal se Mikuláš Sikorský.

„My tři,“ odpověděl Michalko.

„A ona…?“.;

„A ona samozřejmě také. Už včera jsem to Margitě rukoudáním slíbil.“

Dohodnuto.

■Věru prazvláštní vkus: jet společně s kamarády zabít svou jakomanžejku do končin zrození, dětství a mládí. Nicméně kYomu došlo. Půle července 1926. Z Prahy do Tatranské Štrby se ve vagonu III. třídy přesunuli vlakem a cesta jim trvala celou noc. Poté je ozuběná dráha dovez-lá na Štrbské Pleso, odkud pokračovali pěšky horskou cestou pod Kriváněm směrem na Podbanské. Asi po hodině dorazili k novějšímu dřevěnému můstku. ,

„Kdo to tu postavil?“ zeptala, se Margita svou zvláštní maďarštinou, poznamenanou dlouhým pobytem v americkém prostředí.

„Vojáci,“ odpověděl jí Michalko. „Myslím, že to bylo ■v létě pětadvacátého roku.“

. Tedy v době, uvědomila si, kdy jsem se chystala na návrat z New Yorku.

„Podívej se!“ ukázal Michalko, když po chvíli vyšli z lesa a otevřel se výhled do kraje, „pod námi je Bílý Váh a v tom údolí Važec. Tam jsem se narodil. Rodiče ze mne chtěli mít kněze, ale nevyšlo jim to.“

„Ano, už jsi mi o tom vyprávěl. Za jak dlouho dojdeme tam dolů?“ chtěla vědět.

„Možná za hodinku. Záleží hlavně na tom, jak moc budeš unavená.“

„Jsem unavená, ale určitě tam chci dojít…“

Máloco dopadne přesně podle lidských představ. Rodiče Jána Michalka, hluboce věřící rolníci z Vážce, se proto nedočkali tóho, že by se jejich potomek stal osvíceným evánge-lickým duchovním: stal se posléze někým zcela opačným. A Margita Vórósmartyová se zase v onom červencovém dni roku 1926. nedočkala toho, že by došla do rodiště svého muže, jehož považovala za svého právoplatného manžela. Doputovali tudíž ve strmém svahu kolem zbytků vojenské polní kuchyně pouze na mýtinu v cípku lesa poblíž myslivny U Tří studánek. Margitina únava byla čím dál víc patrná, stěžovala si také na úpornoú bolest hlavy a vyslovila obavu, zda nedostala úžeh. Nabídli jí tedy odpočinek na místě, kde ze země vyvěral horský pramen.

„Mikuláši, dones trochu vody,“ vyzval Michalko Sikor-ského. A obrátil se také na Klepetáře, dalšího z údajných účastníků morbidního výletu, kterého prý požádal: „Dej jí tabletku aspirinu, to ji vzpruží.“

Dostala vodu k napití, dostala také prášek – zůsjává ovšem záhadou, a posléze še o tom bude hodně hovořit, zda to byl opravdu aspirin/Rozhodně však prášek Margitu nevzpružil. Jak vyplývá ze Sikorského policejní výpovědi, stalo se doslova toto:

„Poté, co spolkla prášek, začal na ní Michalko sledovat účinky prášku, a to dokonce s pomocí hodinek. Pak jí klesla hlava. Michalko mi řekl, abych šel dávat pozor na břeh Bílého Váhu, zatímco Klepetář měl hlídat smět od horské stezky. Odcházeje, zaslechl jsem za zády výkřik: „Mikuláši, pomoz mi, prosím!‘ Když jsem se ohlédl, uviděl jsem, že Michalko Margitu rdousí. Bránila se, ležela sice na zemi, ale cukala celým tělem a kopala kolem sebe nohama. Michalko na mne volal, abych jí šel nohy přidržet, ale neuposlechl jsem ho, musel tudíž sám dokončit vše, co začal. Když se potom Margita už nebránila a bylá zřejmě mrtvá, strhal z ní šaty i prádlo a úplně nahé tělo zahrabal do bláta a písku, pak na’ně ještě navalil kameny,. Začalo zrovna pršet.

‚To je dobře,‘ vyjádřil se Michalko, ‚déšť pomůže zahladit stopy.‘

Následně jsme si rozdělili Margitiny věci, na mne připadly náramkové hodinky a nějaké dámské oblečéní z jejího kufříku, Klepetář si vzal zlatý medailonek, kdežto snubní prsten a 300 korun na hotovosti si ponechal Michalko. Vrátili jsme se do Štrby, kde jsme se částečně rozešli. Klepetář se dohodl s Michálkem, že brzy pojedou do Paříže, nyní se však Klepetář vrátil do Prahy, zatímco Michalko a já jsme se vydali do Vážce k Michálkovým rodičům, protože bylo třeba promyslet způsob, jak bychom se mohli rychle dostat k Margitiným úsporám.“

Takhle to údajně bylo.

■ Bude stát velmi mnoho policejního, četnického i justičního úsilí objasnit alespoň s přijatelnou pravděpodobností, co se tehdy – 15. července 1926 – na louce pod.Kriváněm do všech podrobností opravdu stalo. Kdo byl přítomen a kdo ne. Kdo zabíjel a kdo jen trpně přihlížel. Kdo a co řekl, případně taky neřekl.

Jan Klepetář prý pár vteřin po posledním vydechnutí slečny Vorósmartyové pronesl na její už nepřijímající adresu slova ze staré církevní modlitby: „Margito, requies-cat in pace…“

Odpočívej v pokoji!

Nic podobného jí ale nebylo dopřáno.

■ ■– • OOO

Rok mohli věřit, že jim to projde. Zpočátku vše opravdu vyhlíželo nadějně. Jako kdyby se v Tatrách nikdy nic zlého nepřihodilo. Leccos vycházelo přesně tak, jak si kavárenský triumvirát naplánoval. Helena Vórósmartyová, kóšická exmanželka Sikorského, dokonce uvěřila údajným, všelijak zfalšovaným Margitiným vzkazům a vydala Michálkovi vkladní knížky s částí sestřiných úspor. Všichni tři, Michalko, Sikorský i Klepetář, se pak věnovali tomu, aby se o nich v zájmu alibi vědělo, navštěvovali společně i každý zvlášť své přátele, jezdili na okázalé lázeňské výlety, Michalko s Klepetářem se vypravili, jak měli už předtím v úmyslu, nejen do Páříže, ale posléze i do Nancy a Berlína, kde všude šice pod nejrůžnějšími záminkami a s použitím falešných legend a příslibů nadělali dluhy, ale odkud také občas posílali příspěvky různým novinám,

Nejen novinové články putovaly poštou: také dopisy na východ.Slovenska, v nichž se naznačovalo, že Margita je tam či onde, pak už že přímo ve Francii, kde se chystá na cestu do Ameriky.

Až do přelomu let 1926 a 1927 se to takhle dařilo.

Rodina Vórósmartyových si myslela, že se Margita vrátila zpět do New Yorku, zatímco tamní její potenciální zaměstnavatelé se domnívali, že tráví šťastný čas líbánek v některém z koutů starého kontinentu. Donekonečna však tento příhodný stav trvat nemohl. Zejména matce VÓrosmartyové docházela trpělivost, přestávaly se jí líbit neosobní, Margitiným písmem nikdy nesepsaná sdělení, doručovaná jí od Michalka a Sikorského. Přitvrdila ve svých požadavcích na jasné sdělení, kde se Margita nachází, a když nedostala dostačující odpověď, obrátila se na košickou policii. Odtud pak po založeni složky a zběžném šetření oznámili do Prahy, že se „zhruba od léta 1926 pohřešuje Margita Vórósmartyová, která.měla údajně známost s jistým panem Jánem Michálkem, zdržujícím se převážně v hlavním městě, případně se za tohoto může snad rovnou provdala“. Zapojili se rovněž, vyburcováni z Košic, vlivní příslušníci Wertheimovy rodiny v New Yorku a dali najevo, že jim na Margitě, s níž Se velmi sžilí, osobně záleží. Vypsali milionovou odměnu za její nalezení a dokonce najali v Evropě soukromého detektiva, který se okamžitě rozjel do Československa. •

Dění se prostě na všech stranách dalo do pohybu.

Výsledky na sebe nenechaly dlouho čekat.

27. července 1927 – rok a dva týdny od osudného výletu do Tater – byl dvěma policejními agenty bez sebemenšího odporu zatčen v centru Prahy pětatřicetiletý, charizmaticky působící Ján Michalko, jemuž se v jeho okolí říkalo Napoleon. Hned při úvodních výsleších zřejmě nedokázal či snad ani nechtěl mlčet, takže brzy došlo k zadržení Mikuláše Sikorského a krátce poté se ocitl ve vyšetřovací vazbě také

Jan Klepetář, který si od června mohl před jméno uvádět MUDr., protože získal titul doktora lékařských věd.

Ubíhaly týdny a pak dokonce i měsíce. Rámcová,, i když často pozměňovaná přiznání jen pomalu skládala obraz toho, co se s Margitou stalo. Uskutečnilo se rozsáhlé pátrání na předpokládaném místě činu, tedy v tatranských mokřiskách u Bílého Váhu, kde skřípající spolupráce policie a četnictva přinesla po několika marných pokusech výsledek v podobě nálezu torza Margitina těla – tedy oněch už zmíněných dvou vřetenních kostí a chumáče vlasů sepnutých kovovými americkými sponkami/ ‚ v

OOO V*

„Prosíme o trochu trpělivosti, dámy a pánové. Myslím, že-jsme na schůdné cestě k zjištění úplné pravdy,“ nechal se při tiskové konferenci slyšet přední činitel pražského poli-; cejniho prezídia.

,; Kdy skončíte? Neuvázli jste na mrtvém bodě?“ byli nedůvěřiví novináři.

„Nikoli, pokročili jsme.“

„V jakém směru? My chceme vědět víc,“ dožadovali se,

„Dozvíte se.“ ‚

„Neskrývá še za zbytečným otálením snaha krýt některé významné osobnosti, které jsou možná do věci tak či onak namočeny?“

„Obávám se,~že> na takto formulovaný dotaz nelze seriózně odpovědět.“

„

Novináři, kteří se zajímali o nevšedně vyhlížející kauzu,; jejíž předpokládané soudní řešení slibovalo dramatický průběh a pikantní podrobnosti ze života ne zcela nezná-mýchiidí, nebyli pochopitelně spokojeni, že jsoú jim fakta servírována po kapkách – a občas jejich komentáře vyznívaly značně kriticky. Tlaku veřejnosti, tlumočeného zejména bulvárním tiskem, který si ve svém vyjadřování nebral servítky, není snadné odolávat, a tudíž všechny policejní složky nasadily do akce své nejlepší lidi a věnovaly se případu se značným zaujetím. Ale pořád to nestačilo.

„Kdy bude podán návrh na obžalobu?“ ozývalo se znovu a znovu. Konečně mohli říct: „Zanedlouho.“ Což znělo již dost nadějně.

„Blíží sé senzační porotní proces se třemi inteligenty,“ hlásal v předjaří roku 1928 titulek na přední straně Nové: ho Večerníku.

OOO

Michalko – Sikorský – Klepetář. Zhruba už víme, kým ‚ i čím byli a co měli za sebou v době, kdy se jim do života tak či onak připletla jistá slečna Margita z Košic a New Yorku. Ale jací byli zevnitř?

Protože se nedalo vyloučit, že některý z nich se pokusí přinejmenším oslabit svou vinu a tím i postih zdůrazňováním své trestní neodpoyědnosti, před soudním přelíčením se jim téměř denně věnovali odborní znalci MUDr. Kno-bloch a MUDr. Pilař, kteří pak také vypracovali posudek o duševním stavu obžalovaných:

„Pokud jde o Jána Michalka, byla jím samotným nadhozena úvaha o možnosti určitého dědičného zatížení, neboť duševně chorá byla nejen sestra jeho otce, ale i jedna z matčiných sester. Děd Michálkův ze strany matky byl extrémně, až fanaticky nábožensky založen, stejně tak synové tohoto dědy, tedy Michálkovi strýcové. Michalko rovněž uvádí, že všichni členové rodiny jsou prudké povahy a trvale nervózní. On sám se však vyvíjel normálně, míval jen bolení hlavy a často utíkal do sousedních vesnic, kde se i několik dnů zdržoval. Navzdory tomu byl Michalko vždy výborný žák, maturoval s dobrým prospěchem a dokončil poté i evangelickou teologickou fakultu v Bratislavě, nebyl však vysvěcen. Prodělal světovou Válku, byl třikrát zraněn a stejně tolikrát postižen nakažlivou pohlavní chorobou. Jinak nebyly u něho zjištěny žádné známky choroby, zejména ňe nervové, také tělesné známky svědčící o degeneraci nebyly shledány. Je duševně zdráv a za své činy plně odpovědný.

Rovněž u Mikuláše Sikorského se vyskytla otázka vztahující se k dědičnosti, protože jeho matka byla silně oddána požívání alkoholu a jedna z jeho sester je slabomyslná. Sám Sikorský se vyvíjel zcela normálně, zhruba však od roku 1925, tedy v období, jehož se dotýká tato soudní kauza, se u něho začaly projevovat ne zcela běžné sklony sexuální, hraničící až s perverzitou. Do bytu spoluobžalo-vaného Michalka přiváděl další spoluobžaíovaný Klepetář mladé herečky a baletky a docházelo mezi všemi k hromadnému pohlavnímu obcování natolik nevázanému, že bude obtížné hovořit o všech okolnostech při veřejném přelíčení a soud zřejmě bude muset z důvodů mravopo-čestnosti tuto část líčení prohlásit za tajnou. I přes tato dílčí zjištění jsme došli k shrnujícímu závěru, že Mikuláš Sikorský je duševně zdráv a za své činy odpovědný.

Poslední z obžalovaných, MUDr. Jan Klepetář, pochází z všestranně hodnotné rodiny, vyvíjel se zcela pravidelně, vychodil s příkladným prospěchem obecnou i střední školů, studoval medicínu a dosáhl hodnosti doktora. Jest duševně úplně zdráv a za své činy..“

Všichni tři tedy plně odpovědní.

Mohlo započít zápolení o míru a především důsledky této odpovědnosti.

OOO

Žaloba o rozsahu 132 stran byla podána 12. února 1928 a podepsal se pod ní státní zástupce dr. Bernard Papík. V postavení vyšetřujícího soudce působil dr. Solnař. Nedlouho poté se rozhodlo i o složení soudu: porotnímu líčení bude předsedat vrchní rada dr. Hladík, přísedícími s hlasovacím právem, tehdy se používalo pojmu votant, se stali dr. Novotný a vrchní rada dr. Siegl. Pozoruhodné bylo také složení tria právních zástupců, kteří patřili ke špičkovým mužům své profese – a dal se tedy mezi obžalobou a obhajobou očekávat ambiciózní profesní souboj: Michalka hájil dr. Hrabal, Sikorského dr. Chmelík a Klepetáře obzvlášť agilní dr. Kostečka, který byl jeho přítelem z mládí.

Soud započal ve čtvrtek 3. května 1928.

„Dnes začíná se před našimi děsem á hrůzou znehybnělými pohledy odehrávat podivuhodný příběh jedné mrtvě, jejíž ubité tělo bylo posléze rozsápáno divokými vepři, a tří živých, až příliš živých mužů, jejichž bytí je však nyní také po právu ohroženo, ale kteří jistě budou o své zachování při jejich povrchním, nikomu nic dobrého nepřinášejíeím životě velmi tuze bojovat,“ rozepsal se dobově košatým jazykem svého řemesla jeden ze soudničkářů.

Holá pravda v zaobalení mnoha slov.

Obžalovaní rozhodně nepatřili k těm, kteří se snadno vzdávají. Zčásti měli ůž své klamné legendy připraveny předem, dokonce se o niqh domlouvali ještě dlouho před zatčením, aktuálně je pak tu s přímou pomocí obhájců, tu na vlastní pěst vylepšovali nejen dle okamžité situace, ale zejména.také podle Michálkových skoro až příkaznicky laděných motáků, z nichž jen část byla vězeňskými dozorci včas zachycena. ‚

A tak se soudní projednávání, které trvalo plných osmnáct dní a v prostoru pro svědky se vystřídalo na osmdesát osob, odehrávalo v podivné spirále návratů, změn, proti ře-čících si stanovisek a někdy i mnohonásobného zpochybňo–. vání dosaženého a vysloveného. Projevily se pokusy přenést záležitost do oblasti politiky a špionáže, zejména se to mělo týkat nikoli dobrých vztahů Československa s Maďarskem, a chvílemi se dokonce mohlo zdát, že nebohé exkomorné Margitě sé stala osudnou nikoli neobezřetná-touha po stavu manželském a potažmo snad i mateřském, ale její jakési zvláštní poslání v souboji tajných služeb. Dlouho zatemněna zůstala dokonce i klíčová otázka, kdo vlastně sevřel Margi-tin krk a zbavil ji dechu. V jednom ze zlomových okamžiků procesu se Sikorský po zákulisním nátlaku Michalka s hlasitými vzlyky a výkřiky pokání přiznal, že uškrtil Margitu Vórósmartyovou v hádce, pak ovšem toto tvrzení odvolal a vrátil se k původní výpovědi, přičemž ze zadrženého motáku vyšlo najevo, že se tím, co Sikorský vyslovil, počítalo s využitím maďarského trestního zákona, platného dosud na území Slovenska, podle něhož by snad bylo možno čin uskutečněný ve vzrušeném afektu brát za pouhé zabití –a nikoliv tedy vraždu. Varianty pohledu na ony červencové okamžiky u horské stezky pod Kriváněm se prostě střídaly jako na překotně se pohybujícím kolotoči.

Zabíjel Michalko a zbývající dva jen přihlíželi.

Zabíjel Michalko – a to s bezprostřední pomocí Sikorského a víceméně pasivní účastí Klepetáře.

Zabíjel Michalko,, ale vlastně jen formálně dokončil započaté dílo, protože hlavni podíl na Margitině smrti měl jed podaný jí Klepetářem.

Zabíjeli jaksi půl na půl Michalko a Sikorský, přičemž Klepetář s nimi v té době vůbec nebyl.

OOO

Zejména tato poslední Klepetářova alternativa spolykala mnoho-času.

„Přiznávám svůj podíl na oklamání slečny Vórósmartyové předstíraným sňatkem, čemuž jsem tehdy mylně, a chcete-li, tedy i trestuhodně nepřikládal velkou váhu, ale na místě činu vraždy či zabití jsem s nimi rozhodně nebyl a tvrzení o podání jakéhosi zdravotně závadného prostředku je ůž pro mne jako pro lékaře, který skládal Hippokratovu přísahu, zcela absurdní. V kritickém čase, o kterém se tu mluví, jsem še nacházel v Praze. Pánové Michalko a zejména Sikorský hovoří o mé účasti na vraždě pouze v zájmu svého sobeckého prospěchu,“ tvrdil MUDr. Jan Klepetář.

Takže: Tatry – anebo Praha? ■ Otázka, která od počátků až do konce, a nutno říci, že nakonec bez zcela jednoznačného výsledku, zaměstnávala policii, četníky a posléze i justiči. Různorodá paleta svědků od Klepetářových osobních i tvůrčích přátel přes číšníky, pracovníky Lékárny, železničáře a spolucestující z vlaku do Tater až třeba po žurnalisty Ferdinanda Peroutku či Karla Stránského a herce Ference Futuristu přednášela stejně různorodá tvrzení.

Tak třeba čtyřiadvacetiletá Marie Kovářová, tanečnice z divadelní scény Aréna, pod přísahou vypověděla, že byla od roku 1925, kdy se poznali, intimní přítelkyní Jana Klepetáře a měli spolu i do budoucna vážné úmysly. „Trávili jsme jeden s druhým velmi mnoho času,“ oznámila v soudní síni, „denně jsme navštěvovali kavárnu. Slávia, večer – pokud jsem zrovna neměla představeni – jsme chodili do biografu nebo divadla. Několikrát jsme také podnikli výlet do Všenor, kde jsme obvykle nocovali v hotelu Střecha. Pan doktor Klepetář tu a tam chodil i k nám domů, ale nikdy nezůstával přes noc, protože jsem v té době bydlela společně s rodiči.’Jsem přesvědčena, že také 16. července 1926 se pan Klepetář nacházel v mé přítomnosti a 17. července jsme spolu byli v Edenu.“

Předseda soudu vrchní rada JUDr. Hladík se podivil: „Je možné, slečno svědkyně, že si tak přesně vybavujete skoro dva roky vzdálené události?“

„Mám dobrou paměť. Proto jsem se chtěla stát herečkou, i když nyní se věnuji převážně tanci.“

„Gratuluji vám k vašim schopnostem. Časové určení toho, kdy se v kavárně Šroubek na Václavském náměstí ve vaší přítomnosti domlouvali Klepetář a Sikorský o cestě na Slovensko, nám však poskytnout nechcete.“

„Chtěla bych,“ opravila ho se skoro až koketním úsměvem, „aje ta věc se mne netýkala a nevěnovala jsem jí pozornost. Na všem ostatnim, co jsem řekla, však trvám, a jelikož jsem byla doma vychovávána k pravdomluvnosti, žádám vás, abyste mi věřili.“

„Když tak pěkně žádáte…,“ s úmyslnou ironií přikývl soudce a z diváckých lavic se ozval smich.

Jindy měl výslech vážnější průběh.

„Nezaznamenal jste si do svého diáře datum tehdejšího vašeho obsáhlého jednáni s Klepetářem?“ zeptal se státní. , zástupce JUDr. Papík.

„Jistěže zaznamenal,“ odpověděl svědek. „Ale hovoříme o létě roku 1926 a já nemám ve zvyku uchovávat si staré diáře. Je pravda, že zhrůba v té době jsem se s panem Klepetářem několikrát sešel a projednávali jsme možnosti jeho autorské spolupráce.“ ■.

„Ale nemůžete potvrdit, že by k tomu došlo 16. července onoho roku?“

„To při nejlepší vůli nemohu. 1 když bych rád, protože se domnívám, že pan doktor Klepetář by podle mne nebyl zřejmě schopen…“

Státni zástupce ho přerušil: „I při vší úctě k vám, pane redaktore, vystupujete zde jako svědek a pro vaše domněnky tu není prostor. Mohly by ovlivnit porotu.“

„Omlouvám se, nejsem v těchto věcech zběhlý,“ řekl třiatřicetiletý Ferdinand Peroutka, šéfredaktor prestižního týdeníku Přítomnost, již v té době významný žurnalista a autor knihy Jací jsme.

. Skoro až absurdnímu divadlu se podobala svým způsobem obdivuhodná snaha zmapovat cestu obžalovaných do Tater. Vydali se na tuto svým způsobem popravčí pouť tři muži plus jedna žena, či dva muži a jedna žena? Podařilo se shromáždit mnoho svědků, ale souhrn závěrů z jejich výpovědí vyzníval rozporně. Co by se taky dalo čekat po jedenadvaceti či kolika měsících?! „Ne každý jest vybaven paměťovým, talentem zamilované baletky Marušky Ková –

1 řové,“ zašpičkovali si v Novém Večerníku. Klíčový svědek, jímž byl rychlíkový průvodčí, jak sám sebe služebně zařadil, se jmenoval Josef Lajtl – a i on se podobně jako Ferdinand Peroutka cítil v soudní síni nejistý a především se omlouval: „Je pravda, že jsem toho dne měl službu, ale… víte, kolik lidí skoro denně vidím ve vlaku?! Je mi líto, že nemohu posloužit.“

„Prohlédněte si obžalované!“

„Už jsem tak učinil, ale promiňte – bylo by ode mne neodpovědné, kdybych se jakkoli vyjádřil…“

Za nejsenzačnější byl v této železniční souvislosti označen třináctý den procesu, kdy předstoupil svědek Egon Exner, zubní technik z Jičína. Vypověděl: „Jel jsem tehdy z domova přes Hradec Králové do Pařdubic a tam jsem přistoupil do přeplněného košického rychlíku. Až do Karviné jsem stál na chodbičce, ale protože mne už bolely nohy, popošel jsem do jiného vozu, kde jsem našel kupé, v němž seděli jen tři pánové ve společnosti dobře oblečené dámy, takže tam bylo pro mne ještě místo. Vstoupil jsem dovnitř, požádal o možnost přisednutí, ale jeden z pánů na to zareagoval slovenskou řečí poněkud nevlídně: ‚Co vy Češi hledáte na Slovensku?‘ Ale protože nemám rád konlikty, nic jsem k tomu neřekl a vše se odbylo v poklidu. Chvílemi jsme pospávali, chvílemi se pánové maďarsky bavili s dámou a jeden z nich, který vyhlížel mladě, měl nápadně trojúhelníkový tvar lebky, nosil brýle a působil z nich nejslušněji, mi v okamžiku, kdy se dáma v polospánku o mne mimoděk opřela, vysvětlil, že je to Američanka a je zřejmě už unavená: Vzhledem k těmto dvěma drobným událos-’ tem jsem si průběh cesty až do dnešních dnů zapamatoval. Všichni jsme vystupovali ve Štrbě. Když přijela zubačka, usadil jsem se do prvního oddělení, společnost z vlaku zvolila druhé. Pak už jsem nikoho z nich neviděl.“.

„Pohlédněte nyní k lavici obžalovaných,“ vyzval svědka JUDr. Hladík.

Jičínský zubní technik poslechl a nejdříve ze všech iden-’ tifikoval Michalka jako muže, s nímž měl slovní rozepři, posléze i Sikorského.

„Nasaďte si brýle a předveďte svou tvář z profilu i zepředu!“ vyzval pak soudce MUDr. Klepetáře. Snad deset vteřin na něho svědek v naprostém tichu soudní síně hleděl. Pak se roztřásl a pohnutým hlasem vykřikl: „Je to on! Pevně jsem věřil, že tomu tak nebude a že takový vlídný člověk… Ale je to on! S určitostí a vědom si váž– ‚ nosti těchto slov říkám: Je to on!“.

OOO;

Už jsme to uvedli: osmnáct dnů a osmdesát svědků.

Přiblížil se diváky i tiskem skoro až hystericky sledovaný závěr přelíčení.

Obhájci dle očekávání navrhli osvobození svých rhan-dantů – zčásti z důvodů přesvědčení o jejich absolutní nevině, to zejména u MUDr. Klepetáře, zčásti pro nedostatek hodnověrných důvodů k objasnění všech okolností smrti Margity Vorosmartyové.

Státní zástupce JUDr. Bernard Papík se k tomu obsáhle a s řečnickým umem vyjádřil v úterý 29. května 1928:

„Je mou povinností, abych reagoval na vývody obhájců z jejich sobotních řečí a abych vás, pánové porotci, přivedl z řiše báji zpět do skutečnosti. Mohl jsem to učinit hned a bylo by to snad bezprostřednější. Ale využil jsem dnů ve volné přírodě a bez jakýchkoliv vlivů, abych si vše znovu promyslel. Zpytoval jsem svědomí, zda jako ten, který má velkou zodpovědnost před Bohem a zákony, mohu vám s klidem v duši sdělit to, co vám nyní předložím ke konečnému vašemu rozsouzení: Usoudil jsem, že tak učinit nejen mohu, ale přímo musím. Nuže zde jsou má slova: trvám na tom, že Ján Michalko je spoluvrahem, Mikuláš Sikorský je spoluvrahem a také MUDr. Jan Klepetář je spoluvrahem. Ostatní záleží na vašem moudrém rozhodnutí.“.

Nabídl tím porotě i soudcům nesnadný úkol.

Rozhodnout.však museli – a také rozhodli. Na hlavní otázku, zda „jsou obžalovaní vinni, že dne 16. července 1926 v lese pod Kriváněm v úmyslu předem uváženým zabili člověka, totiž Margitu Vórosmartyovou, a to jedem, uškrcením nebo jiným způsobem“, odpovědělo všech dvanáct porotců „ano“ u Michalka a Sikorského, u Klepetáře devětkrát „ano“, třikrát „ne“. Porotnímu soudu pak po krátké poradě zbývalo jen vynést rozsudek.

Učinil tak ve středu 30. května 1928 po deváté hodině večerní: Ján Michalko – trest smřti provazem, MUDr. Jan Klepetář – doživotí, Mikuláš Sikorský – 15 let těžkého žaláře.

Obžalovaní přijali verdikt v klidu.

Jen Michálkovi, jenž si snad předtím přece jen nepřipouštěl možnost hrdelního verdiktu, se prý v očích nakrátko objevily slzy..

Veřejnost zareagovala o něco vzrušeněji. „Již od odpoledních hodin,“ zaznamenal jeden z reportérů, „stálo před soudní budovou mnoho lidu, čekajících na vynesení rozsudku. Jakmile k tomu došlo, nastal značný rozruch. Až dlouho do noci bylo v Praze na hlavních ulicích rušno a horlivě se rokovalo o procesu, a jak už tomu vždycky, bývá, vynořilo se v davu mnoho fantastických pověstí, které ovšem raději ani nezaznamenáváme, neb většinou postrádají veškeré podstaty. Rozrušéná lidská fantazie, vyburcovaná dlouhotrvajícím a od počátku až do konce napínavým přelíčením, zase pracovala jako v horečce.“

OOO

Přelíčení skončilo, odsouzené odvedli do vězení, odkud dva z nich – Michalko a Sikorský – již nikdy nevyjdou, ale při vší úctě k váze soudního rozhodnutí se ani tehdy, ani nikdy později nedalo říci, že by bylo ve všem jasno. Zejména o vině či nevině lékaře a literáta Jana Klepetáře se ještě dlouho nejen v právnických, ale i různých jiných kruzích diskutovalo. S pochybnostmi byla přijímána především přitěžujíci mu vyjádření Sikorského, který až moc snaživě spolupracoval nejprve s policií a později i se soudem: a v usvědčování Klepetáře viděl zřejmě naději na umírnění svého trestu, což se mu také do značné míry zdařilo.

Na otázku obhájce dr. Kostečky, jaký že by mohl mít Klepetář, den co den obklopený přitažlivými a nikoli pro něho nedostupnými ženami z frivolního bohémského světa, motiv k spolupodílnictví na vraždě pro něho zcela bezvýznamné Margity Vórosmartyové, Sikorský odpověděl:

„On po vraždě doslova žhnul nadšením a jsem přesvědčen, že bral tuto událost jako inspiraci k literárnímu působení. Sám to také vyjádřil, když těsně poté, co Margita zemřela, řekl: ‚Dosud jsem kolísal mezi bestií a nad-člověkem. Byl jsem utlačován jako spisovatel. Nyní jsem poznal, co je to skutečný život a stal se ze mne básník.‘ Tohle si přesně pamatuji.“

„Nesmysl! Tak hloupá slova bych nikdy nevypustil z úst „ pobouřeně namítal Klepetář.

, Nebylo mu to nic platné – a před skutečným soudem i mnohem nemilosrdnějším tribunálem části veřejného mínění jako kdyby se v jeho osobě ocitl nikoli jen spoluúčastník na trestném činu, ale i slovesný tvůrce. A svým způsobem také samotná nekonformní literatura a její údajně ničivý vliv na formování lidské osobnosti. V očích tisku, zejména bulvárního, mu ublížilo dokonce i to, že právě v době procesu, ve středu 23. května 1928, Spáchala sebevraždu skokem z okna svého bytu v žižkovské Riegro-vě ulici významná herečka Xena Longenová, s níž se Klepetář velmi dobře znal. „To jsou oni a jejich svět!“ napsal jeden ze žurnalistů, ale ani on, ani nikdo jiný nedokázal přinést jediný doklad o tom, že by smrt Xeny Longenové s MUDr. Klepetářem jakkoli souvisela. V soudní síni byly proti Klepetářovi používány úryvky z jeho opravdu dost, různorodého díla. Před předsedou soudu ležela Klepetá-řova pod pseudonymem napsaná kniha s názvem Prostitutky – jak žijí, milují a umírají, ale na druhé straně se citovalo i z jeho článku ve významných Rozpravách Aven-tina: „Umělecké dílo nelze vytvořit bez velkých zážitků.“ Skoro až přitěžující okolností se zdála být jeho znalost Ďostojevského, zejména Zločinu a trestu. Státní zástupce dr. Papik na něho ukazoval prstem:

„Na lavici obžalovaných vidím Raskolnikova.“

O něco později svůj výrok ještě rozšířil: „Vidím tam tři Raskolnikovy.“

OOO

K úlevné literární činnosti se Jan Klepetář uchýlil i za mřížemi. Překládal, vytvořil odborný spisek O dějinách politického systému, psal samozřejmě také básně:

„I vězení je kus života, pokory chleba a ponížení, kdo však jsi překročil jeho práh, věz: není navrácení.“

Není navrácení…? Tak špatně to s avantgardním básníkem, kritikem, překladatelem a navíc také odsouzeným spoluvrahem Janem Klepetářem, jemuž byl rozsudkem odňat lékařský titul, zase nedopadlo. Trest doživotního žaláře mu změnili na 15 lét vězení, ale již v roce 1935 se pro dobré chování podmíněně dostal na svobodu a ještě

‚ ho čekala profesní kariéra: změnil si jméno na Jan Karsten a působil v redakci listu Prager Tagblatt, za okupace pak v Melantrichu vedl reklamní oddělení. Po roce 1948 emigroval do USA, kde měl údajně kvůli drobným podvodům problémy s policií. Koncem 70. let se nedlouho před smrtí překvapivě vrátil do Československa, ale ke kauze Margi-ty Vórosmartyové se hodnověrným způsobem už nikdy nevyjádřil.

Anebo kdesi v soukromí vyjádřil – a my o tom nevíme.

Vdavekchtivé Margitě Vórosmartyové, která z úředního hlediska nikdy nepřestala být slečnou, by to tak jako tak nepomohlo k tomu, aby odpočívala v pokoji.

Obchodníci se smrtí

Krucinál, copak dokonalost není odjakživa jen výsadou, bohů?! Se skoro až posedlostí hledal JUDr. Jiří Král na vzhledu dívky, která se představila jako Karolína Trávníč-ková, nějakou chybu, ale neuspěl: dokonce i ta její stále přítomná roztěkanost jí slušela.

„Cože?“ zeptala se, když postřehla, že do přívalu její řeči něco špitl.

„Embargo,“ zopakoval a upřesnil: „Uložila jste si tedy nyní… když to řeknu obrazně… jakési embargo na lásku.“

Jedno z těch slov, a nebylo to zrovna slůvko láska, jí bylo cizí asi jako vše, co přesahovalo výsostný okruh jejích zájmů. Dokázala však tuto skutečnost bez obalu přiznat: „Nerozumím vám. Můžete mi, prosím, vysvětlit, co je to embargo?“

A když jí podal stručné vysvětlení, kývla: „Jo, to docela sedí.“ Zapálila si další cigaretu a s úsměvem zlehčila stav věcí: „Uložila jsem si na lásku dočasné embargo. Ale on, ten můj, se jistě brzy vrátí.“.

Ještě že tak, přikývl v duchu, krása by neměla zahálet.

Poposedla na židli. „Takže teď už všem problémům, kvůli nimž jsem za vámi přišla, rozumíte,, pane doktore?“ zeptala se.

„Ne zcela. Ale snažím se…“

Zaznělo to od něho s nikoli uctivým podtónem, ale zřejmě jí podobné titěrnosti unikaly. Vzhlédla k němu a na rozdíl od přeplněné blůzy měla ve svých krásných očích unavené nepřítomno. Věděl, že je to nespravedlivé a samozřejmě také krajně neprofesionální, ale už od okamžiku, kdy vstoupila do jeho kanceláře, měl na tu zhruba pětadvacetiletou ženskou, kterou mu sem naservíroval jeho kamarád Jakub Jordán, těžko vysvětlitelný vztek. A nebylo to jen tím, že se na dnešek špatně vyspal, vlastně nevyspal skoro vůbec, protože se o něho horečnatě pokoušela chřipka. Rozčilovalo ho, jak ta holka skvěle vypadá, jak je na ní cizelérsky vymakán každý detail, a následně ho vlastně i štvalo, že ženy, jež mu kdy prošly životem a rukama, vypadaly převážně jinak, přesněji řečeno hůř. A protože lidská duše je schopna krajně protisměrného vnímání, podrážděně reagoval také na to, že ho tahle jeho budoucí klientka čímsi málokdy poznaným přitahuje. Leč tušil, že se nemůže o nic pokusit a že i kdyby se nakrásně pokusil a dokonce snad nedejbože také uspěl, bylo by to jen proto, že on je tím, čím je, a ona ho v dané chvíli nutně potřebuje.

„Jestli vám ještě něco není jasné,“ nabídla se zářivým úsměvem, „můžete se mne ptát. Úplně na všechno. Před advokátem přece člověk nemá mít…“

Odmlčela se.

„Žádná tajemství,“ dopověděl za ni.

Přikývla a přehodila si nohu přes nohu stylem Sharon Stoneové ve filmu Základní instinkt. Nepostřehl však, zda byla vespod stejně jako Sharon i neoblečena, tedy zda tu svou sukýnku no.sila naostro. Ale s kauzou jako takovou to stejně nesouviselo.

Pokud tu vůbec byla nějaká kauza.

Aspoň v torňhle si tedy JUDr. Jiří Král chtěl zjednat jasno: „Pokuste se, slečno Trávníčková, upřesnit, co ode mne očekáváte.“ A

„Ale vždyť je to přece jasné,“ pohodila temně ryšavou hřívou. „Chci, abych se už nemusela bát.“

„A vy se bojité?“

„Občas,“ připustila skoro upejpavě. „Každá žena se někdy bojí.“

„No… pokud k tomu má důvod,“ vyslovil ne zcela přesně hodnocení.

„Jistě,“ kývla. „A tím jsme u toho: já mám ke strachu strašně moc důvodů.“

„V tom případě by pro vás byl vhodnějším partnerem náš společný známý Jakub Jordán, který vás ke mně dopo

ručil. Je to bývalý policejní důstojník, má soukromou bezpečnostní agenturu a specializuje se…“

„Ale pane doktore,“ přerušila ho, „vy mi – nevím proč – snad ani nechcete porozúmět. Mně přece nejde o to, aby se na mě nalepil nějaký hlídač a chodil“ se mnou i… no, prostě všude. Já chci být chráněna tak nějak – právně. Od toho tu přece jste. A Kuba Jordán, když jste o něm začal, by mi špatného advokáta a nefér chlapa nedoporučil. A já… já… když jsem sem přišla a uviděla vás, pochopila jsem, že mi poradil skvěle… protože jste mužský, jakých si už napohled vážím, a proto jsem také doufala, že ke mně budete…“ Pár vteřin jí trvalo, než připojila za klopý-tavé souvětí odpovídající slovo, ale když je našla, vyřkla je s patřičným důrazem: „Že budete ke mně vstřícnější.“

Vzdychl, napil se kávy a všiml si, že ona se svého hrníčku ještě ani nedotkla.

»„Vystydne vám,“ ukázal.

Pohlédla na hrneček, pak na něho a pokusila se o žert: „Nevadí – někdo to rád i studené.“ v

„Dobrá,“ kapituloval, „zkusme si tedy vyjasnit to, co vás trápí, ještě jednou. Bod po bodu, pomalu a přehledně.“

„Samozřejmě, třeba desetkrát. Já si pro vás, pane doktore, udělám tolik času, kolik si budete přát,“ řekla a zaznělo to skoro až koketně.

Anebo možná ani nezaznělo, ale JUDr. Král její vyjádření i přes všechno své podrážděni takto slyšel, protože přání je často otcem nejen myšlenky, ale také vjemu.

OOO

„Ty s tou holkou, Jakube, spáváš?“ zeptal se Král přímo a jen tak mimochodem mezi dvěma sousty při večeři.

„S Karolínou? Ale kdepak. No… možná kdysi dávno,“ připustil Jordán rozmařile, jako by se taková událost dala pozapomenout. „Teď už se s ní stýká spíš moje bývalá žena a dělá jí v tom svém salonu hlavu.“

„Šikovná,“ řekl Král.

„Kdo? Karolína Trávníčková, nebo moje bývalka?“

„Obě.“

Zasmáli se tomu. Večeřeli ve svíčkami osvětlené restauraci poblíž Strahovského kláštera a tím, kdo pozval a byl tedy připraven i platit, byl JUDr. Jiří Král. Jak mívali při těchto setkáních ve zvyku, vážnějších témat se ve věcném duchu dotkli až poté, co servírka odnesla ze stolu všechny talíře a příbory.

„Myslíš, že pro ni můžeš něco udělat?“ načal řeč Jordán.

„Co asi…? Obávám se, a tobě je to asi také jasné, že z čistě právního hlediska se toho moc udělat nedá. Slečna Trávníčková musela přece vědět, s jakými lidmi se stýká a jak je všechno kolem nich pomíjivé… jejich postavení, jejich zdánlivé obchodní úspěchy, dokonce i vyhlidka na jejich trvalý pobyt v této zemi. A požadovat teď dodatečně nějaké ochranné garance na majetek, jehož užívání pro ‚ ni ze vztahu k jednomu z těch lidí vyplynulo…“

Jordán nesouhlasně pohnul rukou. „Mluvíš o ní, jako by to byla zištná děvka, Jiří. A v tom jí asi křivdíš, protože o ní a o jejím životě nic nevíš. Pěkné holky nemají pokaždé stejně pěkný život – a ona pochází z takové divné rodiny a její osudy… ale na tom teď nezáleží. Jisté je… a nesměj se, prosím, že ona toho svého fešného. Zoraná opravdu milovala a pořád miluje. Přerušila kvůli němu všechny své dosavadní vztahy, začala provozovat absolut-. ní, skoro až puťkovskou věrnost, a když něco potřeboval, mohla se ochotou rozkrájet.“

„Však také nebyla škodná,“ ušklíbl se Král a souběžně zauvažoval, zda si má či nemá objednat moučník. „Vždyť mi ukazovala ty fotografie. Miláček Zorán Pešič, který sem doputoval z Černé Hory, nebo snad z Makedonie, nebo bůhví odkud… ona sama prý pořádně neví, protože se v tom balkánském gálimatyáši nevyzná… ji nejen oblékl v nejlepším módhím salonu, ale také posadil za volant luxusní toyoty a obstaral pětipokojový byt ve vile na Ořechovce, zařídil to hnízdečko lásky podle katalogů,, v nichž slečna Karolína do té doby mohla jen závistivě listovat…“

„Nech toho!“ okřikl ho Jordán. „Když ji chceš vidět takhle, jen takhle, pak dej od té věci ruce pryč. Poptám se jinde a můžeš Trávníčkovou pustit z hlavy.“

„Nevykládej mi, Jakube, co mám udělat. Umím to posoudit sám.“

„Tak posuzuj, ale nesuď! Ona ti Karolína něco udělala? Neříkám, že je pravzorem ctnosti, ale holka, která zažila kojeňák a děcák a v té jejich sobecké familii ši ji strkali z ruky do ruky jako horký brambor, možná leccos nahlíží jinak, než jsme schopni jen tak zvenčí pojmenovat. Když už jí osud nabídne nějakou příležitost, a moc jich nebylo, chce si ji podržet – na tom není nic nepochopitelného. Ona to své hnízdečko lásky, jak jsi byt na Ořechovce posměšně nazval, hodlá asi uchovat nejen pro sebe, ale především pro chvíle, kdy se její Zorán vrátí – pro ňaději na jejich společný život.“

„Bravo, Jakube,“ zasmál se Král, ale už to zaznělo ústup-ně. „Paní Javořická by se ve svých románcích nedokázala vyjádřit procítěněji“

Jordán přikývl: „Idiotský věty od bývalého policajta, viď, Ale na oplátku – ty také obvykle nevidíš svět tak černobíle. Přece nejsi právníkem čtyřiadvacet hodin dennč, a pokud si vzpomínám, kdysi jsi míval i literární ambice. Když jsi mě sem dnes pozval, myslel jsem, že se chceš o té věci dozvědět víc. Víc než ti v té tvé nóbl advokátské kanceláři řekla Karolína, a možná i víc, než toho orta sama ví. Že se třeba zeptáš, jestli’je mi známo něco o tom, kdo je ten její Zorán Pešič. A já že na to kývnu a povím ti, že třeba ty jeho kšefty nejsou úplně košer, rozhodně to však není nějaký polográmotný balkánský vekslák, jemuž je nejbližší sáhnout hned po kudle, ale Chlap, který studoval v Paříži, umí tři jazyky, sjezdil svět, vyšlá mu knížka překladů moderní francouzské poezie a ve starožitnostech, s nimiž tak či onak obchoduje, se vyzná lépe než kdejaký kunsthistorik, takže ho leckde citují i v odborných publikacích. Jednou jsem se s ním ve společnosti Karolíny setkal, popili jsme ve třech pár sklenek vína a musím říct, že kolem sebe šíří takové zvláštní charizma. Jistě – vé věci byznysu asi žád

ný andílek. Ale jestli se zrovna my dva začneme v našich profesích zabývat jen zcela neposkvrněnými lidmi, brzy budeme večeřet fasovanou polívku u Armády spásy a ne si dávat do nosu při takovéhle večeři.“

Pohodil rukou kolem sebe a plamen svíčky na stole se rozkomíhal.

„Promiň,“ řekl pak Jordán.

„I já se kaji,“ připojil se Král sebekriticky.

„Kaj se nikoli přede mnou,“ navrhl Jakub. „Pozvedni číši s omluvnou myšlenkou na Karolínu.“

„Myslíš? Připíjet na krásu krásné ženy jest marností nad marnost, řekl by klasik.“

„Nech klasika v hrobě a připijme na její štěstí.“

Učinili tak.

A teď si dám ten moučník, definitivně se rozhodl Král a kývl na servírku.

‚ OOO

Zavolala o dva dny později a krátce před polednem.

„Tady Karolína… Karolína Trávníčková. Představte-si, pane doktore, on přijel,“ zajásala do sluchátka – a kdyby se slova zázrakem přetavila v tóny, podobalo by se to vítacím fanfárám ze Smetanovy Libuše. „Je tu a zůstane se mnou nejmíň týden,“ dodala svým roztěkaně upřesňovacím způsobem a připojila ještě trojnásobné díkůvzdání: „On přijel, přijel, přijel!“

Kdyby chtěl být zlý, zeptal by se: Kdo?

Nechtěl být zlý – pokud se na ni nedíval, vizuální důvody k podrážděné jizlivosti se nevyskytovaly, a navíc se mu připomnělo cosi z rozhorlených slov Jakuba o jejích životních trampotách.

i,Gratuluji, slečno Karolíno,“ řekl tedy jako slušně vychovaný advokát.

„Díky. Takže to embargo na lásku, jak jste se o něm minule zmínil…,“ vzpomněla si. „V dané chvíli neplatí,“ dořekl.

„Ani trošičku málo neplatí,“ protáhla a zaznělo to skoro až smyslně. Pak se přinutila k vážnému tónu: „Ale ještě se mě tak úplně nezbavíte, pane doktore. Chceme za vámi se Zoraném… s panem Pešičem zajít, abychom s vaší pomocí všem těm majetkovým věcem dali potřebnou… no…“

„Formu,“ doplnil – a už se to zase podobalo hře, na kterou si oba zvykli.

„Přesně tak,“ kývla na dálku. „Teď, když je tady, bude vše jistě snadnější. Přijdeme třeba hned zítra ráno, ano – a Zorán přinese veškeré doklady. Snad pak bude vše v pořádku, i kdyby musel načas odjet. Nebude se moci stát to, co se dělo doteďka – že by mi tu y jeho nepřítomnosti někdo vyhrožoval, otravoval mě a chtěl mě z bytu nějak…“

Vystrnadit, napadla ho další doplňovačka, ale už ji nevyslovil.

„Těším se – přijďte,“ řekl místo toho.

OOO

Vyřídil dva předem ohlášené klienty, pak si v pauze před třetím nechal uvařit kafe, zavřel dveře a zavolal Jordánovi.

„Mám pro tebe novinku, Jakube,“ sdělil mu.

„Nemáš,“ trumfoval ho jeho přítel, „mně taky volala. Pomyslel jsem si v té chvíli, že štěstí navštěvuje připravené duše.“

„No no, s klasiky jsem se minule oháněl já, tak mi to neber. A poslouchej, nezměnil ty jsi výběr četby – já myslel, že lidé tvého druhu zůstávají věrni časopisu Policista a Kriminalistickémů sborníku.“

„Člověk, toť tvor nad jiné proměnlivý,“ zasmál se Jordán. „A k té Karolíně – možná jsme jí pomohli naším slavnostním přípitkem.“

„Vidíš, to je pravda. Žádá si to zopakování.“

„Žádá,“ souhlasil Jakub, „a teď promiň, přichází mi zákazník. Nejen rozdáváním štěstí živ jest člověk. Pozdravuj Karolínu i toho jejího, prý k tobě zítra přijdou.“–.

„Vyřídím.“

OOO

Hodiny v hale ruzyňského letiště ukazovaly čas v různých metropolích. Ti dva, kteří přicestovali od jihu, zajímal prvořadě čas zdejší. Srovnali si hodinky a překontrolovali zpáteční letenky i odletový řád. Vyplynulo z toho, že doba, určená jim pro pobyt v jednom z nejkrásnějších míst světa, se rovná dvě stě deseti minutám. Zatraceně málo na poznání kouzla stověžaté Prahy. Měli čas tak akorát na to, co tu měli stihnout. Popošli k taxíkům.

Ujal se jich jeden z postávajicích ranařů, a ještě než stačili dojet na Evropskou a zamířit do centra, několikrát se s nimi pokoušel v lámaných větách světových jazyků navázat řeč. Výsledek nulový. Ti dva nebyli sice němí, ale nemínili sdělit vic, než měli napsáno na malém papírku: tedy jméno kavárny poblíž Staroměstského náměstí. Nechtěli výhodně směnit svá eura za pevnou českou měnu. Nechtěli si nechat zorganizovat veselý večer s výjimečný-. mi dámami. Nechtěli dokonce ochutnat ani lekovské pivo. Chtěli jen na sto procent využít svých dvě stě deset minut a pak zase šupito presto zmizet na jih.;

„Jste tady, pánové,“,ohlásil drožkář.

Zaplatili cenu, podobající se trestu za jejich nevstřícnost, ■ a vstoupili do kavárny. Vousatý muž, který je tu čekal, jim objednal kávu a předal to, co měl předat. Kufřík, o jehož obsahu všichni tři věděli své. Klíčky od auta. List papíru vyjetý z tiskárny počítače: dvě adresy a dva přehledné plánky. Písmenem A tu bylo označeno místo určené jim jako nejbližší cíl, zatímco B se vztahovalo k prostoru, kde mají následně zanechat auto s kufříkem uloženým pod sedadlem spolujezdce.

„Pak si chytíte taxíka a pojedete rovnou na letiště. Chcete se ještě na něco. Zeptat?“ ukončil vousáč svou instruktáž.

„Jo,“ ozval se jeden z nich, „ty věci uvnitř,“ pohodil hlavou ke kufříku, jsou v pořádku?“

Vousáče dotaz skoro popudil. „Jistě – za co nás máte?! Peníze v dohodnuté výši a v poctivých bankovkách. A to další… odzkoušené a seřízené. Stačí vzít do rukou a jednat. A to snad umíte.“

Přikývli a zvedli se od stolu i nedopité kávy.

OOO

Obvykle si potrpěl na příjemnější probuzení/Zvonek drnčel neodbytně a nezdálo se, že by se prst, který mačkal tlačítko, brzy unavil. Král si navlékl župan, došel ke dveřím a vyhlédl kukátkem. Dva chlapíci, jeden z nich mu byl povědomý.. Otevřel.

„Omlouváme se, pane doktore, ale major Samek… náš šéf… vás prý nutně potřebuje,“ řekl menší z mužů a Jiří si ho teď dokázal i zařadit: poručík Frélich z kriminálky.

„Teď…? Co se stalo?“

Zaváhal: „No – řešíme velmi závažný případ a zdá se, že s vámi… může nějak souviset. V bytě, kde se to stalo, jsme našli vaši vizitku a také… Pojeďte, prosím. S majorem se přece znáte, určitě by vás zbytečně netahal z postele.“

„Víc mi nepovíte?“ zeptal se a projelo jím nehezké tušení“

„Nerad bych, major říkal, abych…,“ kličkoval poručík.

Král mávl rukou a uvědomil si, že je s tím náhle i srozuměn: že víc snad ani slyšet nechce, aspoň ne teď hned, protože všechno přece může být jinak.. Tušení je jen tušení a vizitek rozdává desítky, takže proč by zrovna…

„Dobrá, hned se obléknu,“ řekl a otočil se k mužům zády.

OOO

Jen pár minut si ještě mohl hrát na pštrosa s hlavou vtěsnanou do písku, jen po čas ostré jízdy přes několik liduprázdných ulic a dvě tři směr určující křižovatky. Pak už bylo jasno: vůz řízený vytáhlejším z kriminalistů mířil na Ořechovku.

V tamní úzké ulici se noc podobala dni.

Zahradu u patrové vily, nesoucí ve své paměti soumrak první republiky, osvětloval přenosný relektor. S dvěma koly na chodníku tu parkovalo několik vozů, některé s policejním označením, jiné bez něho, na střeše jednoho z nich se nehlučně otáčel modrý majáček. Na zídce před vchodem seděl major Samek a u ucha si přidržoval mobilní telefon.

„Nelze čekat do rána,“ křičel na kohosi, „potřebujeme to vědět hned. Musí nám helfnout cizinecká policie, takže…“

Když zahlédl Krále, kývl mu na pozdrav a hovor ukončil..

„Díky, že jsi přijel. Možná nám tentokrát pomůžeš. Víš, kdo tu bydlel?“ ukázal na dům za sebou.

„Vím,“ řekl Král osípěle. „Oni… oni ho zabili?“

„Zoraná Pešiče? Zabili…? Spiš popravili. Akce profesionálů. Obchodníci se smrtí. Podle mne byli dva, přišli, zastřelili, ničeho jiného se nedotkli, odešli. To děvče možná ani neměli v plánu, ale podle toho, jak to na místě vypadá, skočila jim do výstřelů. Jako by snad chtěla Pešiče krýt… Ona byla tvou klientkou? K tomu se ale ještě dostaneme. A dovnitř raději nechoď. Je to ošklivý pohled, oba jsou skoro nazí a rozstřílení, všude spousta krve. Leží tam na sobě jako ve společném hrobě.“

Zazvonil mu v dlani telefon.

Skočila jim do výstřelů… Bože, jak snadné je člověku křivdit! Krásná, skoro až neřestně krásná dívka s ošklivými životními osudy a dočasným embargem na lásku – rnálo, trestuhodně málo jsme s Jakubem pili na její štěstí, nedostatečně se jí v duchu omlouval doktor Král.

Major Samek dotelefonoval a uchopil advokáta za loket.

„Pojď, Jiří, povíš mi, co o ní a o torq Zoranovi víš. A neoháněj se mi tu nějakým advokátským tajemstvím. Když jde o sprostý dvojnásobný mord..,“

„Nebudů se ohánět, ale vím toho málo.“

„I málo je za určitých okolností dost,“ řekl Samek a zaznělo to jako věta kriminalistického klasika.

Zabloudil a klopýtl

Usmála se na něho: „Pane poručíku, myslíte, že bych od vás mohla dostat cigaretu. Nebo se to snad nesmí?“

„Poslužte si.“

Marta Divišová si tedy posloužila, a když škrtla zapalovačem, přiklonila k ohni hlavu zřejmě naučeným pohybem, který mohl být i důvěrný, pokud by zapalovač držela mužská ruka. Teď si ale připalovala sama: policejní vyšetřovatel Petr Hán nehodlal dělat kavalíra, protože měl na tuhle mladou dámu vztek.

„Takže – jak to podle vás bylo?“ zeptal se.

„S tím Stehlíkem?“

Přikývl: O nikom jiném s ní až dosud řeč nevedl. „Abyste rozuměl, pane poručíku, proč se ptám, já si jeho jméno pořád pletla. Stehlík, Strnad, Špaček… Slavík…?“

„Jak jste se s ním seznámila?“

„Přivedl ho Luděk. Řekl: Tohle je Pepík Stehlík… nebo Strnad… nezajímal mě, kolem se motá dost kluků, a tohle byl skoro puberťák. Takže Luděk ho mezi nás přivedl a my mu začali říkat Kufírek. Něco zaplatil na přivítanou a peníze měl v takovém kufříku – pořád ho nosil s sebou. Renata do mě strčila a povídá: Hele, Kufírek! Takhle to vzniklo.“

OOO

■Byl vlahý dubnový podvečer, i do městské ulice se z něho cosi přeneslo z blízkého parku. Staré ženy, které tu prožily celý život a teď už jenom vzpomínaly, stály před vchody, jiné se vykláněly z oken, opřeny lokty o polštářky jen k tomu vyhlížení léta sloužící, vzdychaly, smály se… i to už bylo letité: jedny byly vzdychalky odjakživa, jiné se doved

ly pobavit i málem. Kdesi v patře třesklo okno. Zvedly hlavu. Sklo pár vteřin padalo podél oprýskané fasády dolů, než střepy třeskly o dlažbu, roztříštily se na ještě menší střípky a pichlavé jehličky. Naštěstí nikoho nezasáhly. ■ „Ze by průvan…?“

„To jsem zvědavá; jestli to někdo zamete!“

Mladík se kolem nich přehnal z temna chodby a málem je srazil ze schodu ve výklenku domovních dveří.

„Hele, netřísklo to zrovna u vás?“ křikla za ním jedna z žen.

Ani se neotočil.

V pátém patře domu sbírala žena.střepy, které vypadly dovnitř. V rámu okna zůstaly další – ostré a špičaté.

„Nech to být, mami, já pak všechno uklidím,“ křikla na ni její dcera. „A buď ráda, že odešel!“

„Proboha, děti,“ zavzlykala. Mohlo jí být napohled hodně přes čtyřicet, ale.ve skutečnosti se nedávno pokoušela oslavit osmatřicetiny. „Proč vy dva se tak nesnášíte?!“

„Vždyť je to magor, i doktoři to říkali. Mlátit se od něho nenechám. Proč neřekneš Vlastovi, že tě taky jednou uhodil, když Vlasta nebyl doma. Ten by si to s ním vyřídil“

„Nebudu ho zatahovat do starostí se svými dětmi.“

„Se mnou je nemáš. Já si svoje vydělám a brzy vypadnu, nebudu překážet. Ale on nikde nedělá, fláká se…“

„Je nemocný, Miluško.“

„Potřeboval by tátu. Ne toho našeho, co kamsi odtáhl, ale Vlasta by měl jednat. Vzal si tě přece i S námi.“

„Vždyť víš, jak to bylo. Tys byla se mnou pořád, s Vlastou si od začátku rozumíte. Pepík s námi nebyl, když musel podle soudu k těm lidem do Hradiště.“

„Jo, pěstouni,“ mávla rukou. „Ale pak ti ho vrazili zpátky.“

„Ne! Já chtěla, aby se vrátil. Je to přece moje dítě.“

„Vždyť k tobě nic necítí.“ •

„No… to jednou pochopíš, až budeš mít vlastní děti.“

Matka si přisedla na roh gauče a držela v prstech střepy z okna. „Požádám sklenáře, aby to zasklil dřív, než se Vlasta vrátí z montáže.“ Vstala a donesla střepy do koše. „Kam myslíš, že Pepa šel?“ zeptala se, když je pustila z rukou mezi zbytky rozbitých talířů.

„Křičel, že se nevrátí, tak ať si zůstane, kde chce. Dáme vyměnit zámek. A musíme koupit pořádný.“ Ušklíbla se: „To je to jediný, co umí. Na zámky je náš Pepík machr!“

Matka neodpověděla a jako by ji něco zastudilo. Nejen chladný vzduch deroucí se dovnitř óknem, v němž chybělo sklo.

OOO

V posledním dubnovém týdnu hlásili lidé z okolí řadu vloupání. Zpočátku šlo hlavně o sklepy a škody byly nevelké. Jednou zmizela igelitová taška a s ní dvě lahve domácího vína, staré lyže, pár drobností. Z jiného sklepa se ztratily kompoty, od vedle třicet prázdných lahví. Pak si ten, kdo to dělal, troufl i na byty a ani tam nebyly zámky překážkou. Okradení hlásili ztrátu žehliček, záclon, závěsů, kufrů, tašek či brašen, starých mincí, poštovních známek… vyčíslené hodnoty šly do set i tisíců. Občas zmizely také hotové peníze odněkud ze zásuvky. Lidé se divili a pobuřovalo je hlavně pomyšlení, že někdo neznámý vnikl k nim domů, byl u nich – tám, kde dosud žili jen oni sami, kam nikdo nepozvaný nesměl. Jiní sčítali škody vyšší. Z domácí dílny, a ta byla navštívena dokonce dvakrát, zmizelo rádio, sada ručního nářadí, příklepóvá vrtačka… a sedmdesát dětských knih.

„Chtěl jsem je dát vnukovi na čtení, a kdyby mladý néje-vil zájem, tak do sběru,“ vysvětloval poškozený.

Byla to únavná patálie se šňůrou vloupáček, které policisté mohli jenom evidovat, sepisovat hlášení a přijít třeba na to, že balík knížek pro děti někdo do sběrny opravdu přinesl, ale nikdo si už nevzpomněl, co to bylo za čápka,

OOO

Jednu knihu si však přece jen nechal. Na deskách byla kresba dvou mužů na koních před divokými útesy skal. Měli

. ná hlavách klobouky kanadské jízdní policie a hleděli do skalní průrvy před sebou. Také uvnitř bylo hojně ilustrací lovců, bělochů i Indiánů, kánoí na řekách, psích spřežení. Četl o Černém Pétróvi, padouchovi s plnovousem, který ubližoval chlapci Vilíkovi, chtěl ho zabít, nechat napospas vlkům ve sněhové vánici, ale zlomyslníka zneškodnili právě ti dva jízdní policisté s pomocí poctivců z obchodní stanice Společnosti Hudsonova zálivu. Vilíkovi všichni přáli a bezdětný správce stanice mu odkázal své jmění.

Dočetl až do konce a uchechtl se: Vilík si prý nikdy nepřisvojil ani jednu drahou kožešinu, zatímco Černý Petr se pokusil frajersky ukrást celý náklad…

V místnosti se zešeřilo: mizela tím zpustlost neudržovaného bytu. Klement leží ve špitále a ani neví, komu je teď jeho kvartýr dobrý. A bude tam ještě asi dva týdny, , tak to aspoň slyšel, když ho byl navštívit. Chtěl něco přinést z domova, půjčil mu klíče, nebylo nic snazšího, než si dát udělat jejich dvojníky. Třeba by ale Klement ani nic nenamítal, že se mu sěm nastěhoval, pochopil by, že když člověk nemá kam jít… Jenže-už bylo pozdě. Rádio, které odtud vzal a prodal, již zpátky nedostane, i když teď by je měl čím vyplatit. Klement se holt musí smiřit s tím, že mu někdo vybílil kvartýr.

Než se však vrátí, kdoví co bude… •

Pustil se do zbytků jídla. Ráno si k snědku koupím něco pořádného, třeba čabajku, říkal si při žvýkání, a taky ho v té souvislosti napadlo, že by měl znovu zajít k bábě.

OOO •

„Jak říkám, pane, chodil k ní od loňského podzimka. Najednou měla kluka, co se o ni… no, staral,“ svědkyně Lukášová pokrčila rameny, „došel po nákupech, vynesl odpadky, ona už sotva chodila, však jí bylo osmdesát, ale jinak ještě byla docela čímanka. Jak kdy – to víte, někdy člověka choroba bere víc, jindy míň.“ Vzdychla jakoby sama nad sebou. „Theodorová žila sama od doby, co umřel ten její. Pak už neměla nikoho. Až loni k ní začal chodit ten kluk. Myslela jsem, že se přihlásil někdo z pří-’ zně. Bába je nad hrobem, začne ji navštěvovat synoveček, přihlásí se na byt – bábu odvezou na krchov a kluk má nárok na kvartýr, tak se to dělá, ne?“

Poručík Hán očekávaně přikývl, aby nezdržoval výpověď.

„Jenomže Theodorová nebyla nějaká taková, co by musela chodit pro podpory v nouzi,“ rozpovídala se paní Lukášová. „Kdysi měla majetek a zůstaly jí věci, co si podržely cenu. Šperky, klenoty. A taky peníze. A jestli je nemá někde v bance, její chyba. Lidi jsou podivíni, nuzu-jou a ve štrozoků sulcují statisíce, mockrát jsem o tom četla. Ale ona je určitě neměla někde v posteli, já u ní párkrát byla – ta měla nábytek, viděl jste to, že? To, co je dneska zase moderní. Samá zásuvka, přihrádka, šuplíček. Tam ona měla ty poklady, jednou mi něco z toho ukazovala, a to nebyla, pane, žádná bižuterie. Jo, Theodorová určitě tomu klukovi, co jí sloužil, občas něco podstrčila, mohla si to dovolit.“

OOO

Vypadala, že usnula v křesle. Kostnatý prst zastrčený mezi stránkami alba s fotkami, které mu ukazovala. Pokolikáté? Zapomínala, že každý obrázek už viděl několikrát. Ty staré dědky, všelijaké lidi, co si už vzal čert, dětičky, z nichž dávno vyrostli dědkové a babky jen o něco míň staří, než byla sama..

„Chlapče,“ říkávala, „tebe to nezajímá, viď? Vy teď máte jiné starosti. A co tvůj pan otec – už se vrátil z ciziny?“

„Ještě ne,“ odpovídal nacvičeně: když si jednou tu pohádku o tátovi na obchodních cestách vymyslel, musel v ní jet dál. Napovídal jí spoustu pitomostí, které si vycucal z prstu. Podle nich žil s matkou, se sestrou, která studovala na doktorku, sám se učil konstruktérem aut. Něco z toho si zapamatovala a často na to zaváděla řeč: Jednou jí vykládal, že mu připomíná babičku, ta že byla taky nóbl dáma, a jak k ní jezdil na prázdniny do vily. Směšné na tom bylo, že když se zeptala, kam že to jezdil, nevymyslel si nic jiného než Hradiště. Tam sice u lidí, co ho drželi u sebe, poznal docela hodnou babku – ale k vile měla zatraceně daleko.

Tak spíš, Theodorko, nebo ne?! šeptal si v duchu..

Pak potichu přešel přes pokoj. Zásuvka, ze které si vzal už posledně, byla druhá odspodu. Povytáhl ji a hrábl rukou dovnitř. Sakra, takhle jen po hmatu je to na houby, chtělo bý to pořádně prohlídnout! Sevřel první, co ucítil v prstech, strčil tu věcičku do kapsy a zásuvku zase zasunul.

„Už musím jít, paní Theodorová,“.oznámil hlasitě.

„Běž, běž,“ vzdychla, „ať tě vaši nečekají.“

Šel a v kapse si ponechal klíče, s nimiž byl na nákupu. Měla je jako náhradní, nebude je hned postrádat. A zítra, až se odpajdá za svou přítelkyní, zamkne kvartýr klíči, co jí visi u dveří. Bude snadné si těmi náhradními zase odemknout.

OOO

„Neboj,“ ujišťoval Luďka, „tu věc mi dala máma, abych ji prodal. I ona ví, že jí to od nějakého sběratele vynese víc, nežv kdyby šla do starožitnictví.“

„Čeho bych se bál,“ usmál se Luděk, „beru všechno tak, jak mi tu servíruješ. Mohu se po kupci poptat.“

„Já bych ale potřeboval ty peníze teď hned.“

„V tom případě miisí být i provize větší, to chápeš, ne?“

Přikývl.

„Tak pojď, snad toho kupce, co ho znám, najdeme doma. Ale jednat s ním musím jen mezi čtyřma očima.“

„Jasně, Luďo, ty se vyznáš, na tebe já dám.“

OOO

Poručík Hán sé š ironií, kterou neuměl potlačit, zeptal: „Poučte mne, prosím. Jak jste ten obchod udělal?“ ‚ „Odhadl jsem, že se jedná o něco cennějšího. Takže jsem si tu věc nechal a Kufírkovi jsem dal osm stovek s tím, že jsem to prodal za tisíc a pětina je moje provize.“

„Rozumím. Pak jste šperk sám prodal. Za kolik a komu?“

. „Za dvacet tisic. Ale toho člověka jsem neznal,“ odpověděl Kříž obvyklým úslovím. „Setkal jsem se s ním náhodou.“

„Na nádraží,“ neodpustil si Hán.

„Prosím?“

„Nechrne toho – zatím. Tak yy jste tedy přivedl JoSefa Stehlíka do party svých známých? Jak jste ho uvedl?“

„No;., že je to kámoš, že ho vítám mezi námi – tak se to přece v hospodě povídá.“

„A co jste řekl jaksi předem, ještě než Stehlík přišel?“

„Co bych měl…?“

Dívali se na sebe. Poručík Hán vyčkával, vyšetřovaný Luděk Kříž znejistěl. Lesklé Křížový oči nakonec uhnuly, zatímco poručík vstal a přešel ke dveřím..

„Pojďte sem na okamžik,“ řekl, když je pootevřel.

Vešla dlouhovlasá bruneta Helena Bílková.

„Znáte se?“ zeptal se Hán.

Přikývli. Bílková rychle, Kříž až po ní.

„Fajn. Co vám, paní Bílková, naznačil tady Luděk Kříž, než do vaší party přivedl Josefa Stehlíka?“

Přešlápla z nohy na nohu. „No… řekl nám, že ten holob-rádek má kufřík plný cenností a asi i peněz.“

„A dál?“ pobídl ji jako trpělivý učitel.

„A že by mohlo být parádní o všechno to bohatství ho připravit,“ dořekla. „Toho Kufírka, jak jsme mu pak říkali.“

.. OOO

„Tak co, Kufírku, máš něco i pro mě?“ vlhce mu šeptala do ucha holka, které ostatní říkali Reno.

Objímala ho, ale měl z ní bůhvíproč strach. Ani se jí nepodíval do jejích velkých a drogami ještě o něco zvětšených očí.

„Nech ho na pokoji!“ okřikl ji Luděk.

„Nono,“ namítla, ale odklonila se, „však ti ho nesním.“

„Buď v klidu,“ poradil Luděk Kufírkovi. „Ona jenom zkouší štěstí, jako to dělá s každým novým.“ Podíval se po ‚

směru jeho pohledu. „Marta – to je dáma, co říkáš? Ale na tu se taky vykašli. Holky jsou tu jen proto, aby nám zobaly z ruky.“ Zvedl ruku dlaní nahoru. „Takhle!“

Marta po něm šlehla očima, ale nic neřekla.

Po chvíli Kufírek ani nevčděl, jak to přišlo, ale najednou seděl uprostřed samých kluků. Luděk hned vedle, z druhé strany Erik, pak ještě Lexa a Ivan.

„Potřebuješ se zbavit jistých věcí, že jo?“ vedl řeč Luděk. „A teď jsi našel kámoše, který ti s tím helfnou.“

Přikývl.

Cítil se po řadě dnů, kdy býval tak často sám, znovu dobře. Měl peníze, měl leccos, za co mohou být další peníze, dost peněz. A měl za kým, mezi koho jít. Do party/poprvé v životě do pořádné party. Brali ho v ní jako sobě rovného, i když byl o něco mladší. Jen Lexa měl léta asi jako on. Však taky pouze přicmrdoval a byl rád, že ho ostatní letmo zaznamenají. S ním ale jednali jinak. Byl pro ně frajer, který na to má. Má! Všechno platil. Poprvé i dneska. Mohl si to dovolit. Odpoledne se s ním sešli Luděk s Erikem a převzali od něho to, co zase dobře prodají. Náušnice, prstýnky, japonský televizor, minikalkulačku, počítač a dva kožené kufry. Luděk potřeboval půjčit pět tisíc, Erik si řekl jen o tři – proč ne?

Nikdo se neptal, kde zboží získal.:

Ať si myslí, co chtějí – důležité je, že má!

„Tak konec, ne?“ mávl Luděk rukou na všechny kolem stolu.

„Co… jak to?“ zeptal se málem nešťastně. „Máme ještě nějakou fachu,“ vysvětlil Luděk. „Půjdu s várna,“ nabídl se. „Ne, Kufírku, to nejde.“

„Cucáky tam nepouštěj!“ vykřikla Rena a Ivan se po ní ohnal rukou.

Venku byl skoro už květnový pozdní večer. Erik mávl na kolemjedoucí taxík. „Čau,“ řekla Marta a šla k otevřeným dveřím. Za ní Helena. Erik vlezl poslední a zabouchl za sebou. O všem byli zřejmě domluveni předem. Luděk usedl vedle řidiče a ukázal mu hlavou dopředu. Auto se pohnulo z místa a zmizelo za rohem. Stáli teď na chodníku čtyři a Ivan se vzápětí rozloučil. „Jede mi to, ahoj!“ Přeběhl pod lucernou a skočil do autobusu. Zbyíi už jenom tři.

„Jděte spát, mazánkové,“ poradila jim Rena.

Lexa se tomu uchechtl. Pak se otočil ke Kufírkoyi: „Půjč ‚mi pětikilo, brácho, do zítřka!“

Připadal si náhle jako blbec. Odfrčeli si a jeho tady nechali stát. Mohl jim přece ten jejich tah zaplatit. „Co chceš?“ zeptal se, když ho Lexa vyrušil ze vzteklých úvah..

„Pětikilo. Půjčit,“ zopakoval.

Užuž by vybuchl, zařval: Táhni! – ale ovládl se. „Jenom?“ zeptal se, aby to slyšela i Rena. Zvedl pokrčené koleno, otevřel na něm svůj kufírek a sáhl dovnitř,

„Na,“ podal to, co nahmátl, Lexovi.

„Seš vážně kofr, brácho!“ ocenil ho Lexa, kývl na pozdrav a rozběhl se k autobusu. Rena za ním vrávorala, ale dveře se jí zavřely přéd nosem. Zanadávala, couvla k němu zpátky na chodník, kde se opíral o plot.

Pokusil se o nedbalý tón: „Chceš i ty? Ber, když dávám!“

Strčil jí do ruky taky pětistovku.

Přijala ji, ale nepoděkovala. Stála a dívala se na něho, snad zamyšleně, snad opile, snad jen tak prázdně. Napadlo ji jediné: „Ty bys rád… ke mně domů?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Ještě něco mám.“

Odlepil se od plotu a šel pryč, ani se neohlédl. Ať se dívá, umím taky odejit s plnou parádou. A šel, nevěděl kam, jenom tak šlapal tou vlezlou jarní nocí.

OOO;

„Já z, něj nic neměla, já ne, jich se zeptejte, jak z něho tahali peníze!“

Renata Žižková, rozvedená poštovní manipulantka, vybuchla, hned jak se jí poručík Hán začal vyptávat.

„A kdo – tahal?“ \

„Všichni! Víc nevím.“

„Ale vždyť.jste s nimi skoro denně seděla u stolu.“

„Ze zvyku. Znáte to: cosi skončilo, a než člověk potká něco jiného… Ale s tím, v čem čím dál víc a hnusněji jeli, jsem už neměla nic společného.“

„Předtím to však bylo jinak, ne?“ •

Ušklíbla se: „Tak i tohle na mě práskli? Hajzlové!“

„Kdó měl na starost vás?“ zeptal se co nejopatrněji.

„Ivan. Šimon.“

. „Byl tedy prostředníkem mezi vámi a zákazníky z ciziny?“ Ohleduplněji to vyslovit nešlo.

„Jakýpak prostředník – pasák to byl,“ vybuchla a sama pojmenovala, čemu se vyhýbal, „Bral mi skoro všechny prachy, co jsem dostala. A že po mně chtěl, abych ty chlapy uspávala a okrádala, to vám taky nahlásil?“

„A dělala jste to?“

Zostražitěla. „Ne, ani jednou! Ale nafackoval mi, když jsem to odmítla. To byla pro.mne poslední kapka. Pak jsem toho nechalá a s Ivanem jsem už nikam nechodila.“

Našel si jiné – mladší, pohlednější a méně závislé na kdovíjakých práškách, pomyslel si poručík, ale nechal tu myšlenku doznít sám v sobě.

„Šlo jim jenom o prachy,“ rozčilovala se Renáta nezávisle na Hánových úvahách. „Bylo jim jedno, z koho je vyždímají. Jestli z nás ženských, kteřé jsme si to musely s všelijakýma hriusákama odmakat, nebo třeba z toho chudáka Kufírka, co ani nevěděl, která bije, a dělal jim od počátku až do konce vola.“

OOO

Poručík Hán věděl, že to neni zrovna profesionální, ale ten člověk mu šel vysloveně na nervy, takže promluvil ostřeji, než míval ve zvyku: „Vám ani trochu nebylo divné, odkud má tak mladý kluk tolik cenných věcí a nadbytek peněz?“. Luděk Kříž sé přidržel své role, jenom se ošil a řekl bezbárvé: „Pořád vykládal nějaké pohádky, odkud je má… z domova a tak, nestaral jsem se, co je na tom pravdy. A nevím nic o tom, co si mysleli ti ostatní.“

Ti ostatní…?

„Někdo povídal, že je to asi kradené,“ přiznala neurčitě Helena Benediktóvá, „ale nevím, kdo to byl.“

Marta Divišová vypověděla totéž, jen trochu jinými slovy: „Nezajímal mě! Možná mi opravdu nějaké peníze dal, ale, já si je od něho nevyžebrala a on za ně taky nic nechtěl. Já nevím – copak je nějak proti zákonu, když si člověk vezme to, co je mu nabízeno?“. Ještě se mi tu začnou ohánět paragrafy, rozčiloval se v duchu Hán, pustili Josefa Stehlíka mezi sebe jak falešní hráči kavku s balíkem, o který je třeba ho obehrát. Plácali Kufírka po rameně, říkali: Seš dobrej! – a co by on neudělal, aby si získal a udržel jejich přízeň, obdiv své dospělé party.

Oslíčku, otřes se!!

Houby se starali o to, odkud to ten mladíček má, co udělal, a hlavně: kam až byl ochoten zajít, aby mohl den co den tahat s sebou ten svůj bezedný kufírek.

Zazvonil. Chodba před jejím bytem byla ve tmě, mohl by pořád ještě zdrhnout, kdyby…

Slyšel, jak se vzdychavě šourá přes předsíň.

„Kdo je?“ zeptala se za dveřmi. *

„Já, paní Theódorová, Pepík.“

Zarachotily klíče a klapl zámek. Stála proti němu, světlo z předsíně ho na okamžik oslepilo. „Jak se sem opovažuješ?“ vykřikla rozčileně. „Co je, co se stalo?“,

„Ty se ještě ptáš? Okradeš mě a ještě se ptáš?“ Vtlačil se mezi dveře.

„Nekřičte,“ zapřosil. „Nevim, o čem mluvíte.“ Ustupovala dó pokoje.

„Nepletu, byl jsi to určitě ty. Peníze pryč, šperky pryč – kdo jiný by to mohl udělat?“

„Co se vám vlastně ztratilo?“ ptal se roztržitě, jen aby něco řekl, a hlavou mu létalo sem tam pouze jedno: Co teď?!

„Přes osmdesát tisíc,“ vyjekla. „A skříňka na šperky je dočista prázdná.“

Šel za ní, zavřel za sebou další dveře. Takže dnes, pomyslel si. Už tu byl párkrát od toho dne, pořád o ničem nevěděla, na nic nepřišla – až teď.

„Mohl se sem někdo vloupat,“ prohodil.

„A kdo tak asi?“

Pokrčil rameny. Snažil se vybavit si nějakou svoji představu o tom, co se stane, až to praskne. Snad že zase zapomene, že na něco přišla? AÍe ne, bába je jenom slabá na nohy, celá jako dech, ale zapomnětlivá neni! Pořád si pamatovala, co ji jednou o sobě napovídal, pořád se na to dál vyptávala…

Dívala se na něho, mžikala očima a vyhrkla: „Ne, byl jsi to ty! A já si tě sama pustila do bytu, já ti věřila! Ne tvým povídačkám o nóbl rodině, to jsem hned věděla, že si vymýšlíš, říkala jsem si, že jsi chudák chlapec, ale hodný. Pomáhal jsi mi a člověk, když je sám, tak někoho potřebuje. Když jsem tě poznala, zdál ses mi milý. Ale udělal jsi to, viď? Vypozoroval jsi, kde co mám, a tuhle sis taky nechal moje klíče.“

Nenamáhal se jí už odporovat: něco v něm narůstalo a zahlcovalo ho, stoupalo k hrdlu a dusilo.

Zvedla proti němu prst a opakovalá: „Udělal jsi to! Bože, jak jen jsi mi to mohl udělat?“

„Paní Theodorová…,“ začal s podivnou křečí v jazyku.

„Mlč! Všechno mi vrátíš.a nechci tě už vidět.“. „Já nemůžu…,“ vzdychl a v ústech měl zduřelou-hmotu jak kdysi při hnisavé angíně.

„Jak to?“

„Už to nemám. Jen… jen nějaké peníze.“ Zírala na něho krátkozrakýma očima: „Takže jsi lump a patříš nadosmrti do kriminálu.“

„Nekřičte!“

„Všem to řeknu a zavřou tě!“

„Neřvěte!“ vyhrkl. „Neječte tak!“ Začal se chvět stra-. chem i zloboú. Chtěla jít ke dveřím z bytu, uchopil ji za ruku. „Nesahej na mě!“

Strčil do ní, spadla do křesla.

„Pomoc!“ pokusila se křičet, ale hlas měla slabý a bránila se jeho umlčujícím rukám také jenom chabě.

Vzteky možná v první chvíli ani nevěděl, co dělá. Když potom vytahoval zásuvky, otvíral skříně a rozhazoval věci po pokoji, neohlížel se za sebe. Ničil a rozbíjel sklo, které mu přišlo do ruky, vyvracel křehká dvířka, trhal uvízlé látky. Pak za sebou byt zabouchl, utíkal po schodech dolů, přeběhl ulici a kličkoval mezi chodci, spěchal pryč: co nejdál odtud. Zmizel mezi stromy, které zčernalé, zjizvené rostly z dlažby podél regulovaného potoka, jenž co chvíli mizel v podzemí, a i tady se pokoušely nabrat na květ. Vzduch byl cítit prachem a vodou, déšť byl na spadnutí.

OOO

Žena, která seděla na židli proti poručíkovi, měla vybledlé, jakoby okoralé oči a dívala se jimi přes jeho rameno na převážně mlčícího Hánova nadřízeného kapitána Kovaj-su, v němž viděla patrně věkem jí mnohem přijatelnějšího člověka, který může se svým většim životním rozhledem lépe pochopit, co povídá.

„Špatně vyrostl, já vím,“ vysvětlovala se zámlkami. „Když… když jsme se s mým prvním mužem rozvedli, byl Pepík ještě malý… a soud rozhodl, že bude lepší, když se o něho postarají jedni lidi v Hradišti.“

„Pěstouni,“ přikývl poručík.

„Ano, tak se jim říkalo. Prý se měl u nich dobře. Chápejte, já byla tenkrát v těžké situaci, neměla jsem v pořádku zdraví… a říkali také, že-na jeho výchovu nestačím. Dostala jsem Pepíka zpátky, až když jsem se znovu vdala. Jenomže můj nový manžel dělá po montážích a Pepík se s ním nedovedl sblížit. Dcera ano, ale on ne – a snad ani nechtěl. A přitom jeho vlastní otec se o něho nikdy nezajímal, nikdy!“

Zmlkla – snad aby si odpočinula.

Teprve za chvíli roztěkaně pokračovala: „Byl nemocný, dvakrát ještě jako dítě musel do špitálu, ale to asi víte.

A prý to bylo mimo jiné vlivem… nó, rodiny, tak to tvrdili. Tenkrát, když jsem ještě žila se svým prvním mužem, hádali jsme se a pak rozváděli.“

Závěry lékařů měl poručík ve stole.

Ve věku čtyř a potom pěti let Josefa Stehlíka opakovaně hospitalizovali, protože trpěl poruchami spánku, nočním pomočováním a byly problémy s jeho chováním při nevyváženém vývoji osobnosti v neuspokojivém rodinném prostředí. Takhle to tam bylo větami košatými z minula napsáno, a teď k té složce přibyly i nové a nijak radostnější posudky psychologů a psychiatrů.

„Víte, pánové,“ oslovila je žena oba – jeho i kapitána Kovajsu, který Kufírkovu záležitost převzal, protože mívá pod palcem ty horší věci, než jsou vloupačky do bytů nebo podnikání lehkých slečen a jejich vykořisťovatelů, , „ono bylo těžké s ním vyjít: Ve škole říkali, že není hloupý, ale hádal se,-vytahoval, lhal, chtěl mít pořád nad někým navrch – a když mu to nevycházelo, tak asi i ubližoval. Panebože, kde se to v něm všechno vzalo? Že takhle… zabloudil a klopýtl?“

Odpovědět poručík nedokázal, raději se tedy zeptal: „Kdy od vás teď předhedávnem Odešel, paní Stehlíková?“

„Asi… před třemi týdny to bylo. Po té strašné scéně. Rozbil nádobí a taky okno vyrazil, i na mě napřáhl ruku a svou sestru dokonce uhodil – a pak zmizel.“

„Pokoušela jste si zjistit, kde by tnohl být?“

„Kdekoho jsem se ptala, ale nic jsem se nedozvěděla. Doufala jsem, že se sám ozve, nebo přece jen… přijde.“

„Ale nepřišel?“.

„Ne. Až tady jsem se s ním po té době zase znovu setkala.., a viděli jste, jak se kfe mně choval.“ V očích se jí objevily slzy. „Předvolali jste mě, já přišla, když rodiče mají být u toho, když… přišla jsem a on…“.

Ohlédla se po prázdné židli, na které před chvíli seděl její syn – ten, který podle ní jen tak nějak zabloudil a klopýtl. Seděl, jako by se ho nic z toho, o čem mluvili, osobně netýkalo. Neohlédl se, když přišla. Až když ho kapitán Kovajsa vyzval, zahučel cosi ňa pozdráv a nic víc. Slyšela, kvůli čemu ho vyslýchají. Choval se, jako by chtěl potvrdit to, co o něm shrnul znalec z oboru psychiatrie: Nedostatek morálních a citových zábran a celková asociálnost… Lhostejností k důsledkům svého činu a svými negativními vlastnostmi chce imponovat… Motivem všech krádeží, které předcházely vraždě, byla snaha získat peníze, jejichž držení mu nahrazovalo chybějící sebedůvěru…

„A tak dále, a tak dále, dalo by se to povědět obyčejněji,“ říkal si poručík Hán, když byl po skončení výslechu ve své kanceláři zase sám a musel hlasitou mluvou získat alespoň ždibec pocitu, který mívá účetní, kdýž hledá chybu v uzávěrce. Ten chybu najde, všechno opraví, součty klapnou, účetní si pohvizduje a má do příští uzávěrky pokoj. Poručík Hán si nepohvizdoval, i když by také mohl mít uspokojivý pocit z dobře vykonané práce. Případ byl přece z policejního hlediska uzavřen, ostatní je věcí státního zástúpce a soudu. Soudu s jednou partou pasáků, prosti-tutek-okrádaček, vyděračů a zlodějů. A také soudu s ním, s Kufírkem, kde nešlo o nic menšího než o vraždu, a těm druhým sloužil jen jako otřásající se oslíček. ■

Tak je to. Poručík Hán si jen tak všeobecně vzdychl, pak srovnal papíry do zákrytu a stáhl je do černých desek s tkaničkami.

Mrtvý se vrací

Relektory nahmátly ve tmě obrys místní tabule před prvními domky vesnice. Řidič sešlápl pedál brzdy, zastavil a sklonil hlavu až k přednímu sklu, aby si přečetl jméno obce. Nic mu těch pár písmen neříkalo. Protáhl si záda a zapálil cigaretu, chvěly se mu přitom prsty a plamínek zápalky zmateně komíhal ze strany na~ stranu. Cigareta měla odpornou chuť a zvedla mu žaludek. Zahodil ji z,okna a obličejem se opřel o volant.

Probudil se už po pár desítkách vteřin.

Chvíli mu trvalo, než pochopil, kde je a co zde hledá. Běžící motor pohupoval vozem a světla stále mířila na obdélník s názvem vsi. S námahou si srovnával v hlavě myšlenky, byla mu zima, cítil se unávený, nevyspalý, roztřesený zvenčí i uvnitř. Poznal, že je na dně svých sil.

Tři a půl hodiny za volantem, počítal v duchu –as TÍMHLE…

Vystoupil.

Očima se vyhnul rozměrnému nákladu na zadním sedadle a rozhlédl se kolem. Tmavá silueta na obzoru naznačovala, že kousek za vesnicí začíná les. Zadržel dech a poslouchal. Neozýval se ani hlásek.

Nasedl zpět a prudce se rozjel. Méně citlivěji, než míval ve zvyku, noha na spojce ztrácela jistotu, dřevěněla. Místní tabule zmizela, jako by se mu před očima přetrhl špatně zaostřený film. Podíval se na fosforeskujicí ciferník hodinek – blížila se jedna po půlnoci. Byl rozhodnutý. Věděl, že nemůže dál, a že jestli má najít odvahu a poslední zbytky sil, aby udělal to, co potřebuje udělat, pak to musí učinit hned. •

V nejbližších minutách.

A tady: kdesi na Moravě.

Byl podzim, psal se rok 1950 a noc byla tmavá, jak už to tak v tom čase bývá,

OOO.

„Jsem rozloučena s mužem a žiji sama. Toho dne v dopoledních hodinách jsem si doma navařila a uklidila, abych se mohla brzy po obědě vypravit na houby. Přišla jsem do lesa, kterému se říká Bařina. Tam jsem si pak cestou povšimla…“

(Výpověď svědkyně – osmapadesátileté Miluše Šubertové)

OOO •

K některým lidem je už osud takový: za celý život nedostanou příležitost, aby poznali, zda v sobě mají špetku odvahy. Život Miluše Šubertové byl obyčejný, tekl jako líný potok bez jezů a peřejí. Z břehů vybočil snad jedině tehdy, když jí jednoho červencového rána, rok před stříbrnou svatbou, odešel muž za jinou, ale i to byla spíš jen mlčenlivá bolest uvnitř než nějaké vzrušení. Miluše Šubertová tedy ve skutečnosti vůbec nevěděla, zda je, či –není statečná.

Koho by napadlo, že právě onoho dne dostane šanci to poznat...

Bylo hezky, ve vzduchu zůstal ještě kousek léta a občas se ůkázalo i sluníčko. Paní Miluše se vyznala v lesích obklopujících jeji rodnou obec. Došla prašnou cestou až k božím mukám a těsně před nimi uhnula na klikatou stezku. Za druhým ohybem se do hloubky svažovaly stěny lesní rokle. Šla po jejím okraji, ale kroky jí znenadání zastavil neobvyklý pohled: rozházené svazky bílého balicího papíru. Nápadná běloba uprostřed zeleně lesa jí přitáhla oči ke dnu strže. Tam – až po prsa přikrytý tmavou houní – nehnuté ležel nějaký muž…

Jediná životní zkouška statečnosti Miluše Šubertové,

Neobstála: vyjekla, zahodila houbařský košíček, široké sukně si zdvihla skoro až nad kolena a žensky nešikovným způsobem se rozběhla k silnici. Srdce jí bušilo a těžce dýchala. Měla však štěstí. Jakmile stanula na okresce, v nejbližší zatáčce se objevilo nákladní auto. Řidič Karel Neblahá se zmatených gest ženské u příkopu polekal a zprudka dupl na brzdu.

„Co je?“ vystrčil hlavu z okénka kabiny.

„Pojďte semnou! Rychle! Leží tu nějaký člověk!“ koktala a napadlo ji, že když ten šofér nevystoupí, ona už k rokli sama nepůjde, i kdyby měla obětovat svůj památeční košíček na houby, zděděný po mamince, který tam někde nechala.

OOO

„Zastavil jsem, protože ta pani, co na mne mávala, vypadala hrozně vystrašeně. Opustili jsme auto a vydali jsme se…“

(Výpověď svědka – třiatřicetiletého Karla Neblahý)

OOO

„Asi ochmelka. Netrefil domů z hospody,“ mudroval řidič, když se závozníkem vylézali z kabiny. Měli za sebou dlou-. hou cestu a nic nenamítali proti malému zpestřeni Miluše Šubertová se držela v bezpečné vzdálenosti dvou kroků za nimi.

„Tady!“, ukázala jim potom třesoucí se rukou.

Neblahá se projevil jako muž činu a začal slézat do rokle. Nohý mu klouzaly a rukama se zachycoval svahu. Když se dostal asi na pět šest metrů k ležícímu muži, uslyšeli jeho halasný pokřik: „Tak vstávej, brachu! Vstávej, už je den!“. Pak bylo chvíli ticho a vzápětí se Neblahá vydrápal ze strže nahoru. Měl vytřeštěné oči a osopil se na Šuberto-vou: „Ženská, nezbláznila jste se?! Vždyť ten chlap dole je po smrti. Má dočista rozmlácenou hlavu.“

Zmohla se jen na zděšené vyjeknutí.

„Třeba spadnul do rokle a potloukl se,“ uvažoval mladý závozník, který cítil, jak mu vzrušením rudnou uši, a díval se stranou, ačkoli mu ta věc v rokli stále víc stáčela pohled dolů.

„Kecáš!“ mávl šofér rukou. „Jen se neboj kouknout! O co by se tu asi potloukl? Všude mech. A že by se potom ještě sám přikryl tou dekou…“;

„Co budeme dělat?“ skočila mu do řeči paní Šubertová a s převahou o generaci staršího člověka se dívala na oba muže.

„Dojedeme pro policajty,“ rozhodl Neblahá. „Co jiného! Přece nebudu toho vraha hledat po lesích sám.“

Vrah!

Již jen to slovo bylo pro ni silným soustem. Znovu vyjekla a udělala první krok k silnici.

Neblahá ji zarazil. „Vy tady musíte počkat! První jste mrtvolu uviděla a určitě š vámi budou chtít mluvit.“

Zděšený pohled jí nepomohl a za několik okamžiků se už mohla jen odevzdaně dívat, jak se nákladní auto rozjíždí a kola zviřují oblaka prachu. Závozník jí solidárně zamával a pak se ztratili za cípem lesa, který se u zatáčky přibližoval až k silnici.;

OOO

„Místo nálezu zajistily místní orgány. Následně byla šetřením pověřena specializovaná skupina pod vedením kapitána Augustina Rybára a poručíka Josefa Svátka, kteří se spolu s dalšimi ihned vydali do daného prostoru.“ (Úřední záznam) •.

OOO

„Půjdete se podívat?“ MUDr. Rataj vstrčil hlavu dovnitř vozu hned poté, co přijeli. Kolem se motalo několik lidí v uniformách i v civilu. •

„Samozřejmě,“ odpověděl Rybář.

„Nic hezkého neuvidíte, od úmrtí už uplynul nějaký čas,“ varoval ho doktor.

Kapitán pokrčil rameny. Dávno si zvykl na nepříjemné pohledy. Alespoň natolik, že se mu přestaly objevovat před očima ve chvílích na pomezí spánku a bdění – což se mu zpočátku často stávalo. Zvykl si, ale přece stále cítil potřebu se jim bránit. Každý z jejich branže se nějak brání a každý jinak. Rybář si doma ověsil stěny obrazy, krajinkami, poklidnými i romantickými, Tatry vedle polabské roviny, dunajská delta v sousedství rovné plochy hanáckých políček. Když večer pracoval, často na okamžik zvedal oči od bezohledně realistických fotografií ké stěnám. Pomáhalo mu to, aspoň někdy…

Šli pomalu a jako dvojice vypadali komicky: robustní Rybář a nevelký rtutbvitý doktor. Poručík Josef Svátek, který se držel za nimi, se ušklíbl a začal si prohlížet okolí. Okreska se sem přibližovala několika nepřehlednými zákrutami. O kilometr dál začínaly první domky vesnice. Les končil kosovitým výběžkem a v jeho nejužší části do něho ze silnice odbočovala asi čtyři metry široká, mírně se svažující lesní cesta, do té pak o kousek níž ústila jiná – tvořily tak dvě ramena trojúhelníku. A právě v jeho vrcholu byla strž, vyhloubená zřejmě erozí povrchové vody, odtékající tudy při lijácích.

„Co mi k tomu řeknete, doktore?“ zeptal se zatím Rybář, když se zastavili nad okrajem rokle.

Stěny sestupovaly dolů asi v pětačtyřicetistupňovém úhlu a povalovala se tu spousta všelijakého neřádu, kusy železných plátů, rozbité lahve a dokonce zrezavělý výfuk s tlumičem. Předměty působením času a počasí již dávno ztratily své původní tvary i barvy a zarostly trávou. Dojmem něčeho očividňě nového působily jen archy balicího papíru, roztroušeně po svahu, jak se oddělovaly od předmětu, který se kutálel dolij. Tím předmětem byl muž ležící na dně strže pod špinavou přikrývkou.

„Takhle na tom není moc vidět,“ řekl lékař. „Špousta krve a nečistoty. A nechtěl jsem s tim hýbat, než přijdete. Násilná smrt tak před čtyřmi pěti dny. Roztříštění lebky.“

Rybář slezl dolů, zadržel dech a nadzdvihl deku. Doktor nelhal: nic hezkého. Zabitý ležel na břichu, obličej zabořený do trávy, nohy podivně pokroucené. Oblečen byl do šedého saka, ale chyběly mu boty i kalhoty. Hlavu měl zamotanou do bílé košile nasáklé krvi.

Ryb.ár rozevřel prsty a pustil přikrývku.

Nahoře potom rozdal pokyny. Fotografovat strž a oběť, následně vynést tělo nahoru, očistit, vyfotografovat i obličej a nakonec dát znovu příležitost lékaři.

„A co ty?“ obrátil se pak na poručíka Svátka.

„Pojď se podívat. Mrtvolu sem zřejmě dovezli’autem…“

Společně se pak sklonili nad stopami dvou pneumatik, zřetelně vmáčknutých do poddajného jílu. Jednu z nich vytvořil zánovni plášť s drobným podélným vzorkováním. Vzorek toho druhého byl značně ojetý a jen na vnější straně se vtisklo do půdy hrubé rýhování. Poloha stop naznačovala, že obě kola šla za sebou a jednalo se zřejmě o pravou stranu vozidla.

„To ale není všechno,“ upozornil Svátek.

Kapitán se podíval za jeho prstem. Kousek před roklí se zvedal nízký břeh a jeho travnatý porost byl v jednom místě viditelně narušen. Rybář popošel blíž. S trochou představivosti se dal v hlíně rozeznat otisk výfuku a nárazníku. V bořivé půdě před břehem uviděl pak znovu stopy pneumatik, které si prohlíželi o několik metrů dál.

„Jasně,“ řekl, „přijelo sem osobní auto poměrně nízké konstrukce. Otáčelo se a zadek vozu se zabořil do hráze. Řidič musel nakonec rukama odházet trochu hlíny.!.“

Čtyři muži vynesli zatím tělo z rokle. Brzy vydalo alespoň část svého tajemství.

„Asi pětadvacetiletý mladík,“ referoval MUDr. Rataj, „vysoký stopětasedmdesát centimetrů. Štíhlá postava, delší, hladce česané kaštanové vlasy. Oválný obličej, vysoké čelo, dlouhý nos a souměrná ústa. Neúplný chrup – levý horrtí špičák a stolička vedle mají korunku. Určitě nepracoval manuálně, má ruce bez mozolů a dost chabé svalstvo. A“příčina smrti…? To, co jsem říkal předtím. Roztříštění lebky. Podrobnosti jako vždy až po pitvě. Na hlavě je spousta ran a myslím, že nebyly všechny způsobeny ve stejné době. To nejhorší nakonec. Když jste byl dole, kapitáne, všiml jste si něčeho na nohách mrtvého?“

„Ne.“

„Přišel jsem na to také až teď. Někdo se mu pokoušel amputovat obě nohy. V kolenních kloubech jsou hluboké řezné rány?‘

„Pane jo!“ zamumlal Rybář. „Dobře, doktore, děkuji. Mimochodem, už jste toho muže někdy viděl?. Třeba je odněkud zblízka.“

„Ne, není mi ani povědomý.“.–.

Nebyl povědomý nikomu z těch, co se zde sešli. Každý nad znetvořeným obličejem mladého muže, který už nezestárne, vrtěl hlavou. Kapitána to nepřekvapilo. Vždy se pokoušel vží-vat do role pachatele. Co bych učinil, kdybych někoho zabil, měl auto a chtěl odklidit mrtvolu? Zavezl bych ji co nejdále. Tam, kde nikdo nezná ani mne, ani oběť. A předem bych mrtvého zbavil všeho, co by mohlo pomoci určit, o koho jde. Časem se to většinou stejně zjistí, ale každý den, který protáhne vyšetřování, hraje pachateli do karet.

„Jak to vypadá s jeho věcmi?“ zeptal se Svátka.

Ležela jich opodál jen hromádka: titěrný zbytek čldvě:. čí existence. Hnědá košile, světlý svetr, sako, bílé spodky, všechno zakrvácené a pokryté blátem. Opatrně prohlédli kapsy. Na archu čistého papíru se objevovaly předměty. Modrá patentní tužka. Dvě korunové mince. Šroubek. Dva nedopalky. Nic víc Na ničem z oblečení nebyla značka výrobce. Vrah zřejmě uvažoval přesně tak, jak se o to před okamžikem jakoby v jeho kůži pokoušel Rybář.

„Bezejmenný z rokle,“ řekl k tomu Svátek.

Zdálo se, že pachatel vede po prvním kole nejméně čtyři nula.

OOO

Nařízená soudní pitva se uskutečnila bezodkladně. Ve svém posudku patologové uvedli: „Oba klouby kolenní byly otevřeny již na mrtvém těle, přičemž měkké části byly řezány nožem, kosti pak pilkou. Příčinou smrti pitvaného bylo mohutné rozlámáni lebky, způsobené roztříštěním čela nad pravým a levým obočím. Vražedným nástrojem byl dle všeho předmět, který zanechal na čele mrtvého…… duté kroužkovité otiský o průměru, asi 1 cm…“

(Záznam o pitvě)

OOO

Ani následující hodiny nezměnily skóre ve prospěch strážců zákona. Pitva neprozradila o mnoho víc, než přímo na místě nálezu vyslovil MUDr. Rataj. Zaujaly je sice ony duté kroužkovité otisky, ale ha ně bylo příliš.brzy. K čemu identifikace vražedného nástroje, chybí-li, z čeho nelze nevyjít: identifikace oběti? A bezejmenný z rokle stále zůstával otazníkem. Seznamy pohřešovaných, ono smutné čtení o nejistotě mezi životem a smřtí, nepomohly. Ani jeden z uvedených popisů neseděl na pětadvacetiletého mladíka s delšími, hladce česanými kaštanovými vlasy. • Slepá ulička?

Ještě ne, ještě tu byla pachatelova první a osudná chyba.

Bezmála školní ukázka, že tak jako je svět stále ještě prost dokonalých lidí, zákonitě, postrádá i dokonalé zločiny. Tam u rokle se zdálo, že násilník bezchybně vybral kapsy své oběti. O pár hodin později kriminalistické techniky napadlo odtrhnout podšívku zakrváceného saka. A byl tu úspěch: do jednoho ze švů vemnutý, znečištěný a potrhaný smotek papíru. Proklouzl kdysi otvorem v kapse a zůstal, aby svědčil…

Brzy poté už kapitán Augustin Rybář držel v ruce fotografickou zvětšeninu útržku světlemodré vstupenky. Stopa. Možná falešná či matoucí, možná pravá, ale hlavně stopa, opak prázdna, něco, co lze nahmátnout a kde lze začít. Část textů vstupenky byla odtržena, ale to nejdů-ležitější zůstalo – napůl čitelné razítko s názvem obce.

Jakési Sezemice.

Nahlédli do mapy: pěkných pár set kilometrů od místa nálezu těla, pokývl Rybář hlavou a uvědomil si, že rnu to opět vyšlo s vžíváním se do pachatelova uvažování.

Rychlá porada s šéfy.

Výsledek se dal uhodnout předem. „Zabal si kufr,“ řekl Rybář poručiku Svátkovi, „ráno jedeme.“

OOO

Na křižovatce stál ukazovátek SEZEMICE 5. Cestou se střídali v řízení, poslední úsek jel Svátek, Rybář měl na kolenou mapu a dělal navigátora. Teď už ovšem jeho služeb nebylo třeba, pozoroval tedy stráně, jež se mihaly kolem. Kolik asi hodin, napadlo ho, potřeboval na tuhle cestu onen neznámý převážeě mrtvého, který byl zřejmě i vrahem? Jel stejnou trasou? Co když ovšem zvedl ruku k úderu až někde úplně jinde? A vezl oběť – ať již nehybnou či dosud živou – opravdu odtud? Vstupenka, zapochyboval o smyslu jejich cesty, se mohla do kapsy zavražděného dostat všelijak. Není na ní datum, bůhví jak ji u sebe nosil dlouho. A třeba… třeba ji někde jen tak našel.

Proč by ale sbíral starou, nepotřebnou vstupenku?

Projeli poslední zatáčkou a pod nimi v údolí se ukázala vesnička s kostelíkem. Lesy a pole ji lemovaly jako věnec nevěstinu hlavu. Kapitán.zavřel mapu a zastrčil ji do kapsy na dvířkách vozu.

OOO

„Na místě se zjistilo, že vstupenka, nalezená v kapse zavražděného, pochází z některé z tanečních zábav, jež se v obci čas od času pořádají. Poslední zábava se konala před měsícem, při ní se však prodávaly jiné vstupenky. Nalezená vstupenka je tedy z dřívějška a přesněji nebylo možno to určit. Na zdejší zábavy přicházejí mladí lidé z mnoha sousedních obci…“ ■ (Zpráva o služební cestě)

OOO

Výsledkem všeho, o co se v Sezémicích zpočátku pokou-. šeli, byla třikrát podtržená nula. Fotografie tváře mrtvého, jeho podoba. Nic. Většina dotázaných reagovala podobně jako hovorný činovník obecního úřadu. Ten se chvíli ošíval, že z tohodle se přece nedá vůbec nic poznat, pak se však podíval pozorněji a prohlásil, že muže na snímku, kterého nějaký lump tak strašně zřídil, nikdy neviděl.

„Opravdu,“ dodal k tomu, „a to tady znám hodné lidí. I z okolí. Takřka každého. Věřte mi.“ Pohřešované osoby. Nic, nikdo o nikom neví. Stopy pneumatik. To samé. Sezemice zkrátka zklamaly.

A trvalo pak ještě dlouhé hodiny, naplněné blouděním mezi kopečky a údolími, než se konečně v nědaleké obci dostali přece jen o krok blíž k cíli.

Prázdná škola je nejtišší místo na světě a učitele Říhu vyrušili od práce nejtypičtější. Svítil si stolní lampou a měl před sebou stoh sešitů, v nichž červenou tužkou zatrhával pravopisné chyby. Přes čelo mu přeběhla vráska, když se podíval na předloženou fotografii. „To je hrozné,“ zašeptal a očima sjel zpět k hustě se červenající stránce školního sešitu. Jako by v tom důvěrně známém pohledu hledal oporu: pevný bod ve vesmíru. Teprve pak se znovu skoro s přinucením vrátil ke snímku. Kapitán Rybář ho sledoval s pochopením a myslel na to, nač myslíval často: jaká je to vlastně podivná práce, kterou dělá – mrtví, bolest, zločin, ošklivé pohledy, ošklivé situace a činy. Hledá chybná místa, chybné okamžiky v lidských životech, tak jako tady starý pan učitelský nachází pravopisné chyby v sešitech svých žáků a postaru je zatrhává tlustou červenou tužkou.

„Nechci tvrdit nic,“ ozval se konečně Říha, „čím bych někomu ublížil. Ale ta podoba je mi skutečně povědomá, a my kantoři míváme dobrou paměť na obličeje. Na samotě, které se říká Jehlany, pět šest kilometrů odtud, žije rodina Žerákových, otec, matka a tři chlapci. Jednoho nebo dva z nich jsem ‚učil. Kdysi. Teď už to ovšem nejsou školáci. A všichni Žerákovi mají v obličejích něco podobného. Z té fotografie cítím ten rys. Mohu se mýlit, samozřejmě. Se Žerákovými v okolí málokdo vychází, nebudete to mít lehké. To je vše, víc vám neporadím. I když bych rád. Víte, když se tady člověk s dětmi piplá a potom…“ ,

Rozuměli mu, nemohli mu nerozumět v té tiché škole, kde chyběl pestrý rejstřík, dětských hlasů.

„Máme tady mapu, pane Řího. Ukažte nám, prosím, cestu.“.

Učitel odstrčil štůsek sešitů, nasadil si jiné brýle a zadíval se do sítě čar a bodů. •

OOO

„Dalšími dotazy v okolí samoty Jehlany se zjistilo, že Žerá-kovi skutečně postrádají syna Jana, aniž o tom ovšem učinili jakékoliv oznámení. Navštívili jsme proto tuto rodinu a informativně její členy vyslechli. Protože rodiče vypovídali o všech okolnostech nejisté, uskutečnili jsme předběžnou prohlídku místnosti, kterou obýval zmizelý Jan. V jeho korespondenci se, našlo několik fotografií, na nichž byl vyobrazen Jan Ž. š dalšími osobami. Matka a otec prohlásili, že nikoho z nich neznají. Nenamítali však nic proti zapůjčení těchto snímků. Z korespondence bylo dále zřejmé, že Jan Ž“ jehož tělo se našlo na Moravě, měl své společenské těžiště v Praze, kde se stýkal s větším počtem lidí. Rodičům Jana Ž. byla předložena fotografie zavražděného. Oba poznali svého syna. Také prádlo a šatstvo zavražděného označili za jeho majetek. Poté jsme odjeli do Prahy, kde jsme místní složky požádali o aktivní spolupráci.“. (Zpráva o průběhu vyšetřování)

OOO

„Kolegové z Moravy, kteří nám případ svým způsobem předali, měli smůlu i štěstí,“ zavzpomínal major ve výslužbě Jaroslav Zahrádka, „začínali skutečně z ničeho, vem chlup, kde není. Pachatel pracoval důkladně. Neuniknout mu ta vstupenka…“

„A kdyby jí nebylo?“ •

„Když nic horšího, ztratili by spoustu času. A ten pak hrál, jak uvidíme, moc důležitou roli. Nebýt vstupenky, motali by se v kruhu celostátního pátrání a různých hlášek, vedli by zkrátka papírovou válku, seděli by doma, prohrabovali by se v lejstrech a vrah by zatím dál zametal stopy. Nezapomeňte, že se to stalo v padesátém roce a ilegální odchody za hranice i nám, kteří jsme s politickými případy naštěstí neměli co dělat, pořádně komplikovaly situaci. Lidé často nehlásili nepřítomnost svých blízkých, protože si mysleli, že še chystají, anebo už šli přes hranice – a nechtěli jim a někdy také sobě škodit.“ 7

„Jako třeba Žerákovi?“ ■ v

„Tak. Ti také. Naštěstí to bylo na venkově, tam se přece jen dozvíte, když někdo někoho postrádá.“

„Co všechno měli tedy moravští vyšetřovatelé v rukou, když přijeli do Prahy a vyžádali si vašijpomoc?“

„Hlavně znali totožnost, oběti. Jan Zerák, hospodářský adjunkt, ročník čtyřiadvacet. Prvotní odhad lékaře, že jde o asi pětadvacetiletého mladíka, byl téměř přesný. Otec zavražděného vypověděl, že jejich prostřední syn Jan se v pátek 6. října 1950 odebral do Prahy, aby navštívil bratra Josefa, který v hlavním městě trvale bydlel. S bratrem si prý Jan také v neděli osmého vyjel na Karlštejn, Když se v pondělí’na samotu Jehlany nevrátil, nařídil otec dalšímu synovi, aby telefoném zavolal Josefa a zeptal se ho,“ co je s Janem. Dozvěděl se, že Jan v pondělí odjel z Prahy a nikdo neví kám. Otec Žerák tedy usedl a napsal Josefovi korespondenční lístek. Vládl v té familii zřejmě tvrdý patriarchát, a tak mu prostě nařídil, aby se ihned dostavil domů a vše osobně vysvětlil. Josef bez odporu poslechl a čtrnáctého října, tedy v den, kdy se na Moravě nášla mrtvola v rokli, se na samotě Jehlany objevil. O bratrovi však nevěděl nic konkrétního a od této chvíle se začalo v rodině počítat s tím, že Jan zmizel za kopečky. Už 10. nebo 11. října dostali prý od něho dopis psaný jeho vlastní rukou: Tatínku a maminko, loučím se s vámi, buďte zdrávi a vzpomínejte. Adresa byla psána na stroji a obojí – dopis i obálku – Žerákovi hned po přečtení spálili. A ještě něco bylo pozoruhodné: Jan Žerák měl s sebou při odjezdu do Prahy částku přes sto tisíc ve staré měně. Zčásti ji žískal prodejem rodinného auta Ford-Eifei, zbytek byly úspory. Takže to shrnu: Moraváci nám předali identitu oběti a současně i náznak případného motivu. Už moc lidí bylo zabito pro mnohem míň než sto tisíc kórun.“

„A byly tu přece i ony skupinové fotografie. A nějaké adresy, které se našly v Janově korespondenci.“

„Jistě. Získal se tím přehled o části, pražských styků oběti. Hodně moravským kolegům, a to už vlastně i nám, protože jsme začali případ řešit společně, pomohl Josef Žerák, férový člověk, který se snažil na bratra v dobrém působit, leč asi marně. Použili jsme samozřejmě i naše prárneny, ty také nejsou k zahození…“

„Říkáte tomu, pokud vím, kancelářské pátrání.“

„A bez něho bychom byli často slepí a hluší. Podívali jsme se do kartotéky na jméno oběti, a ejhle, on už Jan Zerák měl za sebou dost velký škraloup. V šestačtyřicátém roce se s několika společníky pustil do krádeží aut, asi čtrnáct jich měli na svědomí, stál potom před soudem a dostal stejně tolik měsíců: čtrnáct. Odseděl si však jen část trestu, ze zbytku ho vytáhla amnestie: Jenomže to nebylo jediné, co jsme ze spisů vyčetli. Dojde-li k nějakému trestnému činu, jdeme v nášich záznamech do hloubky, čert ví, kdy se to může hodit. Zaneseme si tam i takové ty taktické záležitosti, okolnosti, za jakých k věci došío, způsob provedení, síť kompliců a také – což nám pomohlo nyní – styky pachatele. Když se pak přihodí cosi dalšího, tyhle údaje jsou jako síto, můžeme s jejich pomocí trochu lovit…“

„A vylovili jste?“ ■

„Vypadlo pár jmen. Jan Žerák totiž autům propadl, myšleno ovšem v onom horším slova smyslu. Po své soudní zkušenosti a vězení snad už přímo nekradl, zato ale čile a ne vždy čistě a vůči zákazníkům poctivě obchodoval. Nabízel, dohazoval a nakonec nejeh auta, ale i hospodářské stroje a všelicos jiné. Široký okruh lidí se nám tím nabízel k prověření. Nacházeli se mezi nimi kupodivu i ti, se kterými seděl před lety na lavici obžalovaných.“

„A co snímky nalezené na samotě Jehlany? Hodily se tváře k jménům?“

„Naštěstí pro nás a naneštěstí pro pachatele ano. Zejména dva obličeje se tu opakovaly. Vybrali jsme si jeden z nich a Josef Žerákmám potvrdil jeho totožnost. Celkem formálně, my ji totiž znali. Ten člověk kdysi při procesu, v němž za tu automobilovou zlodějnu soudili i Jana Žerá-ka, dostal čtyři roky, nejvíc ze všech.“

„Proč jste si zvolili právě jeho z těch dvou?“

„Protože jsme mezitím z okolí Jehlan získali důvěrnou zprávu, která mluvila proti němu. Ten mladý muž totiž“ v pátek 6. října odvezl Jana Žeráka z otcovského domu do Prahy. Přijel pro něho otevřeným autem, které však zaparkoval mimo samotu a dost daleko od blízké vesnice. Přesto ho kdosi zahlédl.“

„Někdo cizí?“

„Snad, to vám už teď V odstupu času tak přesně nepovím.“

„A jen zahlédl? Podle pouhého zahlédnutí cizí osobou jste bezpečně věděli, o koho jde?“

„Věděli. Ten člověk, říkejme mu Miloš Čermák, se značně odlišoval od ostatních lidí – a jeho zvláštní znamení se nedalo přehlédnout.“

„Znamení…?“

„Ano. Chyběla mu levá ruka.“.

OOO

„Již po několika hodinách šetření v Praze se tedy na základě zjištěných okolností přistoupilo k zadržení podezřelého/Dalo se předpokládat, že i kdyby M. Č. osobně neměl přímo se zločinem nic společného, mohl by alespoň podat podrobné informace o pobytu a stycích zavražděného v kritické době. Společně s vyšetřovateli z Moravy jsme proto navštívili Čermákovo bydliště v Praze na Smíchově. Hledaného jsme však doma nezastihli, a nebyl přítomen ani jeho otec. Rozhodli jsme se proto vyčkat návratu některého z obyvatel bytu…“ (Zpráva o průběhu vyšetřování)

OOO

„Snad půl dne jsme tam tenkrát vartováli,“ vzpomínal major ve výslužbě a z očí se mu dalo přehledně vyčíst, že je v duchu tam na Smíchově.a před mnoha desetiletími, „tuhle scénu si, vlastně ani nevím proč, budu pamatovat nadosmrti. Po skoro celý dospělý život jsem vyšetřoval vraždy, zadržení podezřelého nebylo pro mne žádným dobrodružstvím, ale tady… nevím, snád to dělala ta ruka a to, že jsem věděl, jak o ni přišel v květnu pětačtyřicet někde na barikádě, a taky jak to všechno do sebe zapadalo, jako by to pro nás někdo přichystal, jako…“

„Jako happy end ve špatné detektivce?“

„Dalo bý se to tak vyjádřit. No nic. Přijel aerovkou kabrioletem, prý z výletu na Mělník, s jedním kamarádem a dvěma děvčaty/Působil sebevědomě a zdálo se mi, že jé absolutně klidný. Čekali jsme na něho ve dvou vozech, v jednom Moraváci, ve druhém my. Když zastavil v postranní ulici nedaleko domu, kde bydlel, sesypali jsme se kolem něho. A pak to začalo. Fotografie stop pneumatik z jílové cesty u’stržé na Moravě souhlasily se vzorkem aerovky, jako.když je odlije do vosku. Ale to byl jen začátek. Prohlédli jsme vnitřek vožu a to, co jsme našli, nás doslova šokovalo. Podívejte, píše se o tom tady v protokolu: Pod zadním sedadlem byla zastrčena tmavě šedá košile, na pravém rukávě umazaná od krve, v aktovce byly šedé kalhoty s proužkem a při porovnání se vzorkem se zjistilo, že jsou ze stejné látky jako sako na těle zavražděného, dále se tu nacházely hnědé ponožky, obojí odpovídající popisu oblečení Jana Žeráka dle udání jeho rodičů. – To bylo překvapení, co?“

„Neuvěřitelné! S mrtvolou jede pomalu napříč republikou, ale v autě nechá kalhoty, které patřily oběti.“

„Zaskočili jsme ho, myslím si, rychlostí. Od té vstupemky přes Sezemice, Jehlany až k němu do Prahy mělo vše překotný spád.“

„Zapíral?“

„Vidím tu scénu, jako by to bylo včera: koukal na ty věci ‚ po Žerákovi, které jsme mu tahali z vozu, a mlčel. Pak jsme se zeptali: Kde jste byl s autem v minulém týdnu? –Vyjádřil se až po chvíli, měl divný výraz ve tváři a já bych dal bůhvíco za to, abych věděl, co si myslí a jaký biograf se mu točí v hlavě. Odpověděl nakonec chraptivým hlasem a zvláštně tu větu formuloval: Vezl jsem přece z Prahy

Honzovo tělo. – Doslova takhle to vyslovil. Mysleli jsme si ■ v těch okamžicích, my i Moraváci, že jsme na konci cesty. Byl to velikánský omyl. Ale Čermáka jsme se tam na té smíchovské ulici mezi vilami už na nic neptali. Všechny dalši otázky jsme si nechali až k nám.“

OOO

„Odkdy znáte Jana Žeráka?“

„Od pětaětyřicátého. Žerák si totiž po květnové revq-luci odvezl do stavení svého bratra tady na okraji Prahy asi čtyři osobni auta, která patrně ukořistil v pohraničí po Němcích. Protože bydlím blizko a o auta se rovněž zajímám, sblížili jsmě se. Na podzim příštího roku jsme společně zcizili první automobil. Pak další. Jiné krádeže vozů jsem spáchal s Jaroslavem Bedrníkem, některé akce jsme udělali všichni tři dohromady… Před soud jsme šli jen dva: já a Honza Žerák. Bedrnika zavřeli do psychiatrické léčebny a drželi ho tam asi půl druhého roku. Já jsem“ se vrátil z vězení v březnu 1950, zbytek trestu mi amnestovali.“

„A potóm?“

„Co – potom?“.

„Obnovil jste styky se svými společníky, ne?“

„To ano. Po propuštění jsem zatelefonoval Bedrníkovi a domluvili jsme si schůzku na Újezdě, kam Bedrník přijel v zeleném tudoru. Pak jsme se stýkali často, takřka denně, prvně jen spolu a později i s Janem Žerákem, který za námi občas jezdil do Prahy. Někdy v červenci 1950 Bedrník utekl za hranice – pokud vím, tedy do Pasová v západním Němečku. Do republiky se tajně vrátil v září 1950. Říkal mi, že v Berlíně přešel do východní zóny, odtud jel vlakem do Pirny a tam pak s pomocí jakéhosi Němce překročil hranice. Tvrdil, že během svého pobytu v cizině žil nějakou dobu v Norimberku, dále že navštívil závody BMW a že také nějaký čas bydlel v Západním Berlíně. Po jeho návratu jsme se opět setkávali. Asi třikrát u nás v bytě, jindy jsme se sešli na ulici nebo někde v kavárně.“

„Byly vám známy Bedrníkovy další úmysly?“

„Mluvil o tom, že se vrátí do západního Německa, až špiní určité úkoly, o nichž se blíže nezmiňoval. Hodlal také rozprodat věci, které přivezl, a u nás zase naopak nakoupit zboží; jež se prý dá venku dobře zpeněžit. Peněz měl.u sebe dost. Například v sobotu 7. října jsem u něho v postranní kapse aktovky viděl balíček tisicikorun, o nichž mi řekl, že je jich dvě stě. Z věcí, které hodlal v zahraničí prodat, vim o strojku na vrtání otvorů do skel a zařízení na broušení brýlových skel, dále chtěl zakoupit asi pět tisíc spisů patentového úřadu. Později se s Bedrní-kem sešel i Honza Žerák a nakonec jsme se rozhodli, že všichni tři společně odejdeme za hranice. Bedrník se zaručil za bezpečný přechod s využitím onoho Němce z Pirny, který prý i jemu pomáhal při útěku. Datum odchodu jsme po několika odkladech stanovili na pondělí 9. října.“

„Co se dělo dál?“

„Probíhaly různé přípravy…“

„Vyjadřujte se přesněji. Jaké přípravy?“

„V pátek jsem Jana Žeráka přivezl do Prahy aerovkou, kterou jsem si vypůjčil od přítele V. L., přičemž v okolí Jehlan jsem.se snažil, aby mne nikdo neviděl. Žerák přespával pak v Praze u svého bratra Josefa. Další schůzku všech tří jsme si domluvili na pondělí ráno u mne v bytě, kde bylo volno, protože otec každé ráno odchází do práce. Bedrník přišel s tím, že útěk musíme ještě odložit, potom mi dal 40 000 korun a poslal mě do města, abych zakoupil nějaké věci, co budeme v cizině potřébovat. Odešel jsem v půl osmé a Bedrník zůstal v našem bytě jen s Janem Žerákem. Vrátil jsem se asi v půl jedenácté a otevřít mi přišel Bedrník. Byl bledý a neobvykle rozechvělý. V pokoji pod oknem jsem uviděl kaluž krve á stálo tam také umyvadlo se zakrvácenou vodou. Napadlo mne, že se mezi sebou porvali. Bedrník mi na otázku, co se stalo, odpověděl, že Honza nás chtěl prásknout policii a že ho tedy musel, ač nerad,. odstranit. Na podrobnosti jsem se ze strachu raději neptal, a proto také nic nevím o vražedném nástroji.“

„Prohlíželi jste věci, které zbyly po Žerákovi?“

„Já ne.“

„Věděl jste, že Jan Žerák měl u sebe při příjezdu z Jehlan do Prahy větší částku peněz?“.

„Bylo mi známo, že Honza prodal jejich starého forda. Ale blíže jsme o tom nemluvili. Vyhýbal jsem se jakýmkoli otázkám a vše jsem nechával na Bedrníkovi, který byl hlavou celé akce.“

„Ani po té vraždě jste se Bedrníka nezeptal,– kam se poděly Žerákovy peníze?“

„Ne, nezeptal.“.

„Proč?“

„To se snad dá pochopit. Prostě jsem se ho po tom, co se stalo, bál. S tím souvisí i to, že jsem pak už váhal nad tím, zda vůbec mám s Bedrníkem odtud zdrhnout.“

„Odmítl jste to tedy?“

„Přímo ne. Ale naznačil jsem své pochybnosti. Bedrník se o tom se mnou odmítl bavit s tím, že nejdříve musíme vyřešit naléhavější záležitosti.“

„Myslel tím odstranění těla oběti?“

„Ano.“

„Jak jste postupovali?“: „Shodli jsme se, že jnrtvélm nelze nechat někde nablízku. Bedrník navrhl dopravit Žeráka někam na Slovensko a svěřil mi také 60 000 korun, abych obstaral auto. Dvě třetiny z této částky jsem dal svému známému V. L. jako zálohu na zakoupení aero-kabrioletu, ze zbytku jsem kryl osobní výdaje, dluhy a podobně. Mezitím jsme uložili mrtvolu do plechové vany, kterou jsem našel ve sklepě, zakryli jsme ji – a ve čtvrtek 12. října 1950 odpoledne jsme vyjeli. Cestou jsme se rozhodli, že-jet až na Slovensko by bylo ztrátou času, a tak jsme tělo vyklopili v lese na Moravě. Místo jsme vybrali náhodou a nedokázal bych je nějak přesně popsat. Vanu jsme zahodili při zpáteční cestě.“

„Spěchali jste?“

„Hlavně Bedrnik pochopitelně spěchal a chtěl co nejdříve opustit republiku. Slíbil mi, že i pro mne tam opatří nějaké místo a dá mi vědět. Naposledy jsem Jaroslava

Bedrníka viděl v sobotu 14. října kolem druhé hodiny po obědě, a to na Královodvorské ulici v Praze před Mototechnou. Oznámil mi, že bychom se nyní měli méně stýkat. Další jeho osudy neznám a nemohu tedy odpovědně říct, zda se ještě nachází na území republiky, či už odešel za hranice.“

„Co považujete za pravděpodobnější?“

„Spíš že ještě neodešel. Ale ručit za to nemůžu.“

OOO

„Věřili jste Čermákovi ve všem, co říkal?“

„Ano i ne, rozdělili jsme se přinejmenším na dva tábory,“ odpověděl major Zahrádka a přivřel oči, které už tolik viděly. „Někteří z nás věřili Čermákovi víc, jiní míň, nikdo by však v té první fázi nedal ruku do ohně za to,.že úplně lže, anebo říká čistou pravdu. Váhat je ostatně lidské a kriminalista musí dokazovat, ne jen věřit či nevěřit.‘ Čermák trval na svém a my tedy začali Bedrníka shánět. Identifikovali jsme ho jako osobu pro náš známou a měli jsme tedy… vidíte, zase to kancelářské pátrání… nejenom jeho fotografií, ale i sloupek dalších informací. A tak jsme našlapávali další kilometry. Bedrnikovi rodiče, slušní.a ještě víc nešťastní lidé, tvrdili, že syna neviděli od chvíle, kdy údajně odešel za kopečky. Proťukli jsme si i Bedrníkovy styky, kamarády, pár milenek – kdybych vám řekl jména, a já neřeknu, divil byste se, některé z těch žen se potom výrazně uplatnily v uměleckém světě, jedna z nich třeba jako filmová režisérka.“

„A výsledek?“ A –

„Nulový.“

„Ta Dlouhá třída… V protokolech se o tom píše.“

„Panebože, to byly úplné manévry. Čermák nám totiž řekl, že se prý s Bedrníkem scházel vždy pa určitém místě: v Dlouhé třídě poblíž bývalé kavárny Roxy u Divadla Jiřího Wolkra pokaždé v osm, a to buď večer, nebo ráno. Naznačil také, že se Bedrník setkával na tomtéž místě i s jinými lidmi. Znělo to nadějně a obuli jsme se do toho.

Výslechy prodavaček z Dlouhé třídy a lidí, kteří pracují nebo bydlí v okolí, nám moc nepomohly. Jen jedno děvče z krámu potvrdilo, že si na schůzku dvou mužů, které jsme jí ukazovali na fotce, nejasně pamatuje. A tak jsme tedy pustili Čermáka ven, jezdil tou Dlouhou třídou v aerovce, troubil všelijaké, prý s Bedrníkem dohodnuté signály, coural se pěšky, postával u telefonní budky. My ho samozřejmě hlídali, aby nám neupláchl. Deset až dvanáct našich lidí tam chodilo, jeden jako utíral výlohu, druhý tlačil vozík na odpadky, no hrůza… A nic.“

„Prověřovali jste jistě i ostatní Čermákovy výpovědi…“

„Jak jinak. A vycházelo nám pořád to samé. Tak pře–: devším: nikdo z Čermákových přátel ho v poslední době neviděl s Bedrníkem, vždy jen s Zerákem či s někým jiným, dokonce i ve dnech po vraždě lámoval pouze se svým přítelem Č.H. a ne s Bedrníkem. Zaujala nás také jeho předchozí snaha o vyvolání dojmu, že Jan Žerák emigroval. O tom se nám ve svých vlastních výpovědích moc nezmiňoval. Zato bratr zavražděného Josef Žerák nám sdělil: Po otcově telefonickém příkazu jsem šel k Čermákovi do bytu a zeptal se, kde je Honza. Naznačil, že se nachází za hranicemi.

Parádní poznatek přinesl Čermákův kamarád Č. H. –ten, se kterým se Čermák v den zatčení vracel z výletu na • Mělník: „V úterý 10. října mne.požádal, abych.na modrou obálku, kterou mi dal, napsal adresu rolníka Žeráka z Jehlan. Jakmile jsem mu vyhověl, obálku.zasunul do kapsy. ■ Ve čtvrtek 12. října, při návštěvě u jedné naší společné známé, jsem viděl, že Čermák si psacím strojem napsal tutéž adresu na hnědou obálku, kterou pak také uložil do kapsy.“ Účel se zdál jasný: poslat na samotu Jehlany nám už známý dopis na rozloučenou před údajným odchodem za hranice, který nedlouho před smrtí psal – aniž asi co tušil – Jan Žerák. Obálku již zřejmě napsat nestačil: vrah mu k tomu neposkytl čas.“

„A jak dopadla prohlídka smíchovského bytu?“

„Popravdě řečeno: zhruba tu vše odpovídalo tomu, co vypovídal Čermák. Bedrník mohl – mohl! – v tom bytě ■

zabít Jana Žeráka. Našli jsme spoustu krevních skvrn a v kamnech napůl zuhelnatělou náprsní tašku s ohořelým Žerákovým řidičským průkazem. A vzpomínám si na takový malý identifikační fórek: v pokoji na stole ležel navlas stejný šroubek, jaký se v rokli na Moravě našel v kapse saka zavražděného. Postrádali jsme však vražedný nástroj, a Čermák stále opakoval; že se Bedrníka neptal, čím vlastně Jana Žeráka zabil. Nakonec jsme si pro soukromou potřebu udělali jakousi hypotézu o tom, co a jak se stalo, či přesněji – mohlo stát. Pachatel usmrtil svou oběť v zadním pokoji u psacího stolu, potom ji – což prokázaly mimo jiné krevní skvrny – zatáhl do předního pokoje a ukryl pod pohovku…“

„Dobrá, ale co motiv?“.

„Víte, kriminalistika, to je také vyhraněná podoba psychologie, to je i dumání o tom, zda by to či ono ten či onen člověk dokázal, zda měl v té či oné chvíli dost vnitřních důvodů, nějakou krizi, nějaký vnitřní tlak, který by ho mohlo přinutit k takovému zločinu. A když jsem se tak toulal bytem Čermákových a přemýšlel si na tohle téma, tak to uvažování čím dál víc hrálo proti Čermákovi: proti všem jeho tvrzením.“

„Byl v krizi?“.

„To je slabý pojem, nacházel se ve děsivém stresu. Hlavně finančním, ale s tím často souvisí mnohé další. Chtěl od V. L. koupit aerovku, zřejmě po ní toužil, objednal si ji a neměl na ni. Díužil peníze každému, na koho se podíval, otci, přátelům, rodinným a dokonce i náhodným známým, slíbil třeba jedné paní obstarat látku, vzal si peníze, zboží nepřinesl a vrácení částky odkládal ze dne na den. Vytloukal klín klínem, natolik se zaplétal do svých lží, že si snad už ani nepamatoval, co říkal den předtím. Na to všechno jsoů desítky stránek protokolů. Lhal otci i svému děvčeti, studentce,– tvrdil, že je zaměstnaný u Sběrných surovin, nebyl, dostával jen invalidní rentu jedenáct set korun. A pak přišlo to pondělí, první hodiny po vraždě. Jako kdyby čaroděj– Dobroděj pronesl abrakadabra. Čermák vrátil dluhy, známému V. L. dal okamžitě čtyřicetiti

sícovou zálohu na aerovku, tři dny a tři noci před putováním na Moravu s přítelem Č. H. lámoval, což stálo odhadem kolem patnácti tisíc… Pravda, mohlo to být tak, že mu peníze opravdu dal Bedrník, mohlo, ale já Čermákovi zkrátka přestával věřit.“

„Přestával…?“

„Ano. A v jedné chvíli jsem mu přestal věřit úplně. Teď vám řeknu něco, nad čím se třeba budete usmívat. Víte, co mne nejvíc utvrdilo v domněnce, že lže? Vzkazy, které otec Miloše Čermáka, velmi slušný a poctivý člověk, psal svému synovi. Manželka panu Čermákovi zemřela asi o tři roky dřív, než se tohle stalo, syn byl stále pryč a táta dřel celé dny, viděli se poskrovnu, a tak si v kuchyni na stole, jak se to dělává, nechávali Vzkazy. Jsem na leccos zvyklý, ale věty těch otcových dopisů mne tehdy pořádně vzaly a začal jsem se na případ dívat jinýma očima. Bylo to moc smutné čtení na téma, jak daleko mohou mít k sobě vinóu jednoho z nich dva nejbližší si lidé.“

OOO

Vzkaz z kuchyňského stolu ze dnů před vraždou:

„Byl jsem u paní R. Jsou tam ještě dvě mé košile a nějaké tvoje, i ponožky. Když jsem poznamenal, že má zaplaceno, udiveně se na mne podívala. Zaplatil jsem jí 375 korun. Lhal jsi mi tedy i v takové chvíli, jako byla ta včerejší. Už jsi zase utratil jedenáct tisíc. Nevěřím, že jsi zaplatil B., proto přestala chodit uklízet a prát. Nevěřím, že jsi zaměstnán. Jsi největší lhář a darebák, se kterým jsem se v životě setkal. Odstěhuji se, protože jsi mne tu znemožnil. Jsi člověk bez citu, bez svědomí. I zločinec se chová k těm, kteří s ním poctivě a dobře jednají; upřímně. Tys mne vždy a ve všem jen klamal.“ Vzkaz ze dnů těsně pro vraždě: „Prosím tě, cos dělal v pokoji, že i knihy jsou samá krev? Na záclonách jsem to vypral, zeď očistil. Knihy jsem z větší části také omyl. Zase nějaká záhada! Člověk s tebou nikdy neví, na čem je a co se děje. Nevím, kde jsi po tolik dni nocoval. Všechno jsou vytáčky, tajnost nad tajnost.

Nechápeš, jak je hrozné vědět, že tě někdo stále klame? Není ti to hanba? Domýšlím se nyní už všeho možného, protože ti nevěřím. V ničem ti nevěřím.“

OOO

„Pátrání po důkazech toho, že Jaroslav Bedrník byl v kritické době přítomen ha území republiky, zůstalo bezvýsledné. Teorie o jeho účasti na vraždě Jana Žeráka se tím silně narušila. V bytě Čermákových se také nenašly žádné Bedrníkovy otisky prstů. Veškeré úsilí vyšetřovacích orgánů se proto nadále soustředilo na snahu dokázat Miloši Čermákovi nepravdivost jeho tvrzení…“ (Zpráva o průběhu vyšetřování)

OOO

„Cvičil s námi a utahal nás jako koťata,“ usmíval se při vyprávění major Jaroslav Zahrádka. „Čermák nebyl žádný primitiv, myslelo mu to, měl fantazii, vždyť dokonce psal povídky do novin. Jako jedinou svou ústupovou cestu si zřejmě hned po činu vymýšlel Bedrníka a nyní se téhle historky držel jako klíště, nehodlal udělat ani krok na nejistou půdu vlevo či vpravo. Ta habaďůra v Dlouhé třídě nevyšla. Stopli jsme to. Chvílemi to pak vypadalo skoro na remízu, až nás napadlo… Jednou odpoledne, to už jsme ho vyslýchali několik hodin a pořád marně, jsem mu položil takovouhle otázečku: Jak byste popsal Bedrníkovo oblečení v době, kdy došlo k zavraždění Jana Žeráka?

Okamžik přemýšlel, co je to zase za boudu, pak odpověděl, že pokud si dobře vzpomíná, měl Bedrník na sobě hnědé šaty, montgomerák a semišové světlehnědé polo-botky s důkladnou, jak se tehdy říkalo, podezdívkou. Zapsal jsem si jeho údaje a výslech jsem ukončil. V té chvíli jsem poznal, že zrozpačitěl –a na okamžik ztratil část své obvyklé jistoty. Nechali jsme ho v tomhle rozpoloženi odvést do cely a vydali jsme se…“

„Jasně! Druhá, téměř osudová chyba Miloše Čermáka. Tou první byla zapomenutá vstupenka pod podšívkou saka oběti, tou druhou údaj o nápadných botách.“

„Přesně tak. Jeli jsme samozřejmě k rodičům Bedrníka. Zajímalo nás oblečení jejich, syna před jeho útěkem za hranice, kdy ho, jak tvrdili, viděli naposledy.

Nejčastěji nosil, řekl nám otec, dvouřadový oblek hnědého odstínu a montgomerák. Boty? Semišové, s vysokou gumovou podrážkou. Nápadné? Ano, byly to dost nevšední boty. – A teď pozor: všechny tyto věci, oblek i boty, zůstaly po odchodu syna.v Bedrníkových bytě. Zavolali jsme si na pomoc technika. Bedrníkovi totiž tvrdili, že se pozůstalosti po ztraceném synovi za celou dobu téměř nedotkli, taková pieta to z jejich strany byla. Technik se v těch věcech chvíli šťoural a prohlásil, že neporušenost vrstvy prachu jejich –tvrzení zcela odpovídá. Fígl, žádný důkaz, jen indicie – ale kolem pravdomluvnosti člověka, který nám cosi namlouvá, se podobnými nitkami splétá provaz.“.

„Jak reagoval Čermák?“

„Svým obvyklým stylem: proti každému argumentu postavil protiargument. Když jsme mů třeba pomocí svědků dokázali, že o cestě na Moravu či na Slovensko hovořil se známými ještě před Žerákovou smrtí, a tedy před údajným zločinem Bedrníka, kterým byla vyvolána nutnost takové cesty, přišel s logicky znějící odpovědí, že řečmi o chystané delší cestě hodlal časově krýt svůj a Žerákův útěk za hrani-. ce. A když jsme mu pověděli o tom Bedrníkově oblečení, řekl, že Bedrník měl přece klíče od bytu a mohl si tedy své věci jaksi vypůjčit, aniž by o tom rodiče věděli. Na údaj o nepoškozené vrstvě prachu už ovšem kloudnou výmluvu nenašel, začal koktat, že še tedy asi spletl, ale pak uprostřed věty zmlkl, sám již zřejmě cítil, žé jeho obhajoba je zatraceně chatrná a ani u soudu by se neuhájil.“

„A tak to tedy podle všeho vzdal. Jak?“.

„Furiantsky. Jako už několikátý den za sebou jsme začali ráno. Znovu jsme mu vysvětlovali, že se namáhá zbytečně, přitěžuje si, protože přiznání je polehčující okolností..‘. Asi po desáté hodině se najednou změnil, chvíli neodpovídal vůbec, pak zvedl hlavu, podíval se na mne i na kolegu a řekl/No dobrá, když tedy myslíte… Tak toho Bedrníka jsem si od á do zet vymyslel. Je to jenom moje záležitost. A událo se.to takhle…

Pořizoval jsem tehdy zápis, skoro jsem ani nestačil psát, a protokol to byl tak podrobný, že jsme jeho znění později skoro ani nemuseli doplňovat. Vykládal o tom, co jsme už věděli anebo aspoň tušili. Jak měli se Žerákem spory z minulosti, už z doby toho prvního maléru, a jak ho z hloubi duše nenáviděl a opovrhoval jím, a že oň byl šíleně zadlužen a strašně potřeboval peníze a pak že najednou přišla příležitost, která se téměř sama nabídla: finanční potřeba se propojila s tou záští. Sypal to ze sebe a říkal zřejmě pravdu. Naše vlastní pátrání… my totiž i u přiznané věci musíme vše prověřovat a soudu předložit důkazy… jeho výpověď potvrdilo. Také při rekonstrukci na místě činu, tedy v bytě na Smíchově, byl vstřícný a přesný.“

OOO;

Záznam o rekonstrukci. Příprava na čin:

V předsíni bytu Miloš Čermák ukazuje, jak kritického dne – 9. října 1950 – před 7. hodinou ranní přišel Jan Žerák do bytu. Předsíň nebyla uzamčena, neboť otec Čermáka při odchodu do práce dveře jen přibouchl. Po příchodu Žeráka odešli oba do zadního pokoje, kde se usadili u štolu v klubovkách. Čermák byl prý velmi nervózní, k zamýšlenému činu se stále nemohl rozhodnout. Ve stavu rozčilení odešel tedy bez rozloučení z bytu, nasedl do zapůjčeného auta značky Aero a bez cíle jezdil po Praze. Vrátil se asi v 10.30 hodin, Jan Žerák seděl v klubovce a četl knihu. Pachatel Čermák znázorňuje/jak si sedl do klubovky proti oběti a jak při vystupňovaném vnitřním napětí asi po deseti minutách znovu musel odejít z bytu, aby se uklidnil. Jel autem na nábřeží a zpět. Když zastavil přeďdomem, vzal s sebou aktovku, v níž měl mimo jiné železný náboj k zadnímu kolu auta. Uvědomil si, že tímto nástrojem by mohl čin uskutečnit. Dále předvádí Čermák, jak po vstupu do předsíně odložil aktovku vlevo od dveří na proutěnou lavičku a vyjmul náboj. Před možným překvapením se zabezpečil tak, že dveře z chodby do předsíně uzamkl na horní patentní zámek. Potom s rukou za zády prošel předním pokojem a uviděl, že Jan Žerák sedí nyní u psacího stolu, obrácený pravou částí zad ke vchodu do zadního pokoje. Psal dopis.

„To jsi ty?“ zeptal se prý Žerák, aniž by se otočil. A

„Jo,“ odpověděl.

V té době již byl zcela rozhodnut provedení vraždy dále neodkládat. Čin:

Čermák uchopil vražedný nástroj do své jediné ruky, a to tak, že malíček byl u jeho rozšířené části. Pro lepší znázornění zasedl na místo Žeráka jeden z přítomných příslušníků. Protože autentický-vražedný nástroj se nenašel, použilo se svícnu, který přibližně odpovídá tvaru náboje ke kolu. Čermák předvádí, jak se zezadu přiblížil ke své oběti, pozvedl železný nástroj a vší silou udeřil vypuklou částí náboje Jana Žeráka do temene hlavy. Vysvětluje,‘ že se Žerák po této ráně skácel na levou stranu směrem k oknu a jak ho i nadále bil nábojem do hlavy. Několikrát uhodil, i když už oběť ležela naznak na zemi. Žerák prý ani jednou nevykřikl, protože první rána byla velmi silná. Dále Čermák uvádí, že po činu odložil nástroj v blízkosti nehybného těla Jana Žeráka, o němž v tu chvíli nevěděl, zda je, či není mrtev. Poté byt opustil a autem jezdil asi hodinu v okolí stadionu na Strahově. Když se vrátil, Žerráka již zastihl mrtvého.

Oloupení a ukryti mrtvoly:

Pachatel předvádí, jak Žerákovo tělo odtáhl do předního pokoje, kde odklopil pohovku a pod ní mrtvolu umístil. Z pravé náprsní kapsy oběti vzal předtím balíček bankovek, v němž později napočítal rovných 100 000 korun, z druhé náprsní kapsy odcizil menší peněženku s obsahem asi 300 korun. Ž levé ruky mrtvoly sejmul náramkové hodinky. Při olupování Jana Žeráka mu zakryl hlavu svět

lou košilí, aby se nemusel dívat do jeho obličeje. Nakonec překlopil zpět pohovku, takže oběť zůstala pod ní skryta, protože přehoz pohovky splývá až na podlahu. Poté si přinesl z kuchyně umyvadlo a začal odstraňovat krevní skvrny. Náprsni tašku Jana Žeráka a jeho osobní dokumenty hodil do kamen a zapálil.

OOO

„A po vraždě?“

„Žaplatil většinu-dluhů, dal zálohu na auto, dvě noci tvrdě flámoval.“ Major ve výslužbě Jaroslav Zahrádka byl jeď už stručný a věčný. „Otřáslo s námi,“ vzpomínal, „když Čermák přiznal, že flámy dospával na pohovce, pod níž ležel mrtvý člověk. K činu došlo, jak víme, v pondělí. Ve středu 11. října přinesl ze sklepa plechovou vanu a Žeráka do ní uložil, přikryl khaki dekou a dvaceti archy světlého balicího papíru, navrch narovňal ještě nějaké harampádí. Předtím… tady budu šetřit nehezkými podrobnostmi… mrtvole pilkou nařízl kolena, aby holeně šly přitáhnout ke stehnům a konce nohou nepřečnívaly přes okraj vany. Toto podivné zavazadlo dopravil pak do vozu a pomáhala mu při tom nic netušící nájemnice z domu. Ve čtvrtek pozdě odpoledne vyjel. Co bylo dál, už asi tušíte. Cestou ho prý dvakrát kontrolovaly dopravní esenbáci, jednou u Benešova a pak někde na Vysočině. Stačilo prý, říkal, kdyby se podívali do té vany. Nepodívali se – a tak obsah na náhodně vybraném místě na Moravě vyklopil v lesní strži. Během tohoto putování se zbavil i vražedného nástroje a vany. A víte, že i tu vanu jsme nakonec našli, byla už v inventáři jednoho hospodáře. Dopis Žerákovým na samotu Jehlany odeslal v noci ze čtvrtka na pátek… No a tímhle vším, zjištěním a ověřením doslova každé maličkosti, pro nás případ vraždy Jana Žeráka z krimina-listického hlediska končil. Ostatní museli říci a udělat jiní.“

„Tehdy při soudním přelíčení jste viděl Čermáka naposledy?“

„A víte, že ne! Snad patnáct let poté, co se tohle vše událo, jsem šel ráno do práce a poblíž hospody U Dvou koček mne někdo zastavil. Na první pohled jsem ho nepoznal, ale pak, když vyndal z kapsy druhou ruku a zahlédl jsem ‚ protézu,/mi celý jeho příběh najednou prolétl hlavou. Popovídali jsme si a od tě doby ještě několikrát, vyprávěl ‚ mi historky z basy, zřejmě vůči mně necítil nenávist, přišel se také poradit, co a jak s místem, dokonce i o chystané svatbě mi řekl. Co si o něm myslím? Profesionální zločinec to nebyl, to určitě ne. Má to za sebou, nechci mu škodit… ale něco nedobrého, nějaký základ zla v něm být musel. Když se pak sešly všechny ty okolnosti, nedokázal vzdorovat. Ale to berte s odstupem. Jsem či vlastně býval jsem kriminalistou, necítím se povolán soudit.“

OOO –

„Přelíčení se konalo v únoru 1951, bože, to už je dávno,“ právník pokyvuje hlavou, a bylo v tom pohybu skoro všechno: lítost nad překotně uprchlými léty. „Praha měla tehdy jeden okresní soud trestní, dělil se na několik oddělení, my byli třináctka. Zvláštní oddělení pro vraždy neexistovalo a pří–. pady se rozdělovaly podle územní příslušnosti. Čermákovu záležitost jsme stejně jako jiné posuzovali v pětičlenném senátu, dva soudci z povolání, tři z lidu.“

„Vlastně tedy řadový případ?“ ■..

„O.žádné vraždě nemůžete z našeho hlediska říci, že je to řadový případ, každá je v porovnání s počtem jiných trestních činů zvláštností. A pak – poctivý soúdce cítí, musí cítit v takové situaci abnormální odpovědnost, jde přece o život člověka, často dvou lidí, toho už mrtvého a toho; který stojí před námi a my se mu po mnoho hodin přelíčení díváme do očí. Použil bych jiného dělítka: jednoduchost či složitost prokázání trestného činu. Ve věci Miloše Čermáka neexistovalo jediné sporné místo. Svou původní výpověď, ve které se snažil obvinění přenést na jinou osobu, ještě v průběhu vyšetřování odvolal a na svém přiznání plně trval i před soudem. Skutková stránka byla tedy bez komplikací. O tom , nakonec svědčí i rychlý průběh hlavního líčení, které začalo i skončilo v jednom dnu.“.

„Jediným ozvláštněním této kauzy byla tedy nejednoznačná, do značné míry rozporná osoba pachatele?“

„Osobností Miloše Čermáka jsme se zabývali velmi podrobně a měli jsme k tomu také dost podkladů. Je lehké obžalovaného člověka odsoudit, mnohem těžší je – ale jen tady dostává právnická věda téměř filozofický rozměr – viníka pochopit. A trestem, který bude vynesen, mu… ať to zní sebeparadoxněji… pomoci. Miloš Čermák, ročník čtyřiadvacet, nemohl nebýt dítětem své doby. Ve čtyřiačtyřicátém ho ve věku dvaceti let zahnali na totální nasazení do říše, měl odvahu a energii, podařilo se mu z totaleinsatzu po jediném měsíci utéci, dostal se až do protektorátu a ukrýval se na různých místech. Pak přišla v květnu pětačtyřicet revoluce, Čermák se k něčemu připletl a utrpěl vážné zranění, amputovali mu ruku pod loktem a měl prostřelená prsa. Dostal metály, nějaký řád prý přimo ve špitále osobně od tehdejšího ministra národní obrany generála Svobody – stál se hrdinou, a být hrdinou je mnohdy těžší než žít obyčejný život. Po vyléčení mu přidělili národní správcovství v Dolním Gruntu u Varnsdorfů. A tam, podobných případů jsem ostatně zažil mnoho, mu dočasný pocit neomezené moci zřejmě zlomil, možná jen prostě dolomil páteř. Všelijaké rozkrádač-ky, machinace, okázalé velikášství, zneužití pravomoci. Po návratu do Prahy přišly na řadu krádeže aut. Šikmá plocha, z jejíhož počátku dokážou uniknout jen ti vnitřně nejsilnější, Skončila až před naším senátem s dvěstěšestnáctým paragrafem – vraždou – na krku.“

„Řekl jste: dítě doby. Rodila jich hodně?“

‚ „Tohle by stálo téměř za sociologickou studii. Nemohla jich rodit málo, a pokusím se to vysvětlit. Jsem starý soudní praktik, poznal jsem první republiku, okupaci. Když se před válkou někdo dostal do vězení pro jakýkoliv trestný čin, čekalo ho po návratu, ať už právem či neprávem, určité společenské opovržení, jistá forma izolace. Daný stav se ovšem zcela změnil hromadnými zatýkáními za protektorátu, vězněním za činy, s nimiž se většina národa morálně ztotožňovala. Období po válce a zejména počátek padesátých let neučinily tomuto podvědomému pocitu konec, spíš naopak. Každá diskreditace justice přináší negativní důsledky i v tom, že ani trestní stíhání podle skutečného práva za odsouzeníhodné činy není už chápáno tak společensky negativně, mnoho lidí si prostě zvykne na představu kriminálu, odsouzení se přestane vnímat jako vážný společenský poklesek.“

„Také život v ilegalitě…“ ■ v „Jistě, v tom je Čermákův případ skoro až ukázkový. Život psance, život takového Miloše Čermáka na útěku z říše, prchajícího, ukrývajícího se, takový život, i když je z hlediska národních zájmů pozitivní, přináší také zápory. Postavíme-li se na pozice legality, jde o žití mimo zákon a normy soužití. A když trvá delší čas, zanechává následky, jež se potom někdy promítnou i db pozdější doby. V jistém slova smyslu lze pak takové lidi, kteří se jen nesnadno učí žít běžným způsobem, připočíst k obětem války.“

„Ale to jsme se dostáli příliš daleko, přidržme se u země. Coae dá říci o průběhu přelíčení?“

„Žádná hysterie, nevelký zájem veřejnosti, také Čermák se choval nadmíru pokojně.“

„Nevisel nad ním Damoklův meč ábsolutního trestu?“

„Rozhodně ano. Tehdy se trest smrti svou klasifikací ještě nepovažoval za trest mimořádný. Trestní zákoník stavěl za kvalifikovanou vraždu na první místo trest smrti a teprve pak doživotí s případnou možností snížení. Lze ovšem říci, že i o něco později by za určitých okolností bylo možno Čermáka odsoudit za tuto vraždu k trestu odnětí života, šlo o úkladný loupežný čin, surovým způsobem provedený. Před soudem vystupovala řada svědků, žádný z nich nepřinesl nic nového, rodiče oběti se k soudu odmítli dostavit. Prokurátor žádal přísný trest, nikoli však výslovně trest smrti. Obhajoba nemohla hájit vlastní čin, zápolila jen o polehčující okolnosti, tedy o výši trestu, obhájce se ve své závěrečné řečí očekávaně zaměřil především na složité životní osudy obžalovaného.“

„Víme,, že Čermák měl fantazii, psal povídky, dokázal kombinovat…“

„Ničeho z toho nevyužil a pouze se připojil k postoji obhajoby. Zřejmě věřil, že nejvyšší trest nedostane, pro

tože se přihlédne k jeho zásluhám a zdravotnímu stavu. Hrál před soudem otevřenou hru, bez patosu a zbytečného manévrování, a musím vám z vlastní praxe potvrdit, že udělal to.nejlepší, co mohl, soud to vycítí a kontakt, který vznikne, jde nesporně ku prospěchu obžalovaného. „Rozsudek…?“

„Doživotí. Čermák trest přijal, vzdal se dokonce opravného prostředku. V roce třiapadesát mu novelizace zákona změnila doživotí na dvacet let, pak přišly dvě amnestie. Nakonec v polovině čtyřiašedesátého roku okresní soud Plzeň-město rozhodl o podmíněném propuštění na zkušební dobu sedmi let. Posudek z výkonu trestu vás možná překvapí. Ukázněné chování, za celou dobu nebyl kázeňsky trestán, pocit viny si prý přiznávaly plné míře, zařazován na práci jako brigadýr a svou funkci vykonával odpovědně.“

„Ale u vražd přece…?“

„Máte pravdu, k podmíněnému propuštění tu dochází zřídka a Miloš Čermák byl svým způsobem výjimkou. No… třeba se vám ještě podaří se s ním setkat.“. „Rozhodně se o to pokusím.“

OOO.

„Dáte si?“ zajímal se číšník dřív, než jsem se stačil rozhlédnout.

„Gruzinský koňak,“ řekl jsem. Pingl odkráčel a já si s údivem uvědomil, jak ve mně zaúčinkovalo skoro až freudov-ské podvědomí. Tenhle, nápoj přece nijak nepreferuji/Tak proč tedy? Svou roli sehrála zdánlivě kdesi zcela vespod zasutá vzpomínka. Na obsáhlý fascikl vyšetřovacího spisu. Na jeden z papírů. Na řádky výslechového protokolu, kde padla otázka: „Co jste dělal těsně po spáchání vraždy a dočasném uklizení \ěla Jana Žeráka?“ •

Odpověď: „Opil jsem se jak nikdy jindy v životě. Skoro celou láhev gruzíňáku jsem vypil, než se mi podařilo usnout.“

A byl tu zpátky. Číšník s koňakem.

„Další přání, prosím?“

„Později.“

Ochutnal jsem pití a pak jsem se rozhlédl. Nevybrali jsme si špatně, denní vinárna v jihočeském městě byla teď o poledni prázdná, jen o dva stoly dál si ždímala ruce dvojice v nejlepších letech, a poblíž nich napůl už usínající alkoholik šeptal sám sobě melancholická slova.

Čekal jsem.

Domlouvat si včera při telefonickém spojení mezi Prahou a jedním z občanů tohohle města nějaké poznávací znamení bylo zbytečné, vím přece, že mu chybí ta ruka a má tvář, kterou si pamatuji z úředních fotografií, i když starých moc a moc let.

Ano, poznali jsme se na první pohled, když vešel dovnitř, kývl jsem na něho, on popošel a zastavil se u mého stolu. Ty pronikavé oči má pořád stejné, pomyslel jsem si.

„Taky gruzíňák?“ snaživě zaúřadoval číšník a Miloš Čermák kývl.

„Těžko se o tom mluví,“ řekl poté, co jsme si odbyli úvodní větičky, „člověku to připadá tak daleko,“ dodal, „že už ani neví, co si v té době skutečně myslel a co si vybájil ■ později, hlavně za dobu kriminálu, čtrnáct let, to je věčnost – a když sé pořád motáte v mlýnici vzpomínek… Žeráka jsem k smrti nenáviděl, to jediné je zcela jasné. Poznal jste někdy na vlastní kůži takovou zničující nenávist? Když prosté nedokážete přestat se s tím člověkem vídat a naopak ho vyhledáváte, snad abyste se ve své nenávisti utvrzoval nebo zdokonaloval? Poznal jste to? Že ne? Buďte rád. Když jsme spolu stáli před soudem kvůli těm autům, mluvil Žerák proti mně, ne z touhy po spravedlnosti, ulehčoval si na můj účet, a taky z toho vyšel laciněji – zase na můj úkor. Nedokázal jsem mu to odpustit. Mockrát jsem si říkal: Miloši, vybodni se na něho, ale nedokázal jsem to. Bylo to naopak čím dál horší, přicházela období, kdy jsem na nic jiného skoro ani neuměl myslet…“

„A Žerákovy peníze? Těch sto tisíc?“

„Aha, myslíte, že se dělám lepší, co?“ odpověděl s pobouřeným gestem a bylo vidět, to už od začátku, že zřejmě nechce klouzat jen po povrchu fráze, že už sám často hledal odpovědi na otázky, které nyní vyslovuji v šeru této denní vinárny. „Proto jsme se přece nesešli,“ řekl. „A nesešli jsme se taky proto, abych vám vykládal o dobru a zlu a svědomí a víře, ke které jsem dospěl. To vše jsem si musel vytrpět sám v sobě a ncpřeju to ani nepříteli. Některé věci říkat nahlas je zbytečné. Že bych třeba dal nevímco za to, abych onu chvíli tam na Smíchově mohl vymazat ze svého života. Nebo že jsem nadosmrti poznamenán a že tuhle cestu k řešeni problémů nenávisti nikomu nedoporučuju. Nedávno jsem četl, že pomsta je vášeň, která při svém naplnění přináší pramálo slasti. To podepisuju, já to zažil. Skoro se mi zdálo až nepochopitelné, jak rychle mne ta zarputilost přešla, když jsem udělal to, co jsem udělal. Anebo, i o tom jsem uvažoval, byl pak strach a výčitky a všechno ostatní silnější, možná opravdovější než předtím ta nenávist. Nevím, to by snad mohl posoudit filozof. Nebo spíš psychiatr… Žerákovy peníze…? Ne, nepopírám, ty peníze hrály svou roli, musely ji hrát, byl jsem na tom moc zle. Snad by se v tom našel i kus zlobné škodolibosti. Žerák mi i po návratu z toho prvního kriminálu provedl několik špatností, měl radost, když se mi nedařilo, jednou jsem mu dal tisícovku, aby ji vrátil kamarádovi, kterému jsem dlužil, nepředal ji a pak mi to do očí zapřel. A tak jsem si… snad to není jeden z těch dodatečných výmyslů… tak jsem si říkal: pomstím se ti a ještě mi svými penězi pomůžeš z mých těžkostí.“

„Ten den, kdy se to stalo… Pamatujete si…?“

„Šílenství, doslova záchvat šílenství to byl, věřte mi. Předtím jsem dokázal, připouštím, uvažovat o té věci logicky, promýšlet, jak co udělat, aby se lidé domnívali, že Žerák odešel za hranice, hledat si alibi, zvažovat možnosti odstranění mrtvoly. V ten den jsem však už nedokázal uvažovat vůbec. Jen jsem se pořád třásl strachy/ Chvílemi strachy, že to nedokážu, pak zase strachy, že to udělám –a-co bude potom. Asi jste si to v protokolech přečetl, nějak jsem bezhlavě jezdil auťákem po Praze. Skoro jsem rozrušením neviděl na cestu, a když se pak dělala rekonstrukce, neuměl jsem popsat, kudy jsem se motal. Vidíte, kdybych tehdy tu aerovku někde opřel o strom, kdybych se vyboural – Honza Žerák by možná zůstal naživu. Vytýkali mi surovost, a i vy si to asi myslíte, když jste četl spisy a záznam o rekonstrukci. Protože jsem tloukl, i když už padal na zem a nehybně ležel. To, co teď řeknu, není omluva, snažím se o vysvětlení pocitů – chtěl jste to, ne? Stalo se vám někdy ve snu, že na vás útočil jakýsi surovec a vy jste měl v každé ruce pistoli a zoufale mačkal oba kohoutky, a znovu a znovu – to ne proto, abyste ho zabil víckrát, ale ze šílených obav, že zbraň selže… Já měl právě takový strach. Že ještě žije, že se mi nepodaří ho umlčet. Proto jsem bil a bil… Ruku mi na konci našeho rozhovoru podávat nemusíte, máte na to právo, je to součást trestu, který nade mnou byl vynesen.“.

„Kriminalista, s nímž jsem o vašem případu mluvil, vyprávěl, že jste se dlouho bránil přiznání, pořád jste –se držel té legendy o Bedrníkovi. Co vás přivedlo k rozhodnutí, že to, jak se v téhle branži říká, položíte?“

„No…,“ zaváhal, „odpověď na tuhle otázku je dost nezajímavá.“

„Nevadí.“

„Tak dobře, povím to. Že válčím v prohrané bitvě, to jsem tehdy věděl už delší dobu. Našli toho na mě dost. Pro mne osobně však rozhodlo, když mi někde v márnici, nebo kde to vlastně bylo, ukázali Honzu Žeráka: jeho tělo, které jsem vezl na Moravu. Ta cesta byla, jak jistě chápete, strašná, ale hnal jsem se pořád dál, chtěl jsem se mrtvého Žeráka zbavit, to byla skoro posedlost, jak jsem ho toužil mít co nejdál od sebe. Nepodařilo se mi to. Honza Žerák se prostě vrátil. Neunikl jsem mu, vražda nebyla a asi ani nikdy není naprosto žádným řešením. Nevím, jestli si to umíte představit, to zoufalství, ten pocit, že on by se vlastně mohl smát jako poslední a já že budu tvrdě platit. Prostě jsem se ho ani tím, co jsem udělal, nezbavil. A pochopil jsem, že to tak zůstane až do úplného konce mého života.“

„Mrtvý se vrací,“ řekl jsem polohlasem skoro jen sám pro sebe.

Sedm minut po odjezdu

Stránka, do níž se muž důkladněji začetl, se nepodobala žádné z předchozích. Řádky v silném sešitu s černobíle šrafovanými deskami, v sešitu, který – jak potvrdili četní svědkové – nosil prý Jirka Schovánek stále s sebou, a tudíž asi na to téma musel vyslechnout mnoho všelijakých poznámek, jako kdyby najednou ztratily svou obvyklou vyrovnanost, klesaly dolů a zase se poslušně vracely do roviny, v posledním odstavci dokonce i písmo jaksi zhrublo, znejistělo.

Srozumitelné bylo však každé slovo:

„Proflákli jsme si život! O něco dřív, než pro nás vůbec se vším všudy začal. Tohle teď budeme omílat do zblbnutí. Jindříška se na závěr jako vždy rozbrečí. Já si budu vmačkávat nehty do dlaní a potichu klít. Slzy mne ničí. A všechno to bude hoůby platné. Když už nebudeme vědět, co říct a co udělat, skončíme na gauči. Těch několik chvil nám načas rozestře před oči mlhu, která zaoblí hrany, vyšisuje tragédii přeměnou barev. S platností několika minut, maximálně hodin.

Ale co zítra?

Pozítří?

Ke všemu ještě to neuvěřitelně kolísavé předjaří za oknem. Před třemi dny vedro skoro na plavky. A dnes vytáhla Jindřiška ze skříně tu novou bundu s kožešinou, kterou ode mne nedávno dostala. Sluší jí, vzpomínám si, jak jsme ji jeli do města kupovat, bylo to fajn, jenomže já nechci vzpomínat. Za žádnou cenu. Nechci a nebudu! Před chvílí jsem Jindřišku pohladil po vlasech. *• No vidíš, řekla mi očima, tohle jsem potřebovala.

Šla domů připravit všechno potřebné na večer, mám tedy chvilku času na svůj deník.

. Jenže – co psát? Sobě – nebo komu vlastně?

Jestli se nepodaří věci vyřešit, stejně ho budu muset spálit. Představa, že někdo cizí… ne, na to se mi nechce ani pomyslet.

Otevřeným oknem táhne z údolí chladno š příchuti jara. To potok. Chata stojí na ideálním místě. Bublání krásně uspává, už z dětství si to pamatuji, ale ani při největších záplavách se voda nezvedne až sem nahoru. Táta ukázal fachmanský čuch zkušeného stavbaře, když lek vybíral.

Táta! •

Slibil, že přijede večer po osmé. Posledním courákem z města. Je přesný, dá se na to spolehnout. Když jsme ho požádali, slíbil, že si s námi o něčem skutečně důležitém přijede popovídat. Sem na chatu, kde budeme mít klid. Kdyby tak tušil, co po něm chceme! Snad budu mít sílu udělat to, co jsem připravil..; Snad to vyjde. Jiné řešení… nevím, ale asi není…“

OOO

Stá! na čtvrtém schodě verandy.

A oni… oni leželi dva tři kroky od něho.

Pocítil slabost v nohou, zápolil s unikajícím dechem a projel jím strach, aby jeho nepříliš, zdravé srdce právě teď neselhalo. Musel se opřít o zábradlí, jinak by snad upadl. Věděl, že z každé vtéřiny, které teď ubíhají, se bude muset v nejbližší době tak či onak zpovídat. A přece jen stál, pořád ještě stál, nebyl schopen jediného smysluplného pohybu, jen stál a proklínal sám sebe.

O sedm minut mu včera navečer ten vlak ujel!

O nicotných sedm minut, o které ho cestou na nádraží připravil.starý Kalenda, když ho zastavil a s naléhavostí, jež je mu vlastní, mu vykládal cosi o problémech rta pile; Myslel si potom, že všechno přece jen stihne, když přidá na tempu, anebo že třeba vlak nepřijede na čas. Nestihl a vlak jel přesně. Zaváhal v té chvíli, jestli se jako zamlada nemá vydat na cestu stopem, ale pak se tomu musel usmát: kdo

pak zastaví chlapovi v letech – na to se nedá spolehnout. Také ho napadlo, že by mohl zajít k někomu známému, půjčit si mobil, jehož vlastnictví on sám trochu až příliš zatvrzele odmítal, zavolat jim… ale pak v duchu mávl rukou. Však se to nezblázní!

Vrátil se z nádraží domů a po pár hodinách u televize, věrné družce večerů vdovce, který nerad den za dnem vysedává po hospodách, si nařídil budíka na pátou, První ranní osobáček jede po šesté, plánoval, zastihnu je akorát u snídaně. Však oni si večer a v noci beze mne poradí – jako si poradili, když v loňském roce jezdili na chatu načerno a mysleli si, že o tom nevím. Ale co, kluk má dávno po vojně, vydělává si, také Jindřiška sehnala slušně placené místo ekonomky u soukromé firmy, a za chvíli by mohli mít pocit, že mají zmeškáno. Třeba mi zrovna něco takového chtějí oznámit, když s tím setkáním dělají takové tajnosti a Jirka trval na tom, abych přijel přesně. Povzdychl si. Všechno je dnes jinak, tak nějak‘ obráceně, my se kdysi s mámou nejprve vzali a’teprve potom kousek po kousku z nesnadno ušetřených peněz zařizovali, tihle si už nějak napůl koupili auto, počítač a všechnu možnou elektroniku,.nový nábytek mají •složený někde ve skladu – a teprve se možná začinají zajímat o volný termín na radnici.

Ale co, je to jejich věc.

Smířen s touto nespornou skutečností, a ničím nevaro-ván usnul docela v klidu.

Budík zvonil přesně, narychlo posnídal, oblékl se a dorazil na nádraží včas, dokonce až moc brzy. Jako kdyby chtěl napravit včerejší sedmiminutové zpoždění, kvůli kterému nedodržel slib…

A teď tu stál na čtvrtém schodě verandy, a protože nějaký čas prácoval jako úředník v nemocnici a k lecčemus se tam i přimotal, věděl, až moc dobře věděl, že tady už se nedá napravit vůbec nic.

OOO

„Četl jsi to?“ zeptal se nadporučík Mojmír Kouba a ukázal na sešit s černobíle šrafovánými deskami.

Oslovený poručík Ladislav Fiirst netlumeně zívl. „Spíš prolistoval. Na přečtení bych potřeboval trochu víc než jeden večer a kus noci. Pář stránek jsem teď ráno uká-. zal i tady vedle Jitce Řežábové… bývala kantorkou přes češtinu. Říkala, že prý měl ten kluk nesporný vyjadřovací talent, schopnost postihnout detail, navodit atmosféru, zřejmě se zabýval myšlenkou, že s tím v plynárně, kde dělal jakéhosi dispečera, jednou praští a zkusí snad psát, případně jít někam k novinám. Tohle,“ poklepal Fůrst na sešit, „vlastně nebyl jen obyčejný deník, povídala Řežábová, spíš taky takový zásobník pocitů, nápadů, námětů…“

„Řežábovou nech Řežábovou,’Láďo,“ zavrčel Kouba. „Literární rozbor nám teď nepomůže. Vyčetl jsi aspoň nějaký náznak motivu? Proč to udělali?“

„Nic moc..Je to“ samý jinotaj, přirovnání, vykřičníky, otazníky – a tam, kde se v tom povídání aspoň trochu přiblížil k faktům, vrazil prostě tři tečky a bylo to. Do něčeho se zamotali, to je jasné. Najednou tu bylo víc peněz, než mohli vydělat, nakupovali, žili si jako grandi. Teď asi nevěděli, kudy a jak z té šlamastyky vybruslit. A čekali zřejmě, že je z bláta vytáhne Schovánkův táta. Podle těch posledních vět v deníku soudím, že chtěli starého pána, který je vdovcem a měl syna ná stará kolena, nějak postrašit, možná i trochu přitlačit ke zdi, aby se rychleji rozhodl.“ ■

„Pomocí těch prášků?“

Fůrst pokrčil rameny. „Nevím.“

„No… něco si o tom snad myslíš, ne?“

„Myslím. Ale ber to, prosím, jen jako soukromou hypotézu, nebo něco na ten způsob. Volal jsem ráno na patologii. Spolykali pěkné svinstvo, ale kdyby prý přišla pomoc včas, tak se z toho mohli dostat. Takhle to přikrmili alkoholem, možná si pod dojmem toho, že Schovánek senior večer nepřijel, vzali ještě něco navíc. A.když už jim pak bylo zle, že nedokázali ani použít mobil, stihli se jen doplazit na verandu, snad cosi volali, ale nejbližší chata je od nich padesát metrů do svahu a v ni přebývá penzista, co mu musíš křičet do ucha, když říkáš dobrýtro. Konec měli ti dva, povídal doktor, dost ošklivý.“

„Blázni jedni pitomí!“ neudržel se Kouba, sám otec dvou mládenců, z nichž jednomu už na tvářích tmavlo strniště. Pak se vrátil k podstatě případu: „A to myslíš, že v tom, čo jim přinášelo onen neobvyklý blahobyt, jel on? Kradl snad v plynárně?“

Poručík mu nepřisvědčil: „Budeš se divit, ale.domnívám se, že tohle byla spíš dámská záležitost. Jindřiška Vébro-vá… Jirkova řekněme snoubenka… měla rozhodně k dispozici mnohem lepší příležitosti, než se nabízejí v jakékoli plynárně, protože…“

„Zadrž, než to-vyslovíš. To jen tak fantazíruješ, nebo soudíš z něčeho konkrétního?“

„Tak i tak,“ odpověděl Fůrst a rozevřel sešit s černobíle šrafovanými deskami v místě, kam si při nočním pročítání založil tuhou kartičku. „Tady,“ řekl a špičkou verza-tilky ukázal nadporučíkovi v záznámu zhruba dva týdny starém několik řádek, které sám Jiří Schovánek nejenže napsal verzálkami, ale ještě podtrhl:

„POKUD MÁ ČLOVĚK SVĚDOMÍ, NEMOHL BY PŘIPUSTIT, ABY V MÍŘE DANÉ OKOLNOSTMI NEPŘEVZAL ZA SVÉHO BLÍZKÉHO SPOLUTÍHU VINY. KDYŽ JINDŘIŠKA, HŘÍŠNICE, TAK I JÁ, VĚDOMÝ SPOLUHŘÍŠNÍK…“

Okamžik nad těmi slovy přemýšleli.

„Máš pravdu. Je to dost přehledné vyjádření,“ pokývl Kouba a chystal se ještě něco dodat.

Fůrst ho však předešel: „Jestli mi chceš, Mojmíre, doporučit či dokonce nařídit, abych do firmy, kde slečna Véb-rová uplatňovala své ekonomické schopnosti, někoho poslal, už se prosím stalo. Čekám, že nám nejpozději do hodiny podá Lojza Mareš první hlášku.“

OOO

Děvčeti za okénkem pomalu končila služba, a tak zákazníka, který se objevil ve dveřích, přivítala opakem úsměvu.

„Co to bude?“

Dávno již ne mladý muž v tmavém oblečení měl obličej rozrytý vráskami. Položil na pult doklad o vlastnictví účtu, založeného již před mnoha lety.

„Všechno vybrat!“ řekl. „A zrušit,“ dodal.

Vyplnila příslušný blanket a přistrčila mu ho k ruce. Do rubriky pro heslo napsal slovo Jiří a viditelně se mu přitom zachvěly ruce. Co si asi takový páprda počne s balíkem tisícovek? napadlo úřednici, to já bych je asi uměla lépe jinak roztočit..

Uložil všechno do aktovky a vyšel na ulici.

Do zad se mu opíralo slunce, ale nebral na vědomí jeho paprsky ani pot na svém čele. V myšlenkách se mu stále dokola, zleva doprava a pak zase nazpět, otáčel kruh vzpomínek a úvah, kterého se nedokázal zbavit už od chvíle, kdy stál na čtvrtém schodě verandy a oni dva leželi pár kroků od něho. Myslel na těch sedm minut po odjezdu tehdejšího podvečerního vlaku – čas, který ho zbavil nadějí na jejich záchranu. Přemýšlel i o omylech, kterých se on, jeho nebožka žena a také jistě rodiče Jindřišky museli kdysi dopustit, když ti dva mladí lidé, slušní, chytří, vychovaní, v Jiřího případě snad i nějak nadprůměrně talentovaní, tak snadno podlehli svodům nečestně získávaných peněz a pak neunesli strach, že se všechno provalí. Vyšetřování ve firmě, kde Jindra Vébrová pracovala, ještě neskončilo, ale už teď otec Schovánek věděl, že její, a tedy vlastně v morálním slova smyslu i Jiřího podíl na zisku celé té party kšeftmanů a podvodníků se zhruba rovná tomu, co právě vyzvedl a půjde úřední cestou nabídnout jako úhradu ztrát. Kdyby tenkrát přišli, jinak, čestně, bez té snahy vyrazit mu dech spolykanými tab-. letkami… kdyby si od něho opravdu chtěli půjčit, aby se mohli vyplatit z té hry a pokusit se vystoupit z rozjetého rychlíku…

Šel a skoro ani nevnímal rušnou ulici kolem.

Věřil už hodně let, a vlastně svým způsobem potají, v Jiřího literární nadání, přál mu, aby se uplatnil v tom, co ho bavilo. Zůstalo mu z těch zapíraných snů jen málo, vlastně skoro nic, pouze ten sešit s černobíle šrafovaný-mi deskami, kam jeho jediný syn na poslední ze stránek, tolik nepodobné všem ostatním, napsal:

„Proflákli jsme si život! O něco dřív, než pro nás vůbec se vším všudy začal…“

Černý mstitel

Obřad prý tehdy bůhvíproč začal s pár minutovým zpožděním. Po půl třetí..

„Uvěříte mi, že si dodnes pamatuji, jaké bylo toho dne počasí?“ ptá se ne už mladý kriminalista, ale odpověď od svého posluchače vlastně ani nečeká: „Dusno, bílé rozptýlené světlo, jemný déšť, který skoro ani neberete na vědomí. Vím to přesně, paměť provozuje občas nesolidní kouzla, zachová hlouposti a vážné věci propustí do ztracena. Stál jsem stranou, bokem od hlavní hřbitovní cesťy. Jako bych k těm ostatním patřil i nepatřil, přemýšlel jsem si, měl jsem vztek a nastavoval jsem obličej poprašku deště. Slyšel jsem vzdálené naříkání nejbližších pozůstalých a díval se na hromadu sytě černé, dosud nevyschlé hlíny, vyvržené z dvoumetrové jámy a připravené se tam opět vrátit.

Pohřeb. ,

Kolik vlastně člověk vidí ve svém životě pohřbů? Deset, patnáct?

V mládí míň, později, kdy jeden po druhém odcházejí vrstevníci, čím dál víc. Kriminalista, jmenovitě specialista přes nejzávažnější trestné činy, jich většinou navštíví dost, přímo-i nepřímo souvisejí s naší prací stejně jako jiné ošklivé věci, třeba pitevna, márnice anebo cela předběžného zadržení. Ne že bychom na pohřby chodit museli, v pracovním popisu to nemáme, šéfové nás na ně neposílají a teorie o pachatelích, kteří sejdou rozloučit se svou obětiý patří spíš do románů než do běžné praxe. Přicházíme sem, alespoň někteří z nás, abychom právě v těchto okamžicích důkladněji pochopili, co se stalo, a trochu snad také proto, aby nám pobouření a lítost dodávaly sílu. Abychom míru bolesti pozůstalých dokázali’proměnit, dá-li se to tak říci, v energii potřebnou k dopadení zlého člověka. Toho, který bolest zavinil a uniká.

Tenhle pohřeb mám skutečně před očima, jako bych ještě teď stál tam na hřbitově a tváře se mi jemně dotýkal déšť. Proč? –

Snad proto, že prostředí, kde k činu došlo, je svět, který nás mrzí a štve ze všeho nejvíc – svět mladých zločinců, ztrácejících zábrany a měřítka lidské pospolitosti ještě dřív, než si je stačili aspoň přijatelně osvojit. A vzpomínám si na ten pohřeb také proto, že obětí nesmyslné vraždy se stal člověk, který ještě ani nepřekročil práh dospělosti.

Šestnáctiletý chlapec. Kluk. „,

Smutný mrtvý hrdina tohoto příběhu.“

OOO

Pečlivost představovala pro Slavomíra Jílka, majitele i hlavního aktéra soukromé lakýrnické živnosti, prvořadou životní zásadu. .15. července dopoledne odemkl svěřený byt; klíče zavěsil zevnitř na kliku, zul si boty, symetricky je postavil ke stěně, z igelitu vybalil trepky a o chvilku později se již naplno zabral do práce. Bylo léto, a to prosím se vším, co k němů patří. Ulice rozpálené žárem, všude jen tak dráždivě nalehko oblečené ženy a dívky, dovolené, čas bytových zlodějů, kteří si umějí vyčíhnout tu pravou chvíli, návalů v zahradních restauracích,, těly obložených plováren. Lakýrník Jílek měl sice ťaké nárok na dovolenou, ale nemohl toho využít, dostal totiž solidně zaplacenou zakázkú na opravu a nátěr oken u postarší vilky, kde si zatím nemohli a snad ani staro-milně nechtěli dopřát módní luxus plastových domovních doplňků.

„Dáme vám klíče, půjde to rychleji, budete moci dělat i přes den, kdy nejsme doma,“ důvěřivě mu řekl zadavatel pan Prášek, s nímž se od vidění znal z časů, kdy společně fandili dnes již zaniklému místnímu fotbalovému klubu, a Slavomír Jílek nic nenamítal.

Odemkl, udělal, zamkl a odešel.

Dvakrát.

Potřetí, právě toho 15. července, ho v poledne, kdy slunce stálo nejvýš, přece jen zmohla únava. Půlhodinka stačí, dovolil sám sobě po krátkém vzdorování, zdřimnu si v obýváku, pak mi půjde dílo lépe od ruky. Umyl si ruce, očistil trepky, svlékl montérky a vstoupil do sousední míst-. nosti. První, co ho zarazilo, byl vytrvale neměnný zvuk,-■ který dosud přes zavřené dveře neslyšel. Zdroj škrábavého rytmu pochopil okamžitě: naprázdno tu běžel stařičký gramofon, předmět, který se v domácnostech skoro již nevyskytuje, ale byl tu, nosný kotouč se otáčel a jehla se bezúčelně motala u středu desky. Puntičkářsky založeného řemeslníka tato skutečnost pobouřila. A potom také pootevřené zásuvky, dveře od skříněk dokořán, na několika místech pohozené věci, zkrátka nepořádek. Nejhorší vjem ho však zasáhl až nakonec.

Uprostřed pokoje leželo tělo mladého člověka.

Skočil k němu a dotkl se studené ruky. Obličej mladíka mu nic neříkal, nikdy tu tvář neviděl – pravděpodobně –syn Práškových, napadlo ho, až když se rozběhl do předsíně a nervózně listoval v telefonním seznamu.

• OOO

, „Lakýrník se nemýlil,“ říká kriminalista, „byl to šestnáctiletý Mirek Prášek, pozdně narozený vymodlený jediná-ček. Lékař odhadl, že skon nastal tak čtyři hodiny před nálezem těla, tedy ráno onoho dne, kdy do bytu přišel

pracovat onen lakýrnický péčlivka. Mirek byl střelen do týla, nepochybně druhou osobou, a to ze zcela nepatrné vzdálenosti. Nalezený projektil prošel chlapcovou hlavou, poté skříňkou gramorádia a zůstal ležet na zemi poblíž dveří, od nichž se odrazil. Laboratorním zkoumáním se prokázalo, že byl vypálen z automatické pistole s čtyřpo

lovýrh rýhováním hlavně, odborníci vyslovili názor, že šlo asi o pistoli maďarské výroby značky Frommer. Ani daktyloskopové nepřišli zkrátka, našli několik zřetelných otisků, přičemž o jeden z nich, ten nejdůležitější, se postarala shoda okolností. Mirek zřejmě vraha nejdříve pohostil, v kuchyňském dřezu se našly zbytky od snidaně a dva hrníčky od čaje. Z jednoho prokazatelně pil Mirek, druhý nabídl svému hostu, a byl to náhodou hrníček s odlomeným ouškem, neznámý návštěvník jej musel tedy při pití uchopit všemi prsty a na hladkou plochu se tak víc než dokonale podepsal…“ Motiv?

Zřejmě loupežný, i když ne zcela přímočaře, protože oběť pachatele zřejmě znala, sama ho pustila do bytu, důvěřovala mu.

S tím souvisela i jiná otázka: Jaký byl Mirek?

Příliš mnoho potěšujicího najevo nevycházelo. Byl naivní, dozvídali se, a taky výbušný, ještě trochu dětsky sobecký, ale už i trochu dospěle cynický. Nepohyboval se v dobré společnosti/lákaly ho pochybné party, občas še výhnul škole, vracíval se pozdě domů, začínal u něho hrát roli i alkohol, možná i příležitostný zájem o drogy. Rodiče, oba nadměrně zaměstnaní, nuceni k občasným služebním cestám a nacházející se tudíž v neustálé časové tísni, si snad někdy poplakali, čas od času zvedli ruku k úderu, ale nakonec učinili to nejhorší. Rezignovali. Snad to kluka přejde, řikali si, až se vyhrabe z té idiotské puberty a dostane rozum.

Tragické podcenění role času.

Mirek už nedostal příležitost, aby se z čehokoli mohl vyhrabat.

Z bytu Práškových zmizely peníze na hotovosti, něco přes sedm tisíc, dva cennější prsteny, zlatý řetízek a pár dalších drobností. Vše měli před odcizením uloženo v ozdobné, dřevem vykládané kazetě v sekretáři. A na této kazetě se našly další otisky prstů, nepatřící nikomu z rodiny. Mirkovi se kromě toho ztratila kožená bunda a světlá košile, výměnou tu pachatel zanechal obnošené tričko a tmavošedou mikinu s prázdnými kapsami…

Počáteční fakta se do pochmurného obrazu s jedinou velkou neznámou – kdo? – skládala dost snadno.

Pár hodin zacílené práce stačilo ke zrodu důvěryhodné vyšetřovací verze, na kterou se mohli policisté soustředit. Mirkovi zřejmě po odchodu rodičů do práce přišla návštěva/ jíž si bohužel nikdo z okolí nevšiml. Snad to byl někdo z party, kamarád. Pojedli, pak šli do pokoje, pouštěli si mužiku.

Zákeřný výstřel, hledání peněz a šperků, útěk…

Když už kriminalisté nešťastný byt opouštěli, přistoupil jeden z nich ke gramorádiu a nasadil jehlu na počátek desky, která se při příchodu lakýrníka do obývacího pokoje zbůhdarma otáčela.

Ostře se rozezněl čtyřhlas chlapců z Liverpoolu.

„Beatles,“ dodal k tomu muž od policie spíš jen sám pro sebe a se stopou nostalgie. Stejně ho nikdo nemohl slyšet, protože hlasitost poslechu byla – zřejmě nikoli náhodou – dotažena zcela nadoraz.

OOO. ,

O šestatřicet hodin později padl půl druhé stovky kilometrů odtud směrem na jih další výstřel. Tentokrát střela svůj cíl minula. Obětí se měl stát pětatřicetiletý policista, který při Večerní obchůzce procházel cípem lesa, kam za slunných dnů vyvádějí maminky své ječící ratolesti. Teď tu však bylo nevlídno a ticho. Mladík, který se vynořil ž ohybu cesty, se strážmistru Kalvodovi nelíbil hned od.prvního pohledu. Hlavně proto, že když zahlédl uniformu, zarazil se, jako by váhal, zda jít dál.

Kalvoda řekl: „Ukažte mi, prosím, občanský průkaz!“

Mladíkova reakce se pohybovala na pomezí pohotovosti a ztřeštěnosti, uskočil do lesa a uháněl pryč. Strážmistr ho několikrát za sebou vyzval k zastavení,, rozběhl se za ním, pak vytáhl z pouzdra pistoli, ale vystřelil pouze do vzduchu. Lesem se někdy toulávaly i milenecké dvojice, a kdyby se některá připletla do cesty – náhoda je blbec… Prchající však uvažoval jinak, z šera se ozval výstřel a kulka hvízdla nepříliš daleko od strážmistrovy hlavy. ‚

Během půlhodiny začal zátah.

Důkladný, energický, ale přece jen marný.

Hledaný měl štěstí a uprchl očkem v síti, které mu nabídla náhoda. Opačná podoba náhody však současně zařídila, že manželka jednoho ze zdejších policistů zahlédla u viaduktu za městem, jak nějaký chlapec, kte-. rého neznala a blíže si nevšimla, si– stopnul projíždějící motocykl, požádal řidiče o svezení, nasedl a odjel. Policisté se s dvousečným kouzlením , náhody nemínili smířit. Hledali střelu vypálenou v lese, našli ji a poslali ke zkoumání kriminalistickým technikům. Hledali i onoho dobrosrdečného a nic netušícího motocyklistu, našli ho a důkladně vyslechli. Vypověděl, že mladíka vezl asi dvacet kilometrů, na křižovatce se státní silnicí ho pák na jeho přání vysadil. Mluvili spolu? Ale kdepak, jen prý pár nejnutňějších vět, jedoucí motorka není ideálním místem pro společenskou konverzaci. Slov padlo tedy pomalu, určitě se však ten prchající poděs musel něčeho dotknout.

Dotkl!

Držadla u zadního sedadla… Když ví pravice, co dělá levice/je to užitečná věc. –Tentokrát koordinace vyšla doslova ukázkově, skoro jako metodická kapitola do učebnice. Neuplynulo tedy mnoho času a bylo jasné, že mladík v lese vystřelil ze stejné pistole maďarské výroby značky Frommer, která v obývacím pokoji u gramorádia s deskou Beatles usmrtila Mirka Práška, a že neznámý střílející stopař nosil na konci svých prstů shodnou síť čar a bodů, jaká se otiskla ha čajovém hrnečku bez ouška u Prášků a na jejich ozdobné kazetce s domácími poklady.

OOO

Říkali si Pardálové. Parta, k níž před smrtí patřil i šestnáctiletý Mirek. Mládenci dokázali rádoby chlapsky mlčet jen do chvíle, než jim policisté řekli nezaobalenou pravdu:

„Jde o vraždu, pánové. Mirek byl zastřelen. Takže – což jistě pochopíte – přestává veškerá legrace. Za každým slovem, které vyslovíte, si nyní budete muset stát Je to pro vás dostatečně přehledné?“

Zřejmě bylo.

Hráz pomyslné solidarity se v krátkém čase zbořila, ostří hoši se změnili zpět ve vyjukané školáky, učně či všelijak se poflakující příležitostné brigádníky. A z ruin této hráze jak z automatu na žvýkačku vypadlo jméno, kterého se teď Pardálové začali bát, jako by je pálilo na jazyku,

Bohuslav Jarkovský.

To určitě on, vždycky nás chtěl komandovat a vytahoval se tím, že je o pár let starší. To bude Jarkovský, nechával si říkat Černý mstitel. Ano, teď si vzpomínáme, Frommer še jmenovala pistole, kterou se často chlubil, ukradl ji prý někde v Krkonoších. Mirka Práska dobře znal, Mirek mu věřil jako malý. To určitě on, Jarkovský, ho zabil, překřikovali se Pardálové jeden přes druhého.

Měli tedy konečně jméno.

Možná to praVé, možná ještě ne – ale rozhodně byla za nimi nepříjemná úvodní fáze, kdy se tápe naslepo jen podle rutiny. Získali tedy jméno a brzy leccos věděli i o jeho dvacetiletém nositeli. Nic povzbudivého: po řadě sporů odešel z domova, stejně tak ze zaměstnání ve skladištním areálu nadnárodního obchodního řetězce, nikde nedokázal nadlouho zakotvit, neměl holku, překypovala v něm zřejmě nenávist a vzdor. Okradl vlastní rodiče, okrádal a vydíral mladší kluky, mezi nimiž se nejraději pohyboval…

Zní to logicky, uvažovali vyšetřovatelé.

Odpovídá-li teorie Pardálů, potom se Jarkovský mohl při svých toulkách bez cíle obrátit i na Mirka Práška a požádat ho o pomoc. A Mirek, poblázněný pocitem vzpoury proti všemu a všem, ho obdivoval, ctil také –jak mezi sebou říkali – zákon party. Slíbil mu podporu, nějaké jídlo, snad nocleh, bezelstně mu důvěřoval a tvrdě, nejtvrději na to doplatil. Ráno osudného dne pozval asi Jarkovského na snídani a ten tak dostal příležitost zre

prízovat trik, který měl několik dnů předtím úspěšnou premiéru v bytě rodičů Karla Zrzavého, dalšího člena party: vytáhl z Mirka sdělení, kde jsou uschovány peníze a rodinné šperky. Snad se ho potom Jarkovský snažil pod nějakou záminkou dostat z bytu, tak jako si třeba Karla Zrzavého poslal pro pivo. Možná přikročil rovnou k nej-horšímu.

Na tom nakonec ani příliš nezáleželo. Ve chvíli, kdy Mirek hlasitě, co nejhlasitěji pustil už dávno nehranou, skoro pozapomenutou desku s Beatles, o kterou si host možná sám řekl, Bohuslav Jarkovský, říkající si Černý mstitel, vytáhl za jeho zády z kapsy pistoli. Naplno zněl podmanivý rytmus – a byl tím posledním, co Mirek vnímal, výstřel už slyšet nemohl.

OOO

Parta mladíků, škoda že tak pozdě, dost přesně prohlédla černého mstitele, který jim chtěl vládnout s pistolí značky Frommer v ruce. Údaje Pardálů se ukázaly být spolehlivou stopou. Strážmistr Kalvoda, po němž se střílelo v cípu lesa, stejně jako motocyklista, který tehdy naložil stopaře, spolehlivě vybrali fotografii Bohuslava Jarkovské-ho ze série pěti jiných.

A byly tu i ty shodné otisky prstů…

Černý mstitel to jistě netušil, ale kruh kolem něho se neprodyšně uzavřel.

Vše další, budeme-li upřímní, už vlastně nemá s klasickým pátráním co dělat. Vyšetřovatelé a kriminalisté skončili podstatu své práce v tomto okamžiku: dodali jméno, fotografii, otisky prstů, popis pravděpodobného pachatele i jeho zbraň. To ostatní představuje už jen souboj prchajícího s mnohohlavým soukolim. Souboj, v němž obyčejný, vlivem či miliardami nevybavený jedinec snad má určitou šanoi, vsadíte-li ovšem jedna ku milionu. Štvanice, v niž nelze litovat oběť, protože jí nebylo líto její oběti. Štvanice, v níž svůj díl sehrává nejen technika, spojení a zručnost, ale i náhoda a čas.

OOO

Kriminalistickému ústavu v Praze došla v době, kdy pátrání po Jarkovském trvalo už několik dnů, služební zásilka. Pistole značky Frommer odevzdaná ojediněle poctivým občanem. Běžná praxe určuje, že z každé zbraně získané za nejasných okolností se pokusně vystřelí několik ran a nábojnice i střely se pomocí komparačního mikroskopu porovnávají se vzorky z dosud nevyjasněných případů. Činí se tak vždy, učinili tak i nyní. A vzápětí zvedli na nohy muže, jimž nedávala spát smrt Mirka Práška.

„Odkud ta frommerka přišla?“ zeptal se techniků šéf speciální vyšetřovací skupiny.

Pohled do písemných záznamů a lakonická odpověď: „Jo, počkej – ze Znojma.“

OOO

Vrah… snad mu tak už nyní můžeme bez ostychu říkat… prostě kličkoval. Pro první svou útěkovou trasu si vybral jih. Skončila, jak víme, honičkou, v níž měl víc štěstí než rozumu. Pak se vydal směrem, odkud přichází slunce, sedl do rychlíku a vystoupil ve Znojmě.

„Proč zrovna tam?“ podiví se později navenek i sám v sobě jedné z otázek. „No, vlastně ani nevím, nikdy předtím jsem v těch končinách nebyl. Ale chtěl jsem se dostat co nejdál od míst, kde se to s Mirkem stalo.“

Jenomže právě ve Znojmě nečekaný sled události připravil Jarkovského o zbraň. Naštěstí pro něho i jiné. Při toulkách po hospodách, kde utrácel zbytek z lupu u Práškových, se seznámil se stejně starým Jožkou Slezákem. Zdálo se, že si rozumějí, Jarkovský se potřeboval někomu svěřit, snad mu jazyk rozvázal i alkohol, zkrátka se Slezákovi pochlubil s pistolí. Ten měl sice smysl pro legraci, občas se i zamotal do nějakého lehčího maléru, ale tahle střílející věc se mu nelíbila, a přestal se mu od toho okamžiku líbit i jeho novopečený společník, který vedl divné řeči a neurčitě naznačoval, co všechno má za sebou.

Rozhodl se Jarkovského trochu postrašit, a ani se nemusel v tom směru moc snažit: psychický stav štvance nebyl zřejmě nejlepší. –

„Kamaráde,“ řekl mu Slezák, „v téhle hospodě jsou policajti jako doma. Kdyby tu bambitku u tebe našli… Mám vzadu kámoše, kuchaře, je na něj spolehnutí – a jeho prohlížet nebudou, pojď, uložíš si ji u něho.“

Chvilku to trvalo, než Jarkovský souhlasil.

O hodinu později, když mezitím důkladně popili, chtěl frommerku zpátky. Poznal však, že mu Slezák nechce vyhovět, propadl panice, vykřikl několik nadávek, zvedl še od stolu a odešel. Zamířil nejkratší cestou na nádraží: už se mu ve Znojmě ani trochu nelíbilo.

A měl zase štěstí – za pár minut mu jel rychlík.

Souprava se pak ještě kodrcala někde po výhybkách na moravsko-českém pomezí, když Jožka Slezák po krátkém vítězném zápase s pokušením zazvonil u dveří jisté úřední budovy, k níž jinak neměl ten nejvřelejší vztah,

OOO

„Města, kde zabil, se Bohuslav Jarkovský bál,“ říká kriminalista a dává najevo, že už se přiblížil ke konci svého vyprávění, „vydržel tu jen pár hodin a vybral si další světovou stranu. Sever. Začal dokonce uvažovat o cestě přes hranice, ale nevěděl, co by si kde počal, neuměl žádný cizí jazyk, netušil, na koho by se měl obrátit. Co si o své budoucnosti myslel? Vlastně nic, co by mělo rozumný základ. Doufal prý, že potká někoho, kdo mu v jeho situaci nějak pomůže.“

Pár dnů a nocí se toulal jen tak bez cíle.

A pak potkal opak toho, co si přál: hajného, který si povšiml, že v troskách středověkého kostela uprostřed lesů kdosi přespává. Protože měl dospívající dcery, hajný se obával, že by se jim mohlo něco nedobrého přihodit, a nenechal si to pro sebe. ■,

Finále potom, bylo už jen dílem několika málo nočních minut.

Když se policisté přiblížili k temnému koutu ruiny, kam si vrah nastlal větvoví, explodovalo v Bohuslavu Jarkov-ském napětí posledních dnů. Zpočátku křičel a nadával, pak se hystericky rozplakal a zběsile mlátil pěstmi kolem sebe. Těžko říct, co by udělal, nebýt znojemského Jožky Slezáka, který ho připravil o pistolí značky Frommer.

Ještě když ho vedli k vozu a z obou stran podpírali, Černý mstitel zlostně vzlykal.

Ohnivé lásky muže s vnitřním hlasem

Počátek víkendu jako vymalovaný. Akorát že na můj vkus příliš dotmava. Již od noci poprchávalo a obloha neskýtala naději, že by tomu brzy mělo být jinak. „Hrozí mi rozvod, manželka má narozeniny a už potřetí budu na té celo-rodinné parádě chybět. Takovou šňůru zvláštních okolností nevezme na vědomí žádná ženská na světě,“ hlásil jsem šéfovi před odjezdem. Projevil hluboké porozumění a řekl, že když se mi podaří tu záležitost vyřídit do večera, mohu před půlnocí dle libosti zvedat číše šampaňského. Tomu se říká řeč farizejů!

Tady v tomhle městě, donedávna okresním, se s tím mordují řadu týdnů, a’já si pak asi přijedu z kraje jako pán a během pár hodin učiním zázrak a nasytím všechny bezradné z krabičky sardinek, kterou mi pozorná choť přibalila do aktovky.

• , OOO

„Spis si převezme poručík Mácha,“ rozhodl den předtím při operativce můj drahý nadřízený.. ‚A

A odvyprávěl jádro případu. Všeehno začalo v půli října. Požár vyřazené zemědělské sušárny, o niž při sestavování územního plánu nikdo ňejevil zájem. Znalci se shodli, že oheň byl založen, a to nějakou primitivní metodou – tedy benzin, svíčka, prostě cosi na ten způsob. Totéž se opakovalo v listopadu, kdy lehlo popelem prázdné skladiště melioračního závodu. V prosinci přidal žhář na tempu: maringotka archeologů, kteří tu před časem pro nedostatek financí přestali bádat, následoval železniční strážní domek, kolem něhož už dlouho nic neprojelo, vzápětí přišla na řadu stodola u chalupy, kterou si po dědickém sváru, při němž by brácha ségře s chutí oči vyškrábal, hlučně vydobyli, leč zatím ji neudržovali nějací Pražáci. Maximální vzdálenost mezi napadenými objekty dvaadvacet kilometrů: zakresleny do mapy tvořily v podstatě kruh.

„Všechno pátráni zatím selhalo,“ pokračoval šéf ve svém proslovu, „teď nás kolegové požádali o pomoc. Dozvěděli se, že minulou sobotu se v tamním hotelu strhla hádka mezi omladinou a někdo, jehož totožnost bohužel neznají, prý řekl: ‚Když budu chtít, spálím i tenhle barák. Satan mi poručí a já poslechnu…‘ Nesmějte se,“ okřikl nás, „já vím, zní to jako pomatencovo tlachání, ale čeho se holt mají chytit. Svého člověka tam poslat nemůžou, ty každý zná. Zítra začíná další víkend, sejde se hodně lidí, slíbil jsem, že poručík Mácha přímo na místě učiní, co bude v jeho silách.“

A hotovo – o rozkazu vedou debaty jen magoři.

•; OOO

Se skřípěním brzd, ale na centimetr přesně přistálo naše civilně označené vozidlo před hotelovým vchodem. Strážmistra Štolby, šoféra a mého dnešního spolutrpitele, je u nás škoda, sedělo by mu to u výjezdovky, napadlo mne.

„Kde tě najdu, Václave?“ zeptal jsem se.

Ukázal; „Zajdu si támhle na gábl. Uvidíme…“

V podtónu zaznívala výzva. Záleží na mně, jestli tu ztvrdneme do pondělka, nebo na pár hodin… Proboha, pár hodin!. Starému se podařilo mi tuhle iluzi vsugerovat. Vylezl jsem z vozu a v duchu upřímrtých vztahů mezi svými dvěma já jsem si musel přiznat, že nevím, odkud začít. Bylo tedy lhostejné, který krok udělám jako první. O zeď opřená tabule sdělovala, že v 16.00 se v sále koná diskotéka, taneční večer začíná v 19.30, výběr jídel i nápojů nabízí prý také denní vinárna.

Tak jsem se tam vydal!

Šero tu splňovalo dvojí účel: dodávalo intimitu a Zakrývalo oprýskanou malbu. Hostů žádný nadbytek. Pár dvojicím splývaly obličeje v jediný celek a v rohu si kdosi kazil oči nad novinami. K pozoruhodnějšímu zhlédnutí se nabízela pouze barmanka s kyprou postavou pamatující lepší časy. Bez okolků přijala pozvání na dva vizoury a vzala si cigaretu z mého skromného domácího přídělu.

„Večer v sále bude doufám veseleji?“ zahájil jsem duchaplnou konverzaci.

„Přijel jste si užít?“ zeptala se s útrpným pohledem.

„Proč ne? Jen aby se tu nic nesemlelo. Peru se nerad i ve všedních dnech, natož pak v sobotu po obědě.“ ‚

Povinně se mému skvělému fóru uchechtla a řekla, že stát se prý může leccos. Jezdi sem party přespolňáků, a když se klukům nepodaří vytáhnout nějakou holku pod hvězdičky a pohrát si s ní, dohánějí to u výčepu a pak se začnou řešit odvěké spory mezi vesnicemi. Kolikrát se ti blbouni mydlí ještě na nádraží nebo u taxíků. Zrovna takhle to dopadlo před týdnem. Malér je v tom, že sem chodí málo ženských. Co si pak mají mládenci počít, když jimi cloumají choutky.“

„Myslíte?“ prohodil jsem.

„No a ne?“ zvedla obočí. „Copak my jsme byli jiní, když… když nám bylo míň. Jistě si na ta léta vzpomenete.“

„Ale jo, vzpomínání je fajn,“ povzdychl jsem, „ale dnes… takže velké štěstí tu asi neudělám.“

Znovu se zasmála a její oči mě přejely od polobotek až k zlaté obroučce na prsteníku. Byl jsem zařazen: ženáč, který se utrhl ze řetězu a chce toho využít.

„Poradím vám,“ řekla a už bez ptaní si vzala další mou cigaretu, „lepší než večer to bude na diskotéce. To už je skoro za chvíli. Budu mít službu na pláce, podržím vám stůl pro dva a třeba i někoho vhodného přisadím.“ • Kývl jsem. „Výborně. Připijme si na to.“

Téma se vyčerpalo a partie byla rozdána zhruba podle mých představ. Odměnil jsem barmanku zbohatlickým tuzérem a zvedl se k odchodu. Jsou chvile, kdy-své povolání nenávidím. Dopadl jsem tedy náramně – budu v den manželčiných narozenin dovádět na parketu s objednanou dívčinou a hledat mladíka, co dostává povely rovnou od satana.

OOO ■

Osten závisti mne popíchl v okamžiku, když jsem vyšel na chodník a skleněnou stěnou nahlédl do blízkého bistra. Štolba se tam cpal ovarem a bavil se s chlápky, kteří stáli okolo, Kývl jsem na něho a sešli jsme se u auta.

„Tak co „bude?“ zeptal se a utřel si mastnou bradu.

„Zajedeš na místní oddělení a řekneš jim, že už odpoledne se možná dostanu mezi zdejší mládež. Zavolám, kdyby něco. A je třeba oťuknout na nádraží a u taxikářů, jestli nevědí, které party se minulou sobotu vracely ze zábavy do okolních vsí. Někde mezi nimi se ta šavlovačká semkla.“

„U drožkářů to zkusím sám. S dvěma z nich jsem právě pojedl/’

„Fajn, Václave,“ souhlasil jsem, „najdeš mě někde tady v hotelu. Nejspíš v sále mezi puberťáky, co mě budou v duchu i nahlas posílat zpátky do hrobu.“

Bez komentáře obrátil oči a tiše nastartoval.

OOO.

Zahřměly decibely a já se na svůj protějšek s ulehčením usmál. Člověk má představy pokažené nočními filmy v televizi. Čekal jsem živočišně nebezpečnou dívku, přišla holčička, kterou zdobilo spíš mládí než krása, ráda se poslouchala, takže jsem brzy věděl, že se jmenuje Dana,. studuje soukromou hotelovou školu, občas si na ni přivydělává za pultem zdejší recepce a ve městě a okolí zná kdekoho. Paní barmanka mi nabídla to nejlepší, v co jsem mohl doufat. Trochu jsme tančili, ale protože ve víru třeštících dvojic, jejichž věk součtově odpovídal mému, jsem se cítil směšně, řaději jsme víc seděli. Dana byla ráda, že se našel někdo, koho může poučit, já trpělivě poslouchal, čas od času kladl prostomyslné otázky a v hlavě si zatím skládal schéma: kdo s kým či teď už bez koho, kdo proti komu a kdo je takový, makový či dokonce onaký. Bylo toho dost a chvílemi jsem zatoužil po kousku papíru a propisovačce.

Po hodině klábosení nás vyrušil strážrríístr Štolba.

Dana taktně odběhla, Václav zaujal její místo a oznámil: „Na oddělení tu mají chřipkový lazaret, zato v drož-kářích mám kamarády, i když mne to něco stálo. Dopravní obslužnost tu je výstavní, od jedenácti večer se odtud autobusem ani vlakem nikam nedostaneš, pak jede před ránem až lamendrcuk. Po každé zábavě je to tedy pro taxikáře ryto, nepřehánějí to s cenou a točí se jeden za druhým. Sepsal jsem ti pár dědin, kam se jezdí nejvíc.“

„A co ta rvačka před týdnem? Dozvěděl ses něco?“

„Nic moc. Mela už skončila, když přišli ke slovu řidiči. Na seznamu máš sedm jízd z té noci. Pokaždé nejmíň tři pasažéři, jen jeden milostpán se vezl až úplně nakonec docela sám. Jo – a tenhle kluk prý celou cestu tiše brečel.“

„Brečel? Byl opilý?“

„Nevím, ten taxikář říkal, že spíš jako kdyby bulil ze vzteku. Oddychl si prý, když ho vysadil na křižovatce u Srdnatic, protože zbytek cesty, někam do kopců mimo silnici, chtěl ten maník dojít pěšky“

Prudce jsem vydechl. Na rozdíl od jiných okamžiků, o nichž už padla řeč, jsou chvíle, kdy své povolání zbožňuji. Tahle patřila mezi ně: kamínky se složily do mozaiky.

„Robert Spáčil ze samoty Jehličín. Říká se mu Triangl,“ řekl jsem tiše. A

Václav na mne pohlédl s údivem: „Cože – ty ho znáš?“

„Vysvětlím později,“ odbyl jsem ho. „Hele, zapamatuj si tohle jméno, zajeď na oddělení a zeptej se, jestli k němu něco nemají. A zjisti, jak se na Jehličín dostaneme. Pak se fofrem vrať. Rozumíš?“

Couval z hlučného sálu a hleděl na mne, jako by mě v duchu obviňoval ze služebně nevhodného šarlatánství.

OOO

Kolik hodin ze dne ještě zbývá? Tři a půl. „Václave, přidej!“

„Copak můžu? Jestli tu uvíznem, najdou nás tu až někdy na jaře.“.

Měl pravdu: vrstevnice ztvrdlého bláta a ze země vyčně-lé kořeny pohazovaly autem ze strany na stranu. Zledovatělý úvoz, jediný přístup k samotě Jehličín, kterou jsme teď měli za zády, byl stvořen spíš pro bojový vůz. Nervózně jsem drtil v dlani krabičku sirek. Předcílová horečka? Zdálo se mi, že se nemohu mýlit, i kdýž jsem ke všemu přišel až příliš levně, doslova zadarmo. Jestli to vyjde, na tenhle den nezapomenu – už proto, že většina kapitol našeho řemesla se píše mnohem obtížněji. Tohle byl skoro sváteční příVal šťastných náhod, o jakých se člověku jen zdává. Všichni, se kterými jsem se setkal, mi pomohli: kyprá barmanka, upovídaná Dana i nic nechápající Václav. Dana načala klubíčko mlhoviny svým vyprávěním o samotářském klukovi, se kterým se rozešla kdejaká holka, protože vede divné řeči a chová se směšně. Strážmistr Štolba navázal nit svědectvím taxikáře o čahounovi, který jel ze zábavy docela, sám a plakal. Na místním oddělení sice o Robertu Spáčilovi vulgo Triangloví nic nevěděli, se zákonem se dosud do konfliktu nedostal, nicméně potvrdili, že Jehličín leží uvnitř onoho žhavého kruhu požárů. •

Cestou na samotu jsem měl v sobě jen domněnku.

Psycholog by to uměl vyjádřit líp a odbornými výrazy, ale mně se ten obraz i v obecné češtině zdál dost jasný. Zamindrákovaný mládenec, který to nemá v hlavě úplně v pořádku, holky se mu vyhýbají, kdekdo se mu posmívá, ale on ví své, má tajemství, své ohnivé lásky, svůj vlastní vnitřní svět, v němž šlehají plameny, kterým on – jen zdánlivě nicotný a odstrkovaný – dal ničivou sílu zrodu. Nemíří příliš vysoko, nechce měnit v prach velké hodnoty, vybírá si opatrně, drží se při zemi… Bylo to tak?

Pocit jistoty ve mně převládl až u Spáčilových. Svět jako z předminulého století. Přijali nás nevlídně, otec měl viditelně upito a máma se bála promluvit. Přiznali, že mají s klukem, jediným svým potomkem, starosti, toulává se a není s ním žádná domluva. Zničehonic prý najednou vezme aktovku a někam se ztratí. Jako třeba dneska, kdy řekl, že jde ná zábavu do města. S aktovkou! Proboha, ‚ odkdy se chodí na tancovačku s aktovkou?

Skoro jsme se ani nestačili rozloučit.

„Konečně!“ ozvalo se teď Václavovo motoristické díkůvzdání. Dorazili jsme na okresku a za deset minut dojeli k hotelu. V šatně přecpané kabáty jsem vytáhl služební průkaz.

„Kolik lidí tu má s sebou zavazadlo?“

Bylo jich jen pár, většinou igelitky s dámskými botami na přezutí do nepohody. Aktovky dvě. Bez přemýšlení jsem otevřel první z nich. Nic. Druhá – ovšem, jinak to v tom šťastném dnu ani nemohlo dopadnout… láhev a nějaké drobnosti v igelitovém pytlíku.

Václav si v roli experta přičichl.

„Benzin,“ řekl.

Roberta Spáčila jsem našel u stolu vedle okna. „Půjdeme,“ sklonil jsem se k jeho uchu. „Nemá cenu dělat tu ostatním tyátr. Oba přece víme, o co běží.“

Pomalu ke mně pozvedl oči; nebylo v nich nic, dokonce ne ani překvapení.

„Satan mi to nařídil,“ špitl unaveně.

Pokrčil jsem rameny. S tímhle si budou muset poradit povolanější.

Hodiny nad dveřmi sálu ukazovaly pár minut po jedenácté. Když teď vyřídím kolem zadrženého pár formalit a Václav na to potom pořádně šlápne, což on umí, stihnu doma s malým zpožděním i to šampaňské, jak prorokoval –můj milovaný šéf.

Obsah

On a ona 5

Osudové pomýlení 21

Odpočívej v pokoji, 33

Obchodníci se smrtí .57

Zabloudil a klopýtl 67

Mrtvý se vrací 82

Sedm minut po pdjezdu 116

Černý mstitel 123

Ohnivé lásky muže s vnitřním hlasem 134

© Vydala NAVA – Nakladatelská a vydavatelská agentura,

Plzeň, nám. Republiky 17,

v roce 2006 jako svou 337. publikaci.

Vydání první. Stran 144

Grafická úprava obálky: Petr Štůsek

Sazba a tisk: NAVA TISK spol. s r.o., Hankova 6, Plzeň

www.nava.cz

ISBN 80-7211-233-3