Prodáno 20.06.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

© Petr Čichoň, 2020

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2020
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0322-3 (PDF)

ISBN 978-80-275-0323-0 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0324-7 (MobiPocket)

De mortuis nil nisi bene.
O mrtvých jen dobré.

▲

Johan Kott nosívá šle, miluje, když si může vyjít na zahradu, která spojuje jeho dům s domem Trudy Lassové. Šle, slévačské kalhoty a obnošená košile, to je Johan. Dnes sedí s Trudou na lavičce u malého jezírka plného leknínů. Nebe se zatahuje a mezi listy občas proplouvá zlatá rybka.

„Johan, čemu furt nosiš ty širy?“ zeptá se Truda.

„Galaty padaju,“ odpoví s nemotorným úsměvem a potáhne si šle. To gesto k němu patří jako ke kuřákovi cigareta. Šle si chvíli přidrží, sjede prsty až ke kalhotám a prohmatává knoflíky. Truda upře pohled na Johanův pas. „Muj chlop, dyž eště žil, tež měl širy. Ale moc jich nenosil.“ Truda se mu podívá do tváře. „Ale knofle neměly. Take jednodušši.“

„Knofle su lepši,“ odpoví důležitě Johan a vybaví si Trudina manžela, jak ho kdysi v práci zasypala žhavá struska. Chce zahnat děsivou vzpomínku a vší silou natáhne šle. Vtom jeden knoflík povolí, vystřelí a spadne do jezírka.

„Johan, ty si aparat!“ rozesměje se Truda a položí mu ruku na rameno. „Enem s tebu se umim tak fajně zasmat.“

Johan se nazlobeně zvedne z lavičky a poklekává k jezírku. Pokouší se knoflík najít v hustém leknínovém povlaku. „To neni možne. Spadlo to mezi listy!“

„Budeš to muset vypustit,“ zasměje se znovu Truda, a když se Johan stále nezvedá, také ona klekne k rybníku. „Fajne, ty nove ryby.“ Odmlčí se a pokývá hlavou. „To su zavojnatky?“

„Karas. Z Činy.“

„Tos kupil v Čině?“

„Ni, v Hornbachu.“ Johan chvíli zapochybuje. „Truda, možna v Bauhausu?“ Vybaví si přitom svou vnučku Elišku a vzpomene si, jak byli spolu kupovat novou rybičku. Ta bude enem tvoja, řekl dojatě a vložil jí do ruky sáček se zlatou rybou. „Aspoň to před zimu vyčistim,“ řekne pokorně a vytáhne zkraje jezírka dvě piva. Když se zvedá, šle, kterou drží pouze jeden knoflík, se uvolní a udeří ho do tváře. Truda se tentokrát nezasměje.

„Johan, dneska si cely nervozni.“

„Oteviraj to, bo mě šlak trefi!“

Truda pohotově odebírá sousedovi vychlazené pivo, otevírá ho a přitom se dívá na zataženou oblohu. Johan se otočí k sousedce a podívá se jí upřeně do očí. „Maruška se vrati ku mně dom…“

„Ále?“ řekne Truda nezvykle protahovaně a chvíli si prohlíží dojatého souseda. Pak se upřeně zadívá před sebe, jako by čekala na první kapky deště, které přinesou odpověď na něco, co ještě neví. Prohlíží si přitom zataženou oblohu. „Johan, věter nam tu lanovku stejně zhodi na hlavu,“ prohlásí smutně a vytáhne z jezírka další pivo. Drží ho jako vítězný pohár, jako nějakou neobvyklou niternost. Napije se a přemýšlí, zda by se její syn Hannes mohl také vrátit z Polska, ale to by se muselo něco stát, řekne si a ponoří pivo zpátky do jezírka. Snaží se své přemýšlení potopit hluboko do vody, ale po chvíli se jen bezradně obrátí k sousedovi. „Johan, idem se schovat.“

„Jušiš!“

▲

Pousměju se na Marušku a vzpomenu se, jak po maturitě chodila s Hannesem. Do školy spolu jezdili. Dyž zavřu oči, vidim, jak jedu spolu do Vitkovic. Hannes je dobry synek, ale o moju Marušku se moc dluho nezajimal. Odjel studovat do Německa, kde se učil stavjat lanovky, a Maruška zas do Prahy na architekturu. A tak to mezi nima skončilo. Maruška v bytě v Praze sama seděla. Sedmatřicet, trochu stara, ni? Robila do večera v projekčnim kancelařu a v noci ukladala malu Elišku do lužka. Přečitala ji pohadku a šla spat. Čemu se vzala takeho chlopa? Baby měl a ona se myslela, že ho to přestane bavit. Dyž se to narodilo, podepisal děcko fixem a přišel až na rozvod. No a Hannes se zas s tu svoju slavnu manželku založili taku velku firmu a začali u nas lanovku stavjat. Ve Vitkovicach se pronajala sidlo jakasi velka firma, kera pry tu lanovku temu Hannesovi a Klifě financuje. Potřebovali ve Vitkovicach, odkud ma ta lanovka litat, jakehosi architekta, a tak se Hannes s Klifu za moju Marušku přimluvili. Možna že ju vybrali, že už robila pro Vitkovice v tym pražskym atelieru? Možna se mysleli, že je po mně a ma rada železo? Nevim, estli železo čuje jak ja.

No, nemaju to lehke baby v kostymkach. Robit musi jak chlopi, i dyž Truda tež robila haviřku. Ale takych Trud bylo malo. Surove železo se u nas tavilo už v hlavach Ročildu, ti museli mět v tych hlavach pudlovnu, aby mohli zrobit taku velku pec. Navic je Maruška odsud, ni kajsik z Prahy. Kaj by našli lepši děvuchu? Maruška musela vědět, že pokud se vrati na Landek, stane se taku normalni babu. Ale možna pravě to ona potřebuje.

Kura, ja mam radost. Maruška se ku mně stěhuje! Do jedneho z dvuch stražnych domku před dolem Anselm, dneska hornicke muzeum z teho zrobili. Ty naše dva domky stoja pod vysoku skalu. Stači z Ostravy přes Odru přejet, hned za mostem odbočit a tam už je naš Landek, tam už je Prajzka. Ale neni to tak jednoduche, jak to vypada. Landek je opuštěny, je to, jak se dnes pravi, periferija. Konec Ostravy a začatek Prajzke. Pod Landekem nikdy nebyl žadny folklor, jak ho občas vidim v televizi nebo jak pišu ve zpravodaju. Žadne kroje, enem robotnicke galaty bez košul a galaty na širach. Take, jake mam fčil na sobě.

Kabřinec. Rozpadnute vrata, rozštipnute dřevo, trava na starych cihlach a jalovce. To všecko Maruška nechala na mojim domku. Fajně poskladane cihly tež zostaly. Maruška pravěla, že to tam musi zostat, že to hlavně nesmim zateplovat a že i plechovu střechu bysme měli nechat. Tuš ju vyměnila za uplně stejnu. Truda ma furt staru rezavu střechu. Kdo vi, co s tym Hannes zrobi. Plechova střecha zakryva Maruščin malučky byt jak pro panenky, tam se te male Elišce bude libit. Dyž se zaměřim v te svoji kuchyni na Trudu, všecko se ve mně sevře a hned se uvědomim, co ji zitra bude muset povědat jeji synek. Jak ji to ten Hannes řekne, to fakt nevim.

Beru na klin Elišku. Je večer. Sedime potichu. Lihovy kahan sviti. Fajně sem ho vyčistil, je jak novy a přitym je to eště starožitnost. Pozoruju Marušku, kera sedi vedle Trudy a tež tak jaksi divně nemluvi. Zajimalo by mě, estli o tym vi. Čita noviny, tam o tym určitě už pisali. My se s Trudu divame enem na fotbal a hokej a čitame Petřkovicky zpravodaj. Maruška je potichu. Všimnul sem se, že je nejradši u mě v kuchyni. Na svuj novy byt pod střechu se eště nezvykla.

Maruška sype do misky ořechy. Chvilu přemyšla a pak přidava šrot, kery našla ve starym kredencu. Eště ho tam schovala Klifa, pomyslim se a uplně se zas cely sevřu. Snažim se na Klifu už nemyslet, enem se divam, jak Maruška otevira okno a sype z misky do krmitka. Ona už nechce myslet na nic špatneho, ale to eště nevi, co se zitra bude robit. Tuš beru unavenu Elišku a idu s ňu po schodach do Maruščiny ložnice. Chvilu sedim vedle vnučky. Pohadku žadnu neznam, tak ju držim za ruku a čekam, než usne. Furt na to myslim a přitym fajně přikryvam tu malučku děvušku. Furt něco enem přikryvam, pomyslim se. Furt musim byt sevřeny, jak bych nikdy nepromluvil nahlas, enem kajsik hluboko v sobě. Otočim se, eště naposled se podivam na Elišku a za chvilu sem dole v kuchyni.

Truda pravi, že odchadza k sobě dom, a Maruška, že pry už ide k Elišce. Tuš se tež obleču kabat a vyjdu na zahradu. Zdvihnu oči až kajsik do černe oblohy, pozoruju hvězdy jak jakusi rakovinu nebe. Hvězdy, mezi kerymi škaredy mrak hleda boha, o kerym farař pověda furt v kapli. Vracam se radši do prazdne kuchyně, k oknu se postavim a divam se na krmitko, kere se uplně ztraca ve tmě. Pomyslim se, že k rodině patři i nasili a že dost ptaku každu zimu nepřežije.

To sem zvědavy, jak to Hannes zitra řekne mamě. Hannes se mi včera svěřil, dyž na skok přijechal z Opola enem kvuli mně, ale prosil mě, že o tym prozatim nikomu nemam mluvit. Truda byla u te hrozne susedky na navštěvě, tak sme mohli spolu mluvit. V Polsku su teho plne noviny, možna že i u nas se o tym piše, ale my s Trudu zprávy nesledujem, ani v televizi ni. Tuš Hannes pravěl, že to mamě povi až zitra. Moc chytry sem z teho nebyl. On mi hlavně povědal, jak po te hruze odešel ze svojeho opolskeho domu a odjel za jakusi německu děvuchu z te jejich partaje, aby se uklidnil. Tuš se představim Hannesa, jak tu včera vytahujem piva z rybnika. Hannes se ho ze začatku ani nedotknul, i dyž měl s sebu řidiča. Jušiš, ty vubec nepiješ, musel sem na něho zakřičet, bo on byl uplně v šoku. Povědal mi, že se v Opolu schadza s německyma kolegama z te jejich politicke partaje. Na rozdil od nas Prajzaku v opolskem vojvodstvi polšti Němce mluvja německy a s tu velku stranu se spojili. Ta jakasi Liga Slezska. A za všecko može jeho manželka Klifa. Taky babsky politik slavny jak šlak, bo volby vyhrala. No, vyhrala? Klifa. Jak se dneska pověda lider za samostatnost Šlonska, ale enem taku tu ekonomicku samostatnost, v tym pry je velky rozdil. Dyť to je jedno, stejně už sme v te nove evropske federaci, povědal sem dycky Klifě, ale ona se myslela, že to jedno neni. Sem z tych politickych změn fest domotany.

Nakonec sme s Hannesem vypili cely rybnik piv a on mi povědal o te svoji milence. Ona robi v jakychsi zpravodajskych službach a tež cosik vysokeho v te jejich Lize Slezska. I v te jejich lanovkove firmě cosik začala robit. Jak se ta děvucha enem menuje? Už se vzpominam. Alicja Berg. Tež polska Němka z te jejich partaje. Pokyvam spokojeně hlavu, bo na mena mam už slabu paměť. Alicja Berg, zastupkyňa Klify.

Co sem měl robit, pane Johan, povzdechnul se Hannes a vypil naraz cele pivo. Povědal mi, jak v tym Opolu se ho Alicja zoptala, co s tym bude robit, a chytla ho za ruku a šli spat k te děvuše. Furt se představuju, jak asi Alicja vypada. To je povaha, ten Hannes, ženaty, a druhu babu se našel, řeknu se potichu, ale sem zaroveň rad, že Hannesa zas zitra uvidim.

Pomalu se motam do ložnice s pivem v ruce, kere sem se z rybnika vytahnul, bo sem se nedival enem na hvězdy, kere su dneska škarede. Su po obloze hrozně rozhazane. V lužku dopiju zbytek piva, bo zitra to bude naročne jak šlak.

Jušiš!

▲

Budim se skoro rano a chvilu sedim rozlamany na lužku. Zdal se mi hrozny sen, ale dyž sem se obudil, tak se ten sen neztratil. On se mě uplně přivlastnil, vysal mě jak vysavač. Smolim na všecko, co se budu nervovat. Znovu se lehnu, chytnu se těžke peřiny a pokusim se ju trochu nadlehčit. Jušiš, zabal mě do teho svojeho světla, tak jak to zrobil Hannes s tu Alicju! Ja mu už rozumim, on se musel aspoň na chvilu odreagovat s babu, aby na to zapomněl, aspoň na chvilu. Jušiš, řeknu se znova, bo už mě to obudilo. To, co sem nechtěl slyšet, už tak hrozně slyšim. Na chvilu sem usnul, ale už mě Truda obudila i přes ty stěny, přes tu uzku uličku mezi domkama. Nebo se mi to všecko zda? Ni, sem pevně přesvědčeny, že Hannes už je z Polska doma.

Sevleču se honem svoje pyžamove monterky, bo v tych se mi spi nejlepši, oblikam se ověřene slevačske galaty s širama a idu se k Trudě podivat, co se tam robi. Eště štěsti, že Maruška už odjela s Elišku do školky. Vybiham přes zahradu do Trudina domka, ani na rybnik se nepodivam.

Truda plače a cosik pověda Hannesovi. Sedi s rukama v klině a Hannes ma sklopenu hlavu až kajsik na zem. Truda se vubec nevšimla, že sem do pokoja vstupil. Furt plače a dal cosik pověda Hannesovi, kery to už nemože vydržet a odchadza ven.

Idu za nim a vidim, že seda do auta. „Hannes, kaj jedeš?“ zavolam na něho a Truda se přida: „Kaj fčil jedeš? Stihneš se vratit, dyž do Opola musime tak honem jet?“ vola Truda, ale Hannesovi neni do řeči.

„Ja jedu s nim,“ pravim a doběhnu ho. Honem s nim sedam do auta. Hannes proti temu nic nema, tak jedem, ani nevim kaj. Nemam odvahu na něho mluvit, enem davam pozur, aby s autem kajsik nevletěl. Projižďame Petřkovicama, a dyž Hannes zaboči do ostre zatačky, vzpomenu se na čabajku. Na stary autobus maďarske vyroby. Uprostřed autobusa byla gumova harmonikova spojka, kera časem dycky popraskala, až se v ni ďury zrobily. Dyž autobus zatačal, tak se v zatačce zalomil. Ohnul se tak, že musel na chvilu zastavit, jak by se musel odpočnut. Hannes jede jak šus, že se držim, abych se do okna nevyvalil. Ja bych se chtěl zastavit a odpočnut se jak ten maďarsky autobus. Zavřu oči a zas se vidim uprostřed čabajky. V jedne ruce držim tašku s bandasku s kafejem a tu druhu ruku se držim potrhane harmoniky. Dneska sem ja tym starym autobusem, poskladany ze dvuch časti a spojeny staru potrhanu harmoniku. Vpředu se kajsik pomalu eště sunu, ale za sebu taham celu dluhu minulost. Oba sme potichu. Neni nalada cosik řeknut.

Hannes zastavuje. Vystupuje a začne povědat, že v Ostravě bylo několik nakladnich lanovek. Tuš ho poslucham. Je mi jasne, že nam kdysi nakladni lanovky nad hlavama litaly. Hannes ode mě odchadza a ja ho pozoruju, jak se prohliža misto, kde se staru lanovku eště pamatuju. Ide k vysokemu lanovkovemu slupu a za chvilu k němu přichadza chlop s přilbu. Ten vypada na stavbyveduciho. Majstra poznam dycky, všeci su stejni. Dyž s nima nesediš v hospodě, tak nema smyslu se moc vybavovat. Majster jak by s něčim furt nesuhlasil. Nasmoleně ukazuje ruku na vysoky slup pro tu novu lanovku. Kura, to je vysoke, řeknu se a zdvihnu oči po lanovkovym piliřu až kajsik do škarede ostravske oblohy. Hannes mu cosik tvrdeho řekne a on mu pravi, že ta stavba je pry na chvilu zastavena. Hannes se ho pta, jak to mysli, ale on enem mavne ruku. Něco špatně je s tu stavbu.

Jušiš!

▲

Cestu domu mi Hannes připada eště vic zlomeny. Jazyk ma za zubama sčisnutyma tak, že nemože slova řeknut. Ja marně hledam Trudu. Litam po obuch domkach a volam susedku. Nedaři se mi to. Až po nějake době sem se všimnul, že Truda nechala na stole listek, že šla nakupovat. Tak sem se trochu uklidnil a na všecko se už vysmolim.

Beru na sebe Hannesuv stary sveter. Zapnu se zip až ke krku, do velke prokuřene kapsy strčim cigaretle a pohladim ten sveter. Beru se ho, enem dyž idu kuřit, je to taky svatečni sveter, bo ja sem svatečni kuřak. Spiš pivo mě bavi než cigaretle, ale tež su dobre, hlavně v takych chvilach, jaka je fčil. Sklaňam hlavu, abych mohl projit nizkyma haviřskyma dveřama. Vchadzam na zahradu a hned miřim k rybniku. Sednu se na lavku a upřu pohled na hladinu. Pomalu se zapaluju a vidim, že se hladina ani nepohne. Truda mi dneska rano připadala uplně ina. Co budu s taku babu robit? Ja chcu stejnu Trudu. Nepotřebuju nic noveho, ani lanovku nepotřebuju. Ja mam rad, dyž je všecko stejne. To fčil bude všecko uplně inači. Potahnu se cigaretloveho kuřa a už se naklaňam nad tu hrozně klidnu hladinu. Strkam do ni ruku až po loket na taky stupinek, kery sem se tam pro piva zrobil, bo muj rybnik je uprostřed hluboky jak šlak. Vytahnu pivo, hned je otevřene, to mam nacvičene uplně perfektně. Napiju se, znova se potahnu cigaretle a už se to začina se mnu trochu zlepšovat.

Divam na vodu a začne poprchavat. To je tak dycky, dyž už se myslim, že se všecko začina spravovat. I hladina je naraz ina. Taka zvlněna bere do sebe kapky dešťa a ja vim, že všecky udalosti mě drža neuvěřitelnu silu. Sem už nasaknuty tym deštěm, ale eště raz se napiju. Divam se na zataženu oblohu a představuju se, jak bude nad moju hlavu litat lanovka, až ju tu postavja, ale fčil vidim enem ten škaredy mrak. On se neda zastavit. Někere věci se nedaju zastavit.

Za chvilu se vracam dom, bo se mi zda, že slyšim Trudu.

„Ste kajsik odjeli, ale je třeba robit. Měli sme štěsti, že se tak narychlo daly kupit.“

„Kura, nenos to, pomožu ti!“ povědam a tež se divim, že to Truda tak honem kupila.

„Nerobim to prvni raz,“ odpovi mi Truda a je zas potichu. Beru do každe ruky ty zasmolene věnce a odnašam je schovat, mohly by Elišku vystrašit. Za chvilu s ňu přijede Maruška z roboty.

„Přehoď se to! Lepši se ti tak ponese, take lehči to bude,“ radi mi Truda, ale mi se to nese dobře. Chcu na ňu mavnut ruku, jako že ju posilam do haje, ale obě ruky mam plne věncu, tak se enem nemotorně zakolibam. Davam věnce do kotelny. Do ohňa bych je nejradši hodil! Dyž se vratim, sedi u stolu už Maruška a Truda ji všecko pověda. Sleduju ju z dalky, jak potichu plače. Truda na mě kyvne, abych šel k ni, a pravi mi: „Ja sem se to dozvěděla posledni, co? Vy ste všeci na to připraveni a ja sem uplně vyřizena! Dybysme se divali na zpravy, možna bysem se to dozvěděla i ja, ale ty se furt divaš na ten fotbal a hokej. Čemus mi to nepovědal?“

„Truda, nemuh sem. Ty mi tež nic neřekneš a po mně chceš, abych všecko povědal.“

„Ja ti něco povim!“ pravi nasmoleně a už chce na mě vyletět, ale ja naraz vykřiknu: „Nezvladnul sem ti to povědat! Poď už spat, stejně moc spat nebudeš.“

„Johan,“ postavi se Truda a obejme mě. To sme s Trudu už dluho nemuseli robit.

Jušiš!

▲

Spal sem u Trudy v obyvaku. Vlastně nespal, chodil sem na zahradu kuřit a ani pivo nepomohlo. Truda furt seděla v kuchyni a jedla svuj zmraženy chleba. Vypila enem jedno pivo, a dyž se šla lehnut, tak za chvilu zas vstala. Vubec sme spolu nemluvili, to se už dluho nestalo. Truda normalně mluvi skoro bez zastaveni.

Teď stoji u zrcadla a cosik se sama pro sebe pověda:

„Na ten svuj vyschly krk se musim dat šateček nebo koralečky. A přes černe šaty perličkovy pasek.“

Ja sem rad, že mam ancug furt fajny. Ale pro jistotu honem dopiju kafejo a idu se oblikat, bo ho musim vyzkušat. Už sem ancug na sobě dluho neměl. Za par minut stojim před zrcadlem. Taky oblek se už neda kupit. Stary je, ale furt fajny. Opatrně napinam širy na oblekovych galatach a pak je schovavam pod sako. Už slyšim zname zvuky, to Truda se na mě ide divat. Otočim se a ona už mě pozoruje. Naraz se tež otoči, a za ňu Hannes. Oba se na mě potym divaju, asi že fajny oblek mam.

„Hannes, běž se oholit,“ pravi mu Truda.

Ale Hannes dal tam zamyšleně stoji, jak by nejlepši slova v hlavě vybiral. A ja stojim a poslucham Trudu, jak se s Hannesem dohaduju. Potym se ale na Trudu přisně podivam, chcu ji něco řeknut, ale nemožu slova ze sebe dostat, tuš se podivam eště přisněji na Hannesa a pravim mu:

„Ty se nechceš oholit na…?“ zarazim se, bo to nemožu dopovědat, a Hannes se chvilu rozhoduje, co mi odpovi, ale dyž se na něho furt divam, tak odejde do kupelky. Přes otevřene dveři ho kontroluju, jak se holi a dava pozur, aby mu pěna neukapla na oblekove sako.

Hannes oholeny vychadza z domu a ide na ulicu k autu. Tuš ja tež vychadzam a na chodniku na nas už čeka Maruška. Celu dobu byla ve svojim bytě schovana jak myška. Stoji a enem za ruku drži Elišku. Kyvnu na ňu, že pojedeme mojim autem, tak sedame do volkswagena, kereho sem se přivezl z Německa. Hned to startlo a vyjižďame. Z okenka vidim, jak Hannes bere Trudu za rameno, bo jedeme do Opola na pohřib.

Jušiš!

▲

Kdo by měl rad pohřib? Pohřib to je, dyž je třeba vrak dotahnut ke dnu. Smrt je škareda jak šlak a policajti nemaju žadne stopy. Už ani Hannesovu chalupu nehlidaju a jakesi suvislosti s podobnyma připadama hledaju. Policajti naše auta doprovazali hned za hranicama a jeli s nama až k Hannesovemu baraku. Policajti? Pry nic nemaju a kdo vi, estli někdy vubec něco budu mět. Z Hannesova fajneho baraku se nic neztratilo, to je fakt divne. Zostal po Klifce enem krvavy flek. Hannes byl přes noc kajsik pryč, a dyž přijel dom, tak našel na zemi mrtvu babu. Kdosi ju podřezal!

Rozhližam se po Hannesově zahradě. Vidim, jak přichadza k baraku jakasi děvucha. Hannes ju obejme, to bude ta děvucha, o kere mi povědal. To je ta politikařka, kera robi v tych jakychsi policajtskych službach. Měla by Hannesovi povědat, kdo mu zabil babu, ale ona pry tež nic nevi, aspoň tak mi to Hannes doma povědal. Kdosik ju podřezal a hotove! Kura, jak pravěl Hannes, že se menuje ta děvucha, řeknu se a Hannes ji mezitym povi divnym hlasem:

„Ich bin schon ruhig.“ Ta Hannesova němčina mě tak divně zamrazila, ale tak ji to fakt povědal.

„Wirklich?“ zopta se děvucha a chytne ho fajně za ruku. Už vim, jak se menuje. Alicja. Ona se zoptala dost hlupě, že to až boli, ale Hannes ji neodpověda, ma teho dost. Otře se oči a dojatě kyvne hlavu, jak by někdo mohl byt v pořadku? Nikdo z nas neni. Hannes nas seznamuje s Alicju. Cosik ji zdvořile koktam německy. Snažim se nemyslet na Klifu, ale neide mi to. Klifa se smolila do politiky. Chtěla, aby se všecko rozhodovalo u nich v Opolu. Chtěla rozhodovat o parkach, o školach a tak dale z take, jak bych to enem řeknul, z take urovně mista. Vybavim se, jak mi o tym s Hannesem povědali. Klifě nešlo o normalni autonomiju, ale o taku menši nezavislost. Pry o cosik enem finančniho. Kura, napisal sem se to na zadni stranu kalendařa, kdybych nahodu to slovo potřeboval do křižovky. Jak se ta ekonomicka autonomija menuje? Až přijedu dom, otočim kalendař a přečitam se to. Možna se to menuje skalni autonomija? Ale skalni autonomiju mam doma pod landecku skalu. Tam mi tež nikdo do ničeho nemluvi. Nastrkam se do rybnika piv, kolik chcu, a vypiju tež, kolik chcu.

Klifa? Dyž s tym přišla, tak mela nastala. A eště k temu byla napisana na kandidatce německe menšiny a potym hned předsedkyňa te jejich Ligy Slezska. A naraz i volby vyhrala, no na druhym mistě skončili. Hannes povědal, že dyž byla v jakymsi enem nacionalnim andegrandu, že to nevadilo. Kdo vi, estli to s tym jejim zabitim ma něco společneho. To slovo menšina nemam rad. Co to jako je, tak mali zas nemožem byt, aby nam menšina povědali.

Všeci se sedli, jak by tu chtěli byt dluho, a enem ja stojim u okna. Alicja se sedla vedle Hannesa. Co ti dva spolu maju? Něco podobneho jak my s Trudu.

Furt na něco v Hannesovym polskym obyvaku čekame a ja už sem nervozni. Rozhližam se z okna, estli ma Hannes na zahradě tež rybnik jak ja. Žadny rybnik nevidim. Tuš se Hannesa ptam, a už dyž se ptam, tak vim, že to je nevhodne: „Hannes, kaj maš rybnik na zahradě?“ a abych temu eště pomuh, tak řeknu: „Kaj se piva chladiš?“ Všeci se naraz na mě divaju, až mi z teho zle je, a Hannes ani hlavu nezakruti, enem u mamy stoji a vedle něho furt ta Alicja. Tak robim, jako že sem nic nepovědal, a idu nenapadně k psacimu stolu, a to tež neni dobry napad, bo to byl stul od Klify. U stola stojim a vidim, jak na nim leži německo-polske noviny s velikym titulkem POLITIKERIN IST TOT. Čitam uporně ze všeckych sil ten članek, a co sem pochopil, bylo, že Klifa svoju vuli prosazovala razantně. No, a že vyhrala volby, taky pry velky uspěch jak šlak. Ona se asi nedala řeknut, tuš ju zabili. Člověk musi byt dneska tvrdy a nesmi mu vadit, dyž mu kdosi cosi zrobi, ale nechat se zabit, eště k tomu když su volby, to se hned tak někomu nepodaři. Baby dneska politiku robja, i v Německu baby vladnu. Na tym neni nic divneho.

Už to tu nevydržim, pivo bych potřeboval. Ale žadne sem se nevzal a Hannes na zahradě nema rybnik, abych se z něho nenapadně jedno vytahnul. Hannes jak by mi čital myšlenky, ide do kuchyně a za chvilu přichadza s pivem, ale v plechovce. Kura, to nemam rad, ale lepši pivo v konzervě než žadne. K temu drži v druhe ruce dvě sklenky, malučke jak šlak, a eště to pivo mezi nas rozděluje. Jušiš, on opravdu naliva napul to pivo z konzervy. Jednu sklenečku se bere a druhu mi dava, Truda všecko pozoruje, ale ona moc dobře vi, že pulka konzervy mi nic nezrobi. Pivo pěni jak sodovka, vypiju sklenečku na jeden zatah a stavjam ju k novinam s velkym titulkem POLITIKERIN IST TOT.

Jušiš!

▲

Stojim v jakymsi velkym kostele, přečital sem se, že se menuje katedra Podwyższenia Krzyża Świętego, a divam se na zavřenu truhlu. Už idu funebraci a zdvihaju viko truhly. To neměli robit, už vidim Klifu. Kura, ona je přepudrovana na bilo, ani ju nemožu poznat. Dybych nestal tak blizko, lepši bych zrobil, ale ja se dycky tak hlupě postavim. Možna pivo z konzervy to zrobilo? Eště štěsti, že sem pohotovy a Trudě oči přikryvam. Fajně sem ju chytil, jak se mi to za cely život nepodařilo. Klifa je zrasovana a ja se divam už enem na Hannesa. Stojime kolem truhly a divame se, jak ju překryvaju žlutomodru vlajku s orlicu. Všude kamery a plno ludži. Už furt budu vidět Klifu v tych dvuch barvach. Možem u te truhly stat naštěsti enem chvilu, jakysi chlop nas odvadza se sednut, to je dobře, bo ja sem z tych blesku a kamer uplně na nervy. Jezdit sme tu možna ani neměli, napadne mě a vybavuju se, jak se Hannes s Klifu poprve objevili u nas na Landeku. Zaroveň se snažim take myšlenky vyhnat z hlavy, bo bych to tu nemusel zvladnut.

Sedime na kostelni lavici jak na naši lavce u rybnika a posluchame polskeho farařa, pak jakehosi vysokeho politika. Ja ty jejich politiky vubec neznam, a nakonec mluvi Alicja z te jejich Ligy Slezska. No a potym ideme v dluhym pruvodu až k vykopane ďuře.

Po pohřibu to už nemožu vydržet. Tolik ludži sem eště neviděl. To neni pohřib, ale demonstrace. Nevim, co mam robit, hledam Hannesa, naštěsti stoji kusek od nas, ale ten je vystresovany, tak mi na všecko kyvne, jako že mame odjet dom. On musi zostat, to je jasne. Tak před katedru Podwyższenia Krzyża Świętego chytnu pod pažu Trudu a pravim: „Su dva narody u nas. Nebo možna i tři, čtyři? A všeci budem v te evropske federaci.“ Truda se strašlivě na mě podiva, vlastně se na mě podiva ten jeji hrozny plač, kery sem možna na chvilu zastavil. Vim, že mi nemože odpovědat, bo zastaveny plač ji to nedovoli, tak se odpovědam sam: „Truda, rozhodujici je misto.“

Ona se otře slzy a nasmoleně pověda: „Johan, co to su za řeči?“ Potym se zamysli a ja vim, že to bude dobre. „Spojene to je. Možna to kdysi tak bylo pospojovane, ale fčil přemyšlam nad něčim uplně inym,“ pravi mi. Maruška se na nas diva a asi se ji nelibi, že se o tym bavime v take situaci, ale nam to pomaha zapomenut. To možna Maruška vi, a nic nam proto nepověda. Nadechnu se tym svojim suchym krkem, v kerym mam zaskočene pivo z konzervy, a chraplavě povědam:

„Složite to je jak šlak. V Polsku to je pospojovane i s nama. Žadne Slezsko. Černe misto bysme se měli menovat.“

Truda ale zapochybuje: „Johan, Němce už tu davno žadne misto nemaju, tos viděl v te truhle, ni?“

„Truda, my sme inači Němci,“ řeknu a vybavim se, jak sem stal nad truhlu, a taku zimnicu z teho zas dostavam. Povědam se uplně potichu to svoje jušiš, zavřu oči a představim se Klifu v te svoji vzpurne sile. Ona se mi vznaša nad hlavu jak jakysi stin, či co to je, tak pravim Trudě: „My sme tu enem take jakesi stiny.“

Truda ale zas plače a ja se vybavim, jak Hannes poprve Klifu na Landek přivezl. Bylo to po te velke pandemii, to se dobře pamatuje, a ona hned Grys got, sem rada, že sem na Prajzke! Tuš sme s Trudu tež Grys got povědali a vzpominali, jak německy cosik povědat. To su Němce, ten Hannes s Klifu, že ja? pravěl sem tenkrat Trudě a ona mi odpovědala: Kura, ani nemluv, vojna se mi vybavila, dyž začali německy. Ale ja sem se vzpomněl na komunisty, jak mi mama povědala, že estli budu ve škole německy mluvit, že nas komuna všecky pozavira. Němce nam neštěsti dycky přinesu. A dneska ani Klifě na pohřibu nebyli. Klifa byla silna baba, ale ja se takych bab bojim a Truda určitě tež. I v Německu byva baba prezidentka. Ja vim, že se ji kanceleřka pověda, ale to maš jedno. To sem zvědavy, co policajti najdu.

Jušiš!

▲

Vratili sme se na Landek. Přespim u Trudy a Maruška zostane sama v mojim domku. Myslim se, že bude rada, že se tež potřebuje odpočnut. Kura, fčil přemyšlam, že se Hannes s Marušku ani nepozdravili. Oblikam se Hannesuv sveter, strkam do prokuřene kapsy cigaretle a vychadzam na zahradu. Hned valim k rybniku. Kleknu se k němu, jak bych byl zas v kostele, a vytahuju z vody jedno fajně vychlazene. Furt tak trochu poprchava, ale mi to nevadi. Piju eště v pokleku a potym se pomalu sedam na mokru lavku. Truda černe šaty sevlikla, ale ja sem se sundal enem sako a hodil na sebe Hannesuv sveter.

Využil sem přiležitosti sam se sednut s pivem. Ale předtym sem se do svojeho kalendařa podival, jak se menuje ta autonomija. Menuje se to fiskalni autonomija a tež jakasi subsidiarita. Co to znamena, nevim. To se normalni člověk nemože ani zapamatovat. Ale pry to je aktualni po cele te nove Evropě. V Bavorach a tež kajsik ve Vlamsku i v severni Italii a v tym Katalansku to chcu. Pry i v Barceloně, kde maju nejlepši fotbal na světě i fajnu lanovku. Tym mistum dochadza trpělivost, bo všecko ide kajsik do centra. Oni se možna všeci mysli, že nas budu strkat do teho svojeho centra, ale to se jim nepodaři, ani dyž nam tu lanovku přivedu a do evropske federace daju. Sme samostatni, stači se zapnut internet. Nesu tam sice křižovky, ale inak tam je všecko. My sme vzpurne misto. Sme zavisli enem na svojim mistě. Mista zostavaju mistama. Možna naopak s tu federacu se připominaju mista, na kere dofčil všeci smolili a zakazovali jim byt mistama. Smolim na to.

Zapaluju cigaretlu. Přemyšlani je na nic, tak se zas kleknu a druhe pivo vytahuju. Maruška mě uviděla z okna a cosik na mě vola, že se možu nachladit. Kura, ja sem cely život u vysokych pecu stal, mi bude horko už furt. Zakrutim hlavu a povědam ji, že už stejně idu dom. Oteviram se dalši, opřu se o mokru lavku a nemožu se zbavit přemyšlani, dokonce se polohlasem povědam: Maruška? Hannes? Co fčil budu robit? Sami s děckama?

„Nic nezrobju,“ odpověda mi nečekaně Truda, kera kdovijak dluho za mnu už stoji.

„Ten Maruščin byvaly se na děvušku nechodi divat vubec,“ pravim a zas se kleknu a vytahnu pivo i pro Trudu. Sednu se a zadivam se na rybnik. Na chvilku se zleknu, že v nim je malo piv, bo teho musim vypit o trochu vic. Pivo je ale dneska silnějši, jak by do něho kdosi přilal gořalu. Zahřiva tak, že nam s Trudu nevadi na dešťu sedět.

„Ty, Johan, vezmem se k pivu velke kafejo, dyž tu sedime jak zmokle kury?“

„To je dobry napad,“ povědam Trudě, i dyž se myslim, že je to zbytečne.

Za chvilu přinaša dva kafače. Jeden se beru do ruky, je těžky tak, že ho Truda musi držet oběma rukama. Už sem se ji raz ptal, čemu vaři kafejo do takych kryglu. Pravěla mi, že musi teho kafeja vypit moc a že ju nebavi furt jakesi šalečky vařit. Temu rozumim, jak mi Hannes přinesl male pivo v konzervě, tež mě to nasmolilo.

Držime hrnky s horkym kafejem, je to možna lepši držet než pit, take teplo z teho ide. Divame se hlupo před sebe a Truda furt kafejo micha.

„Johan, sem vynervovana. I tu na našim mistě.“

Usrknu kafeja, až mi z teho zuby začaly bolet. Tak ho položim a honem se ohybam pro piva. Vytahuju radši i pro Trudu, bo ona bude michat to kafe, až z teho zhlupne. Beru ji hrnek a strkam do ruky pivo. Přemyšlam o tym, jak Truda mluvi o našim mistě. Furt žijeme na stejnym mistě, a to kdysi patřilo Němcum, to mě napada, ale zaroveň vim, že Němcem zas tak uplně nemožu byt. Sem spiš slevač než Němec. Mam furt na sobě slevačske monterky a galaty na širach. Nestojim u ohňa z vysokych pecu, ale u rybnika sedim s pivem. Pivo mi v rukach zostalo, pomyslim se a zjišťuju, že mam oblekove galaty mokre jak šlak. Take chulostive galaty. Podivam se na Trudu a vidim, že i ona ma teplaky mokre. Sedim v mokrych černych galatach, kdovi kdy se jich zase obleču. Truda furt to pivo nepije. Beru ji ho a pravim ji, že ma vypit napřed kafejo, dyž se potřebuje zahřat takym složitym zpusobem.

„Truda, vypij se i to moje, mě to kafe už smoli.“

„Johan, vrať mi to pivo! Vypiju se ho,“ pravi nečekaně Truda, bo konečně zjistila, co doopravdy pomaha.

„Jasne, Truda, posluchaj! Sme enem ďura u polskych hranic, a to se Klifě nelibilo. Mi se to tež nelibi,“ nasmolim se a zvyšim hlas. „My sme misto, ale nam to stači, nepotřebujem se zas nechat zabit v jakesi vojně nebo v něčim podobnym.“ Pokyvam hlavu a zas se shybam pro piva. Dnes to do mě teče, ale taky střizlivy sem furt. Nervy to pivo k sobě nepušťaju. „Truda,“ tak ju fajně oslovim, bo na babu je dobre občas mluvit menem, „Klifa prsty do teho strkala,“ povědam ji a zamyšlam se nad tym strašlivym problemem. „Němcu je v Polsku moc. Ni jak u nas enem paru dědin na Prajzke. Menšina se to menuje,“ podivam se na ňu a vypiju naraz celeho lahvača. Otřu se pěnu a položim ruku na jeji staru ruku. Snažim se to chvilu vydržet, s pivama v sobě to neni zas taky problem. Pousměju se, bo že ma staru ruku, mi už može byt jedno, a pravim: „Dobry je ten Ostravar, to se musi uznat. Na ja, děvucho, ludže su proti Němcum zaujati. I u nas su všeci proti nam zaujati, proto sem se na to už davno vysmolil.“

„Johan, viš, že Klifa o jakymsi německym vědomi mluvila? Že pry ho tu furt mame.“

„Sem slevač. O žadnym vědomi nevim.“ Zvednu se z lavky a zastavim se až u teho svojiho rybnika a vybuchnu: „Kdo ju zabil!“ otočim se k Trudě, kera se furt otira mokre oči, a dyž vidi, že se na ňu divam, zakryje se ty svoje oči zedřenyma rukama a přes prsty mi pověda: „Klifa s tym do politiky šla a bylo.“

„Truda, my se bojime, ale v Polsku to bylo dycky inači. Ti se neboja.“

„Ti ni,“ doda, jak by se z te svoji hruzy chtěla dostat. Otře se oči a diva se na mě zas až moc tvrdě. To baby umja. Truda se mě zopta: „Ale moc temu nerozumim, jak to s tym je?“

„Nijak to neni. Poď, idem spat,“ pravim a beru pro každeho jedno. Truda se hned lehne do lužka a necha otevřene dveři. Tuš se obleču pyžamove monterky, a než se lehnu na kuchyňsky divan, nahlidnu do ložnice.

„Truda, idu se lehnut, sem zbity, jak bych cely den u peca stal.“

„Johan, vyspime se z teho. A zitra zavez Elišku do školky a Marušku do roboty, ona eště služebni auto nema. Přideš aspoň na ine myšlenky.“

„To je dobry napad. A až se vratim, budem spolu cely den a ty zas zitra přespiš u mě,“ povědam susedce a tež se davam ty svoje zedřene ruky na oči a pro sebe se zašeptam:

Jušiš!

▲

Evropu spojuje vertikála. Kolem ní leží evropské státy. Mnozí občané mají obavu, že se ve federaci budou cítit nekomfortně, ale pro voliče Ligy Slezska je federace evropských států příležitostí. Unie přijala svou vlastní ústavu a je rozhodnuto. Evropskému lidu by přece neměly vadit nové státy, jako jsou Katalánsko či Bavorsko. Jsou pozměněny ústavy všech států Evropské unie, také ústava Polska. Díky poslednímu politickému vývoji má Slezsko opět možnost vrátit se na mapu Evropy. Politické rozhodnutí padlo a žádný stát již není svrchovaný. Jednotnost a centralismus jsou naším vítězstvím.

Toho večera Klifa pronášela svůj vítězný, ale zároveň poslední projev. Nemohla zapomenout na skutečnost, že její život je ohrožen. Během své řeči přemýšlela, jak se co nejrychleji dostat k milenci. Líbilo se jí, jak se nakláněl v kanceláři nad modelem lanovky a hovořil o ostravském projektu. Politici žili volbami, ale Klifa byla ochromená hrůzou. Byla sice pořád zamilovaná tak, jak si vždy přála, ale dnes všeho litovala. Přesto z ní teď vyzařovala síla. Sebejistě žasla nad svou řečí a zároveň věděla, že takový projev už nikdy nezopakuje.

Klifa se vstupem do politiky změnila. Mladistvý vzhled časem dozrál v eleganci, která jí dodávala důstojnost, bledá pleť vyzařovala něco závažného. Nikdy nenosila obligátní kostýmky jako ostatní ženy ve vysokém postavení. Vždy se posmívala Marušce, když ji v některém viděla. Oblíbila si strohé šaty šité na míru, nevypadala jen seriózně, bylo v ní i něco krásného. Kupodivu v nich nepůsobila přísně. Strohost ji obnažovala do cudné vyzývavosti, kterou si dokázala získat nejen muže, ale i davy voličů. Klifa cítila svůj konec na dosah a nad zánikem se vznášelo absurdní vítězství. Svou neodolatelnou silou vyvolávala v lidech touhu po změně, od Opole až někam za hranice do české části Slezska. Přesvědčení, že je schopná získat na svou stranu davy, jí dokázalo ospravedlnit i to, co se stalo před několika dny. Zároveň ji mučilo, co bude s manželem a s jejich malou dcerou. Během projevu dokonce pocítila náklonnost k Hannesově matce i k tomu jejímu sousedovi. Vystrašenost Čechů s německým občanstvím a odlišný názor na národní identitu jí najednou připadaly logické. Klifa se zhluboka nadechla a představila si, jak se její vítězná řeč šíří po celé zemi. Stovky kilometrů od Opole až kamsi k Ostravě, až k rybníčku pana Johana. Opovážlivá drzost postavit se proti politické přesile byla sice korunována úspěchem, ale přivedla ji do závažné situace. Nechtěla se vzdát, věřila, že pro novou zemi, kterou svou řečí zrovna utvářela, má možná smysl i zemřít.

Vyděšená média uveřejnila, že Liga Slezska dosáhla sedmnácti procent hlasů. A Klifa Lass jako její předsedkyně a kandidátka německé menšiny porazila liberály a přiblížila se na dosah konzervativcům. V Polsku došlo k naprosto nevídané situaci, konzervativci budou pravděpodobně muset novou stranu přizvat do vlády. Mnoho lidí si myslí, že Liga Slezska není jen ultrapravicovou stranou, ale že se jedná také o jakousi obdobu italské strany s podobným názvem. Klifa měla na nejrůznějších kontroverzích založenou svou kampaň. Dokázala ostří kontroverze žensky zaoblit, aby byla přitažlivá i pro středové voliče. Strana nepopírala lidská práva, usilovala paradoxně o práva pro všechny. I pro nepřátele práv. V jejím pojetí se extremismus nejevil agresivně a už vůbec ne jako protipól k demokracii, o jejíž křehkosti se po nedávných bouřlivých politických i ekonomických krizích diskutovalo napříč celým světem. Právě tyto paradoxy ji vynášely na výsluní. Klifa se stala obávanou a respektovanou političkou, která chtěla demokratický stát, ale uspořádaný jinak. Chtěla pro Slezsko minimálně fiskální autonomii, a to vše v rámci nově se ustavující Evropské federace. Nepřipadala si jako radikálka, domnívala se, že má jen vytříbenější liberální názory než politici z konkurenčních stran. Že je prostě dál než běžní demokraté.

Liga Slezska slavila úspěch, ale Klifa odcházela do zákulisí s obavami. Doufala, že se jí podaří ze závažné situace dostat, že se rozhodla dobře. Také věřila, že je její vlivný milenec stále na její straně a že ji zachrání, i když ji už napadlo, jestli za vším nestojí právě on. Přece nedovolí, aby se jí stalo něco zlého! Ráda překračovala hranice, a proto se také zamilovala do mocenských struktur, do nichž ji její milenec postupně zatáhl. Dnes už věděla, že udělala chybu.

Utekla ze sevření novinářů a nadšených straníků a spěchala za ním. Ještě před večerní volební oslavou se setkali. Hned za dveřmi jeho domu se objímali. Mířila k ložnici a přitom si znovu zálibně prohlížela jeho byt — jako by ho někdo odlil z jednoho materiálu, z nějaké vzácné a neznámé látky. Přitom byl navržen bez přehnaného luxusu. Klifa mnohokrát přemýšlela, čím je právě tento byt tak výjimečný. Jeho život se odrážel především tady. Jen ve svém domě byl zcela otevřený a neskrývaně upřímný. Někdy měla pocit, že dům je celý prolezlý jeho úspěchy. Také jejich společné politické vítězství doplňovalo jeho osobnost a všemu dodávalo nový rozměr.

Držel ji za ruku a vedl do ložnice. Nedíval se jí do očí, jen k ní pomalu promlouval: „Hanging Construktion má problémy. Nechal jsem přestěhovat sídlo do Mnichova. Postupně tam převedeme všechny aktivity a zrušíme i opolskou pobočku. Do té doby, než zjistíme, co se stalo. Kdo to sakra sebral! Aspoň tak se pokusíme oddělit od ostravské investiční firmy, od toho Macha, od toho jeho nátlaku. Hannes s tím souhlasil a večer odlétá do Mnichova. V noci budeme mít na všechno klid a pokusíme se tě z toho dostat.“ Po chvíli pokračoval. „Ty peníze ovšem zmizely z tvého sejfu a osobně ses zaručila, že nenastanou komplikace,“ řekl vyčítavě, ale Klifa byla tak unavená, že nedokázala odpovědět.

„Nemohl to ukrást jen tak někdo. Nepoškodili ani zámek! Musela to udělat kontrarozvědka, ale o tom bych přece něco věděl. Co Hannes? Jako technický ředitel Hangingu by to mohl udělat. Třeba mu začalo vadit, že jsme milenci. Přiženil se mezi nás, nic o něm nevíme. V každém případě ty peníze budou chtít především po tobě. Lítáme v tom ovšem všichni. Pokud to udělaly zpravodajské služby, tak se to brzy dozvíme.“

Klifa neodpovídala a Piotr se také odmlčel. Chytil ji za ruku a ona se nechala vést. Zavřela oči a vybavila si své smutné dětství. Spatřila roky ústrků a nekonečnou touhu dostat se co nejrychleji z dětského domova. Její rodiče byli Němci, a to ji nakonec zachránilo. Když se na střední škole dověděla, že je polská Němka, začala se učit německy a rozhodla se, že ji bude ovládat stejně, jako by ji učili od mala rodiče, kdyby tak brzy nezemřeli.

Po rychlém sexu následovalo úmorné ticho. Klifa ležela vedle mužského těla s děsem v očích. Po chvíli odešla do koupelny. Jeho chlad ji doprovázel a ubíjel v ní poslední zbytky naděje. Možná právě podobné paradoxy přitahují voliče, řekla si pod proudem vody. Když se rozehřála, překřížila nohy, jako by si tím chtěla zachránit život. Cítila v sobě muže a děsivou samozřejmost. Ještě zbývá čas. Stále mají před sebou večer.

Rozhodne se až v noci.

▲

Hannes to nezvládal. Musel vařit krupici, a přišel tak o značnou část vysílání. Jen s údivem poslouchal komentáře:

Volební večer přinesl obrovské překvapení. Objevují se první čísla. Liga Slezska získává přes sedmnáct procent. Proč ji lidé volili? Kvůli Slezsku? Volby vždy doprovází vzrušení, atraktivní pocit, že člověk prožívá historický okamžik, ale tyto výsledky jsou opravdu velmi překvapivé. Skutečným vítězem je Liga, bez které nikdo nebude moci sestavit vládu.

Když konečně usedl s Ankou k televizi, překvapeně sledoval Klifin úspěch. Její revoluční elán se přeměnil v nesmlouvavou suverénní řeč. Hannes poslouchal svou ženu, ale zažíval nepříjemný pocit. Prohlížel si Klifin nový výraz ve tváři a spatřil v něm strach. Občas pomohl Ance s jídlem a čekal na chůvu. Chystal si oblek a přitom si říkal, že až Klifu uvidí, pohlédne jí znovu do tváře. Paní na hlídání přišla o něco dříve, a tak se rozhodl jít pěšky kolem řeky.

Chvíli stál na lávce nad Odrou a díval se do vody. Přešel na protější břeh. Zapadající slunce osvětlovalo moderní sídlo Ligy Slezska. Hannes vstoupil dovnitř. Procházel se kolem prosklených stěn, opět pozoroval Odru, než spatřil Piotra Dietricha, svého kolegu a místoředitele Hanging Construktion. Piotr byl právník a profesor technických věd. Vedle získaných titulů a značného majetku byl vynikající stratég. Hannes se v jeho blízkosti cítil významně. Přijal jeho hru a říkal si, že ho bude respektovat, protože stejně nic jiného dělat nemůže. Dokonce si někdy připadal tak trochu jako on. Věděl, že je to absurdní, ale přesto něco takového pociťoval.

Neváhal ho pozdravit, i když Piotr rozmlouval s majitelem investičního holdingu, který financoval výstavbu ostravského projektu. Pobočka holdingu sídlila ve vítkovickém areálu a Hannes se s tímto vlivným, ale nepříjemným mužem už také setkal. Díky Piotrovi se Hanging neskutečně rozmáhal a výstavba ostravské lanovky by nebyla bez jeho vlivu vůbec možná. Projekt vyžadoval vášeň a ochotu finančně riskovat, a to vše Piotr splňoval. Také strana by nebyla bez jeho peněz a známostí úspěšná. Hannese napadlo, zda by to nebylo lepší, ale rychle tu myšlenku zahnal.

Piotr se choval v přítomnosti majitele investičního holdingu Pavla Macha nervózněji než obvykle. Hannes se pozdravil s oběma muži a po chvilce zaznamenal, že je sleduje Klifa. Postávala v hloučku nejbližších spolustraníků a diskrétně něco šeptala místropředsedkyni strany Alicji Berg. Ta k nim okamžitě přišla a pozvala je i s majitelem holdingu k předsednickému stolu.

Hannes si chvíli povídal s Alicjí, ale dnes na ni neměl náladu, na veřejnosti se k sobě vždy chovali odtažitě. Zkoumavě si prohlížel Klifin obličej. Nedokázal v něm objevit nic záporného, strach, který zahlédl na televizní obrazovce, se z její tváře vytratil. Hannes se zadíval dál před sebe a spatřil svou podobu na skleněných stěnách budovy. Obrys jeho tváře v něm vyvolával dojem jakési znepokojivé úspěšnosti. Hannes netrpělivě poslouchal zdvořilostní fráze, protože se chtěl se svou ženou rozloučit někde stranou, ale Klifa jen pokrčila rameny a diskrétním gestem mu naznačila, že se musí věnovat neodbytnému majiteli holdingu. Chvíli se na sebe dívali a pak se rychle rozloučili. Hannes vyšel před budovu, kde na něj čekal taxík. Ještě přes prosklenou fasádu viděl, jak Klifa přistoupila k Machovi, jak ho obklopila svou osobností, a pak zamířili do zákulisí. Klifa ho odváděla z centra pozornosti, zatímco Hannes sledoval z taxíku naposled její chůzi. V tu chvíli Machovi opovážlivě sdělovala, že finance, které získali pro Hanging Construktion, už nemá a že nemohla provést další finanční kroky.

„Peníze jste na dané účty nezaslala, tak jak jsme se dohodli. Porušila jste podmínky obchodu a vystavila nás nebezpečí.“

„Už jsem vám to řekla, situaci řešíme, dejte nám čas. Jsme v obtížné situaci. Nevíme, co se stalo, a za těchto okolností nemůžeme peníze na vaše účty zasílat. Musíme počkat. Někdo nás udal! Peníze pošleme, ale až po kontrole. To, co vám říkám, neví zatím nikdo, jen vy a já.“

„Máte poslední možnost situaci napravit. Peníze potřebujeme hned a za této situace všechny najednou! Nehodlám čekat!“ Mach se odmlčel. „Budeme muset převzít vaši firmu, provést audit a opatření, aby se to neopakovalo.“

„To nikdy nedovolím!“ Klifa se na něj upřeně zadívala, on ale bez rozloučení odešel. Zhluboka se nadechla a vyšla do společenského sálu. Přes prosklení se snažila zahlédnout Hannese, ten už ale dávno odjel.

▲

Tak sem se z teho vyspal a rano vzal Marušku do roboty, všecko tak, jak mi večer Truda poradila. Maruška musela prodat auto. Neměla tolik peniz na nove i na spraveny byt pod střechu. Vyjedu volkswagenem s Marušku i s malu Elišku do školky a potym do Vitkovic. Truda rano spala jak zabita, tolik piv ona normalně nevypije. No, vyspat se člověk musi.

Jedu tym svojim autem, sam sem se ho přivez z Německa. Elišku sme dali do školky, a aby řeč nestala, povědam, jak sem se volkswagena z Německa přivez: „Přijedeš k Berlinu a za starym letištěm je panelova cesta k hangarum a naproti nim sam autobazar. A sam Arab, oni ty auta tam prodavaju. Tisice aut. I pohřebak. Papiry sem se tež zařidil sam,“ vykladam tak možna až moc hrdě, bo na uřadach sem měl s vyřizovanim problemy, a už projižďame Vitkovicama.

„K pecam vede nova cesta?“ měnim tema, bo sem se vzpomněl na stary přijezd. „Staru cestu kdysi zakryval v jednym kuse kuř,“ zamyslim se. „Byly to vybuchy pary, take atrakce.“

„Továrny se brzy promění v atrakce a lanovka tomu ještě pomůže,“ odpověda mi pohotově Maruška.

„Vybuchy byly strašidelne, kura,“ řeknu nepřitomně, bo se vybavim smrťak Trudina chlopa.

„To si dovedu představit. Jsou to přece jenom temná místa,“ pravi mi Maruška, podiva se na mě a ja v ni furt vidim svoju malu Marušku. Furt to tu je, čuju to na sto honu. Sem ale rad, že mě Maruška zas po tych rokach do Vitkovic vzala na prohlidku. Až vystupja ty strašidla mezi tyma nosnikama a trubkama, tak se budu všeci eště divit. Ale možna su už urobeni jak ja? Maruška potym bude moct v klidu robit projekty, prohližat každu trubku, každy kusek železa, každy nyt. Oni vypadaju jak plameny s červenyma očama. Su tu furt! Vypadaju jak hrad ze šrotu, hrad z rozžhavene kry, na keru Titanik najel. Ty hruzy, ta těžka robota. Tu se musi chodit v brněni. To vi každy slevač. Da se na něco takeho chodit divat? Na nas se divat, bo my tu furt jaksi sme? A fčil je s nama i moja Maruška.

Dyť baby byly tež haviři, řeknu se a představim se Trudiny ruky. Ty maju trhliny větši, než mam ja. Možna by je měla Truda čimsi mazat, jakusi vazelinu. Baby zvladuju i těžku robotu, nebezpečnu jak šlak, i Klifa měla nebezpečnu robotu. Oni tu s Hannesem často jezdili, jak sem pochopil, penize domluvat na tu jejich lanovku. Na Landeku se stavovali posledni dobu malo, a pokud, tak enem na chvilu. Nikdy mě tu nevzali, to Maruška byla dycky inači, taka skromnějši. Je to moja děvuška. Přemyšlam a divam se na projekt arealu, ktery mi Maruška ukazuje. Budova uprav starych kupeli. Tam zas jakasi galeryja. Kura, to je napad! Maruška naštěsti už schovava svoje nakresky a prochadza se mnu kolem rozpadleho schodišťa, potym idem kolem cedule: NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN! Cedule zostaly. Kolik ludži tu pod nima umřelo? A ti, co přežili, zdravi se zničili. Da se to tak lehko, zdravi tu nechat, pomyslim se a vzpomenu se na Trudu, ktera skončila v třidirně uhla s furt černyma rukama. Na chvilu zavřu oči a nechce se mi věřit, že sem po tych rokach zpatky.

Idem k vytahu a vyjižďame na pec. Z te pece se ide k te lanovce, ale eště to je uzavřene. Take starožitne mi ta stanica lanovky připada. Jak by tu stala dycky. Stojim v te vyšce a rozhližam se na ty naše železne hrady. Divam se na zalesněne haldy a mezi nima na opuštěne tovarny. Aglomeraca je roztřiskana! Všude šrot a jak v dětske stavebnici to tu vypada. V obrovskym legu, co se s nim furt Eliška hraje. Sme v tych rezavych trubach zavřeni jak v jakesi hračce. Budem tu jezdit lanovku hrat se jak jakesi male děcka.

„Dnes se tu pořádají i koncerty a výstavy,“ odpověda mi s tym svojim usměvem.

„Kura, to neni možne?“ zapochybuju, ale potym mě napadne, že dyž to utrpeni urobi svoju robotu, přijde zabava. Posledni odstavka neni konec, ale take spraveni roboty v zabavu. Novy program se temu kdysi povědalo. Pro mě to ale žadna zabava nemože nikdy byt. Nic se tu neztratilo, enem se to přerabja na cosik noveho. Možna i Klifa chtěla cosik přerobit, co se přerobit da dost těžko.

Vuzky s vapencem, s rudu, aglomeratem se zastavily, ale šrot zostal. Šrot dycky zostava jak jakasi oběť. Jak naša Klifa. Divam se kolem a naraz zahlidnu pruvodce pro zvědave navštěvniky. Vyhaslo to tu! Ale bez tovaren by Ostrava už nebyla Ostravu. Je dobre, že to spravuju a lanovku stavjaju? ptam se sam sebe a rozhližam se z vysoke pece na jakusi rozhlednu. I kafe se pry v te rozhledně možu dat.

Na vysoku roštovu kabinu te moji stare pece vylezla skupina ludži s ukřičenym pruvodcem. Keremusi se zrobilo zle a bledy jak stěna schadza po roštovych schodach. Vždycky se da slezt kusek dolu. Nechat všecko při staremu, to mohla i Klifa zrobit, ale ona to při staremu nechat nechtěla, řeknu se a rozhližam se z vyhlidky, z kere ma vyjižďat Hannesova lanovka až k nam na Landek.

Dole idem dovnitř peca a na jejim dnu vidim, jak do ni nahazali penize. Penize tam hazaju jak do jakesi studně, zasměju se a zda se mi, že muj rybnik je tež taka vyhasnuta pec, do kere hažu piva. A naraz kdosi z dalky vola: „Máte dotazy?“ Za moment vidime s Marušku skupinu s mladym pruvodcem. Oni se idu na mě podivat. Honem pryč, řeknu Marušce a utikame, bo ona stejně musi zostat v robotě. Dom přijede už svojim služebnim autem. Maruška se vraca z roboty až večer, pomyslim se a nasedam do volkswagena. Už v autě vim, že se ji zas tak moc v životě nezměnilo. Ale nakonec se musi řeknut, že je u mě doma přeci enem spokojenějši.

Zaparkuju před chalupu a valim k rybniku. Hned se paru piv vytahnu a sedam do křesla. Trudu necham byt, potřebuju se od ni odpočnut. A to se mi daři, bo po druhym pivu spokojeně v tym křesle usinam.

Jušiš!

▲

Musel sem spat skoro cely den, bo mě v křesle budi Eliška. To už je večer? zoptam se a Eliška se fajně zasměje a furt tak dětsky opakuje: Jojo! Jojo! Dědo! Jojo! Tak vytahnu z ledničky večeřu a ohřeju to te děvušce a tak po oku sleduju Marušku, jak se v moji kupelce cosik na sebe maže. Maruška ma otevřene dveři a diva se na nas přes zrcadlo.

„Ona to furt drušči,“ řeknu nervozně a Maruška vyhlidne z kupelky, chvilu se diva na mě a potym rychle ide k Elišce. Bere ji z ruky kolač a položi ho na taliř.

„Miláčku, musíš jíst nad talířkem! Kdo to má po tobě uklízet?“ pověda a pohladi ju po vlasach a zas ide zpatky do kupelky. Tak se řeknu, že Maruška vlastně ve svojim bytě moc nebydli. Dokonce se i kremy ku mně přinesla.

„Čim se to furt tytleš?“ zoptam se ji tak opatrně.

„Mary Kay,“ odpověda bez zavahani.

„To musi byt drahe.“

„Ale vydrží to,“ řekne mi zas pohotově a sleduje v zrcadle, jak na mě skoči Eliška a celeho mě obejme.

„Helé, dědo, dej mi eště,“ řekne to dluze počesky, ale to eště pravi už fajně prajzky, bo tež chce byt trochu Prajzačka. Maruška se temu v kupelce zasměje, odloži na vanu kremy a ide zas pohladit tu našu děvušku.

„Ty pražská Prajzačko! Na noc se tak hodně nejí. Řekni dědovi dobrou!“

Tuš se temu chvilu smějem a Maruška s malu odchadza po schodach se lehnut a ja se zas sednu do křesla. Divam se z okna a vidim fajne slunko, take slunko rozpadle, napadlo mě. Bez te centralizace, tak to napisali v jednym ze starych čisel Zenova zahrada. Tak se divam na slunko bez centralizace, jak se schovava za skalu, a představim se stare zrezavěle Vitkovice. Tež su už bez slunka. Bez centralizace. Ale tovarny, to je to nejlepši, co Ostrava ma. To, že jich chtěli zburat, bylo možna spravne, ale v ine době, dneska to zburat by byla katastrofa jak šlak. Nikdo by už to neuměl tak postavit, tak jak Klifa už neuměla stare Šlezien znova postavit.

Sedim s ovladačem v ruce a pušťam se televizu. Davaju jakysi dokument o pyramidach. Že pry indiani z nich robja tež take atrakce, bo atrakce robja penize. To mi vysvětlovala Maruška, že to fčil po ni budu chcet, aby z tovaren atrakcu zrobila, aby tam tu lanovku fajně napasovala. Eště štěsti, že se može z roboty vracat dom a odpočnut se u mě. Zaparkuje před domkem a ja už mam pro ňu připravene jidlo, kere Truda uvařila. Atrakce? Taku hroznu atrakcu zrobila enem Klifa, vyhrala volby a nechala se zabit.

Tuš tak sedim a přemyšlam. S babu sem už nespal, ani nepamatuju. Taka baba přinaša cosik moc fajneho, ale mi přinesla Marušku a potym hned umřela. A Maruška zas hned do Prahy odešla. Fčil mam Trudu, ale i svoju Marušku s malu Elišku a Hannesa s malu Anku k temu. To je cela moja rodina. Patřila do ni i Klifa, ale to je uplně inači připad. Vubec nevim, co se mam o tym jejim koncu myslet. Ani o jejim začatku.

Kura, ja se na ty pyramidy nemožu divat. Co se da robit, zas televizu přepinam na enhael. To je nejlepši stanica. Tak se divam na zamořsky hokejovy zapas a naraz na všecko zapominam, bo ten rusky hokejista je šikovny jak šlak. Zrovna fčilek všecky fajně okličkoval a už chtěl střilat do prazdne branky, ale on ukliznul. On se majtnul! A tak je to i v životě, člověk většinu kajsik uklizne. Ale ja sem optimista. Ja se dycky myslim, že je čas aspoň na jeden utok, možna taky neviditelny obranny utok. Dycky je čas na posledni utok. To sem zvědavy, estli nam kdo povi, co se s Klifu stalo. Ale mam taky pocit, že to tak trochu vime, co se ji stalo, tak jak to pišu v Zenove zahradě, tak enem symbolicky to vime.

Jušiš!

▲

Konečně noc. Klifa si vzpomněla na zrychlené pohyby, když ji doprovázel ke dveřím ložnice. Slunce už dávno zapadlo mezi domy. Události měly rychlý spád a ona se teprve učila jednat pod nečekaným tlakem. Dokonce začala podezřívat Piotra. Co když chtěl právě on ty peníze proti ní použít? Připadalo jí to nejlogičtější a začala být na sebe naštvaná, že se spojila právě s tímto mužem.

Pokoušela se najít okamžik, kdy udělala chybu. Vybavovala si, jak se po studiích nechala zaměstnat ve významné firmě a jak poznala i ředitele společnosti, Piotra Dietricha. Tehdy se odehrál ten osudový okamžik. Klifa jej zaujala svým původem i jako předsedkyně v té době neznámé politické strany. Proniknout do nacionalistického podsvětí připadalo Piotrovi už tehdy užitečné a začal jí pomáhat. Když se seznámila s Hannesem, který v té době pracoval pro německou lanovkovou firmu, rozhodla se začít podnikat v oboru, kterému Hannes rozuměl. Založila firmu a provdala se za něj. Hanging Construktion byl především jejím podnikatelským projektem, ale bez Piotrových kontaktů se zpočátku neobešla. Piotrovi se firma líbila. Měla sídlo v jeho rodném městě a on ucítil příležitost spojit své aktivity s nadějnou politickou stranou Liga Slezska. Stal se místoředitelem firmy, Klifa její majitelkou a Hannes technickým ředitelem. Projekt ostravské lanové dráhy měl být symbolem propojování nových regionálních celků. Piotr snil o velkém projektu a zamýšlel rozšířit lanovou dráhu také na polskou stranu.

Po čase začal s Klifou spát a v tu chvíli nastal problém. Piotr si dokázal zachovat odstup, ale Klifa se do něj zamilovala. Nechávala se vtahovat do stále riskantnějších transakcí, přitom věděla, čeho je její milenec schopen. Nakonec před ním musela firmu chránit a obávala se také jeho stále sílícího zákulisního vlivu ve straně. Útočit na jeho city bylo zcela zbytečné. Žádnou citovou blízkost prožívat nechtěl. Piotr ji svou emoční nedobytností ovšem stále více přitahoval. Zpočátku se podvolila fyzicky, časem začalo jít o emoční pouto. Klifa ztratila nad situací kontrolu, jenom v záblescích se dokázala vrátit do reality, ale raději před ní zavírala oči. Když se v posledních dnech probouzela strachem o svůj život, šla se vždy podívat na spící Anku. Kdyby se Hannes více angažoval, říkala si, bylo by to možná všechno jiné, ale přiklonit se k sílící straně znamenalo pro Hannese něco ostudného, možná i kolaborantského, a tak se stáhl do pozadí. A to Klifu od manžela vzdálilo ještě víc.

Liga se stala její druhou rodinou. Strana přitom nebyla vůbec jednotná, ve svých počátcích se jednalo spíše o aktivistické hnutí, které se dělilo na řadu frakcí. Všechno se změnilo příchodem Piotra. To on jí pomohl stranu sjednotit a politika jí nakonec poskytla to, co jí milenec nechtěl dát. Nové silné emoce. Piotr bral Klifu jen jako součást mocenské hry ve svém milovaném Opoli. Název metropole Horního Slezska původně znamenal něco jako německá župa, prostě společnost malého rozsahu, a Piotr Opole vnímal jako své malé království. Cítil se ve městě doma. Podařilo se mu dokonce odkoupit rodinný dům na ulici Robotnicze, na takzvaném Grüner Weg. Dům, který kdysi jeho rodiče neuváženě prodali. Byli rovněž etničtí Němci a brzy se odstěhovali do Mnichova. V tom byl jeho osud podobný osudu Klifinu.

Piotrovy nové aktivity daly další rozměr jeho kontaktům s polskými zpravodajskými službami. Zajišťoval polské straně kontrolu nad situací a měl být zárukou, že se separatistická strana nebude dál radikalizovat. Klifa s tím napřed souhlasila, ale teď věděla, že udělala chybu. Piotr sice většinu času trávil v Mnichově, ale pokud mohl, zůstával v Polsku. Zatímco Hannes se cítil v Opoli pořád jako cizinec, Piotr svým pragmatickým vlastenectvím Klifu zcela okouzlil. Už jenom to, jak dokázal využít krizi národních států a pozvednout stranu na politický vrchol a přitom být dostatečně korektní. Společně se jim dařilo získávat pozornost voličů, kteří se nikdy neodvážili otevřeně mluvit o své identitě, protože to ani neuměli. Podobně jako Hannesova matka s Johanem, kteří ani nikdy nechtěli, aby za ně někdo hovořil.

Prvotní plán rozšířit slezskou autonomii také na českou stranu se Klifě uskutečnit nepodařilo. Přisuzovala to české povaze, kterou stále více poznávala v Hannesovi. Piotr o to víc v jejích očích vítězil, a to nejen proto, že zajišťoval nezbytnou podporu zpravodajských služeb. Nově vznikající Evropská federace začala opět klást zesílený důraz na regiony a potlačování národních států. Liga se tak mohla stát autentickou evropskou stranou podporovanou evropskými elitami za tichého souhlasu polské strany. Začala využívat nejnovějších forem marketingu a navázala na úspěchy evropských nacionalistických stran, ale jinak. Bez dohody s tajnými službami by to nešlo, a to zajišťoval Piotr.

Co když byl právě on přinucen naší straně ublížit, říkala si Klifa a nevěděla jak dál. Co když za vším stojí Alicja, kterou Piotr přivedl do strany a zajistil jí významné postavení? Klifa si prohlížela v novinách titulky se svým jménem. Snažila se z nich vyčíst, jak se zachránit, ale v tisku nalezla jen stejnou bezradnost, jakou měla sama v sobě. Liga je docela zvláštní, psala překvapená média, druhé místo nikdo nečekal. Jednání o koalici budou obtížná. Každopádně po volebních výsledcích dojde k velkému pohybu a zasáhne to každého Poláka!

▲

Alicja řekla pár slov novinářům a odjela ze sídla strany do svého bytu. Věděla, že skutečná bitva nastane teprve nyní. Měla jasný plán, jak bude postupovat, přesto cítila, že něco přehlédla. Vybavila si všechny případy, které u zpravodajské služby řešila, různé variace příběhů, v nichž bývá tak často ukryto řešení těch nejpalčivějších problémů. Na začátku bývá vždy velký omyl a pak se situace vyhrotí a třeba někdo zemře. Když si vybavila Klifu, objevil se jí před očima Hannes. Představila si, jak to bylo krásné se s ním milovat. Ženské mužům občas přinášejí smůlu a Klifa je jedna z nich, pomyslela si a napila se kávy, kterou si ráno zapomněla vypít a nechala ji na své nové kuchyňské lince. Její byt byl na mladou ženu, která žije sama, chladný. I když byl navržen bytovou architektkou, kterou jí doporučil Piotr, za několik měsíců jej Alicja změnila do běžného průměru. Novou sedačku prodala a vrátila do obývacího pokoje svůj starý sedací nábytek. Neměl žádnou hodnotu, ale Alicji připomínal domov, který se jí nedařilo vybudovat.

Kritizuju Klifu a přitom si sama nevěřím, pomyslela si, když popíjela vestoje kávu. Navíc mě Hannes nemiluje. Ale muž přece nemusí milovat, měl by být jen mužný a jeho mužnost by mu nikdo neměl brát. Láska patří ženě. A Klifa vše dokázala jen díky Piotrovi. Je lídrem na můj úkor. Jak se jí to mohlo podařit? Jsem mocnější a zastávám vysokou pozici, mám daleko větší možnosti než ona. A navíc miluju Hannese! Těm lanovkám rozumí jenom on. Že je ženatý? Svět je přece plný ženatých mužů.

Alicja si otřela oči a začala se připravovat na schůzku s Piotrem. Byla nervózní. Rozhodla se převléknout ze společenských šatů. Přerušovaně odskakovala k hrnku s kávou a přitom se rychle oblékala do úzkých džín. Měla pocit, jako by její stehna sevřely Hannesovy dlaně.

▲

Piotr odešel ze sekretariátu, jak nejdřív to šlo. Kamerám se dokonale vyhýbal a pracoval vždy z ústraní. Doma si vlezl pod sprchu a usmíval se. Měl radost z volebního úspěchu a smích navíc považoval za vrcholnou emoci. Jeho úsměv dokázal zahrnout celé spektrum prožitků, od radosti až po utrpení. Piotr ve svém vnitřním smíchu vylétl na širou oblohu úspěchu. Jen to musím vyřídit s Klifou, řekl si a promnul si pod proudem vody ruce. K něčemu na politickém poli přece jen došlo, budeme mít velkou moc. Klifa ovšem nemá žádnou zkušenost s vládnutím, a to ani na lokální úrovni. Nezvládne to. Navíc ji vydírají takoví lidi! Piotrovi pomalu mizel úsměv ze rtů. Znovu marně přemýšlel, kdo mohl peníze z Klifina sejfu ukrást… To přece mohly udělat jen zpravodajské služby. Ale i tak je to téměř nemožné! Vyčítal si, že se mu nepodařilo převzít dostatečnou kontrolu nad všemi finančními toky, i těmi stínovými.

Kdyby to udělala Klifa, tak jaký by měla důvod? Pomohl jí k tomu Mach? Bez něčí pomoci by to Klifa nezvládla. Liga je příliš silná, a tohle je vhodná příležitost ji výrazně oslabit. Ale proč se nedomluvili se mnou, vždyť pro ně pracuju. Piotrovy pochybnosti sílily. Částka dvou milionů eur v hotovosti je dostatečně vysoká na to, aby nás všechny zavřeli, navíc Mach své peníze chce okamžitě zpátky, když mu Klifa oznámila, že jí je někdo ukradl. Vytáhnu je ze svých fondů a předám mu je, ale nebude to past? Manipulovat se se dvěma miliony eur v hotovosti dnes není vůbec jednoduché. Proč je chce sakra zpátky zrovna teď, vždyť to pro něj zas tak moc neznamená. Proč nepočká, až se politická situace uklidní? Peníze mu budeme čistit přece tak jako tak, akorát se to zpomalí, to se přece v obchodě stává! Kdo mu prozradil, že se peníze ztratily? Piotr zavře oči a představí si Macha, jak se ho na to ptal. Jen sebevědomě mlčel a řekl nějakou arogantní pitomost.

Piotrův finanční boj s investiční firmou v čele s Pavlem Machem byl vždy neúspěšný a mít Klifu zcela pod kontrolou se mu také nepodařilo. Ve sprše přemýšlel, proč se do těchto bojů vůbec pouštěl, proč se s Machem hned nedomluvil, ale nedokázal si na svou otázku odpovědět. A přitom provedl s takovým konkurentem transakci s penězi v hotovosti. Dohoda byla jasná. Mach poskytne Lize Slezska dva miliony eur v hotovosti na volební kampaň a Hanging Construktion mu peníze vrátí jako odměny za práci na projektu ostravské lanovky. Podobný obchod se měl v případě úspěchu opakovat. Jak to, že si nevšiml, že hrozí takové nebezpečí? Nechali se jeho spojenci uplatit nebo na ně zatlačily zpravodajské služby? O tom by přece měl něco vědět. Vstoupil do hry nový silný hráč?

Nadešla doba se dohodnout a Piotr už věděl, že za cenu proměny strany. To zpravodajské služby uklidní. Musejí o tom přece vědět. A určitě je do toho zatažena opozice… Napřed je třeba uklidnit rozdělenou zemi. Dohodnout se a spojit bude možné jen za cenu změny symbolu naší strany. Vše pak bude odolné, pevné a s přijatelnějšími politickými prvky. Klifa představovala revoluční podobu a ta prosazením strany skončila. Realita se uspořádá podle nových pravidel a Piotr se rozhodl, že učiní první kroky, až zjistí, co se skutečně stalo a s kým má vlastně jednat. Že by se nás zpravodajské služby pokusily zničit i navzdory volebnímu úspěchu a popularitě? Nebo právě proto? Tradiční regiony přece získávají ohromný význam všude v Evropě.

Piotr vylezl ze sprchy a sedl si pod obraz starý víc než tři sta let. Lhostejně se na něj podíval a uvědomil si, že už to podmanivé vzrušení z dávné malby nepociťuje. Sklenička s koňakem byla pro něj stejným předmětem jako tento neuvěřitelně drahý obraz. Přesto ho stále něčím naplňoval. Pomáhal mu stejně jako moc jeho obchodní skupiny, která vznikla z dokonalého zevšednění starých obsahů. Nemá název, ale činnost jejich stále obměňovaných členů pokračuje dál. Třeba mě budou chtít také vyměnit za někoho jiného? Rozhodně se nebudou chtít smířit se ztrátou nějakých financí, už jenom z principu. V tuhle chvíli je dost těžké říct, co je možné, pomyslel si a napil se koňaku. Piotr chtěl na chvíli přestat přemýšlet, ale nedařilo se mu to. Přešel nervózně do vedlejšího pokoje a zatemnil okno, za kterým spala tichá ulica Robotnicza. Vrátil se do pokoje a plný soustředění čekal ve svém oblíbeném křesle na Alicji.

▲

„Mamky mají přednost!“ napomene mě Eliška, dyž se rano nabiram jidlo. Sladku kašu nam všeckym Truda zrobila. Nevim, co ju to napadlo zrobit ju i pro mě. Tak sem z teho překvapeny a pravim:

„Maruška, viš, kdo byl včera zas doma?“ Dyž Maruška neodpověda, pravim: „Hannes! Na chvilku z Polska zas přijel.“

A Maruška ide od plotny. Napije se čaja, chvilu ji kašu a přemyšla asi o tym o Hannesovi. Na pohřibu spolu vubec nemluvili. Maruška na Hannesa asi fakt mysli, bo fčil položila hrnek a vali po schodach do svojeho pokoja, pracovna temu pověda. Divam se na plotnu s tu čokoladovu kašu, na svuj stary pec, jak se tam cosik připaluje, tak na ňu volam: „Mam michat tu kašu?“

Ale Maruška mě už neposlucha. Dam kastrol pryč a idu se ji zoptat. Vidim ju, jak piše cosik na svojim velkym telefoně, pry se temu tablet pověda, a naraz se na te obrazovce objevi Hannesova fotka a pod ňu napisane: Ing. Hannes Lass, Ph.D., direktor Hanging Construktion, a. s., Opole. Maruška se vubec nevšimnula, že za ňu stojim, a už s nim mluvi:

„Hannesku, přijeď k nám i s Ankou, povíš mi o tom všem. Jo?“

Tuš je dluho ticho a ja se divam na Marušku, jak ma slzy v očach, a slyšim v tym placatym velkym telefoně:

„Přijedu. Mám velký problém. Nemůžu to tu vydržet, ale chodím pořád na výslechy, je to hrozné.“

Maruška se otřela slzy a šla dorobit čokoladu pro Elišku. Potichu sme dosnidali a ona za chvilu odjela s malu do školky a potym hned do roboty. Je středa a v petřkovicke kapli je mša, tak se tam idu podivat. Je to taky ritual, to mam tež ze Zenove zahrady. Ritualy je třeba robit, aby se měl člověk fajně. Oblikam se a za chvilu sem v kapli, bo to mame z Landeka kusek. Dneska to tam nemožu vydržet jak ten Hannes v tym Opolu. Nechcu Trudu nechavat samu doma, je sice furt se mnu, ale čuju, že bych s ňu fčil měl byt. Od rana vyvařuje, byt mi ukliza tak dluho, než přide z roboty Maruška, řeknu se a valim z kaple za Trudu.

Idu přimo k ni, zas přes zahradu, kolem rybnika. Zaklepu na dveři a Truda ma radost jak šlak. Sedam k ni v kuchyni do sedačky a pušťame televizu. Truda při tym vaři, prohne se nad plotnu a chytne se rukama beder. „Kosmodisk mě čisne,“ povi a podiva se přisně na televizu. „Cos tam dal?“ pta se. Ale ja ju moc neposlucham, bo přemyšlam, co dneska v kostele stary farař povědal, že baba, kera měla enem jedneho chlopa, je furt panna. Tak nad tym přemyšlam a uvědomim se, že sme to měli lepši než naše děcka, bo sme se na nove rodiny vysmolili. Zostali sme sami se svojimi mrtvymi.

„Naše děcka neměly v životě štěsti,“ pravim Trudě a ona pokyva hlavu, potym hlavu zakruti a pravi: „Hannes zas přijede, volal před chvilu, že už ma po vyslechach. Snad už mu policajti daju pokoj.“

Ja ji nepovim, že o tym vim, že mu Maruška telefonovala, enem pokrčim ramenama a divam se na fotbal. Truda se sedne blizko jak šlak a ja po zbytek zapasu přemyšlam, estli ta lanovka nam přinese něco dobreho, nebo zas enem hruzu. Truda jak by mi myšlenky čitala.

„Eště štěsti, že to pry lita potichu,“ pověda, bo se diva v sedačce do Petřkovickeho zpravodaja. „Johan, pišu tu: Tichy provoz!“ prohlasi duležitě, ale ja temu nevěřim, představim se ten kraval, co to musi robit. Truda v hluku u pasu robila a fčil věři tichemu provozu? Tichy provoz neexistuje, to každy robotnik vi. Lepši je u Marušky se na internetu o lanovce přečitat, tež to už umim, bo v Zenove zahradě pisali, že žijeme v jakesi zasiťovane společnosti, že i my, co mame japonske rybniky, bysme to měli umět. Rozhodně tych zprav je na internetu vic než v Petřkovickym zpravodaju, kromě křižovek.

„Tisice ludži lanovka ma vozit. Pišu to v zpravodaju,“ řekne za chvilu Truda, aby ty svoje stanoviska eště potvrdila.

„Za den?“ vyhrknu na ňu.

„Za hodinu,“ odpověda suverenně.

„Jušiš!“

▲

Hannes vyjel z Opola už kolem poledňa, jak do telefonu Marušce povědal. Už je u nas na Landeku i s tu malu. Hi, hi, směje se Anka, tleska rukama a leha se na zem. Chytla se mě za koleno a směje se na mě. Ňumi, ňumi, pusti se moji nohy a chvilu se překuluje po zemi. Anka, zavola na ňu Hannes a ona ho chyta za nohu a potym za ruku a vede ho kajsik k televizi. Hannes na ňu mluvi německy, potym polsky, a dyž se na mě podiva, tak i česky, to je zajimave jak šlak. Kura, fčil zas zveda dětsku skladaci knižečku, všecko mi ukazuje. Potym knižečku odhazuje a skače na jednym mistě.

Anka, buď hodna, povědam ji, ale ona vidi Marušku, kera zrovna přišla z roboty, a utika za ňu. Vola na Marušku: Mamama, furt vola na ňu mamama, až nam všeckym zatrnulo. Maruška zostala stat jak zařezana u stareho gauča, kery Hannes uplně hlupě přirazil ke kuchyňskemu stolu, tak jak to kdysi měla Truda tež tak hlupě vymyšlene. Marušce se to libi, pry je to take staromodni.

Pozoruju Marušku, jak zavira oči a poslepu bere do naruče Anku, kera furt vola to svoje mamama. Klifu v ni všeci vidime, to je jasne. A Hannes stoji rezepřeny o futra dveři, kere Truda fajnym kropenatym natěrem nechala nastřikat. Taky jakby mramor to je. Hannes se postavi do futer a vypada, jak by vstal i s hrobem z mrtvych. Snažim se te představy zbavit, ale neide mi to. Hannes se teho všimne a pověda mi:

„Vím, na co se díváte. Pojďte, něco vám ukážu!“

Kyvne na mě, že mam jit s Marušku za nim. Tuš idem na dvorek, kaj mame s Trudu paru kur. Maruška drži Anku na rukach. A jak tam tak Hannes stoji a jednu ruku nam furt něco ukazuje, tak druhu ruku obejme Marušku kolem ramen a přitym se na kropenate kury diva.

„Ty slepice jsou tím též natřené!“

Maruška se rozesměje, tuš teď nevim, estli temu, co povědal Hannes, nebo že ju tak fajně chytnul. Hannes se furt diva Marušce do oči. Možna sem ji neměl povědat, že tu dom za Trudu jezdi. Třeba by se teho nevšimla. Kura, furt na ňu něco ukazuje ten Hannes, pry že ma jit s nama do kuchyně. Truda odešla nakupovat a Anka začina plakat. Hannes ju bere k sobě, chova ju, jak by ju měl kojit, a Maruška se na to diva babskyma očama.

„Prý už pracuješ ve Vítkovicích pro naše investory,“ řekne za chvilku Hannes a napije se kafeja. Tuš se tež napiju, nic jim do teho mluvit nebudu.

„Tak to je střet zájmů se se mnou setkat?“

„Asi jo,“ zkuša se Hannes zasmat, ale misto usměvu probodne Marušku vydivočenym pohledem. Ten pohled znam, tak se diva, dyž někdo umřel.

„Mám domluvenou schůzku s vedením a chci jim nabídnout něco nového, co by se mohlo líbit. Mám nápad, ale nemůžu se pořádně soustředit, nesedí mi ve firmě peníze. Vůbec tomu nerozumím.“ Hannes sklopi ty svoje vydivočene oči a diva se enem Ance na nohy. Maruška se ho potichu zopta:

„Kdy tam půjdeš?“

„Zítra.“

„Tak mi pak zavolej.“

Hannes zas zvedne hlavu a oba dva vidime v Marušce babu, kera chce pomoct chlopovi. To se hned pozna.

„Co se vlastně stalo Klifě?“ zopta se, ale Hannes se podiva a je dluho, moc dluho potichu.

Tuš sedime s Marušku a Hannesem v kuchyni a ja do teho ticha povědam: „Vezmu děvušky do Bauhausu na rybky se podivat, abyste se mohli popovědat. S Trudu tam zajedem, až se vrati z nakupu.“

„Budu muset ještě na stavbu před tou zítřejší schůzkou,“ odpověda mi Hannes a Maruška mi zas pravi, že se chce okupat ve vaně. Viřivka se to menuje. „Tato, tys moju vanu ještě nevyzkoušel?“

„Ja se kupam enem normalně,“ zasměju se tak po chlopsky a Maruška se temu tež zasměje, nechape eště, že do takych trysek lezt nemožu. Teď ses zasmal jak Hannes, pravi mi Maruška, a musim se vybavit, jak se vlastně Hannes směje. Jak by v jeho smichu byly všecky starosti i srandy dohromady… Kura, to ja neumim. Možna to je dobre sam sobě se zasmat, ale mě spiš všecko hned nasmoli. Hannes se směje, i dyž zaživa cosik škaredeho. Nepusobi to vubec tak, jak by to na nas hral. On se směje a nikdo o tym, co se v nim robi, nevi. Možna enem trochu ja a možna i Maruška. Hannes musi stavjat lanovky a ma mrtvu babu, co chtěla nove Slezsko robit. Jak by nestačilo z rybnika piva vytahovat. Jak by nevěděl, že my Prajzaci mame s tym všim velke zkušenosti už kdysi z vojny. Vubec o politice s Trudu nemluvime, vysmolili sme se na jakusi valku, enem pivo pijem a ja čitam k temu časopis Zenova zahrada. Hannes by měl meně chcet. To se ale lehko řekne. A tak mu zbyva enem ten jeho smich.

A Maruška? Ta moja děvucha, co se do vany s tryskama lehla jak kajsik v Praze? Mam pocit, že ji tu neni dobře. Včera chvilu plakala, ale hned přestala, dyž zjistila, že ji plač neulevuje. Viděl sem ju, jak se šla oči umyt. Je v ni taky vyrovnany chlad, to ma po mamě, tež byla takova. Enem ja sem uměl jeji mamu mět rad. U Marušky se to znova učim. Od te doby, co pomaha Hannesovi stavjat lanovku, je eště chladnějši. A Hannes? Jaky on fčil po smrti Klify je? Lanovku enem chce dorobit a o Klifě jaksi podezřele nemluvi. Nezajima se, co se s ňu stalo, nebo co? Kura, on nam něco taji.

Maruška se stara o Elišku. Čisti ju jak stare pece od rzi, kera celu jeji rodinu pomarašila. Rodinu, kera vyhasla jak vysoke pece, kere zostaly a nemožu se zburat, protože to by byla teprv katastrofa. Zostal sem ji enem ja. A ku mně ty pece patři. Dycky patřily. Ma furt to stare hnizdo, kere ji kdysi možna tisnilo, ale fčil je bezpečnym mistem. Pro Marušku i pro Hannesa. Dyž Maruška zavře oči a vzpomene se na mamu, vidi možna enem vybledlu fotku. Takovu, keru ma Truda na stole v ramku a v ni je fotka Klify, včera se ju do teho ramku strčila. Tež za chvilu vybledne. Vyblednute fotky su ale možna nejfajnějši. Člověk ma naděju, že dyž umře, tak tež enem tak vybledne. No, asi to tak uplně nebude, je třeba se k temu napit piva. Už se idu zas pro jedno.

Slyšim, jak se Maruška v tych tryskach kupe. Kura, to su napady, vodotrysk do vany se zrobit! Možna, dyž zavře oči, uvidi misto svoji mamy fčil už Hannesa? Ma ho rada, to poznam. Maruška nevěděla, co ma Hannesovi u teho stola povědat. Nakonec ze sebe dostala enem povzdech. Hannes sevřel rty. Na malu chvilu, ale ta chvilka byla moc dluha. Seděli v kuchyni jak školaci, keři cosik zrobili. Su potrestani, ale nevěďu přesně za co. Kura, Maruška do vany vlizla a Hannes krupicu pro malučku Anku zrobil jak jakasi baba. Ale honem to měl zrobene, aspoň v tym je chlop, že se s tym jidlem tak nesmoli. Truda se už vraca a hned se bere Anku i Elišku do lužek, že pry už nikaj do Bauhausu na rybky nepudem, že idem spat.

Jušiš!

▲

Alicja má nový účes. Krátké vlasy nepůsobí nijak agresivně, jistá výbojnost jí však zůstala a k tomu něco beztvarého a vojenského, co Piotra nikdy nepřitahovalo. Líbil se mu jen její hlas. Napjatě poslouchal Alicji, jak mu sděluje závažné zprávy a zároveň ho tím hlasem uklidňuje.

„Překvapila jsi mě,“ přerušil ji, „s kým vlastně spolupracuješ?“ zeptal se obezřetně a Alicja vyslovila jméno ředitele investičního holdingu. „Mach? To se dalo čekat…“

Alicja se povýšeně ušklíbla. „Ta hra je možná složitější, než si myslíš.“

Piotr vrtěl hlavou a po chvíli pokračoval. „Dnes už lidi nemají takový strach z integrace a oni to vědí, tak vymysleli takovou boudu,“ řekl a hned si uvědomil absurditu svých slov. Kdo oni, vždyť přesně neví, kdo oni vlastně jsou. Zpravodajské služby jsou tak členité, pomyslel si a probodl Alicji očima.

„Teď máme větší možnosti to změnit,“ odpověděla sebejistě a opřela se o křeslo.

„Ty možnosti nebudou větší. To se pleteš.“

„Měli jsme krádež zveřejnit, nebyli bychom tak vydíratelní. Říkala jsem ti to.“

„To by byla chyba. Ty peníze by se těžko vysvětlovaly… poškodilo by nás to před volbami. Liga je fenomén, k ničemu podobnému nikdy nedošlo, rozhodně ne od konce války, na to bychom neměli zapomínat. Kauza by nás zničila ze dne na den.“

„Nemůžete za to, že ty peníze zmizely,“ promluvila již váhavěji Alicja a nespouštěla z Piotra oči.

„Nesmíme se nechat oslabit nějakou kauzou, ty peníze v Klifině sejfu neměly co dělat. Někdo tu informaci musel vynést,“ řekl otráveně Piotr a Alicja si uvědomila, že už mu nesmí dál oponovat, a jen souhlasně kývla hlavou.

„Podařilo se mi zjistit, kdo to udělal,“ řekla a váhavě se odmlčela. Stále nespouštěla z Piotra oči a pomalu pokračovala: „Peníze za pár dní najde policie, zrovna když budeme jednat o koalici. Klifu po tom jednání zatknou. Služby mají důkazy o tom, že ty peníze byly na volební kampaň…“

Piotr se odmlčel a probodl ji očima. Po chvíli se uznale usmál. „To nás zničí! Můžu ti ještě důvěřovat?“

„Zvládneme to spolu,“ odpověděla a sevřela rty. „Bez Klify. To bude ale tvoje starost,“ dodala úsečně.

Piotr se postavil a chvíli se procházel po místnosti. Opět si sedl do křesla a usmíval se. „Je to jen moje starost, ostatně jako všecko ve straně. Až to vyřídím, problém rychle zmizí.“ Znovu se postavil a přistoupil k Alicji. „Chtěl bych, abys věděla, že jsem se rozhodl navrhnout tě jako novou předsedkyni, hned jak to bude možné.“ Piotr se odmlčel. „Nechcete jí dát šanci? Přesvědčím ji, aby odstoupila.“

„Už je pozdě. Nové vedení kontrarozvědky to odmítlo. Když se postavím do čela strany, zpravodajské služby se budou cítit bezpečněji. Budeme se smrtí Klify vzájemně držet v šachu. Nikdo to nedokáže stoprocentně vyvrátit. Násilí na ženě a ještě k tomu političce, to je silné téma. Naši voliči možná vyjdou do ulic. Na blozích aktivistů to začne vřít. Média budou mít atraktivní téma. Kontrarozvědka je oslabená federací a nebude chtít rozruch. Nikdy se nevyvrátí pochybnosti, že Klifu zabily tajné služby z politických důvodů. Mezi lidmi v takových případech začnou kolovat různé zvěsti. Policie určitě získá informace, ale nic nepodnikne. Držet vše v tajnosti se vyplatí. Navíc stranu povedu já, kontrarozvědka bude mít velkou kontrolu a my se prostě s nimi jen domluvíme.“ Alicja se napila kávy. „Jsem pragmatická a to teď bude rozhodovat.“

„Sakra! My jsme přece tajná služba!“

„To se pleteš, jen jsme se domluvili na spolupráci, jen pro ně pracujeme, to nemusí nic znamenat.“

„Podezření padne na někoho jiného,“ řekl tiše Piotr a pohlédl na Alicji.

„Napíší, že ji zabila mafie, a to přece neznamená nic. Způsob smrti tomu musí napovídat.“

„Bude stále existovat řada možných vysvětlení.“

„Naši voliči si budou myslet, že ji zabily tajné služby, ale nebudou si jistí,“ řekla sebevědomě.

„Kdy nám vrátíte peníze?“ zeptal se Piotr s pohledem upřeným na podlahu.

„Až odstraníte Klifu.“

„Že vy je nemáte?“

„Jak se tak můžeš ptát, peníze už nikdo nikdy neuvidí, hodí se to na Macha.“

„Proč?“

„To on upozornil Klifu, že má být zatčena kvůli černým financím… příliš ti nevěří!“

„Vzala ty dva miliony snad Klifa?“

Alicja se pousmála a pokývala hlavou. Piotr se napil kávy a představil si, jak bude odpovídat novinářům: Naši nepřátelé překročili hranice lidskosti, pak skloní hlavu. Už se vidí, jak před novináři nahodí tón člověka, který je zdrcen, ale situaci dokonale zvládá. Chtěli nám ublížit, řekne médiím. Žádná ze stran nedisponovala tak silným lídrem s jasnými tématy. Nikomu také lídra nezabili.

▲

Piotr vyprovodil Alicji ke dveřím a vrátil se do pokoje. Přemýšlel. Peníze předala zpravodajským službám Klifa? Proč by to dělala? Domluvila se s Machem proti mně, chce mít ve straně absolutní moc! Ale Alicja uzavřela se službami domluvu o vyřešení situace, a to vše za mými zády. Možná že ona upozornila Klifu na to, že má být zatčena. Určitě mi lhala a svedla to na Macha! Piotr se podíval z okna na svou ochranku. V této branži člověk nikdy neví, ale byli by přece sami proti sobě, pustit se do války se mnou. Musím jednat rychle, a to je vždy nebezpečné. Měl strach.

Vyjel v doprovodu ochranky autem ke Klifinu domu. Musím to zvládnout a přežít, řekl si. Až Klifa zemře, v médiích se objeví jen několik zpráv, možná pár záběrů na youtube. Uvědomil si, že tak hazardní hru ještě nehrál. Myslel na to obrovské váhání, než vstoupil do světa financí. Brzy pochopil, že právě tento styl života potřebuje. Člověk moc té zábavy nemá, pomyslel si. Intelektuální život upadá nejdřív, brzy ho zahltí kariéra a všednost a jen moc nakonec zůstává tím jediným vzrušením, které dokáže skutečně potěšit.

Piotr si znovu v duchu přehrával poslední rozhovor s majitelem investičního holdingu na povolebních oslavách. Nejlépe by bylo mu zavolat nebo za ním zajet do Vítkovic, ale už není čas. Je třeba jednat. Takový nevýrazný muž v ještě větším pozadí, než jsem já? Chtěl obsadit Hanging, vyloučit mě ze hry? To on se domluvil s tajnými službami a spojil se s Alicjí? Nebo to vše udělala Klifa? Vždyť mě přece miluje. Třeba ji začali vydírat? Proč mi o tom neřekla? Nebo to udělal Hannes, stojí stranou a jeho mohli vydírat nejsnadněji. Vše vzniklo proto, že jsem nebyl ráznější. Měl jsem se zbavit společníků dřív! Neměl jsem s Klifou tak dlouho zůstávat. Bude rozhodně obětována a ztráta peněz kompenzována vstupem investiční společnosti do naší firmy, ať se peníze najdou nebo ne.

Piotr otevřel v autě okýnko a nadechl se čerstvého vzduchu, Alicjina odpověď se mu nelíbila. Ztracených financí se hned tak někdo nevzdá. Nevím, co mě to napadlo. Klifa v tom prostě nikdy neuměla chodit. Neměl jsem ji pouštět tak daleko! Byly s ní jen potíže, zaslouží si to. Otázkou ale je, jestli bych ty peníze dokázal uchránit, pomyslel si a uvědomil si, že jej nejvíce obtěžuje jeho vlastní přemýšlení. Naléhavý nepříjemný proud, který nelze zastavit. Vše nepříjemné, co dosud zažil, mu najednou připadalo nicotné. Vybavil si, co všechno se svou milenkou prožil. Přesto věděl, že se tomu nemůže vyhnout. Ostatně neudělá to poprvé, ale milenku ještě zabít nenechal. Piotr narazil na hranici svých možností a věděl, že je nucen ji překročit. Hra právě toto vyžaduje. Řada je teď na mně.

Emoční svět pro něj už dávno přestal existovat. Někam zmizel. Piotr považoval běžné emoce za něco dětinského a své pociťování za vyšší formu citů. Nepřipadal si přitom vůbec chladně a jeho oběti ho v tomto přesvědčení jen utvrzovaly, protože ho milovaly. Alicja vyhrála, řekl si a opět se usmál.

Zastavili u Klifina domu. Piotr se soustředil na svůj úkol — nevysvětlovat a neradit se, protože není s kým se radit. Nikdo neví víc než ty. Většině lidí se nebude líbit, když to udělám po svém, ale to mi nesmí vadit. Nemusí to být špatné období.

▲

Hannes se slavnostního otevření nové firemní centrály nezúčastnil. Do Mnichova neodletěl. Zůstal v Opoli a zamířil taxíkem do své kanceláře. Několik hodin kontroloval dokumentaci ostravské lanovky a zaznamenal podivné úpravy, které se provádějí, když se má projekt zastavit. Nejvíc ho znepokojilo, že se k některým kontům nemohl vůbec dostat, protože přístupová hesla byla neplatná. Projekt někdo finančně zastavil, a to už před několika týdny. Ví o tom Klifa? Ani finance z evropských fondů nedošly v předpokládaném termínu. Teď už nejde jen o politiku, pomyslel si a zatočila se mu hlava. Možná se Klifa s Piotrem proti mně spojili, aniž jsem si toho všiml. Stále se domníval, že se jedná o erotickou zábavu, o něco podobného, jak to má on s Alicjí. Klifa mu připadala v posledních dnech jiná, vzdálenější než obvykle.

Zamířil do koupelny. Omýval si obličej a v zrcadle zjistil, že je celý rudý z napětí a na čele má naběhlé žíly. Vrátil se zpátky do kanceláře a padl do sedačky. Na chvíli zalitoval, že manželčiným aktivitám věnoval tak malou pozornost. Klifa měla ambiciózní plán vytvořit odnož strany také v České republice, ale narazila na nepochopení, dokonce i u něj. Chtěla, aby se toho ujal právě on. Brzy ale zjistila, že je v politice pasivní, a soustředila se o to víc na Piotra. Hannese politické otázky nechávaly chladným, a zůstal proto mimo hru.

Hannes seděl netečně v sedačce, pustil si televizi, kde zrovna běžela reportáž BBC News o volbách v Polsku. Zesílil zvuk. Objevily se záběry s Klifou, byly to spoty z dnešního večera. Díval se, jak se profesionálně usmívá, zdraví voliče a zvedá palec nahoru. Zahlédl i sebe, jak stojí daleko od ní.

Postavil se a nervózně přešel k psacímu stolu. Něco se děje, řekl si a vložil finanční dokumenty do složky. Za okamžik byl připravený k odjezdu. Ještě chvíli váhavě postál u okna, znechuceně pohlédl do místnosti a prudce zabouchl dveře. Rozhodl se vrátit domů. Neměl žádný plán, jenom velmi jasný pocit, že to musí udělat.

Hannes odjížděl a byl přesvědčen, že se od Klify nehne už ani na krok. Díval se upřeně na cestu a Klifa se mu v mysli spojila se slavnou lanovkou na Matterhorn. Bláznivý let několik set metrů nad ledovcovou propastí. Představil si útlou elegantní kabinu. Spíš by to měl být nákladní vagon zavěšený na tažném laně. Vagon mizející v mlze. Od věže k věžím, které slouží jenom k upevnění lan. Nejsou příliš vidět, protože jsou neustále utopené v mlžném oparu. Na laně se houpá vagon a vše je dokonale vzhůru nohama. Kabina je zavěšená jako nějaké zabité zvíře. Teď jde jen o to, aby oběť nebyla marná, pomyslel si. Mně se to nelíbí.

Hannes otevřel okýnko a zhluboka dýchal čerstvý vzduch, který agresivně pronikal dovnitř auta. Musím se naučit vnímat celkový kontext těch událostí. Pokud bude Klifa mlžit, pojedu do Ostravy a zjistím od Macha, co se stalo s financováním. Začnu to řešit bez Piotra, třeba se Klifa přidá na mou stranu. Pocítil vztek. Připadal si jako nějaký inkvizitor, který pronásleduje svou oběť. Ale jede za manželkou, je to stále jeho žena. Existuje něco jako špatná láska? Ale jak se to vlastně stane, že se manželství rozpadne? Klifě by rozvod politicky ublížil, navíc jsou oba věřící, nemohli by se rozvést. V Polsku by to znamenalo konec kariéry. Také oba milují Anku. Doufal, že je to přechodný stav, že to přejde. A koneckonců to oběma tak trochu i vyhovovalo. Hannes byl v tu chvíli přesvědčený, že se znovu naučí pronikat vpřed jako lanovka, která se nikdy nezastaví, že se pokusí ke Klifě vrátit.

Nesmíme dál čekat na pomoc zvenčí. Já ani Klifa. To jí řeknu.

▲

Hannes s Marušku odjeli do roboty bez snidani. Odešli spolu jak kdysi do školy a děvušky nam tu nechali. Cely den sem nervozni, bo mě zajima, jak Hannes dopadne na te pracovni schuzce ve Vitkovicach. Že sem ho včera posluchal! Dybych o tym nevěděl, mohl sem zostat klidny.

Cely den sem na nervy a naraz je už večer. Hannes s Marušku eště z roboty nepřijeli, tak davame děcka spat, Truda jim pohadku čita. Děvušky už pomalu usinaju a ja slyšim, jak ti dva z roboty přichadzaju. Pomalu idu za nima, tak potichu, abych ty male neobudil. Ale v kuchyni už nikdo neni. Oni odešli spolu navrch a ani nepozdravili. Kura, co tam budu spolu robit?

Rano se obudim eště za tmy. Idu pro jedno a potym hned do kuchyně. A Hannes tam už sedi. Kyvne na mě, že se mam k němu posadit. Vypiju pulku lahvača, nic nemluvim, enem sedim a poslucham. Hannes mi pověda, že taka smula se neda tak lehko prolomit. Taky pech se pry drži dluho. Možeš enem čekat, dokud to nepřejde. Nic z teho, co posledni dobu robil, mu nevyšlo. Hannes mi pověda, že se na jednaňu nehybal. Ruky měl na stole položene, a dyž se pohnul, tak enem pomalu. Pozdravil a sednul se naproti chlopovi v ancugu. Sekretařka kafejo zrobila a on to kafe posunul bliž k temu chlopovi. V bilych košulach oba seděli a Hannes pry začal jako prvni. Žadne dluhe povědani, možna i proto, že se anglicky mluvilo. Kura, všude světovost, ta za všecko može. Chlop na druhe straně byl pry potichu a potym pravěl, že Klifě už penize poslali, ale že ona ty penize kajsik neinvestovala. Že pry to domluvili s tym jejich společnikem Piotrem. Hannes o tym vubec nevěděl. Eště fčil se z teho nemože vzpamatovat, ale je mu divne, že ten chlop nechce ty penize zpatky. Pry penize velke jak šlak. Pry zlom v jednani se temu pověda. Ja, lanovka do Ostravy patři, nad Ostravu litalo moc takych lanovek. Z Petra Bezruča do koksovny Karoliny a tak dale. Ale bez peniz nic litat nemože. Potym ten chlop kafejo odsunul zpatky k Hannesovi a povědal: Musite zjistit, kde su ty penize, budeme to řešit v Mnichově na schuzi spravni rady.

Tak se divam na Hannesa, jak polyka naprazdno a čuje sucho, jak by dluho piva nepil. Hannes chtěl eště chlopovi navrhnut změnu, že misto jakehosi dvulanoveho systemu ma přichystanu levnějši variantu, ale bez peniz by to bylo stejně zbytečne. Navic pry byl uplně zdrceny, že mu Klifa o tym neřekla. Ten chlop mu podal ruku a vyprovodil ho ku dveřam. Hannes čekal dluhy rozhovor o jakychsi detajlach financovani, ale take informace netušil. Navic mu vubec nebere telefon ten Piotr, kereho už pry i policajti hledaju. Možna on zabil Klifu?

Ten zdrceny Hannes se pry postavil ve Vitkovicach na chodnik a hned cigaretlu vytahnul. Chvilu se rozmyšlal a potym Marušce zavolal, estli by s nim na kafejo do kavarny zašla. Maruška to pry tušila. Cely den možna přemyšlala o Hannesovi a měla myšlenky enem na Hannesovu polozabitu rodinu. Take babske přemyšlani. Hannes vešel do kavarny Elektra, kura, fajna nova kavarna spravena. Je dnes fajnějši, než sem ju znal. Fčil bych tam vubec nešel, to by mě ani nenapadlo. No a dyž tam Hannes vešel, Maruška v bežovym kostymku musela vypadat eště duležitejši, než jak ju znam rano u snidani. Ja bych nevěděl, co s taku babu robit. Taka nesrozumitelnost z ni vyzařuje. No, nemože za to. Ale Hannes se pry uvědomil, že Maruška je uplně jina, než se myslel. Že na to musel přijit až fčilek po tolika rokach. Sednul se k te moji děvuše a povědal ji, že společnik s Klifu zašantročili velke penize a neřekli mu o tym. Može mě to uplně zničit, pověda rozrušeny Hannes. Klifa s Piotrem se museli zblaznit! Musim zjistit, co se stalo! A kde je Piotr! Kura, tak mi to Hannes pověda. Lanovka se nedostavja a Ostravě zostanu zas enem jakesi vysoke piliře. Budu to take ruiny jak tovarny v Dolnich Vitkovicach. No tež to bude fajne, možna lepši než jakasi lanovka.

Ale k temu Hannesovi a Marušce. Potym mi naraz řeknul, že pry mu Maruška pomaha a pry už tam ju chytnul za ruku. A ona pravěla: Pojedeme dom, ty si eště neviděl muj novy byt. Oba se sedli do drahych aut a jeli. Dyby se všeci přivezli z bazaru auto jak ja, hned by byly penize na lanovku. To znam, co to robi, dyž se nešetři. Tuš oba přijeli na Landek, dyž sme s Trudu děcka uspavali. O děcka sme se jim postarali, tuš tam měli sukromi. Jak by na Landeku byli sami, jak bysme my s Trudu neexistovali. Stejně už neexistuju, bez roboty to už nesem ja. A tam hned v tym fajnym novym Maruščinym bytě se lehli do lužka. Tak mi to pravěl Hannes. Pokyvuju hlavu, bo sem překvapeny, ale na druhu stranu sem rad, že se lanovka stavjat nebude. Chcu Hannesovi cosik řeknut, ale on pravi: „Jdu si ještě lehnout k Marušce.“

Tuš sem v kuchyni zostal sam, chvilu se představuju Marušku. Vypada jak fajna Němka, ale oči ma černe. Take jak v Chorvatsku na dovolene sem u bab viděl, jak možna haviři kdysik měli. Dyž se namaluje, tak ma ty oči uplně jak haviři, akorat fajnějši. Maruška ma v tym svojim malučkym bytě i kavovar, kery kafe robi bez grunta, ale mi take kafejo nešmakuje. Dyby tak věděla o Alicji, to by se ji nelibilo! Možna se mysli, že by ji to bylo jedno, kdyby někoho ten Hannes eště měl. Ni, vadilo by ji to, a navic vi moc dobře, že ho musi mět rada, bo skoro ve čtyřiceti to přece inak nema cenu. Maruška se možna uklidni s tym Hannesem, i dyž mu babu zabili. Ona asi potřebuje velkeho chlopa, takeho, jaky byl i jeji manžel, ale u Hannesa može najit i taku jakusi jemnost. Taku jemnost, jaku ma v tym svojim bytě. Třeba ta jeji kupelka, to sem eště nikde neviděl, enem sprchovy kut bez vany. Dycky se rada sprchovala už jako mala děvuška. Dyž sem ju jak malu sprchoval, držela se dycky ruky na svojich malučkych uškach, kere ji tak splyvaju se spankama jak kdysi jeji mamě. Chvilu se ty spanky tyma uškama masirovala a pak na nich nechala ty prsty a pomalu s nimi poklepavala.

Tuš tak se vzpominam na Marušku, sedim sam v kuchyni a čekam, až kdosi přide. Přemyšlam, kdo to bude, estli napřed Truda vstane, nebo ti dva. Dyž nikdo neide, vyražam k rybniku jedno se zas vytahnut. A dyž strkam ruku do ledove vody, tak mě napadne, že za mnu kdosi stoji. Truda. Oblečena je v novych teplakach a chova Anku, kera furt vola tatu. Otočim se k ni a povědam:

„Ti dva su spolu v lužku!“

„To sem už zaregistrovala,“ prohlasi suverenně a dal chova Anku.

„Co budem robit?“ povim a kyvnu hlavu, že pudem zpatky do kuchyně.

„Počkame, až slezu. Ja dam Hannesovi děcko a pudem rybnik čistit. Potřebuje to ten rybnik!“

Vchadzame do kuchyně a ja se zaměřim na Trudiny vylepšene adidas teplaky se čtyřma pruhama a zmožu se enem zas na to svoje potichu řeknute jušiš. Sotva se to řeknu, tak už schadza ze schodu Maruška oblečena zas v jakymsi kostymku a vede za ruku Elišku.

„Nebudeme snídat, trochu jsme zaspaly,“ řekne tak zaraženě, možna i trochu jak by se styděla.

„No dobře,“ odpověda pohotově Truda a eště vice kyva s tu malu Anku, kera už přestala po tatovi volat, bo myslim, že znova usnula.

„Tak ahoj!“ zamava na nas Eliška, ale nestačime ani odpovědat, bo Maruška s ňu vali pryč.

„Kura, kdy ten druhy sleze? Budem na něho čekat?“ zoptam se Trudy, ale ona se rozčili: „Jak chceš s děckem cosik robit? S děckem nic nezrobime!“

„To maš pravdu, počkame,“ pokyvam duležitě hlavu a čekam, jak na to bude Truda reagovat.

„Ni, ja tam na něho vletim,“ řekne nasmoleně a už se chysta i s tu malu, že po schodach vyleze, ale v tym se navrchu objevi Hannes.

„Ahoj,“ pousměje se na Trudu, jak ja bych se tež zasmal, dyž vim, že sem ji cosik zrobil a chcu to spravit.

„Jušiš,“ řeknu zas tak enem napolovic, ale Truda už ide k Hannesovi a dava mu do ruk Anku. „Tu maš svoju děvušku. My musime robit. To sem zvědava, co budeš robit!“

Snažim se tu situacu zachranit a vysvětlim Hannesovi: „Myslime tym celkově…“

„Tak to nevím,“ odpověda zaraženě Hannes a ohledne se i s tu malu Anku v naruči k Trudě.

Ta už nic neřekne a odejde bez většiho vysvětleňa i beze mě na zahradu. Tak sem s Hannesem zostal v kuchyni a chvilu sem se s nim eště povědal. Truda nic nechce vědět, baby všecko věďa samy. Maju take ty svoje pocity nebo co to je.

Jušiš!

▲

S Piotrem do místnosti vnikl chlad. Seděl s Klifou v obývacím pokoji a cítil se v nočním přítmí opět sebejistě. Byt byl zařízen vkusně, ale Piotrovi dnes připadal fádní. Přivítali se bez polibku. Klifa změnila strategii a její touha přestala být tak rozptýlená. Rozhodla se zakročit. Uplyne pár týdnů a bude to za mnou, řekla si a nakrátko se v ní probudila naděje.

„Co uděláš?“ usmála se a nabídla mu pití.

„Nakonec jde vždycky o peníze,“ řekl a váhavě mlčel.

„Myslíš si, že mě zabijí?“

„V tuhle chvíli je dost těžké říct, co je pro tebe možné udělat. Říkají tomu rychlá smrt, jako ve sportu. Buď se ty peníze najdou, nebo ne. Hra je prostě taková,“ Piotr zavrtěl hlavou.

„Nemohou přece zabít politika…“

„Zpravodajské kanály o tom nakonec žádné podstatné informace nepřinesou. Nikdo se nic nedozví. Straně to pomůže, lidé vyjdou do ulic, a my budeme mít ještě větší moc. Lidé, které jsi připravila o peníze, vstoupí do firmy a naše projekty včetně ostravské lanovky budou pokračovat.“ Piotr zaváhal, ale po chvíli opět pokračoval: „O to ses zasloužila především ty. Je to smutné, ale to je realita.“

„To se mi snad jenom zdá,“ řekla uraženě, ale když Piotr neodpovídal, jen bezmocně pokrčila rameny: „A policie?“

„Budou vyčkávat.“

„Jakou v tom hraješ roli ty?“

„O všem jsem se dozvěděl až dnes.“

„Od někoho z tajné služby?“

„Možná,“ Piotr se usmál, „oficiálně označení pro novou odnož ještě asi neexistuje, ale něco takového to je. Mají za úkol sledovat extremistická hnutí, jako je to naše. Veškeré projevy, které by mohly ohrozit stabilitu země, vždyť to přece víš.“ Piotr se odmlčel a po chvíli pokračoval: „Bohužel jsem padl i já. Překročili jsme hranici možného a není kam utéct.“

„Máš v tom prsty i ty, že?“ řekla povýšeně, otočila se k Piotrovi zády a pomalu odcházela do ložnice. „Už ti nevěřím.“ Piotr mlčel, přemýšlel a rozhodl se zkontrolovat byt. Vešel do pokoje, který byl propojen velkými dvoukřídlými dveřmi s ložnicí. Postavil se do velkých dveří a pomalu vyšel na balkon, opřel se o zábradlí. Naskytl se mu romantický výhled na nějakou skalku. Rozhlédl se po zahradě a snažil se nalézt své muže, jednoho po chvíli spatřil stát na chodníku.

„Důvěra by se měla alespoň předstírat,“ řekl suše, když ucítil Klifin pohled v zádech. Rázně odstoupil od zábradlí a pokračoval v prohlídce. Sedací souprava mu připomenula jeho starý byt v Mnichově. Svou prostorností a jakousi až newyorskou volností, vlastně anonymitou. Volnost je vždy spojená s anonymitou, pomyslel si a zavolal mobilem ochranku.

„To bylo naivní. Budeš muset odstoupit.“

„Moc dobře víš, že to už nepůjde.“

„Vždy to jde, vládnou vítězové. A to jsme my. Vítězů je ale bohužel několik…“ Klifa už neodpovídala, představila si čas za měsíc, za dva, za tři. A najednou se v tom čase už neviděla. Vstoupila kamsi hluboko dozadu, tam byl život plynulý a nevinný. Nevinnost? Tu jsem přece nikdy nehledala. Zalekla se toho slova a vybavila si dva miliony eur v hotovosti. Už ve chvíli, kdy peníze přijala, to s Piotrem skončilo. Klifa se usmála. Nemohla uvěřit tomu, co vše prožila. Podivné děje se jí vyjevovaly útržkovitě a okamžitě se rozpadaly, věděla, že konec se blíží. Klifa si představila nejasné středoevropské území, mírumilovnou politiku se silným sociálním zázemím. Růžovou šeď, do které člověk ulehl jako do nějaké pěny. Tam byl život určitě bezpečnější. Území obalené vrstvami národů, které jej chrání. Jedna z těch vrstev bylo i staré Polsko. A v ní její mrtví rodiče. Klifa si vzpomene, jak jí při porodu Ančina tvář připomenula maminku. Vybavila si, jak ji kdysi matka držela za rameno a druhou rukou ji objímala. Připomínala jí tehdy nějakou velkou slepici a její paže křídla. S pocitem staré mlčící ochrany se přiblížila ke svému bývalému milenci. Podíval se na ni a políbil ji. Pak zazněl tlumený výstřel.

▲

Hannes dojel ke svému domu až pozdě v noci, téměř k ránu. Rychle vešel dovnitř. Ucítil, že je přitahován k nějakému konkrétnímu místu, ale prozatím nevěděl, co to je, jen tušil, že se něco stalo. Utěšoval se, že je vše v pořádku, i když Klifu v ložnici nenašel. Kradl se do míst, která mu najednou připadala cizí. Do všeho nezvykle narážel a vytvářel přitom velký hluk, vůbec nechápal, proč se tak divně motá. Zdálo se mu, že francouzskými okny vychází z bytu jakási postava a něco z domu vynáší. Udělalo se mu špatně a zavrávoral. Po chvíli zamířil k oknům, která byla skutečně otevřena, do místnosti pronikal chlad, ale zima v ní ještě nebyla. To francouzské okno někdo musel otevřít před okamžikem, pomyslel si a pokusil se vybavit si postavu vynášející jakousi krabici. Zdálo se mu, že se ta postava lekla hluku. A byla to skutečně krabice? Nakonec si řekl, že se mu to asi všechno jenom zdálo. Dveře na terasu se občas samy otevírají, musím je nechat opravit, pomyslel si a dál se rozhlížel po pokoji. Celý dům byl jakoby jiný. Proměnil se, byl zbavený života a nasáklý chladným pachem.

A vtom ji uviděl. Ležela zkroucená v kaluži krve. Snížit napětí, vše utlumit a nahradit nesnesitelnou emoci jinou, ale Hannes pouze odtrhl zrak od Klifiných bezedných očí. Vládlo v nich úplné prázdno. Rychle se naklonil nad tělo a pohlédl zblízka do těch očí. Byl v nich strach, který při posledním setkání nerozpoznal. Prohlížel si její bílý obličej s řeznou ránou na krku. Po chvíli musel odběhnout na toaletu. Klečel u záchodové mísy a potom se zase pomalu vracel k tělu. Díval se na ně z odstupu a pak odešel do předsíně. Za závěsem odemkl sejf. Cennosti zůstaly. Vrátil se opět do pokoje a znovu se nevěřícně sklonil nad svou ženou, lehce se dotýkal jejích vlasů a snažil se ji probudit. Po chvíli toho nechal a sedl si do křesla. Za oknem vycházelo slunce a zvolna prosvětlovalo pokoj. Jak se mohlo udělat takové ticho, pomyslel si a šel znovu zkontrolovat dům. Zdálo se mu, že slyší Klifin hlas odkudsi z dálky, možná z kuchyně. Hannes si představoval svou ženu, jak se blíží ke sporáku a za ní cupitá malá Anka. Prohlédl kuchyňskou linku a na ní zbytky jídla, otevřený koňak a mezi tím vším ticho. Kdy tady naposled mohla stát, řekl si a chvíli se hrabal v těch věcech kolem. Nic důležitého nenašel. Šoural se kuchyní a naříkal, pak zkusil zavolat Piotrovi, ale ten telefon nebral. Přinesl z kuchyně koňak, nalil si do sklenice a pozoroval vestoje svou mrtvou manželku. Když získáš nepřítele, chceš se o něm dozvědět co nejvíce, řekl si a zvedl sklenici. Okamžitý účinek alkoholu zmírnil vnitřní tlak a Hannes se pak procházel kolem francouzských oken chráněných prostornou terasou navrženou tak, aby do oken nebylo vidět z ulice. Otočil se a prudce hodil sklenici proti stěně. Ponechal střepy na podlaze a přistoupil opět k velkým oknům a kývnul rukou do prostoru. V tom gestu byla jakási úcta. Nepřátele musíme odstranit a všechny kolem oslabit. Pravidla neexistují a náš dům je nebezpečný. Hrozivá záře mrtvého těla zaplavila celý dům.

▲

Rybnik je zasypany listim z břiz, co nam na skale rostnu. U nas to trochu vypada jak v Rusku, tam pry tež rostnu břizy. Co by na uhlu tež mělo rostnut než fajny březovy plevel. Možna i my s Trudu sme taky plevel. Fčilek se to ze skaly sesypalo až do mojeho rybnika. Listi zasypalo i piva. Tak sem po povědani s Hannesem honem valil pomoct Trudě. Eště by mi ty piva vytahnula a kajsik schovala. Truda je nasmolena, to sem poznal už z dalky, furt enem hlavu kruti, že sem pry ten rybnik nechal zasypat. Přemyšlam, estli mam Trudě řeknut, že Hannes odjel s Anku do Opola. Ma teho pry už dost. Nakonec se rozhodnu nic nepovědat. Oba potichu vybirame nakupene listi. Objevi se fajna hladina a ja už vidim prvni piva. Truda zjisti, že sem lekniny ostřihal.

„Čemus to dal preč?“ pravi.

„Na piva nebylo vidět,“ odpovědam. Nespustim z vody oči. Snažim se spočitat, kolik mam v ni piv, ale naraz nic ve vodě nevidim.

„To su zajimave ryby. Fajne, ty zlate. Škoda že je u nas ta voda tak černa a nesu moc vidět,“ řekne Truda a tež nespusti z vody oči.

„Ty su nove. Už sem se zleknul, že se pod listim udusily,“ řeknu za chvilu a dočišťuju hladinu od poslednich listečku. Sem rozhodnuty ve vodě utopit všecky škarede myšlenky.

„Dobre to maš. Enem aby mraz nepřišel,“ řekne konečně zas fajnym hlasem, ale potym se zasměje: „Za chvilu abys to zas čistil. A to eště nezačali u nas stavjat. To budu otřesy, cele nam to na hlavu spadne!“

Chcu vykřiknut jušiš, ale vim od Hannesa, že je stavba přerušena, a rozhoduju se Trudu prozatim neinformovat. Nemusi všecko vědět, furt by o tym chtěla mluvit. Sama zjisti, že se lanovka nestavja. Tež sem se tak trochu i zarazil, bo už sem dneska parkrat to svoje jušiš enem tak zašeptal, a to vypada blbě, jak bych se něčeho bal. Chlop se nesmi ničeho bat, i dyž je v duchodě. A slevač už vubec ni.

Sedneme se na lavku a Truda cosik mluvi, ale ja přestavam posluchat. V rybniku neni furt nic vidět. Tak mačam v ledove vodě ruku a vytahuju pomalu jedno za druhym. Truda se s tym povědanim zas dostava ke Klifě. Eště štěsti, že mam svoju Trudu, ta enem občas pyskuje, ale politice nerozumi. Haviřka furt zostala. To stači. Vysmolit se na všecky, to se da pod Landekem raz dva. Enem zostat na stejnym mistě. Naše misto eště furt zostava, i dyž za chvilku nikdo nebude vědět, kym kdo je. Eliška ani Anka nebudu vědět, že su Prajzačky, vlastně tak trochu Němky. A uplně malučka Anka je k temu eště i Polka, už fčil začina mluvit s Hannesem německy i polsky a s nama česky. Musi to mět v te malučke hlavě pomišane jak šlak! Na ja, misto u hranic. Na Landeku kdysi stal hranični hrad, hlidalo se tu opolske vojvodstvi před lupežnikama. Zburali ho. Tak to tu dopadne s každym, kdo chce politiku robit.

„Ty, Johan,“ zastavi svoje povědani na chvilu Truda a chytne promrzleho lahvača do ruk, ale hned ho na zem zas stavja a začne se ruku třet o nove teplaky. Pak se s tu zahřatu ruku napije a zopta se mě: „To je meno, Klifa? To nemože byt polske meno, ani německe,“ divi se Truda, bo ani ja nevim, co to meno znamena. To bude německe meno, možna už nepouživane, take mrtve meno.

„Klifa se to meno změnila, je to pry cosik takoveho začarovaneho. Hannes mi to raz řeknul. Ale to maš jedno.“

„Johan, pošastana ale byla. Odvažna! My tu dycky počkame, jak to dopadne, a potym se přidame k temu, kdo vyhraje.“

„Truda, my nemame čas na take věci. U nas se robi, ale pry v tym polskym Slezsku tež maju těžku robotu jak my v Ostravě. Možna i to chtěla Klifa spojit, jak Hannes s tu zasmolenu lanovku.“

„Dyž slyšim o lanovce, tak mi je hned zle. Johan, viš co?“

„Nevim.“

„Vypijem ty piva a pudem už k sobě dom.“

„To je, kura, vynikajici napad.“

„Johan, a vypijem to honem.“

„Jasne. Nebudem se s tyma pivama smolit.“

„To ni.“

Každy sam odchadzame do svojich domku a ja sem se vzal eště jedno. Sednu se do křesla a vzpomenu se na svuj posledni odpich. V odlivaci hale zas otviram železne dviřka a divam se do hroznych plamenu. Pomohlo enem pivo, zrovna take, jake fčil držim v ruce.

Slyšim, jak se Maruška vratila z roboty. A Hannes je v Polsku.

Jušiš!

▲

Hannes se překulí na bok a pokusí se přikrýt peřinou, ale spící Alicja mu ji téměř celou sebere. Neopatrný a zbytečný pohyb ho probudí. Ohlédne se. Prohlíží si ji a uvědomí si, že vidí spící ženu, která po milování není spokojena. Dívá se chvíli na její odkrytý zadek. Jsou s ní jenom potíže, pomyslí si, ale pak mu dojde, že jej nejvíce obtěžují jeho vlastní pochybnosti. Tíživé nepřetržité vědomí. Děsivý naléhavý proud, který nelze zastavit. Nemůže přestat myslet na Klifu. Prostě to nejde. Měl bych zůstat chvíli sám, říká si, ale nějak mě to do samoty nepouští, a tak ubližuji Alicji i Marušce. Nepřemýšlím o tom podobně jako Piotr. Okolí člověka zničí, i když mu nevyhovuje, protože s ním splyne. Jsem hrozný, možná i v něčem horší než Piotr, který vše způsobil a teď zmizel. Určitě i s těmi penězi. Jak z toho ven? Klifu jsem kdysi miloval, ale ona nevěděla kdy přestat, když si začala s Piotrem, už nebylo cesty zpátky. Dopadlo to takhle, pomyslí si a s pohledem na Alicjin zadek se ještě pokusí usnout.

Alicja už nespí, představuje si, jak se Hannes v noci naklonil z postele, aby našel své boxerky. Přepadl na podlahu a postavil se na čtyři a ona na něj okamžitě naskočila. Nahá se na něm vezla jak na obrovském zvířeti. Zašeptala mu do ucha, že má našlapovat jako na tváře nepřátel, a pak zaklonila hlavu. Hannes se tomu opile smál, tak, že se na něm tak tak udržela. Tak dělej! Pobídla ho a on se po kolenou rozutíkal do kuchyně.

Intenzivní fyzická rozkoš způsobuje únavu, pomyslí si Alicja. Ženské i mužské mozky jsou stejné, rozkoš musí být rozvedena po celém těle. Jinak to nemá vůbec žádný smysl. Opracovávat toho druhého, roztočit jej na božím soustruhu a nebát se přitom použít ostří. Alicja má zavřené oči a přemýšlí, co jí v noci scházelo. Ve svých myšlenkách skončí u Klify. Ve zpravodajských službách má kvůli ní úplné peklo. Je mrtvá a Hannes na ni v jednom kuse myslí. Její jméno je tu stále! Ve škole jí prý někdo řekl, že je podobná nějaké herečce jménem Cliffe, a ona se po ní skutečně přejmenovala. Když začala pracovat u Piotra, už se představovala jako Klifa. To byla celá ona. Na Piotra ovšem neměla, málokomu se to podařilo tak jako mně. Klifa byla schopna všeho, téměř rozložila polský stát a její život byl tak neuvěřitelně nerozvážný. Nenaučila se žít s mentalitou národa, který je součástí jiného národa. Hannes na ní chtěl vidět jen dobré vlastnosti, to byla chyba. Peníze mu vrátit rozhodně nemůžu, i kdyby se našly. Vydírají mě teď stejně jako Klifu. Nevíme prostě, kde jsou. A to mě ohrožuje. Mě i Hannese!

Alicja se pokusí zastavit proud myšlenek, otevře oči, ale když uvidí vedle sebe Hannese, ještě se to zhorší. Co máme dělat, když splníme rozkaz? To nám nikdo neřekl. Život, který vedu, prostě není pro každého.

Hannes se už také probudil, posadí se, pak se skloní a nahlíží pod postel. Já ty trenýrky snad nenajdu, řekne si a shýbne se o poznání opatrněji než před několika hodinami. Konečně zahlédne své prádlo, pomalu se obléká a belhá do koupelny. Když se ohlédne, zjistí, že Alicja ještě leží v posteli. Přemýšlí, jestli s ní zůstane, nejraději by odjel na Landek a žil s Maruškou, ale Alicja ho stále přitahuje, právě s ní je uprostřed všech událostí alespoň trochu autentický. Dělám takovou pitomost, vlastně ani nevím proč, pomyslí si a zavrtí sám nad sebou hlavou.

Alicja pomalu vstává a odchází do koupelny, rychle se osprchuje a obleče si župan. Během pěti minut sedí naproti Hannesovi u kuchyňského stolu. Popíjí kávu, listuje stránkami novin, ale obsah nevnímá. Výčitky musím vyhnat z hlavy. Cesta je přece volná. A láska prý překoná i smrt. Copak mě skutečně vůbec nemiluje? zeptá se sama sebe a pozoruje Hannese, jak pije kávu. Nejsem dokonalá, ale umím dělat velké věci. Nic jiného mi ani nezbývá, pomyslí si a pohladí Hannese po rameni. Hannes se mnou bude v bezpečí, do místa po bombě většinou žádná další nespadne.

Alicja cítí neustálý tlak, nervozitu, brnění po celém těle, od hlavy až k nohám. Hannes se napije kávy a podívá se jí do očí. „Policie nemá žádnou stopu, hledá souvislosti s jinými vraždami. Už mě ani nezvou k výslechům. Z našeho domu se nic neztratilo. Kdo ji tedy zabil? Prý tak popravuje mafie.“ Když mu Alicja neodpovídá, Hannes pokračuje: „Od její smrti utichly diskuse o autonomii. Půjdete do vlády? Vůbec o tom se mnou nemluvíš. A Piotr mi ani nebere telefon. Kde sakra je?“

Alicja si přisedne blíž k Hannesovi a podívá se mu zpříma do očí. „Vůbec se do toho nemíchej, prosím, nemůžeme spolu pořád hledat vraha. Mnohému nerozumíš, je to moje práce. Nakonec začneš podezřívat i mě, ne?“

„Nevím. Nic se prostě neděje. Peníze zmizely a nikoho to nezajímá. To je přece divné! Zítra jedu na správní radu do Mnichova, snad se tam Piotr objeví.“

„Víš přece, jakou práci dělám?!“

Hannes mlčí, Alicja si mu sedne na klín.

„Řekni už konečně té Marušce, že s ní končíš. Miluji tě.“ Alicja se usměje. „Musíme se trochu uvolnit. Večer si někam zajdeme.“

▲

„Maso robim,“ řekne mi Truda hned u snidani a kyvne na Marušku. V jedne ruce drži Elišku a v druhe kluče od služebniho auta. Mezi Marušku a Trudu je velky rozdil. Přemyšlam, estli mam Trudě o Marušce povědat, třebas o tym, jak mě vzala na prohlidku starych tovaren. Řeknu se, že ni. Sotva se to řeknu, zjišťuju, že Truda zas mluvi.

„Hannesovi zastavili lanovku. Nedaři se mu, ale my tu budem mět svaty klid. Volal mi to včera v noci. Ja mam radost, Johan! Ale co ten synek bude fčil robit?“

Neodpovědam ji a zapinam televizu. Divam se a čitam k temu zpravodaj. Truda změni tema.

„Ani do holiča už nechodim. V kremačnim věku stejně nic neutajim.“

Ja sem furt potichu, a to ticho mě přivede zpatky do kostela, z kereho sem včera odešel. Kostel mi připominal Klifu. Ona umřela kvuli něčemu hroznemu.

„Ty, Johan,“ skoči mi do te představy Truda. Nervozně vstane od stolu. „Co se mysliš o tych našich děckach, že spolu…?“

„Nevim,“ odpovědam vahavě.

„Tež nevim, estli to je dobre.“

„Možna ja,“ pravim pomalu. „Třeba se Hannesovi bude v robotě dařit, dyž je s moju děvuchu.“ Zas řeknu taku hlupotu, bo sem zapomněl, že mu lanovku zastavili. Naraz je mi tak trochu luto, že ju tu nebudem mět. Vzpomenu se na pořad o španělskym fotbalu. Ukazovali v nim barcelonsku lanovku. Taka stara tramvajka to je, co ve vzduchu přes Barcelonu lita. Zavřu oči. „Landek by byl jak Barcelona. Katalanci se tež chcu osamostatnit,“ povědam a představim se fotbalovy zapas mezi FC Petřkovicama a španělskym klubem.

„Ty ses zhlupnul, eště štěsti, že to Hannesovi zastavili. Ale co fčil bude robit? Tolik peniz v tym pry ma strčene.“

„Johan, ja se bojim,“ pravi po chvilce Truda.

„Hannes mi povědal, že na lanovku su nizke naklady, pokud se to dostavja. Moc temu ale nevěřim, je to dluhe a vysoke.“

„V luftě to musi byt drahši, to da rozum!“ potvrdi moje obavy Truda.

„Jušiš!“

▲

Hannes mi telefonoval. Když odjel do Opola, hned zavolal Alicji, ale pry se pohadali kvuli Klifě na jakymsi večirku nebo jak se temu pravi, prostě na takym chlastani. Pomalu dřimu na sedačce a představuju se to. Opřu se do sedačky možna zrovna jak fčil Hannes o železny most Grošovy, ten se mi v Opolu dycky podobal. Určitě se nevratil dom, napil se a ožraly po Opolu chodil. Možna po tym fajnym mostě? V takovych chvilach je chlop uplně vynulovany. Vidim Hannesa, jak se odraža ruku od Grošove lavky jak od vysoke pece s rukavicama proti ohňu. Chlast je tež taky oheň. Dneska sem se nedal ani jedno.

Truda cosik micha v kuchyni. Dycky to zrobi u sebe a potym to přinese ku mně, aby měly jidlo i Maruška s Elišku. Posledni dobu robi take dětske jidlo. Sladke to je jak šlak. Řeknu ji ahoj a odchadzam přes zahradu do svoje kuchyně, pokukuju po rybniku se zamrznutym pivem. Sednu se ke stolu a Marušce mobil vyzvaňa. Vedle Maruščineho telefonu vidim jakysi papirek, na kerym je napisane, že se dneska vzala dovolenu a kajsik odešla. Elišku nechala u nas. Zvedam ten telefon, bo vidim, že Hannes zas vola. Chvilu přemyšlam, estli je vhodne to vzat, ale zleknul sem se, že se mu cosik stalo, tak to beru.

„To sem ja, synek! Co potřebuješ?“ Hannes je ožraly jak šlak a cosik mi vysvětluje, ale ja vim, co mu řeknut.

„Chce se to fčil odpočnut. Vim, co mluvim,“ povědam mu a druhu ruku se stavjam vodu na kafejo. Ten synek se z teho tak hned nedostane.

Jušiš!

▲

Dyž otevřu dveři na zahradu, slyšim mluvit Trudu s pošastanu susedku, kera bydli kusek od našich dvuch domku. Naštěsti se mě nevšimli, tak stojim schovany ve dveřach, ale jejich řeči mě rozčiluju.

„Mi tam tež pere slunko cely den. Tuš zalivam,“ pravi Truda babě a divaju se asi na nepodařenu skalku.

„I fčil, jak je už zima?“

„Ja,“ odpovi Truda, „enem trochu.“ Truda je chvilu potichu a potym pověda: „Tak enem dzik dzik.“ Potym ale pravi: „Nepřežilo to.“

„U nas tu to ide z extremu do extremu,“ odpověda ta baba.

Truda po chvilce pověda: „Enem Johanovy ryby všecko vydrža. Chceš se na ně podivat?“

Přemyšlam, estli na ně nemam vletět, ale furt stojim v tych dveřach.

„Tuš to su ryby! Zlate! Ale vyrostne to?“ pta se ta hrozna baba.

Truda chvilu přemyšla. „Myslim, že trochu ja.“

„To nemusite na Vanoce kapry kupovat. Zlate budu na stole.“

Sem nervozni, ale rozhoduju se zostat schovany. Baba pokračuje: „Musite jich fest krmit. Co to žere?“

„Johan jim furt cosik vaři a pak to nastruha a haže do vody.“

„Truda, ja zajdu dom pro kobzole. Nafutrujem je!“

Tuš ve mně hrklo a už sem chtěl za nimi letět, ale bylo tam naraz takove ticho, tak sem se myslel, že se to rozmyslely. Ale za chvilu sem je zas slyšel.

„Pro bravka sem to měla schovane.“

„Tak to tam nasypaj, třeba fakt vyrostnu. Johan bude mět radost.“

Ve mně to uplně všecko ztuhlo, že neumim ani krok zrobit, a za chvilu zas slyšim babu: „Fajne to moc neni, ale ryby to trochu žeru. Divaj na tu jednu!“

A potym je enem ticho. Dluho sbiram odvahu se k rybniku podivat. Baby mezitym kajsik odešly. Chvilu stojim a pak už enem slyšim, jak křičim na cely Landek.

Snažim se nevidět škaredu hladinu plnu shnilych kobzoli, mezi kerymi pluju moje zlate rybky břuchem navrch. Ze všeckych sil se přemaham, abych nevyběhnul na ulicu za tyma babama. Ony stoja na ulici a ja slyšim.

„Co ten tvuj synek, Truda?“ pta se ta hrozna baba.

„Situace je takova: hrubo pod čaru,“ zakruti hlavu Truda. „Babu ma mrtvu!“

„To sem v novinach čitala, ale co fčil Hannes vlastně robi?“

„Možna ani nerobi!“

„Nerobi?“ pozastavuje se nad tym, jak by nevěděla, že mu Klifu zabili. Hlavně že ona robi! Umi akorat otravit ryby!

„Nevim,“ odpovi ji smutně Truda a mi je tež zle, bo ryby už nezachranim. Je to činska exotika až z Hornbachu, ni bravci! Nadechuju se zhluboka a pomalym krokem k nim idu a zakřičim:

Jušiš!

▲

„Ryby se vodu samy nevypusti, natož zlate,“ zkuša to Truda v srandu obratit a přitym se slzy utira, bo sem ji nadal.

„Dobre, Johan, zamarašily sme ti bazenek. Vyčistim ho od tych kobzoli,“ řekne a dal se na mě diva. Sem uraženy a přitym se eště snažim vyhnut pohledu na hladinu. Kura, i dyž se tam nedivam, furt vidim ty pomeje a v nich moje rybky.

„Johan, pomožeš mi, ja? Neseď tu jak lazar. Bez roboty ryby z vody nevytahnem.“ Neposlucham ju, chcu už odejit, ale Truda mě chyti za rukav. Ruka ji ale sjede po moji košuli a natahne mi jednu širu. V tym okamžiku jeden z knoflu, co mi drži širy, povoli a šle vystřeli směrem k Trudě a vyvali ju do oka. Truda křiči, drži se ruku na oku, tuš k ni přiskočim a snažim se ji dat ruku z oka pryč, ale ona ju tam furt drži.

„Truda, proboha, co sem ti to zrobil?“ stojim u ni a ona se pomalu odkryva dlaň.

„Johan, přines mi lekarničku z kupelky. Mam v ni borovu vodu.“

Valim do kupelky a za chvilu mačam obvaz a přikladam ho Trudě na oko.

„Johan, my sme to myslely s tu babu dobře. Ty ryby měls take malučke!“

„Truda, smul na rybnik! Zkus dat obvaz z oka preč! Vidiš?“

Truda pomalu odkryva oko a snaži se podivat na hladinu plnu mrtvych ryb v kobzolovym bordelu.

„Vidim!“ zasměje se.

„Co?“ ptam se tak jaksi překvapeně.

„Same kobzole!“

Napřed se temu trošku zasměju, ale potym zas vykřiknu:

„Jušiš!“

▲

To byl dneska den, to se neda vymyslet. Truda se už šla lehnut, a když odchadzala, tak mi povědala: Vylej tu smradlavu vodu! To je věta, furt ju šlyšim a nemožu usnut. Přemyšlam a napadne mě, že třeba jakasi ryba přežila. Hned na sebe beru kabat a idu hledat naběračku na močuvku. Kdysi měl muj tata misto rybnika hnojiště. Ja sem z něho rybnik zrobil, proto je tak fajně hluboky. Konečně sem mezi svojim nařadim našel šufek. Zapinam světlo, bo rybnik mam fajně osvětleny. Napřed vytahuju piva z takeho schodka a hned je davam do ledničky. Vybiram všecko to svinstvo do kybla a leju ho do landeckych kanalu. Vylivam i svoje myšlenky. Začnu uplně znova, řeknu se a vylivam pomeje s mrtvyma rybama do haviřskych kanalu.

Smrad to je nemožny, ale v tym kobzolovym povlaku uplně na dně se cosik skutečně hybe. Hned napušťam novy kybel čistu vodu a rukama vytahuju žive ryby. Ale co s nima fčil budu robit? Moc dobře nevypadaju. Kura, ja je budu muset zabit, aby se netrapily! Divam se pořadně na to dno a v tym největšim bordelu je schovana jakasi velka krabica. Vytahnu ju a položim na břeh a dal se zabyvam rybami. Myju je v kyblu a furt chodim pro čistu vodu, ale shnile kobzole su na tych rybach furt přilepene. Take zamarašene ryby sem eště neviděl! Dyž je mam fajně umyte, tak jednu za druhu zabijam jak kapry na Vanoce. Hlavu a ocas preč, vykuchat a hotove. Potym idu do kuchyně a tam ryby davam do mražaku. Truda ma v mražaku chleba, ja tam fčil budu mět ryby.

Vracam se k rybniku a nabiram zbytek špinave vody do šufanku a uplně na dně vidim eště jedno stare pivo. Take archivni. Hned ho piju a divam se na tu krabicu. Je to jakysi kufer. Kdo ho tam hodil? Kery baraba mi vliz do zahrady?

Smolim na kufer, sem unaveny jak šlak, ale nemožu do kuchyně, sem nervozni a vypil bych tu ledničku plnu piv. Všeci sme tu u nas dycky pili, haviři, slevači, taka banda, pomyslim se a nakonec idu pomalu dom. Sednu do křesla, v kerym i spim. Dneska spat nemožu, tak začnu přemyšlat o te lanovce. Vybavim se všecko, co mi o lanovkach Hannes povědal. Beru do ruk Hannesovu oblibenu knižku o světovych lanovkach, taka historyja to je. Za chvilu čitam, že bez lana by nebylo lanovek, svět je od te doby, co vymysleli ocelove lano, světem lanovek. Aspoň pro Hannesa, ale pro mě ni, řeknu se a v hlavě se mi micha zaplava obrazku s lanovkami. Převyšeni tři kilometry kajsik ve Venezuele! Dluhe to je třinact kilometru! V Ostravě to možna tež bude tak dluhe, estli se to vubec kdy dostavja. Ale duležite je lano, to potřebujem!

Jušiš!

▲

Alicja se prochází po pokoji, pár minut stojí u okna, teprve pak usedne k počítači a pročítá svůj první projev.

Je to příliš útočné… musí to být rozhovor s voliči. Co ode mě očekávají? Změnu, ale já mám jiný úkol. Voličská vůle bývá vrtkavá a strana pod novým vedením už nebude tak zábavná jako před volbami. Lidé se budou ještě divit.

Alicja upravuje text, ale nemůže se dostatečně soustředit a myšlenky ji přivádějí k Hannesovi. Vybaví si Landek. Ty jejich dva domky, to není jen tak nějaké místo, řekne si a představí si, jak to u nich asi vypadá. Ucítí starobu kuchyně u paní Trudy a pak uvidí ten podivný rybník. Klifa tam často jezdila, možná jsme to místo podcenili. Hannes to tam miluje, nesmím s ním být v tak zásadním rozporu. Klifa pro mě byla jen práce. Hannes se nesmí o ničem dozvědět a také se nedozví. Konflikt ovšem ještě neskončil, protože se hledají peníze. Sjednocuje nás jen to přání získat je zpátky. Je nebezpečné nevědět, kde jsou. Hannes je ovšem naivní a Klifa ho v tom ještě podporovala.

Peníze? Určitě je má někdo od nás a já o tom nevím, tak jako o tom nevěděl Piotr. Měla jsem se pokusit Piotra zachránit, třeba mu říct, že jsme to udělali my. Ale možná je všecko ještě jinak. Alicja přivře víčka. Co asi dělá Hannes v Mnichově? A rozešel se skutečně s tou architektkou? Opilý jí zatelefonoval, že se s ní rozchází. Ale bojím se, že až zjistí, co se stalo v Mnichově, rozejde se se mnou. Nemohla jsem mu to včera říct… a dnes ho postavím před hotovou věc. Co nás vlastně nejvíc spojuje? Možná opravdu jen to přání získat zpátky peníze. Jak se sakra Klifě mohlo podařit všechny nás oklamat? Kam ty peníze schovala? Nebo ty peníze vzal Piotr? Kontrarozvědka se unáhlila. Měla z nich dostat, kde ty peníze jsou, jenže tady o peníze nejde. Nevzal je nakonec Hannes? Nehraje náhodou právě on dokonalé divadlo? Možná je skutečně vzal Hannes a Piotr mu je ukradl. Je to jedno, miluji Hannese, protože se mi prostě líbí. To přece úplně stačí, že se mi líbí! Nic jiného v tom asi není, ale pro mě to je hodně.

Alicja se vrátí ke svému projevu, píše, že Klifa zůstane pro všechny symbolem nezávislosti a bezúhonnosti a že Maastrichtská smlouva nakonec přece jen vyústila ve federalizaci Evropy. Alicja píše a zároveň čeká na auto, které ji odveze na letiště, odkud odletí do Mnichova… Evropská federace přináší Polsku nové možnosti, které jsme nabídli voličům. To, co se kdysi říkalo tajně, co bylo mimo hlavní směr většiny politických stran. Byli jsme považováni za extremisty, ale dnes jsme uspěli společně s novými politickými proudy po celé Evropě, jsme součástí hlavního evropského politického směru. Pomohli jsme našim voličům vybudovat silnější identitu, ale nechceme jen oživovat historii.

▲

Sedim na lavce jak na trunu, dneska je venku fajně. A vzpomenu se na Klifu. Ona viděla jakysi ten vyšši cil, kery možna ani neexistuje, ale je dobre mět taky jakysi vyšši cil. Bez něho je v životě všecko těžši.

Divam se na ten svuj vypuštěny rybnik a na bordel kolem něho. To mi neda pokuj, tak se postavim a robim. Uklizam šufek a kyble. A beru do ruk ten kufer. Střikam na něho vodu a zjišťuju, že neni vubec stary, je to novy kufer, fajny jak šlak. Moderni, jaky sem nikdy neviděl. Mam divny strach, keremu nerozumim. Položim kufer na zem, poodejdu kusek stranu a potym se k temu kleknu. Chcu rozepnut přezky na obuch stranach, ale moc mi to neide. Vycvaknut ty spony se mi tež nedaři. Je to asi zamknute. Ohlednu se a vidim přes okno, že Truda už v kuchyni cosik robi.

„Poď sem!“ zakřičim na Trudu a za chvilu oba stojime u teho kufru.

„Co to je? Kdo to tam hodil?“ pta se mě Truda, jak bych to věděl.

„Neumim to otevřet. Je to zamknute. Co s tym?“ ptam se, ale Truda vubec nic nevi. „Truda, idu se pro flexu, uřežu ty dva zamky!“

„Johan, hoď to do šopy. Je to bordel. Smul na to!“

„Zrobim to,“ pravim Trudě, idu s tym kuferkem do šopy a tam ho hodim na zem mezi bordel a řeknu se, že se na to podivam později. Někdo nam to musel ze skaly hodit do rybnika. Jakysi baraba. Strkam do ďury hadicu a idu se dat pivo. Truda začala vařit. Tuš tež tak sedim a čekam. Rybnik je už skoro napuštěny. Chvilu čekam a vytahuju hadicu. Zjišťuju, že se setmělo. Všeci se ideme lehnut, ale ja dobře nespim.

Jušiš!

▲

Obudil sem se vedle Trudy a eště je tma. Tuš se tak převaluju, a dyž se začalo rozednivat, idu na zahradu. Chvilu se divam na fajně napuštěny rybnik. Konečně vidim až na dno. Bez ryb a piv nevypada dobře a k temu škarede počasi jak šlak. Truda určitě za chvilku přijde, a sotva se to řeknu, čuju, jak stoji za mnu. Aniž se otočim, pravim: „Je třeba se poradit, co budem robit s tym rybnikem!“

„Ja nevim, estli se chcu o tym povědat. Eště sem se ani nevypila kafe.“

Tuš se otočim a vidim, jak Truda stoji v kabatě a s kafejem v ruce. Usměju se na ňu a ona: „Ty, Johan, musime kupit nove ryby. Rybnik je bez nich divny jak šlak.“

Doma se oblikam, že pro ty ryby zajedu do Hornbachu. Venku furt tak střidavě prši a sněži. Stojim u okna enem v košuli a trenyrkach. Bez galat. Chvilu sem je hledal, ale nenašel sem jich. Dycky se je beru na fotbal. Uklidňuju se tym, že zahlidam do zahrady a pozoruju rybnik. Dešť mě znervozňuje jak šlak. Kaj mam ty galaty? Neda se nic robit, idu se zoptat Trudy. Za chvilu Truda cela duležita, že ju zas potřebuju, mi moje galaty pomaha hledat. Tak honem se otoči v te kuchyni, že sem se myslel, že ju zas štajflo ve hřbetě. Toči se, ale nic nepověda, tak se ji zoptam:

„Kaj skončily moje galaty? Kurnik šopa, kaj sem jich dal?“

Tym svojim nadavanim tu otačaci se Trudu zastavim a pravim znova: „Nebyly tu moje galaty?“

„Kalhoty?“ podotkne duležitě Truda.

„Pomoz mi nait galaty! Eště navrchu že bych se převlikal? U Marušky?“ Chvilu se zamyslim. „Nebo u tebe, Truda, nebo u Hannesa?“

„Neviš, kajs je dal?“ zopta se mě uplně nesmyslně, možna chce, aby mě už konečně šlak trefil.

„Nesu to ony?“ zvedne z pohovky jakesi uplně inači galaty a přinese mi je až pod nos.

„Ni. S tym černym, to su ty nove,“ povědam nešťastně a prosebně se podivam na Trudu jak jakysi maly synek.

„Kaj ses sevlikal?“ zopta se konečně logicky a eště k temu klidně, ale ja už neodpovědam. Chvilu stojime potichu oba proti sobě, a dyž ticho trva dluho, Truda řekne absolutně nemožnu otazku: „Našels ty galaty?“

„Ony se musely samy sebrat,“ pravim tak už zlomeně a sednu se v trenyrkach do křesla. Truda zakruti hlavu a enem tak, aby aspoň cosik robila, sahne na radiator. „Už je tu hic!“ zvyši na mě hlas, ale ja ji rozhodně neodpovědam, bo mi galaty nenašla, tak se urazi a odejde do mojeho obyvaka, tam se hajcuje meně. Trudě je furt horko, ale ja sem na horko zvykly, bo sem cely život v hicu robil, musim se doma fest hajcovat, aby mi bylo dobře jak kdysi u vysokych pecu, a temu Truda jako haviřka nerozumi.

„Nikaj nejedem bez galat,“ řeknu z te kuchyně.

„Spraviš mi ten kraječ?“ zopta se mě za chvilu Truda a přide až ke křeslu, do kereho sem se sednul.

„Spravim všecko,“ odpovim smiřeny, že nemam galaty a že ryby dneska nekupim. Truda honem vali přes zahradu do svoje kuchyně a za chvilu nese stary elektricky kraječ na chleba. Kdysi se ho přivezla z polskeho trhu. Vytahnu z šuflady krabicu s nařadim a pušťam se do roboty. Spravuju to stare stromstvi a enem tak pro sebe se povědam:

„To neni rozumne kajsik jezdit. V dešťu? Zas by se mi butky od Větnamcu rozlepily. V takym počasi jet kajsik do Hornbachu pro ryby?“ řeknu a Truda mi odpověda:

„Smolime na to, zostanem doma!“

„Jasně! Jušiš!“

▲

V podzemí mnichovské budovy Hanging Construktions už na Hannese čeká ochranka. Jeho auto má vyhrazené parkovací místo hned u výtahu. Vystoupí v nejvyšším patře a projde dlouhou chodbou do zasedací místnosti. Tam už je přítomno předsednictvo správní rady. Nově přibyl muž, kterého Hannes viděl na povolebních oslavách rozmlouvat s Piotrem i s Klifou. Hannesovi se vybaví jejich poslední schůzka ve Vítkovicích, kdy se dozvěděl o zastavení stavby ostravské lanovky. Majitel investiční firmy, která je úzce propojena s Hanging Construktions. Pavel Mach. Hannes s překvapením zjišťuje, že mezi přítomnými je rovněž Alicja. Snaží se vyčíst z její tváře, co se stalo. Proč mu o tom, že zde bude, neřekla? Alicja má zcela chladný výraz, ale jeho pohledu se nevyhýbá, upřeně se na něj dívá. Hannesovi se zdá, že se lehce usmívá. Chvíli se snaží zjistit, co ten nepatrný úsměv znamená, ale nakonec se usadí na své místo vedle prázdného křesla, kde sedávala Klifa.

Rozhlíží se a poznává Piotrův neformální vkus. Černá podlaha působí stále nepřirozeně matně a odráží se na lesklém bílém stropě. Zasedací místnost je dráždivě nízká, jen zrcadlový strop ji opticky protahuje do běžné výšky. Interiér působí japonsky, ale oválný dlouhý stůl i křesla jsou zcela v evropském stylu. Za Klifiným předsednickým křeslem stále visí replika Piotrova oblíbeného obrazu. Mach sedí na jeho místě a promlouvá k přítomným:

„Dovolte mi, abych zahájil mimořádnou schůzi. Byl jsem písemně pověřen Piotrem Dietrichem, zástupcem Klify Lass, abych se této schůze zúčastnil a ujal se jejího vedení. Ke své písemné žádosti přiložil také svou rezignaci na post místoředitele naší společnosti. Piotr Dietrich mi rovněž odprodal svůj padesátiprocentní podíl. Cítil se vyčerpán a odjel na delší dovolenou do ciziny. Firma měla v posledním období závažné problémy, o kterých nebudeme mluvit, protože řešení těchto problémů neexistuje. Považujme tuto záležitost za ukončenou a odečtěme ztráty. Byl jsem již zmíněným Piotrem Dietrichem požádán, abych kandidoval na funkci generálního ředitele Hanging Construktion. Nabízím totiž fúzi některých svých firem s Hanging Construktion. Firma zesílí, usnadní to rovněž kontrolu nad mnohými projekty a zamezí se dalším možným nepříjemnostem. Každému ze správní rady předám dokumenty k prostudování. Novým členem správní rady Hanging Construktion se také na přání Piotra Dietricha stala paní Alicja Berg, se kterou jsme již v minulosti úzce spolupracovali.“ Mach se odmlčí a rozhlédne se po místnosti. „Budeme se opět plně soustředit na ekonomické záležitosti, naše práce nesmí být pozastavena. Rozhodně nezapomeneme na to, co vše se rozběhlo a co se událo osudné noci v Opoli. Je ovšem nutné pozměnit plány a více je přizpůsobit realitě. Přehodnotíme obchodní strategii a budeme vést firmu bezpečněji, musíme ustát emoce a chovat se pragmaticky. Únik peněz byl nezbytnou obětí, abychom mohli pokračovat. S novými dokumenty se prosím seznamte do příští schůze. Děkuji za pozornost!“

Mach se obrátí směrem k Hannesovi a dívá se mu upřeně do očí. Hannes mlčí. Nedaří se mu skrýt, že je překvapený. Podívá se na Alicji, která sedí vedle nového generálního ředitele. Kolena má u sebe a nárty sklopené. Její typická póza, pomyslí si Hannes a rozhlédne se po místnosti podobně jako předtím Mach. Zaměří se na Alicjino držení těla, vybaví si přitom mrtvou Klifu. Také se tak zkroutila, pomyslí si. Překvapuje ho, jak jednoduše v těchto dnech funguje — nelze dělat nic, jen sedět s rukama v klíně. Má téměř jistotu, že touto schůzí vše skončilo. Vražda manželky mu teď připadá jako nějaká klukovina. Pouhá kapitola života, které se prostě nedalo vyhnout.

Hannesovo obrovské tělo se napřímí a po dlouhé pomlce se nakonec rozhodne jen stroze oznámit, že se seznámí s materiály a k situaci se vyjádří na příští schůzi. Hannes má pocit, že to vůbec neřekl, že za něj promlouval někdo jiný. Je spokojený, protože mu připadá, že reagoval dostatečně tvrdě. Svou sílu chce zdůraznit tím, že zůstává nehybně sedět, zatímco se společnost postupně rozchází. Nakonec v místnosti zůstávají s Alicjí sami. Hannes stále sedí za jednacím stolem a mlčí. Napadne ho se na Alicji usmát. Po chvíli se rozhlédne po místnosti, a když se ujistí, že zůstali skutečně sami, beze slov pobídne Alicji k odchodu. Míří co nejrychleji do své kanceláře. Už před dveřmi si rozepíná sako a rychle se zaboří do sedačky. Chce něco říct, ale Alicja ho předběhne.

„Mlč, prosím! Této situaci se nedalo vyhnout.“ Alicja nespustí z Hannese oči. „Musím ti to vysvětlit. Nedovedeš si představit, co všechno jsem pro tebe udělala. Získat víc by bylo velmi nebezpečné. Nesměla jsem ti říct, že tady budu.“

„Proč jsi mi to nějak nenaznačila?“

„Dozvěděla jsem se to před několika hodinami, byl jsi už v Mnichově. Přijeli pro mě domů a hned mě posadili do letadla. Báli se, že na schůzi nedorazíš. Chtěla jsem ti zavolat, ale nemohla jsem riskovat.“

„Nevěřím ti!“

„To chápu, ale situace se tak prostě vyvinula. Nebudeš litovat, že jsem ve správní radě. Dosadili by tam někoho ze svých lidí a byl bys úplně bezmocný.“

„To jsem i tak!“

„Není to tak špatné, jak si myslíš. Podíl ti přece nechají, tak co? Nový generální ředitel tě bude podporovat stejně jako Piotr. Mluvila jsem s ním krátce před schůzí. Bude to lepší, než to bylo. Piotr provedl velkou pitomost a odešel.“

„On vzal ty peníze?“ Hannes se otočí a podívá se upřeně na Alicji.

„Ano, ale přišlo se na to a on se musel vyplatit svým podílem. Peníze tak budoucímu generálnímu řediteli nedlužíš. Klifa je mrtvá a ty vlastníš polovinu podílu firmy. Není to přece vůbec špatné! Peníze se ztratily a ručil za ně Piotr, bohužel i tvá žena, ale vrátit je musel on. Nikdo neví, kde si je schoval, možná je rozptýlil ve svých firmách. To už je přece jedno.“

„To on zabil Klifu, že jo?“ zeptá se zdrceně a obrátí se k Alicji zády. Alicja dlouho neodpovídá, chytne ho za ruku a pohladí ho po tváři. „Ano, ale policie se to asi nikdy nedozví. Takové vraždy tak prostě dopadají, není v mé moci udělat víc,“ řekne tiše Alicja a pokusí se Hannese celým svým tělem obejmout. Začne mu rukama zahřívat ramena. Usmívá se a Hannesovo obrovské tělo jí dnes připadá neuvěřitelně malé a bezmocné. Ta představa se jí zdá krásná. Je šťastná, že tu nejdůležitější zprávu mu mohla sdělit ona. „Odpusť mi, že pro tebe nemůžu udělat víc, prosím,“ šeptá dál svým podmanivým hlasem. Hannes cítí tak velký smutek, že nedokáže přemýšlet, jen dál poslouchá Alicjin jemný hlas. „Vždyť to nemusí být vůbec špatné, zůstaneš ve funkci a zůstane ti i podíl. Třeba nakonec zapomeneš, když budeme spolu.“ Alicja zavře oči a dokonce i Hannes jí v představách na chvíli mizí. Zaboří se do své tmy a je šťastná. Teď je jí všechno jedno a už jenom společně mlčí.

V tomto stavu se mi bude dobře pracovat, řekne si a ví, že se Hannes už na žádný odpor nezmůže. Má pocit, že vše skončilo. Jejich smutné milování ji konečně baví, proměnilo se v jakýsi duel dvou soupeřů. Souboj nad ránem na odlehlém místě. Vzdálenost padesát metrů a na konci každý sám a nikdo z nich už nechce zvítězit, protože je dohráno. Znovu jsme se do sebe vžili, pomyslí si a hbitě se převalí na záda. Cítí se svobodná a nespoutaná. Alicja v tajných službách povýšila, i přes značné komplikace byla jmenována komisařkou. Jmenovala ji rada, tolik podobná radě Hangingu, a teď se miluje s Hannesem a promýšlí svou další kariéru.

Mám teď na starosti řízení pěšáků, mezi které jsem dřív patřila i já. Příkazy se vydávají z důvodu utajení vždy jen zprostředkovaně a jednotlivé články řetězce o sobě nevědí. Využíváme prostředníky. Vše je vždy napsáno na třetí osoby. A takovou teď bude i Hannes. Nemá na výběr. Vezme si mě a budeme plně ovládat Hanging Construktions. Vaše výsledky hovoří za vše, proto jsem vás pověřil tímto úkolem, tak jí to před léty řekl šéf kontrarozvědky a svěřil jí vedení Akce Liga. Už tehdy na úkor Piotra. Alicja se opět zamyslí nad svým dalším úkolem, ví, že pokud jej splní, může se postavit na samotný vrchol oddělení.

Tento úsek mé cesty je špinavý. Ale ta špína je sladká. Klid vítězství vyplnil Alicjinu duši jak zubní plomba. Já z té špíny odcházím, není mě téměř slyšet, špína je křehčí, než se zdá. Naši lásku házím na hladinu Odry, bude na ní svítit jako hvězda. A už ti nic neřeknu, Hannesi. Nic neudělám. Válka skončila a já svou sílu budu dál používat zcela přirozeně. S ženou je nutno splynout. Skutečně splynout. Musela jsem tě k tomu přinutit. Pohladí Hannese a něco mu dál šeptá svým podmanivým hlasem. Rozhodla se, že bude tím jediným, koho bude milovat.

Její radost a slastný pocit vítězství ji přenášejí v čase. Zdá se jí, že se opět ocitá před francouzskými okny Hannesova a Klifina domu. Zas vchází v ten osudný den do pokoje, ve kterém leží mrtvá Klifa. Dnes poslouchá její mrtvé tělo pečlivěji. Slyší v něm neznámý šramot, kterého si tehdy nevšimla. Jakési ostražité skřípění. Nemotorné pohyby nějakého opilce nebo zoufalého člověka, možná někoho, kdo se bojí. Postupně zjišťuje, že zvuk nevychází z jejího těla. Snaží se svou představu vidět co nejzřetelněji, jako by se jednalo o nějakou prastarou zapomenutou vášeň. Alicja zase bere do rukou Klifin kufr a odchází balkonovými dveřmi. Přesně podle pokynů. Tenkrát jí připadalo, že je plný peněz. Celá se rozechvěje, že udělala takovou chybu a kufr neotevřela, jak jen mohla být tak důvěřivá! Alicja znovu přemýšlí, co ji přimělo tak rychle opustit dům a neohlédnout se. A proč kufr nezkontrolovala. Opět zaslechne ten šramot. Teď se v představách otočí a spatří Hannesovo obří tělo, jak vráží do nějakého věšáku. Hannes je nervózní a poprvé je také blízko něčeho důležitého. Nikdy ho takto nevnímala, jeho pasivita náhle zmizela v té nešikovnosti, ve ztrátě rovnováhy způsobené strašlivým napětím. Hannes v ní vzbuzoval strach, takové podoby svého milence se poprvé bála.

Alicja se prudce posadí, chvíli zůstane na hraně sedačky, a aniž se otočí, zeptá se překvapeného Hannese:

„Tys tam byl?“

▲

Rano jedu do Hornbachu, odděleni okrasnych rybek se to menuje. Ale nikde nevidim stejne karasy, jake sem měl v rybniku, enem plny plastovy bazenek jakychsi podobnych zlatych rybek. Divam se na ně, fajne su, na bazenku visi cedula s napisem Koi kapři. Ty znam, čital sem o nich v Zenove zahradě. Kura, ti su drazi, ale nevadi, podle nazoru Zenove zahrady su lepši japonšti kapři než karasy z Činy. Chvilu pozoruju japonce a vidim, že mezi zlatyma pluje jakysi modry kaper, fajny jak šlak. Teho se musim kupit!

Beru jednadvacet zlatych japonskych kapru a jedneho modreho. Mam radost jak šlak. A hned jak přijedu dom, se vezmu vuzek a nakladam bečku s rybama a zavezu jich k rybniku. Všecko robim opatrně, bo nechcu, aby Truda za mnu přišla a komentovala to. Potichu beru hadicu a eště raz čistim dno rybnika. Napušťam. Stavjam na dno květinače s lekninama a divam se spokojeně, jak přibyva vody. Potym chytam jednu rybu za druhu, takovu siťku na to mam kupenu, a pušťam je do vody. Kura, ty su fajne! Dvaadvacet novych rybek, a eště k temu japonskych Koi kapru. Spokojeně se divam, jak ryby plavaju, a naraz čuju, že za mnu kdosi stoji. To bude Truda, řeknu se, ale je to Hannes.

„Divaj se, synek, nove rybky! Kapři z Japonska. Jeden z nich je modry.“ Hannes je ale jakysi divny a pověda mi: „Pane Johan, rozešel jsem se s Maruškou…“

„To se dalo čekat,“ odpovědam tak jaksi normalně, bo sem při pohledu na ryby zapomněl, jak je to, co mi Hannes povědal, zavažne. Pomalu zdviham oči od hladiny a zaměřim na Hannesa pohled, ten se mi tež upřeně diva do mojeho překvapeneho obličeja, bo sem se konečně přestal na ty zasmolene ryby divat.

„S Klifou to bylo složitější, vše se to táhne už hrozně dlouho. Rozhodl jsem se, že zůstanu s Alicjí. Zítra odjedu s Ankou do Opole a příště přijedu i s ní. Představím ji mámě.“

Citil sem uspěch jak šlak s tyma novyma rybkama, a fčil to! Hannes ale dal pověda, že co se stalo s Klifu, se nikdo pořadně nedozvi. Německe Slezsko se pry zas potopilo jak stara loď. A dyž se vynoři, tak enem jak ten bordel na hladině mojiho rybnika. Už vidim zas pomeje, kere mi baby do něho nasypaly. Musel sem to všecko vyčistit, vyhodit mrtve a kupit nove. Potopene je to na česke straně i na polske. Bez Klify bych o tym možna ani nevěděl. Ja bych už vubec německy nemluvil, nebyl by k temu duvod. Jak by každym německym slovem od Klify se zrobil jeden anděl. A fčil mi tu všeci litaju kolem rybnika. Jušiš, ja jich vidim! To se potopilo i moje misto jak jakasi moc stara zaležitost. Každym slovem, co mi fčil Hannes pověda, se možna tež robi jakysi novy anděl, ale zly jak čert.

„Cos porobil zas s tyma babama?“ Dyž mi Hannes neodpověda, beru se zas slovo. „Hannes, posluchaj, ja bych se už na baby vysmolil, byt tebu!“

„A co byste jako robil, pane Johan?“

„Kupil bych se fajne auto a jezdil bych s nim do roboty!“

Hannes mi na to ale nic nepravi, tak na něho mavnu, že je třeba jit na obid.

„Počkejte ještě, pane Johan!“

Tuš se zastavim a Hannes pravi, že pry Alicja bude pokračovat v politice, keru Klifa robila.

„Musím ji podpořit, budeme pokračovat spolu. I ve firmě je to všechno už v pořádku.“

Sem potichu, bo Hannes je naraz tež potichu. Čemu Hannes nezostane doma na Landeku s mamu a s Marušku? Proboha, čemu spi s Alicju? Može s ňu spat, ale s moju Marušku se neměl nic začinat. Měl ji dat pokuj. Co to porobil? Musim zakrutit nad tym hlavu a vzpomenu se na sebe a na Trudu. Vytahnem z rybnika piva a jak se mame dobře! Člověk musi trochu popřemyšlat, co je dobre a co ni. Maruška, Truda, Anka a Eliška, enem ty možu Hannesa z teho dostat. Na Landeku v našich dvuch domkach plnych sily potřebne k zvladnuti težkych situaciji. My tu na kraju Ostravy umime řešit tragedie. To vim z vlastni zkušenosti. Ni kajsik v Polsku s děvuchu zas do politiky zamotanu. U nas se umi fajně žit i v těžkych podminkach. Dycky se to tu muselo umět.

„Hannes, ja ti povim, nelibi se mi to, co si zrobil!“ už chcu vykřiknut svoje jušiš, ale eště je čas, bo přemyšlam a uplně nervozni vchadzam do kuchyně. Hned ve dveřach pravim: „Truda, už ti to povědal?“

„Ja. Přijede s tu Alicju. Nebudu mluvit už nic,“ odpověda mi a dava na stul taliře. Opřu se hlavu o ruky a zoptam se Hannesa:

„Kdy chceš s tu babu přijet?“

„Něco v Opoli vyřídím a přijedem.“

„Maruška o tym eště nevi?“

Hannes opět kyvne hlavu a pravi: „Ví všecko.“

Naraz zazvoni zvonek. Postavim se, podivam se na teho Hannesa a pravim:

„Třikrat zvoni enem Maruška! Jušiš!“

▲

Maruška vyběhla k sobě přimo do pokoja. Za nama přišla enem Eliška, bo uviděla Anku. Hannes chvilu přemyšla a už ju chce hledat, ale naraz do kuchyně přichadza i ta Maruška. Uplně nešťastna. Hned to na ni vidim, robi, že se nic nestalo, tak jak kdysi jeji mama, ja to chovani znam. Chcu ju chytnut za ruku, ale nezrobim to, enem tak divně zahlidam, jak se zaraženě bavi s Hannesem a robi, jak by se nic nestalo. Dojidame, honem jak na zavodach, a oba s Trudu radši odchadzame na zahradu sednut se k rybniku.

„Johan, ty su fajne! Si dobry, žes to tak honem spravil.“

„Nesmiš se s ničim moc smolit.“

„To maš pravdu, na ty naše děcka nebudem radši myslet.“

„Je jedno, co se kolem nas robi. Hlavně že nam nikdo nebere naše misto, i dyž je uplně osekane.“

Truda obchadza rybnik. „To su naše Mazury. Dycky sem se chtěla na ty polske jezera podivat.“

Usměju se uznale: „Truda, ja nemam take německe citěni.“

„Johan, ja tež ni, ani v Německu to citěni už nemaju a Mazury su daleko. Až kajsik na severu.“

„Vyhazov z našeho mista, to by byla katastrofa. Kde bysme se měli tak fajně jak tu pod skalu u Odry? Na tovarny se možem divat, všude lesy a eště k temu lanovku budeme jezdit přimo z obyvaku.“

„To maš pravdu, Johan.“

„Nehnem se odsud, Truda. Ni. Zostanem tu. Možna sme tež taky Gdaňsk…“

„Gdaňsk? Jaks na to přišel?“ zakruti hlavu Truda.

„Tam vojna začala, Solidaritu tam založili a německe to je. Ten spisovatel se tam narodil, kery cenu dostal za to, že je Němec.“

„Johan, ten to dostal určitě za něco ineho.“

„Třeba Hannes tež dostane nobelovku.“ Chytnu se za hlavu a vykulim na Trudu oči. „Že s tu Marušku tak vykyval, za to by zaslužil!“

„Ani mi nemluv, Johan.“

„Tež je to polska Němka, ta Alicja,“ pravim pomalu.

„To bude nova Klifa?“

Tu už nebudu moct zabit, bylo by to napadne, pomyslim se a chytnu Trudu po dluhe době za ruku. Ale ja to dluho nevydržim, bo mi připada, že je to malo slevačske. Truda je ale spokojena a řekne: „To sem zvědava na tu Polku i na tvoju Marušku.“

„Ja se bojim, že mi Maruška zas do Prahy odjede,“ sednu se nešťastně na lavku. „Už sem se na ňu zvyknul. Jušiš!“

▲

„Johan, lanovka nam bude litat nad hlavami!“

„Misto zostalo. Nemožu nam ju uplně přes zahradu pustit!“

„To maš jedno, bude to vypadat, jak by litala nad nama.“ Dyž sem potichu, pověda dal: „To je škareda rodina, ten muj synek s mrtvu Klifu a fčil i s tu Alicju.“ Potym ju asi začne škrabat v krku, bo se rozkucka. Chodime dal po zahradě a ja přemyšlam, jak se Hannes divně změnil.

„Neměl bych se vzat sveter? Musim na chvilu preč!“ pravim po chvili, a dyž mi Truda neodpověda, sam pro sebe se řeknu, aby to Truda slyšela: „Vezmu se ho. Ten Hannesuv sveter.“

„Daj pozur, abys nezmrznul,“ odpověda mi Truda a těžko se zveda z lavky, narovnava se ve hřbetě. „Kaj ideš?“ zopta se.

„Do hospody. Zas přidu jak dycky.“

„No pravě…“ Truda se naraz pousměje a ja odchadzam pro vychazkove galaty, konečně sem ich našel. Za chvilu se v nich idu na zahradu ukazat. Truda se spokojeně usmiva, podiva se na galaty a pravi: „Už to je fajne. Trocha kartača to chtělo.“

„Je eště zima. Co se mam vzat na sebe?“ zoptam se.

„Normalni ludže chodi eště ve flaušaku.“

„Co ja vim? Mam se ho vzat?“ Chvilu přemyšlam. „Ja se vemu normalně enem čapku.“

„Horko,“ zapochybuje Truda.

„Dobře. Flaušak bez čapky,“ pravim a idu na čepovane do hospody, bo tam se dycky uklidnim, nervy uvolnim.

Dyž přidě změna počasi, tak ten sajrajt klesne k zemi. Taky kuř s mlhu to je. Ja mam senzory na to, ale mi to nevadi, fajne mi to připada, z vysokych pecu vybuchovala kdysi tež taka para. To naše misto potřebuje specialni ochranu, pomyslim se.

Budim se s kocovinu jak šlak. Vstavam a hned valim k rybniku. Ležim na zemi a vytahuju jedno. Napiju se a idu k Trudě do kuchyně. A tam Hannes. Divam se potichu, jak se prohliža jakesi vykresy a telefonuje. Na klině mu sedi Anka. Vidim jeho ocelovy pohled, take odhodlani cokoli zvladnut. Nechcu ho rušit v tym jeho podnikani, s tym ja nechcu mět nic společneho. Ma tolik vykresu, pry studie se to menuje, to mi kdysi Maruška povědala. V Hannesovi je zas sila jak šlak. Kdo mu dal taku novu silu? Hannes už ma pry ve Vitkovicach velku kancelař, větši než Maruška, ale pry hned vedle jejiho kancelařa. Třeba jim to pomože zase byt spolu. Ja bych jim to oběma přal. Truda mi tež povědala, že jacisi synci ze švycarskych lanovek za nim do Ostravy přijechali.

Hannes mi dava do ruk Anku a jede do roboty. Tuš idu ke stolu. Musim řeknut Trudě, estli by do rybnika ty svoje schovane piva z mražaku zas nedala. Z mražaka se to pit neda, pivo se musi ohřat v rybnice na idealni teplotu. To mam vyzkušane. Truda bere do ruk kastrol a naliva.

„Polivka z ryb?“ zoptam se vyděšeně.

„Dneska rano sem jednu zabitu z mražaku vytahnula.“ Truda se polekaně narovna, ale dyž sem potichu, mluvi: „Ta susedka měla pravdu, kobzolama je jich třeba futrovat, ale enem trochu. Ni cely kybel pro bravka tam vysypat.“

Chcu vykřiknut jušiš, ale Truda mě předežene: „Johan! Zapomněli sme na Marušku, přijela na chvilu z roboty, běž pro ňu, aby ji nebylo luto, že sme na ňu zapomněli, dyž mame zlatu rybu.“

Zvedam se, ale v tym vidim, že Maruška s Elišku vchadzaju ze zahrady přimo do kuchyně. Asi viděla, že Hannes odjel, tak přišly.

„Už sme k polivce ze zlate sedali. Malem sme zapomněli, že si tu s nama.“

Maruška neodpověda, asi už enem mysli na to, co se s Hannesem porobilo, vidim ji to na očach. Nemože se asi od myšlenek na něho odtrhnut. Chcu ju nějak obveselit, jakusi srandu řeknut, ale nic mě nenapada. Myslim, že se tvařim eště nešťastněji než ona. To sem cely ja, moc se přetvařovat neumim.

„Maruška, ty maš dobreho tatu,“ snaži se zlepšit naladu Truda, ale Maruška je potichu, pomalu fuka na ležku s polivku a občas se podiva na obě děvušky. Dojidam a odnašam taliř do dřeza, vracam se ku stolu a postavim se za ty dvě baby. Chytam každu z nich za rameno, jak bych je chtěl k sobě přitisknut, ale nakonec enem tak stojim. Za chvilu ich spustim a sedam zpatky. Sme uplně potichu, a abych to ticho přerušil, pravim: „Dam se eště trochu te zlate!“ Tuš dojidam tak jaksi svatečně, jak by byly už Vanoce, a idu se lehnut. Většinu spim v křesle, ale dneska se lehnu do normalniho lužka. Maruška odchadza zpatky do roboty a ja usinam jak maly synek, kery se vratil z dluheho vyleta.

Jušiš!

▲

Obudim se až večer. Maruška ide ztěžka po schodach. Hned mě napadne, estli se to mezi nima da eště zachranit. Ale podle teho, co mi povědal Hannes, to asi neide. Mi se to tež v životě nepovedlo žit normalně s babu.

Vylezu z lužka a idu k oknu. Rybnik je plny chladu, taka vychladnuta pec. Nezbyva nic ineho než čekat, třeba se objevi něco, co nas zachrani, i dyž už nevim ani, od čeho by nas to mělo zachranit. Představuju se Marušku, jak leha zklamana jak šlak. Zkušam se podivat přes hladinu až na dno, ale je to marne, tak hluboko nemože nikdo vidět. Ale naraz vidim dno, kere zrobilo kruh, taku jakusi ďuru. Otevřu okno a ostřim oko, divny kruh robja ti japonšti kapři. Do kruhu se lehnuli a usnuli.

Co tu bude Maruška robit enem se mnu? Bez Hannesa? Idu se radši lehnut. Všeci se propadame kajsik do teho zasmoleneho andegrandu. A v nim obstoji enem ti nejsilnějši. Alicja by měla dat Hannesovi pokuj. Ale možna už za paru dni bude u nas na Landeku rano pit se mnu kafejo a do rybnika chodit na pivo. Německy jak s Klifu se s ňu budeme povědat. Kura, to su vyhlidky. Mam z teho v sobě horko, jake sem měl naposled u vysokych pecu. Kdo zabil Klifu, naraz nikoho nezajima. Ta Alicja pry začala přemyšlat nad tym, že by nam mělo stačit enem misto. Hannes mi to povědal. Ona bude ina než Klifa! Kura, ani nevim, estli sem tež ten etnicky Němec, ten Dojčštemige? Bo mi stači moje male misto, vic nepotřebuju. Taky enem šreklicher platz. A to je možna ten nacionalni andegrand. Dyť to už vim davno, že i temu škaredemu je třeba zrobit platz, a nemusi to byt nakonec tak škarede, jak to na prvni pohled vypada. Domluvit se s tym škaredym je duležite, bo dyž člověk chce mět to fajne, tak se musi domluvit i s tym špatnym, inak ma oboji.

Naše misto je cele pokřivene a plne stinu, ale mi to nevadi. Mam to rad, dyž tu u nas vladne taky jakysi smutek. Klifa se s tym nedokazala smiřit, nenechala to misto na pokoju, bo se ji to nelibilo. Všecko raz umře, nema smyslu nic vracat zpatky. Ale možna se enem tak počesku bojim a enem take kusky fajnych chvil z teho zbytku německeho Šlezien sem poskladal. To je složite jak šlak a Hannes teho asi ma dost. Chce s Alicju pokračovat v tym, co Klifa začala. Ale on zas musi žit normalně a mět už konečně klid.

Jušiš!

▲

Hannes vchází do svého domu. I když včera důkladně uklízel Klifiny věci, hned při vstupu do obývací místnosti zahlédne na velkém kulatém stole zarámovanou fotku. Chytne Anku za ruku a odvede ji do vedlejšího pokoje. Schová fotku do skříně a snaží se vybavit si poslední setkání s Alicjí, jak se milovali na sedačce v jeho mnichovské kanceláři. A jak se ho náhle zeptala, zda byl v době vraždy ve svém domě. Proč se mě tak najednou ptala? Vždyť jsem jí to už mnohokrát vyprávěl. Ta scéna se Hannesovi nesmazatelně vryla do paměti. Nebylo dne, kdy by si ji znovu a znovu nevybavoval. Hannes se jí nemůže zbavit ani teď. Pokouší se vybavit si každý detail. Napadne ho, že se možná něco dělo u francouzského okna. Při rekonstrukci případu policii rovněž zajímalo otevřené okno, ale když se potvrdilo, že se okenní dveře samovolně otevírají, přestala se tím policie zabývat. Proč jsme si do domu nepořídili klasické balkonové dveře? Třeba by se neotevíraly. Ale Alicji zajímalo ještě něco jiného, něco ji vyděsilo, jako by si při našem milování na něco vzpomněla.

Představí si Alicjino nahé tělo a zároveň myslí na to, jak dokázala všechno skvěle vyřešit. Je rád, že ji pozval do svého domu. Dnes v něm poprvé spolu přespí také společně s Ankou. Hannesovi připadá jejich vztah najednou nezatížený a zcela přirozený. Když začala Klifa spát s Piotrem, objevila se v jeho životě právě ona, Alicja. Chce to mít pevné nervy a nehledat ve všem jen hrůzy, pomyslel si. Venku je mráz a hustě sněží a on čeká na Alicji. Vymanil se sice ze své zničující nečinnosti, ale cítí se nejistě. Čeká na Alicji a představuje si, jaké to s ní bude, jak se vše změní. Rozhodně se změní. Lidi jsou naivní, když si myslí, že se nic nezmění, když se rozhodnou s někým žít. Co Maruška? Zaslouží si to? Samozřejmě že si to nezaslouží. Nikdo si to nezaslouží. Ale co mám sakra dělat? Hannes si sedne k televizi a čeká na zpravodajství.

Alicja jede autem k Hannesovi. Přiváží si s sebou také pár osobních věcí. Nebudu se k němu stěhovat najednou, to přináší smůlu. Ten dům mi nevyhovuje, je v něm stále přítomná Klifa. Nemá smysl bojovat s přízrakem, je neškodný, ale Hannes v tom domě také nemůže zůstat. Naučím ho se nebát a nakonec zjistí, že je vše v pořádku, že je to lepší, než kdyby žil s Klifou.

Je to úplně jinak, než se domnívají Hannes s tou svou Marií. Ona snad vůbec nezaznamenala sexuální revoluci, zatímco Klifa ji prožívala až moc. V tom je mi bližší Klifa. Marie ale není tak naivní, jak jsem si myslela, a bude to s ní možná ještě těžké. Ty její vysoké pece jsou zašlým světem jako dnešní manželství. Marie je infekcí deprese a smůly. Nechci se nechat zatáhnout do jejích depresí. Jsem možná nesympatická pragmatická ženská, no a co? Ten jejich tradiční pohled na zlo už přece dávno neplatí. Hannes to brzy pochopí. Bude muset. Donutím ho žít a ukážu mu, jak vypadá úspěch. Marie je mu příliš podobná na to, aby byla jeho družkou. Tou jsem přece já! Pro Hannese je výběr ženy těžkým rozhodnutím a já se s tím musím nějak smířit. Proč? Protože se mi líbí a nemůžu si pomoct. Je to hloupé, ale je to tak. Hannes se musí změnit. Vše uzavřít a otevřít se životu. Zapůsobit v pravý čas na pravém místě a něco vykonat, tak jak to umím já. Odkud se ale bere ta jeho neschopnost? V takovém stavu mě prostě nemůže milovat. Něco s tím udělám, jinak to špatně dopadne. Musí začít pořádně pracovat, vše ostatní pak přijde samo. Lanovka? Ano, ta blbá lanovka! Až ji uvidí nad hlavou, bude vědět, že se z toho dostal. Alicja zavře oči a uslyší šustivý pohyb kabiny, ucítí radost a vášeň. Hannes žádnou vášeň nemá, pokud ji aspoň trochu měl, tak ji po smrti Klify ztratil úplně. Musí se znovu vrátit do své zasněnosti, která mu tak sluší. Potřebuje něco jednoduchého. Potřebuje mě! Naučí se pak postupovat vpřed. Lehce klouzat k vítězství jako lanovka, která se zastaví jen nad tím jejich hornickým muzeem.

Alicja si vybaví Hannesův široký plochý obličej. Zavře oči, ale v představách vidí jen jeho prázdné oči. Prší v nich černý déšť a vládne úplné ticho. Třeba se někdy spolu ještě vášnivě pomilujeme… Ne jako posledně.

Hannes se převalí na bok a snaží se přikrýt peřinou. Ale spící Alicja si ji nechává pro sebe. Přitulí se k ní. Na chvíli se skutečně zahřeje a okamžitě se objeví dřímota, mezistav mezi bdělostí a spánkem. Napřed má radost, ale rychle si uvědomí, že dřímota ho bude provázet celý den. Znemožní mu pracovat, ale nezabrání přemýšlet o Klifě. Anka naštěstí spí, ještě nedávno ji každou noc krmil z láhve. Klifa pracovala nebo byla s Piotrem, taková byla domluva, řekne si a zasměje se tomu. Převalí se na druhý bok, ale ví, že musí vstát. Zamíří pomalými kroky na toaletu.

Proč nezůstanu doma na Landeku? Protože vlastním Hanging, musím ho vést lépe! Možná se budeme stěhovat do Mnichova, Alicja si to přeje. Nevím sice, jak to chce všechno zvládnout, ale tady v tom domě prý zůstat nechce. Tomu rozumím, řekne si a dopotácí se do koupelny. Přemýšlí, jestli dnes bude něčeho schopen, má potřebu zalézt si zpátky do postele, ale svou postel už nenávidí. Dnes si koupím novou. To je nápad, zaraduje se a pohlédne na starou manželskou postel s Alicjiným tělem. Co sem to porobil, zasměje se a vzpomene si na mámu.

Sedne si ke kuchyňskému stolu, který před léty koupili s Klifou v designovém studiu, ale už dlouho z něj nemá radost. Dnes opět začíná vnímat dokonalé strohé linie, elegantní chladnou krásu, protože mu připomíná Alicji. Ona na první pohled každého ohromí jako ten stůl, ale vzápětí se jí většina lidí začne bát. Postel vyměním, ale stůl si nechám.

▲

„Je třeba se na Hannesa s tu Alicju připravit. Nakupit cosik svatečniho. A ty nikde,“ pověda mi už v autě Truda a přitym se furt diva na oblohu. „My eště pojedem v buřce.“

„Furt leje posledni dobu,“ odpovědam a zapinam stěrače, bo se fakt rozpršelo.

„Taky škaredy dešť. Nesmim zmoknut, mam fajně zrobenu hlavu,“ posteskne se Truda a furt se vlasy upravuje.

„Karbenatlu sem na večeřu pro všecky zrobila.“ Truda přestane na chvilu mluvit, bo ji něco v kabeli piplo. Vytahuje mobil a vykřikne: „Johan! Pro všecky sem ju nezrobila, oni nepřijedu! Pry až zitra. Přijede sam a s jakusi velku dodavku.“

„Jušiš,“ řeknu spokojeně a podivam se na Trudu. Vidim na ni, že je tež rada jak šlak. Chvilu přemyšlam, čemu ten Hannes přijede s velku dodavku. Ale na prvni odbočce hned otačam auto.

„On s tu Alicju jeden raz přijede, že? Je to enem oddalene.“

„Nikdy neviš. Dobre to je,“ odpovim spokojeně.

„Johan, ja nechcu, aby nam Hannes děvuchu z te jejich zasmolene strany ukazal. Co na to řekne Maruška?“

„Je to všecko hrozne,“ zakrutim hlavu.

„Viš co? Zajedem se eště kupit piva, strčime je do rybnika a zkusime na to zapomenut,“ usměje se Truda, bo vymyslela to nejlepši řešeni.

Vracame se s plnyma taškama. Je večer, tuš hned s tym nakupem valim na zahradu.

„Daj to do rybnika, Johan!“

„Jasne, sem furt v pohybu, nesmiš se sednut.“

„Ani na mizbet?“

Sotva ji stačim odpovědat, vidim Trudu, jak se seda na pařeniště. Musim ho spravit, Truda na nim rada posedi.

„No jasne že ni,“ pravim a vidim, jak mizbet pod Trudu praska. Za chvilu je Truda v tym pařenišťu.

„Nezrobila ses cosik?“ přiletim za ňu a pomaham ji.

„Johan, vytahuj ty piva!“

Smějem se, jak by nam bylo dvacet, a sedame na lavku. Potym se mě Truda prohliža a pravi: „Ty galaty maš moc do vrchu na tych širach. Musiš je vic popustit. Bo budeš mět tež uraz jak ja,“ pravi mi a už se temu zas smějem.

„Popustit galaty se dycky vyplati, bo jak se ohybam k rybniku pro piva, tak by širy zas mohly vyletět a šlahnut mě.“

Pijeme jedno za druhym. Všimnu se, že leknin se po narazach děšťa utrhnul a pluje jak mrtva ryba. Nebezpeči je furt tak blizko, pomyslim se a řeknu: „Pomožem Marušce děvušku uspat a pudem spat. To sem zvědavy, co Hannes zitra přiveze.“

„Ja sem tež zvědava, ale Maruška utekla, bo se nechtěla s Alicju potkat. Elišku vzala s sebu.“

„Truda, tak to eště vytahuj jedno. Vypijem a idem spat,“ řeknu a dal pomalu popijame.

Za chvilu se idu k sobě lehnut. Sem rad, že Hannes s Alicju nepřijeli, ale přemyšlam nad nimi. Napadlo mě, že Hannes musi s ňu byt kvuli Klifě, ale pak se řeknu, že už je vlastně po všeckym, všecko je vyřešene. Hra je u konca.

Jušiš!

▲

Je rano a ohnive mračna se tahnu do neznama. V nich je schovana cela ta lanovka. Jakysi pohyb spojeny klidem, kery mam furt v duchodě. Nemocny klid. V nim je ukryta sopka, co ma každu chvilu vybuchnut jak vysoka pec plna ohňa. Lanovka mě rozčiluje. Mam strach, že nam to tu všecko zkazi. Pozoruju fajny model lanovky, co Hannes před chvilu přivezl, nemožu z teho oči odtrhnut a zaroveň se teho bojim. Hannes misto Alicje přivezl hračku lanovky. Kura, představuju se uplně živě ty malučke kabiny, jak leti vzduchem jak jakesi zavěšene letadla. Napadne mě, že lanovka chce sežrat kus Ostravy i naše fajne landecke lesy. Chce nas dostat do žaru, jaky sme kdysi měli ve vysokych pecach. Oheň se z Ostravy hned tak neztrati. Akorat bude schovany ve vyšce jak jakysi bojovy stroj. Za chvilu nam tu bude litat, pomyslim se a zavřu oči. Představim se dobu před paru měsicama, jak se ku mně Maruška přestěhovala, pohřib v Polsku a jak k nam začal jezdit Hannes.

Otevřu oči a zas se divam na velky model, kery nechal Hannes v obrovske dodavce. To už neni enem rodinne auto, fčil se kupil naklaďak. Misto rodiny ma lanovku a novu babu. Auto stoji před domkama, a dyž ma otevřene zadni dveři, tak zabira celu ulicu. Zaviram ztěžka kufer dodavky, bo model nemusi každy vidět. Zabuchnul sem dveři a idu se uklidnit na zahradu. Za chvilu model bude jak jakasi socha stat kajsik před tovarnu. No, to mi je jedno. Ale už zitra mi nad hlavu to stromstvi bude každy den furt jezdit. Jušiš, řeknu se a sem z teho nervozni. Lanovky se pry stavjaju honem, dyž su penize, ale taku rychlost sem nečekal. Jak sen mi to připada. Myslel sem, že vystavbu zastavili natrvalo, ale oni začali stavjat eště rychlej.

Kura, musim se uklidnit, něco noveho zrobit, tuš mě napadne vylezt na malu plošinu ve skale. Raz za čas se tam vylezu sednut. Estli spadnu, tak už mě nikdo neposklada, ale v tym to pravě je, že je to nebezpečne. Kradu se navrch po uhelnym srazu, kery v kameň ztvrdnul, a za chvilu se z plošinky divam na svuj rybnik jak maly synek. Rozhlidnu se do dalky a vidim nekonečne lano, kere se v luftě tahne až z Vitkovic.

Zdvihnu oči a vidim přistavaci stanicu, už v ni sedi jakesi baby v kostymkach. Jušiš, sem cely zpoceny z teho, tak zahlidam zas dolu až na hladinu jak do velkeho zrcadla. Nic ale nevidim, enem měkkost, jak bych stal hodiny na dešťu. Zhluboka se nadechuju, bo ta naša skala je strma jak šlak, furt z ni kemenky padaju pod tyma otřesama. Ja, furt v te skale asi cosik robja. Jakysi hluk se pomalu bliži k naši zahradě jak možna kdysi za vojny fronta. Němce utikali před Rusama a už se nikdy nevratili. Klifa se myslela, že se vrati, inak, tak jaksi lepši se vrati, ale to byl jeji velky omyl. Je třeba vidět skutečnost, to se myslim. Alicja možna tež robi chybu. Kdovi jak dopadne?

Raz za čas jakysi maly kameň spadne do vody. Pry nemame vychadzat na zahradu. Přece nebudu bez piva, a kdo bude japonskym kaprum žradlo sypat? Zrovna fčil jeden kamenek spadnul do vody, take skoro neviditelne vlnky zrobil. Divam se do rybnika, do svojeho ožraleho mořa. Připadam se ve vyšce jak anděl, kery z vysoke pece přiletěl se trochu zchladit a trochu se tež napit. Bez piva by mě rybnik moc nebavil. Myslim se, že ani japonske kapry by nebavilo byt ve vodě bez piv. Jušiš, ale co bude robit moja Maruška? Radši všecko snaša, aby měla klid, pomyslim se a opatrně slizam.

Kura, dokazal sem to, sem dole, eště možna nepatřim do stareho železa, řeknu se a idu za Trudu a Hannesem.

Přijdu do kuchyně, ale Truda nikde, tak vyjdu na ulicu a vidim, jak ji Hannes ukazuje v dodavce model lanovky. Truda je potichu, asi se tež lanovky boji. Hannes zavira kufer a odjižďa do Vitkovic.

„Johan, pujdem radši už spat. Sme oba z teho zitřka nervozni.“

„Sem nervozni jak šlak,“ odpovim co nejvic skromně a už ani nepravim svoje jušiš. V životě je nakonec všecko naruby, už na nic nemyslim, nemusim všecko vědět, co bych potym s taku těžku hlavu robil? Alicja bude novu Klifu robit, bo vražda se vyšetřila do ztracena. Hannes zas stavja lanovky a ona politiku robi. Bude to tak možna lepši, nemožeme furt na Klifu myslet, kdosi ju kvuli politice zabil a hotove. Ale co Maruška? Panebože, bude se s tym muset srovnat, ale ja se bojim, že to nedokaže.

Jušiš!

▲

Za par hodin z teho tu nic nezbude. Enem ponura představa, pomyslim se a zapalim se hned rano cigaretlu. Už dluho nekuřim, ale dyž sem nervozni, tak mi cigaretla šmakuje. Přestalo konečně pršet a ja sem se zas vyliz na skalni vyvyšeninu. Spokojeně tu kuřim. Pokušam se zapomenut na lana, kere natahli na vysoky slup na moji skale. Raz za čas zvednu hlavu a vidim mraky a lano, kere se hušta jak šlak. Vydechnu kuř k mrakum. Odhodim cigaretlu, kera jak na potvoru spadla přimo do rybnika. Dneska mě nebavi divat se na hladinu, už pozoruju, enem co se robi navrchu. Od dneška se budu muset furt divat do nebe, davat pozur, co na nim lita. Opatrně slizam dolu a davam pozur, abych nespadnul, bo sem i trochu zvědavy na lanovku, jak bude litat. To se musim přiznat, že se na ňu i těšim, ale tak divně. Dole vytahnu kromě piva i dokuřenu cigaretlu a idu přimo k Trudě.

Dneska je velky den, lanovka se ma pušťat. Hannes už je doma, i Maruška, oba za chvilu jedu do Vitkovic to pustit. Beru za kliku a vchadzam do kuchyně. Hannes s Marušku sedi, jak by se nic nerobilo, a divaju se s Elišku i s Anku na televizu. Chvilu stojim ve dveřach. Hannes se ku mně otoči a tak jaksi nejistě mě pozdravi, ale Maruška je potichu. Na klině ma Elišku a drži se ji jak klešti, vypada to, jak by malu Elišku chranila před Hannesem. Kura, ta moja děvucha je nešťastna. Abych spravil naladu, pravim Hannesovi:

„Synek! To je robota, co, divat se furt na televizu.“

„Dědo, ty máš robota?“ zalesknu se Elišce oči.

„Co mam?“ zoptam se ji, bo vubec nevim, o čem ta mala mluvi.

„Říkáš, že máš robota! Já bych chtěla taky robota,“ směje se a začne poskakovat, jak enem ona tak fajně umi.

„Já taky,“ žvatla už i malučka Anka a tak srandovně Elišku napodobuje.

„Žadneho robota nemam,“ podivim se.

„Aha?“ povzdechne se a furt tak poskakuje. „Stejně jsi povídal o nějakém robotovi.“ Tuš se temu směju, ale Maruška je zaražena, ja to na ni poznam, že neni v rychtyku. Naštěsti přichadza do kuchyně Truda, byla po ranu nakupit. Hannes k ni ide, Truda ho obejme a potym chvilu u kuchyňske linky cosik robi a pravi: „Děvušky, vemte se jabka!“ Ide k nim a každe dava po jabku.

„Maruška, vem se tež jedno,“ pravi, ale Maruška ji enem odsekne: „Už jsem si vzala.“

„Tak se vem eště raz!“

„Děkuju, musím jet do práce, čekají tam na mě. Dnes je slavnostní den.“ Pohladi Elišku a odchadza ve fajnym kostymku do Vitkovic. Truda mi ukazuje misku plnu jablek a potym se opravdu, jak sem tušil, obrati ku mně:

„Johan. Vem se aspoň ty jedno.“

„Už si mě viděla jest jabko? To se k pivu vubec nehodi. Mam inu kulturu.“

„To neni žadna kultura pit furt pivo!“

„Je to kultura jak šlak,“ řeknu trochu uraženě, bo se myslim, že pit pivo se tež musi umět. Truda pozoruje, jak se divame na televizu, a pravi: „Johan, maš v ledničce vajca? Zrobim něco, dyž nám tu dneska pusti lanovku. Vite o tym, ni?“

„Vajca? Se jich vem,“ odpovim a ani nereaguju na jeji nemožnu otazku. No, ona to asi enem zkuša, ale kdo vi, co se ji honi v hlavě.

„Budu pro nas pro všecky,“ pousměje se Truda a zopakuje tu hroznu zpravu:

„Hannes dneska pušti lanovku!“

Potym je potichu i my nic nemluvime, enem Hannes se beze slov zvedne a pověda nam, že se ide vzat ancug, kery už ma vyžehleny ve vedlejšim pokoju. Možna se s Trudu oba myslime to same, že ten oblek měl naposled na pohřibu. Hannes odchadza a Truda na něho zavola, že ma davat pozur, aby mu lanovka nespadla. Takova je Truda. Nemysli to vubec zle, pomyslim se a oblikam se Hannesuv stary sveter s cigaretlami. Musim na zahradu. Ve svetru je možna schovana učinna modlitba. Modlitba, kera pomože. Truda se sedne na sedačku a ja idu na zahradu, musim byt tež chvilu sam.

Myslim na Marušku, v jejim životě už tež asi všecko zrezavjalo tak jak v mojim. Zavřu oči a hlavu se zavřenyma očama zvedam k nebi, bo ho nechcu vubec vidět. Vydechnu a až potym otevřu oči. Muj dech v te zimě zrobil taku paru, kera zakryla lano zavěšene kusek od naši zahrady. To lano čeka na kabiny, kere po nim už furt budu jezdit. Každy se robi, co chce, i Hannes je takovy. Rozhodnul se zostat s Alicju. Ale my tu potřebujem klid. V te hře kolem Klify je všecko, cely zbytek našeho života. Nezrobime už taku chybu, jak zrobili kdysi za vojny, budem se starat enem o sebe, o svoje malučke misto.

Chodim nervozně po zahradě a řeknu se, že už možna pušťaju ve Vitkovicach provoz. Snažim se představit, jak prvni kabina poleti nad mojim rybnikem.

Jušiš!

▲

Alicja je spokojená. Doprovází novou předsedkyni Ligy Slezska do televizního studia a v mysli se jí promítá celá její dosavadní kariéra. Zůstává v pozadí jako přednedávnem Piotr. Jde sebevědomě v dlouhém rozevlátém černém plášti. Její jemnou až dětskou tvář lemují krátké vlasy, které zdůrazňují sveřepý výraz. Cítí se skvěle a vybaví si svou minulost, jak na sebe upozornila už na policejní akademii a dostala nabídku pracovat v oddělení pro ochranu státu. Do Ligy Slezska se infiltrovala snadno a dotáhla to až na druhé, vlastně třetí místo v mocenské hierarchii, protože stranu vždy ovládal Piotr. Bez něj by Klifa zůstala předsedkyní nepočetné skupiny polských Němců. Piotr se postupně stal pro polské zájmy velkým nebezpečím. Alicja se vždy považovala za Polku. Myslela si, že o Slezsku by se nemělo mluvit. Ani o Katalánsku, Bavorsku, Toskánsku. Jsou to jen regiony. A lidé z těch oblastí by měli zůstat v klidu. Alicja pozoruje, jak její svěřenkyně sebevědomě vstoupí do studia a postaví se před řečnický pult. Vytáhne papír s projevem, který Alicja dlouho promýšlela:

Dámy a pánové, chceme společně uctít památku naší předsedkyně Klify Lass. Představovala důležitou etapu naší strany a navždy zůstane zapsaná v dějinách polské politiky. Liga Slezska je národnostní strana a jsme na to hrdí, ale naším hlavním zájmem je prosperita státu, ta stojí na prvním místě. Etnonacionalismus se tímto dnem stal samozřejmostí. Vážíme si minulosti, ale otročit jí nesmíme. Chceme o svých věcech rozhodovat sami, ale také společně v rámci polského státu. Jsme pragmatická strana a máme v úmyslu se domluvit. Jsme ochotni upozadit rozdíly, které existují mezi námi a opozicí. Také jsme si vědomi, že velká část obyvatelstva hlasovala pro stávající struktury. Tito voliči nejsou naši nepřátelé, vážíme si odlišného názoru a pokusíme se je získat na naši stranu. Nesnažte se však sabotovat výsledky voleb! Vaše pokusy poškodit naši stranu budou zřejmě pokračovat v nejrůznějších zákeřných podobách. Jsme na to připraveni. My děláme vstřícný krok, nikoliv však ústupek. Jsme národ bez státu, bez hranic i bez státnosti. Jsme vděčni za evropskou federaci i za polský stát. Pomohli jsme našim voličům vybudovat si silnější identitu, ale nechceme jen oživovat starý slezský národ. Klifa Lass díky velkému úsilí a osobní oběti dovedla naši stranu k obrovskému úspěchu. Dnes je mrtvá. Zločin musí být odhalen, nesmíme ve vyšetřování ustat, i když zájem o politický vývoj po volbách může pohasnout.

Hannes sleduje v televizi projev nové předsedkyně. Vaří krupici a část přenosu mu unikla. Mírně zaskočen poslouchá komentáře: Liga Slezska směřuje do vlády společně s konzervatisty. Novou předsedkyní Ligy byla zvolena doposud neznámá členka strany a ve vládě se stává ministryní vnitra… Překvapeně sleduje novou předsedkyni. V její suverénní řeči se už o žádné autonomii nemluví. Hannes zažívá nepříjemný pocit. Vybavuje si Alicjin výraz a spatří v něm něco, co už viděl, ale zapomněl na to. Občas pomůže Ance s jídlem a čeká, až přijde chůva. Chystá si oblek a přitom stále přemýšlí, odkud to gesto zná. Paní na hlídání přišla opět o něco dříve, a tak se rozhodne jít pěšky kolem řeky.

Chvíli stojí na lávce nad Odrou a dívá se do vody. Přechází na protější břeh. Zapadající slunce osvětluje moderní sídlo Ligy Slezska. Hannes vstoupí dovnitř. Prochází se kolem prosklených stěn. Pozoruje Odru, než spatří nového generálního ředitele Hangingu. Hannes se v blízkosti Macha najednou cítí významně. Neváhá ho pozdravit, i když rozmlouvá s novináři. Vybaví si jejich poslední setkání v Mnichově. Situace je teď o poznání lepší, projekt ostravské lanovky pokračuje a stavba bude brzy dokončena. Mach přináší Hangingu stabilitu a dostavba ostravské lanovky by nebyla bez jeho vlivu možná. Hannese napadlo, zda by to nebylo lepší, ale rychle úvahu zapudí. Po chvíli zaznamená, že je sleduje Alicja. Postává vedle předsedkyně strany v hloučku nejbližších spolustraníků a diskrétně jí něco šeptá. Hannes zkoumavě pozoruje její obličej. Něco útočného mu pohlédlo do očí. Znovu se ocitá ve svém domě v den vraždy. Vchází dovnitř a na konci chodby spatří postavu, která něco vynáší z bytu. Opět se mu zamotá hlava a v mdlobách upadá k zemi. Ze všech sil zaměří pozornost na postavu, která se otáčí… Lekne se a vrací se do přítomnosti. Netrpělivě poslouchá zdvořilostní fráze. Potřebuje s Alicjí mluvit. Ale ona jen krčí rameny a diskrétně mu naznačuje, že se musí věnovat společnosti a novinářům. Chvíli se na sebe dívají a pak se rychlými gesty loučí. Hannes vychází před budovu a nasedá do svého auta. Ještě přes prosklenou fasádu vidí, jak Alicji obklopují novináři. Mám poslední možnost situaci napravit, pomyslí si a pozoruje, jak mu Alicja přes prosklení stačí zamávat.

▲

Divam se na prvni kabinu a nevěřicně tajim dech. Sklopim hlavu, snažim se ze všeckych sil uklidnit. Na dně sleduju posledni dvě flašky s pivem a na hladině odraz kabiny.

„Dal bych lok,“ řeknu Trudě a shybnu se pro dvě posledni.

„Ja tym nebudu jezdit. Ja bych byla hned zesmolena,“ zakruti hlavu Truda. Podivam se na ňu a vidim, jak je uplně ohromena.

„Chcu tu eště zrobit držak na piva,“ povědam, bo musim odvest pozornost od te lanovky, ale Truda mě chytne za rameno.

„Divaj se. Už to zas leti.“

„Jušiš!“ vykřiknu, bo už to nemožu vydržet, a zdvihnu hlavu. Valim oči na kabinu přimo nad hlavu.

„Fajne, kura! To neni možne, že to stavjal Hannes! Podařilo se mu to,“ pravim Trudě a ruku se držim bradu, bo mam hlavu zakloněnu jak šlak a eště k temu se o mě opira Truda.

„To ja, bo začal robit. Chlopa, co sedi doma, nebere nikdo važně,“ prohlasi hrdě Truda a pusti se mojeho ramena. I Trudu asi přepadnul neklid, bo na mě kyvne: „Pudem se schovat a vzat se cosik na jidlo.“

Odchadzame do Trudiny kuchyně. Sednu se ku stolu.

„Podivaj se do ledničky,“ pověda tak jaksi podezřele Truda.

Tuš se zvednu od stolu a otevřu ledničku. „Co to tu je?“ vykřiknu radosťu.

„Dokupila sem piva. Dala sem jich do ledničky. Fčil nemusime furt pod lanovku pro ně chodit,“ odpovi hrdě Truda.

„Kura, tos dobře zrobila! Bez piv bysme byli dneska uplně vyřizeni,“ pravim vděčně Trudě, ale ona je potichu a vytahuje maso. Naklada nam jidlo na taliře jak v hospodě, ale je nervozni jak šlak. „Mam k temu eště kobzole,“ pravi tak jaksi divně.

„Smolime na lanovku, mame se fajně i s ňu,“ usměju se zas spokojeně. Truda se tež pousměje. „Zrobila sem nam eště cosik sladkeho. Odpoledne je dobre taketo sladke.“

„Có? Cos zrobila?“ protestuju, bo sladke nemam rad.

„Tu misu,“ odpověda zahadně Truda.

„Keru?“ podivim se, ale Truda už cosik vytahuje z ledničky a pravi: „Tiramisu.“

Neodpovědam. Vypiju do dna pivo a potym se snažim tu sladku misu dostat do sebe. Dyž se to smicha s hořkym pivem, tak to celkem ide.

Chvilu sedime, ale ja už to nemožu vydržet, a tak pravim: „Poď se na lanovku eště raz podivat, estli se nam to enem nezdalo!“

Tuš vylizame na zahradu tak trochu schyleni.

„Už zas leti!“ Zvednu ruku k obloze a hlavu mam zalomenu, až mě zas boli za krkem.

„To tu fčil bude litat každu chvilu,“ pravi Truda a zkuša sprasknut rukama, ale v jedne ruce drži pivo a v druhe hrnek s kafejem.

„Jušiš! Davaj pozur,“ napomenu ju, bo už sem piva viděl na zemi, a zas ohybam hlavu v zatylku.

„Truda, v kabinach se už sedi. Oni se na nas divaju, jak se tu mame fajně,“ zatvařim se alespoň na chvilu spokojeně.

„Kdo to vymyslel, taku lanovku?“ řekne plačtivě Truda.

„Tvuj synek. On byl kapacita a my sme to nevěděli.“

„Ni, on to enem postavil. Jacisi bohati to zas byli, Johan!“

„Čim bohatši ludže, tim větši bordel robja, to ja,“ dodavam a podivam se, jak mi Truda podava kafejo v obrovskym kafaču. „Zamichaj se to,“ pravi mi a vyvali oči, bo vidi letět dalši kabinu. „Johan, to lita metry vysoko! Taka vzdušna tramvajka to je. Představuju se, jak jedem v lanovce, jak opušťame zem. Ja se bojim, enem se to představim. Spadneš hluboko z take vyšky.“

„Fajnu vyhlidku z Landeka zrobili,“ řeknu, abych změnil tema, a už vim, že se to nemyslim.

„Landek neni žadna vyhlidka!“ rozčiluje se Truda.

„Neni, maš pravdu, ale jednu vyhodu ta lanovka ma. Na autobusovych zastavkach nemusime fčil stat, ona furt pendluje. Nad Ostravu se huštaly vuzky, museli sme davat pozur, aby nam na hlavě kus koksu nepřistal,“ zasměju se, i dyž mi moc do smichu neni.

„Robilo to bordel, to ja,“ pokyva hlavu Truda a srka kafejo.

„Co koks, haldovina v tym byla! Jušiš!“

▲

Ulica je zastřena mlhu, jak by ju kdosi fotil. Dneska po ni Hannes přijede s Alicju. Fčil mu to vyjde, pomyslim se a sedim dal zaraženy na lavce, občas hodim rybkam kusek zmraženeho chleba z Trudiny ledničky. Mam od ledoveho chleba ruky zmrznute jak šlak a k temu mi každu chvilu nad hlavu proleti kabina. Přemyšlam, estli se na to všecko zvyknu. Divam se do rybnika, voda je zas špinava jak but. Pokušam se zahlidnut aspoň jednu rybu, ale nic nevidim. Možna otřesama se ze dna uhlo uvolnilo a začernilo vodu. Třeba jakasi zlata rybka vypluje z te černoty. Už vim, co bych se přal. Aby to všecko nebylo tak špinave. Zakalena voda se dycky vyčisti, dyž je v klidu, ale naša voda je už tak zamarašena, že ji žadny klid nepomože. Co to Hannes zas porobil s babama? Laska, co to je? řeknu se nasmoleně, bo vim, že žadna laska neexistuje, aspoň pro nas slevače ni. A dyž se objevi, tak enem na chvilu. Potym ju dycky cosik odnese a zamaraši jak v mojim rybniku uhlo. Voda pry kdysi byla černa, čital sem to v časopise Zenova zahrada.

Zdvihnu oči k obloze, naštěsti žadna kabina neleti. Třeba se jim to pokazilo! Divam se na slunko, kere začalo fajně svitit ze skaly jak do haviřske štoly. A přes ostre světlo padaju stiny břiz. Sem na chvilu spokojeny, i na Hannesa sem zapomněl, na Klifu, i na tu Alicju sem zapomněl. A naraz jakasi tma. Přes to ostre světlo pada velky stin lanovkove kabiny. Zas sklopim hlavu a naklonim se nad černu hladinu, naberu do ruk vodu a snažim se zjistit, od čeho je ta voda černa. Třeba mi zas do rybnika kdosi hodil kufer? Musim ho vyhodit na smetiště. Pokušam se vodu udržet v dlaňach, ale ona mi proteka mezi prstama. Dluho se neda udržet.

Slyšim přijižďat auto. Rozeznavam zvuk Hannesovy nove dodavky, už slyšim, jak se dveři oteviraju a do zahrady vstupuje Hannes. On přijel sam enem s Anku.

Jušiš!

▲

Už je to pul roka, co se Maruška s Hannesem vratili dom. Maruška uplně a Hannes tak trochu. A ja tu fčil musim enem tak stat a byt potichu. Ticho robi to, co je prave, to, co tu kolem nas je. Abych tak enem nestal, naklonim se nad rybnik a pomyslim se, že v nim už neni žadne pivo.

Je paru dni před Vanocama a my pozorujem s Trudu večerni oblohu. Hannes s Marušku i s děvuškami odjeli do Vitkovic na slavnostni vyjižďku. Televiza ma ve Vitkovicach točit, u nas na koncu lanovky ni.

Byli sme se s Trudu ve Vitkovicach tež podivat, ale před televizu sme utekli. Je to tam fčil všecko propojene. Z teho bude hromada problemu. Hned se mi vybavi muj posledni den v robotě, jak sem odkladal slevačske rukavice na stolek. Ve vysokych pecach zabavu robit, kura, to nevim… Vybavuju se ty opravene Vitkovice s lanovku. Vzaly nam teho moc, Trudě chlopa a možna i Hannesovi babu. Zostaly nam děcka. Zostaly nam jak Ostravě ty tovarny. Pry v nich bude lepši vzduch a kolem parky se stromama jak u nas v lese na Landeku. Musime to mět radi takove, jake to teď zrobili. Měli sme to vubec někdy radi? Ani moc ni. Vitkovice, Witchendorf, takova dědina. Hutě zrobili a začalo se robit. Tež pry same nove technologije, jak temu dneska řikaju. Je to dycky to same. Kura, jacisi odbornici evropskeho vyznamu přišli a bylo. Takovi evropšti odbornici to dycky posmoli. Penize do teho strčili a my sme začali robit. V tym to dycky je. V penizach. Železne palace postavili, take Titaniky. Na chvilu to stromstvi zastavili, taky klid sme kdysi měli, ale za chvilu to ma s velku paradu znova vyjet.

„Už se smraka,“ řeknu Trudě, ta ma tež oči navrch a pravi pohotově:

„Je večer, ale sviti, jak by byl den.“

„Ja už ju slyšim. Take zvuky to robi.“

„Johan, šumot to robi jak ptaci!“

Kyvnu hlavu, ale neodpovědam. Truda tež nemluvi, bo vyhližame svoje děcka. Už vidim prvni kabinu, jak proraža vzduch a kolem sebe vysila hvizdave zvuky, dneska mi připadaju zavažnějši, bo už slyšim nad sebu i Marušku mluvit.

„Tak, holky, teď už budeme jezdit domů jen lanovkou,“ pravi kajsi v luftě a mi se libi, že řekla, že už budu všeci jezdit enem dom.

„Hurá!“ zakřiči Eliška a Anka ju hned napodobuje.

„Myslíš si, že si mama s tvým tatou budou taky chtít spojit byty jak my?“ zaslechnu překvapeně i Hannesa.

„Baví je chodit přes zahradu,“ odpověda uplně přesně Maruška, bo my s Trudu nic nebudem spojovat, nam stači, jak to mame. Všecko u nas zostava na stejnym mistě. Kabina zastavuje na vrcholu skaly a ja už vidim, jak všeci čtyři vystupuju.

Sme konečně pospojovani, pomyslim se. Poskladani ze škaredych rodin, a sotva se to řeknu, tak Hannes s Marušku už přichadzaju. Každy se nese svoje děcko a my na ně čekame u vratek. Možna se všeci myslu, že nas fčil budu zatahovat do centra. Ale to se jim nepodaři, i dyž nam tu lanovku přivedli. Sme furt misto, na žadnym zavisli. Nepoddajni. Truda se směje a ja ji spokojeně pravim:

„Myslim se, že mame vyhrane. Jušiš!“

▲

Klifě připadalo vše jako omyl. Výstřel a ta chvíle, která trvala neuvěřitelně dlouho. Znovu stála nad rybníkem pana Johana, který jí vždy připadal spíše děsivý než idylický. Opět v té představě pozvedla oči ke skále a prohlížela si rozestavěnou stanici, připadala jí jiná než na výkresech. Ucítila tíhu toho velkého vzdušného leknínu. Naklonila se nad rybník a opatrně vkládala kufr se dvěma miliony eur do vody. Stejný prázdný kufr nechala ve svém bytě. Aspoň něco se mi povedlo, zasmála se. Věděla, že peníze nemůže mít u sebe. To Alicja ji upozornila, že nemá posílat Machovi peníze formou odměn, že jejich podvod bude odhalen. Možnost chytit do rukou svůj osud se tím okamžikem uzavřela. Pohled na zastřeleného Piotra ji vrátil rychle do reality. Někdo ji chtěl zachytit za paži, ale podařilo se jí vyvléci. Dala se na útěk směrem do koupelny. Ve dveřích narazila na Alicji, a ta ji z boku řízla do krku. Udělala to tak, aby ji krev nepotřísnila. Klifa padla na zem s rukama přitisknutýma k hrdlu v naivním pokusu o obranu. Zastřeleného Piotra odneslo několik mužů do auta v garáži.

Alicja se rozhlížela po domě. Ještě před chvílí jí hlavou běžely pokyny, které si sama v mysli opakovala: Ozbrojit se. Zvolit si vzdálenost, která vyhovuje strategii boje. Dobře se postavit, nemít nikoho v zádech. Využívat předmětů v okolí. Správně dýchat. Vyřadit oběť. Nevysvětlovat a neradit se, protože není s kým se radit. Nikdo neví víc než ty. Její nitro bylo náhle tak prázdné, připravené, aby do něj mohl vstoupit nový život. Sáhla si na opasek a ujistila se, že na něm má stále připevněné pouzdro. Zastrčila do něj nůž a pár minut stála u okna. Důležité jsou detaily, logika prostě nestačí.

Prošla se po celém bytě a vrátila se do pokoje. Pak se dívala na mrtvé tělo. Cítila neustálý tlak, brnění od hlavy až k nohám, jistotu, která měla obrovskou sílu. Vždyť je to zajímavější, že to nemám tak jednoduché, řekla si a odešla z domu s prázdným kufrem. Nasedla do služebního vozu a cítila se očištěná.

Odpovědný redaktor Miroslav Balaštík

Jazyková redaktorka Irena Danielová

Technický redaktor Petr M. Dorazil

Obálka a grafická úprava Martin T. Pecina

Příprava e-knihy Vladimír Ludva

Vydalo nakladatelství Host

Radlas 5, 602 00 Brno

roku 2020. První elektronické vydání

www.hostbrno.cz

Prodáno 20.06.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz