www.palmknihy.cz

Izraelská Palestina do babylonské anexe

Pavel Černý

http://palmknihy.cz/index.php?x=680

Izraelská Palestina do babylonské anexe

Kapitola 1

Izraelská Palestina do babylonské anexe

Autor: Pavel Černý

Převzato z historické revue Secundo amni temporis se souhlasem redakce W1 a autora článku.

Zrcadlo internetového měsíčníku Natura (http://natura.baf.cz/),

mail: naturasnisnet.cz

Časopis vychází jednou měsíčně, nové číslo vycházi nejpozději těsně před koncem předchozího měsíce.

Všechny články jsou přehledně uspořádány v knihovně, která čtenárům umožňuje vybrat si články podle svého vlastního zájmu.

Kulturní vývoj izraelské Palestiny

Příchod izraelských polokočovných kmenů do Palestiny nebyl záležitostí okamžitou, ale trval kolem stopadesáti let.

Izraelci, kteří přišli do Palestiny, kterou obývalo vyspělé a usedlé obyvatelstvo Kanaánců, se dlouhou dobu nemohly kulturně vyrovnat původnímu obyvatelstvu, které s nimi zpočátku koexistovalo.

Některá kanaánská města byla zničena nebo téměř opuštěna kolem roku 1200 př.Kr. (Chasór, Lakíš), ale některá také zůstala ušetřena a neobsazena jak Izraelci tak Pelištejci (egyptské posádkové město Bét-šeán, Megido, Taanak a také Šekem, Gibeón a Jeruzalém) díky dokonalému systému obrany - mohutné hradby, stavby pro vodárenské účely, podzemní chodby, strážní komory, schodišťovité studny, šachtový systém.

Ta ušetřená města Kanaánců i po obsazení země Izraelci a Pelištejci navazovala na tradici kultury pozdní doby bronzové zejména ve stavbě svatyň s tzv. nepřímým přístupem, částečně zastřešenou předsíní a výše položeným kultickým prostorem (Bét-šeán) a několikapatrových domů. Kanaánci si ponechali i svůj starý vegetační kult a užívání kadidlových oltářů.

Příchod Izraelců je také počátkem doby železné. Tu dělíme na dobu železnou I (1200-1000 př.Kr.), dobu železnou II (1000-850 př.Kr.) a dobu železnou III (850-587 př.Kr.).

To ale neznamená, že se kov neobjevil a nerozšířil naráz. Ne na výrobu každého předmětu se vyplatilo použít zpočátku drahé železo. Bronz zůstal nadále výchozí hlavní surovinou. Ale například v lokalitě Tell el-Fár’a a také například v Megidu byly nalezeny železné předměty jako například nůž.

V této době přichází do Palestiny také nesemitský kmen Pelištejců, který sem směřuje z egejské oblasti. Pelištejci již znali techniku výroby železa, neboť ji získali od Chetitů.

Co bylo důvodem k příchodu Pelištejců? Možná to, že Pelištejci sem byli posláni egyptským faraónem jako jeho volní vazalové za účelem zabezpečení palestinských cest před Izraelci.

Příchod obou nových kmenů přivedl zcela nové kulturní vlivy. Nově příchozí obyvatelé dávají přednost zakládání nových osad (lokality Gibea, Mispa, Chebrón) v střední a severovýchodní Galileji.

Všechny nové osady Izraelců leží v západojordánských horách nebo v jejich výběžcích jako místa snáze ubránitelná pro zpočátku malý kmen, který nebyl uvyklý městskému životu. Zde v horách museli zbudovat nepropustné cisterny na dešťovou vodu, jelikož zde nebyl jiný vodní zdroj.

Na pobřeží, kam pronikli Pelištejci a jim příbuzní Cekerové byla situaci asi taková. Vedle starých zbylých kanaánských měst bez přerušeného vývoje (Taanak, Megido), jsou i zde lokality, které byly koncem pozdní doby bronzové násilně zničeny (Ašdód, Aškalón) a za krátkou dobu osídleny právě Pelištejci a Cekery.

Jak vypadala pelištejská keramika, pohřební zvyklosti, kultura? Typickou vlastností keramiky Pelištejců je jemně pročištěná hlína a bohatá výzdoba červenými nebo černými spirálovitými vlysy zobrazenými na žlutošedém podkladě a dalšími geometrickými nebo zvířecími vzory (ptáci). Pelištejci používali dvouuché číše, amfory (na víno) a džbány často s hliněným sítem v hubici (na pivo). Je zde patrno ovlivnění Pelištejců jejich domovinou - Egejdou. Nejedná se ale dovoz z Egejdy, neboť materiál použitý na výrobu je v zásadě palestinského původu. Nádoby pelištejské jsou také inspirovány sousedním Egyptem.

Pelištejské hroby byly vybaveny různými typickými pelištejskými nádobami. Do hrobů ústí dlouhá schodišťovitá chodba, která vede do velké lichoběžníkové komory, v jejímž středu je jáma. Mrtví byli ukládáni v antropoidních sarkofágách na postranních lavicích. Někdy bylo použito i několik vedlejších a též lichoběžníkových komor. Vchody do hrobů a přístupová chodba (dromos) jsou egejského původu.

Jaká byla kultura Izraelců?

Městský dům vysoce postaveného Izraelce v době královské byl inspirován kanaánskou technikou. Ta spočívala na čtvercovém půdorysu a dvou křídlech. Každé křídlo mělo svoji chodbu kudy vedly jedny dveře na ulici a druhé do dvora. Dům mohl mít i několik pater, jež spojovalo točité schodiště. Používalo se vápenné omítky a zdi byly masivního charakteru. V podobném domě bydlel i král David v Jeruzalémě.

Naopak dům prostého Izraelce vypadal jednoduše. Původní izraelské domy měly jeden dvůr a jednu místnost. V době pošalomounské měl dům zpravidla 4 místnosti a jedno patro se střechou. Domy obyčejných Izraelců byly často velmi nahuštěné.

Jaké bylo vybavení domácnosti Izraelců? Nádoby používané před dobou Šalomounovou jsou jednoduchého tvaru (například pithos džbán, do kterého lidé ukládali zásoby).

Teprve za doby královské dochází ke zdokonalování, kdy tyto džbány mají již novou formu okraje. Izraelci také používaly malé číše a poháry. Známé jsou leštěné džbány na olej a parfémy. Nesmíme opomenout ani různá závaží, prakové kameny a amulety.

První izraelské osady nepoužívaly obranné opevnění, až později začaly být stavěny nové pevnostní stavby - citadely a to novou technikou - systémem kasematových zdí (mezi dvěma zdmi byly komory), který měl původ chetitský. V kasematech se skladovaly různé suroviny a byly také velmi užitečné pro jejich fortifikační význam. Nejznámější citadely jsou z doby královské v Bét-šemeši, v Chasóru, Megidu a Jeruzalémě. Zvláště ty strategicky nejvýznamnější byly v pozdějších dobách i po rozdělení království r.926/925 př.Kr. zdokonalovány. Izraelský původ těchto staveb a zároveň sídlišť utvrzuje fakt, že budování těchto staveb bylo pracovně málo nákladné a nadto ještě velmi účinné.

Avšak kromě kasematového systému používali Izraelci i původní kanaánskou techniku - budování masivních kamenných hradeb, jejichž vnější strana byla pokryta vápenohlinitou vrstvou. Avšak první izraelské hradby nebyli v takové dokonalosti jako původní kanaánské. Jejich tloušťka byla slabší, a tak obranný činitel byl nižší. Později byly některé strategicky významnější hradby zesíleny (Mispa, ležící 13 km severně od Jeruzaléma byla zesílena kolem roku 900 př.Kr.). Tento fakt, potvrzuje skutečnost, že na práci už byli používáni otroci nebo případně zajatci.

Třetí technika výstavby hradeb a paláců byla foinického typu. Dostala se do Palestiny pravděpodobně za doby krále Šalomouna, kdy byla také poprvé použita. Spočívala nikoliv v masivnosti, ale ve vnitřní pevnosti, která vycházela z postupného velmi těsného kladení na sebe perfektně opracovaných kamenů. Byla využívána pouze pro rohové konstrukce a stavbu opěrných pilířů nebo pro celou hradbu. Vrchol této techniky je v 9.století př.Kr., kdy příkladem nám mohou být hradby ve velkých městech jako byl Jeruzalém, Chasór nebo Samaří.

Sloupy v době izraelské měly protoiónskou nebo protoaiolskou hlavici. Její funkce byla praktická i estetická. Zajímavostí je i to, že byla v 8.století př.Kr. převzata kyperskými a iónskými Řeky, kteří ji zdokonalili. Její vzhled mohl možná symbolizovat strom života nebo palmu.

Zajímavosti neuniknou obdivuhodné izraelské sídlištní brány. Nejdříve se stavěly brány jen s jednou klešťovou konstrukcí a později se prosazuje použití několika klešťových konstrukcí a pevností po stranách bran, které usnadňovaly obrannou složku.

S nejdokonalejšími branami se setkáváme v pěti izraelských městech z doby před rozdělením království r.926/925 př.Kr.: z doby Davidovi dvě brány - v Dana a Beer-šebě, z doby Šalomounovy tři brány - v Chasóru, Megidu a Gezeru. Tyto tři brány z doby Šalomounovy již užívaly kasematový systém a jejich hlavní brány měly stejný půdorys. Byly syrského původu.

Typickým jevem bylo užívání kamenných lavic u stěn komor a budování hořejšího patra pro královské úředníky a obchodníky. Postupně se začaly stavět kamenné cesty a zavádět kanalizační systém, který byl na dobré úrovni od doby krále Davida. U bran byl vyhrazen prostor pro shromáždění. Před některými bránami byla vybudována rampa pro usnadněný příjezd do dalších bran.

V otázce kultiště víme, že každá izraelská osada měla své vlastní kultiště (tzv. Bamá), které bylo umístěné vně hradebního pásu. K izraelskému kultišti patřil oltář: masseby - malé kamenné kadidlové oltáře s takzvanými rohy ve čtyřech úhlech. Snad také při kultišti byl zastřešený prostor pro konzumaci obětin a ukládání kultovních předmětů.

Chrámy a svatyně byly ve větších městech jako v Šílu a Jeruzalémě. Někdy byla svatyně vystavěna i na starším otevřeném kultišti (Arad).

Jakou úlohu sehrávaly obchod, doprava a řemesla za doby královské? Izraelci již znaly dálkové karavanní a obchodní cesty vedoucí do jižní Arábie a Jemenu, a měli od dob krále Davida také důležitý přístup k Rudému moři. Obchodovalo se i s mědí, která byla za krále Šalomouna pravděpodobně získávána povrchovým i podzemním dolováním. Zpracovávala se v kruhových cihelných tavicích pecích. Řemesla byla na vrcholu.

Jak to vypadalo s vojenským uměním Izraelců? Podle bible se můžeme domnívat, že Šalomoun měl k dispozici rozsáhlé jezdectvo a vozbu, a že existoval rozsáhlý obchod s koňmi. Pomocí archeologie to však nelze jednoznačně doložit. Odkryté stáje pocházejí pravděpodobně až z pozdější doby.

Jak to vypadalo s vývojem izraelského písemnictví? Izraelité přijali od Foiničanů jejich soustavu písma. Nejdříve to byly písně a žalmy, později kniha dějepisná Mojžíšova, Jošuova, soudců a královská, které v 5.století př.Kr. byly sebrány ve sbírce zvané bible. První písemná svědectví se objevují až v dobách krále Šalomouna - starohebrejské keramické nápisy. Krátce po Šalomounově smrti se objevuje první imoizraelský nápis s konkrétními informacemi o Izraeli - Šešonkův seznam.

Politický vývoj izraelské Palestiny

Říše Izraelců, která se konstituovala v 11.století a prožívala své vrcholné období za doby královské se po smrti krále Šalomouna roku 926 př.Kr. rozpadla na dvě království na severu Izraelské a na jihu Judské.

Důvodem této události bylo to, že Šalomounův syn Rechábeám (926-910 př.Kr.) chtěl Izraelcům na sněmu v Šekemu uložit ještě větší povinnosti než jeho otec a nedokázal se s nimi dohodnout.

Období, které potom následovalo v Palestině, bylo plné válečných střetnutí a sporů mezi Izraelem a Judeou, které se střídaly vždy po určité době s obdobími relativního klidu. Do událostí v Palestině často zasahovaly okolní státy - Egypt, Aramejské království v Sýrii, Asýrie a poté Babylónie.

Právě za vlády tohoto judského krále Rechabeáma egyptský faraón Šešonk vykonal válečné tažení do Palestiny, které mu přineslo značnou kořist a respekt. Zajímavostí je to, že podle bible byl Jeruzalém Šešonkem vypleněn, ale v Šešonkově stéle jméno Jeruzalém není uvedeno. Pravděpodobně se judský král vyplatil za mír, kdežto proti Izraelskému království zaútočili vojenské oddíly ze všech stran a pustošily je.

Jen o pár desítek let později se stal novým nepřítelem Izraele mocný aramejský král Ben-hadadad z Damašku. Ten byl za finanční odměnu od judského krále Ásosa ochoten k útoku na Izrael, kde vládl Baeša. Nakonec se Baeša z Judska stáhnul.

Jaká byla situace v Izraeli? Naopak od Judee, kde nadále zůstával Jeruzalém hlavním městem a střediskem a vládnul zde Davidův rod, tak situace Izraele byla zcela jiná. Každý nový izraelský vládce měl většinou nové sídlo. Například izraelský král Jarobeám I. (926-907 př.Kr.) sídlil v Šekemu, Baeša (906-883 př.Kr.) svrhl Jarobeámův dům a svým hlavním městem učinil Tirsu. Až za vlády mocného Omrího (882-871 př.Kr.) bylo hlavním a trvalým městem izraelské říše učiněno Samaří. Za jeho doby byl Izraelský stát v asyrských nápisech zmiňován jako “dům Omrího” a jeho nástupci jako “synové Omrího”, i když dávno z Omrího rodu nepocházeli. Také odpadlé Moábce, kteří usilovali o připojení k moábskému státu, Omrí zavázal k odvádění poplatků. Avšak Méša z Moábu (pramen Méšova stéla), současník Omrího syna Achaba (871-852 př.Kr.), vypověděl Izraeli válku a osvobodil Moábce z izraelského svazku a říši zvětšil na účet Izraele až k severnímu okraji Mrtvého moře. O dalších bojích nic nevíme.

Za Achaba z Izraele byla také válka mezi asyrským králem Salmanassarem III. a 12 spojeneckými králi střední a jižní Sýrie, v jejímž čele stál Hadadeser z Damašku a také Achab. Salmanassar III. sice dobyl Karkar, ale dále na jih již nepronikl.

Po smrti Hadadesera z Damašku roku 845 př.Kr. jednota drobných syrských států slábla až se zřejmě rozpadla.

V tomto roce byli také v Izraeli Omríovci násilně odstraněni Jehúem (845-818 př.Kr.). Izrael pak po sto let byl pod vládou dynastie Jehúovců, kdy zažíval stagnaci ve vývoji. Poslední pokus o emancipaci Izraele byl za vlády Jarobeáma II. (787-747 př.Kr.). Dále jsou dějiny Izraele dějinami úpadku. Během posledních 20 let existence Izraele se trůnu zmocnili ne méně než 4 uzurpátoři.

Po Hadadesarovi z Damašku nastoupil na aramejský trůn Chazael, (845-802 př.Kr.), který novému útoku Salmanassara jako snad jediný protivník z rozpadlé koalice vzdoroval. To nám snad může potvrdit fakt, že Salmanassar zamířil přímo proti Chazaelovi a také svědectví o pokoření Izraele, kdy Jehúv, král izraelský, Salmanassarovi III. odevzdal poplatek. I když Jehúv z dynastie Omrího nepocházel, byl Salmanassarem označen za syna Omrího.

Za nějakou dobu asyrská moc upadla a Chazael z Damašku se pokusil znovu obnovit své ztracené pozice. Je také pravděpodobné, že Chazael přinutil Izrael k odvádění poplatků, bojoval s Pelištejci z Gátu a ohrožoval i Jeruzalém.

Avšak později Salmanassarův vnuk Adadnirári III. roku 805 př.Kr. (nebo 802 př.Kr.) si podrobil i Damašek. Joáš (802-787 př.Kr.), izraelský král, v době porážky Damašku, odvedl poplatek raději v té době silným Asyřanům.

Další asyrští králové se již nestarali o situaci na západě. Za nástupce Chazaela, jeho syna Barhadada, izraelský král Joáš byl již na Damašku nezávislý a získal zpět některá ztracená území, která musel dříve postoupit Aramejcům. Za Joášovy doby také vyvrcholili války mezi Izraelem a Judeovou, kde vládl král Amasjáš (801-773 př.Kr.).

Roku 770 se izraelská říše vymanila z nadvlády Asyřanů. Bylo to za krále Jeroboáma II.(787-747 př.Kr.).

Po jeho smrti izraelští králové většinou odevzdávali poplatek Asyřanům. Jedinou odbojnou událostí v Izraeli bylo Pekachovo spiknutí (736 př.Kr.) a později Hóšeovo spiknutí (732 př.Kr.). Izrael byl již v rozkladu.

Asyrský král Sargon II. Izrael pak jako snadnou kořist dobyl roku 722 př.Kr.. Je o něm také známo, že poté používal tituly “dobyvatel Samaří a celého Izraele” nebo “ten, jenž vyhladil vzdálený Izrael”. Již od dob Tiglatpilesara III. patřil k Asýrii i Babylón a velká okolní území. Tím končí období Izraelského království jako státního útvaru.

Po zániku Izraele se Judsko za krále Chizkijáše (728-700 př.Kr. nebo 725-697 př.Kr.) podrobilo vítěznému asyrskému panovníkovi Sargonovi. Avšak lidé Judska se pokoušeli zbavit asyrského jha a i Egypt ve spolupráci se syrskými státečky se snažil odrazit moc velké Asýrie. Příkladem nám může být neúspěšné protiasyrské povstání Pelištejců v Ašdódu roku 714 př.Kr..

Po smrti mocného Sargona nastoupil na trůn Sinacherib (704-681 př.Kr.). Za jeho panování začal sílit odpor. Čelný představitel palestinsko-egyptsko-babylónské protiasyrské koalice Chizkijáš vyhlásil boj o svobodu. Sinacherib vytáhnul do Palestiny. Nejdříve si podrobil pobřežní města a pak také například Ašdód, Amón, Moáb a Edóm. Následovaly také města přináležící k Aškalónu, jejichž král Sidká byl zajat. Nyní zbýval již jen Ekrón a Chizkiášovo Judsko. Egyptské vojsko, které proti Sinacheribovi vytáhlo, bylo poraženo. Ekrón byl dobyt. Chizkiáš byl donucen přistoupit na tvrdé příměří. Sinacherib ovládl zpět všechna území.

Po Sinacheribově zavraždění jeho dvěma syny Adramelekem a Sareserem, nastoupil na asyrský trůn silný suverén Asarhaddon. Po něm nastoupil Aššurbanibal (668-631 př.Kr.). Za jeho vlády byli donuceni podřízení králové bojovat proti Egyptu, který byl skoro celý dobyt včetně Théb. O dalších judských dějinách víme to, že syn Chizkijáše Menaš získal zpět území Judska “výměnou” za podrobení.

Asyrská říše byla světovou říší. Ale ještě za vlády Aššurbanibala se Egypt začal osamostatňovat a na východě začala znepokojovat Asýrii Médská říše. Povstání bratra Aššurbanibalova, Šamaš-šum-ukína - místodržícího v Babylónu, bylo sice potlačeno, ale říše asyrská se již nadále nedokázala udržet. Aššurbanibala zajímala i literatura. V hlavním městě Ninive začal budovat knihovnu.

Roku 626 př.Kr. nově osamostatněná Babylónie za krále chaldejského Nabopolassara vypověděla Asýrii válku. O tom nám vypovídá “Babylónská kronika”. Babylónie byla v bojích uspěšnější než Asýrie. Mezitím v Judei panoval mladičký Jóšijáš. Ten, když dospěl, zavrhl všechny bohy kromě Jehova. Tímto reformním činem se stal suverénem, neboť již neuznával svrchovanost Asýrie. Na severu rozšířil svou říši až k Megidu.

Roku 616 př.Kr. za nových podmínek spojená asyrsko-egyptská vojska bojovala proti Babylónii. Pravděpodobně byla Egyptu slíbena za pomocnou účast Sýrie a další území. Boje pokračovaly i v dalším roce. Později se s Babylónií spojují i Médové. Aššur byl dobyt a roku 612 př.Kr. padlo Ninive a později i Chárrán. Posledním nositelem královského asyrského titulu byl Aššur-uballit.

Definitivní konec existence státu Asýrie byl roku 609 př.Kr..

Judea z těchto bojů vyšla jako vazalský stát Egypta za proegyptsko orientovaného krále Jójakíma, syna Jóšijáše. Dělící čárou mezi Babylónií a Egyptem se stala oblast Eufratu.

Války ale i nadále pokračovaly. Cílem Babylónie byla Sýrie a Palestina. Roku 605 př.Kr. se stal Nabukadnezar novým babylónským králem. Ten ještě tohoto roku získal Sýrii. V té době působil v Judei prorok Jeremjáš, který vyzýval k vlastní politice Judei bez závislosti na Egyptě a jiných státech. Jójakím neustále přecházel od Egyptských k Babylónským a naopak. Nabukadnezar nakonec Jeruzalém dobyl a dosadil tam nového krále Matanjáše, jenž přijal jméno Sidkijáš.

Avšak, když roku 589 př.Kr. král Sidkijáš přešel od Babylónu na stranu egyptskou, Nabukadnezar jej oblehl a roku 587 př.Kr. zničil Jeruzalém a království judské zmizelo z dějin!

Literatura a odkazy:

W1 Secundo amni temporis. X1 Šéfredaktor Pavel Černý M1, Bruslařská 12, 102 10 Praha 10

1 Alfred Jepsen, Královská tažení ve Starém Orientu

Table of Contents

Kapitoral 1