www.palmknihy.cz

Lešetínský kovář

Svatopluk Čech

http://palmknihy.cz/index.php?x=2180

Lešetínský kovář

Kapitola 1

Lešetínský kovář

Svatopluk Čech

Zveřejněno s laskavým souhlasem České čítanky www.citanka.cz

(In: Sebrané spisy Svatopluka Čecha: Díl II. Lešetínský kovář a menší básně. Čtvrté vydání. V Praze nakladatel F.Topič knihkupec 1908.)

LEŠETÍNSKÝ KOVÁŘ vyšel roku 1883 v “Poetických Besedách” a byl za krátko konfiskován. Za změněných poměrů podávám jej v Sebraných spisech - ale přece bylo potřebí některých změn, které však nezasahují ve vlastní osnovu básně. Pozměnilť jsem v II. oddíle první dva řádky 13. odstavce a poslední čtyři řádky 15. odstavce; v III. oddíle vynechány jsou dva řádky (20. a 21.) druhé odpovědi kovářovy; v VIII. oddíle vynechal jsem dva řádky na konci 3. odstavce a po několika řádcích na místech označených ležatými čárkami v odstavcích 4., 5. a 6., v kterýchžto odstavcích jsem též ve 4 řádcích provedl nepatrné záměny slov; ve XII. oddíle vynechána je sloka na místě vyznačeném ležatými čárkami; a konečně v XVI. oddíle pozměnil jsem první čtyři řádky posledního odstavce.

S. Č.

I.

Lešetínský kovář

chlapík jak se sluší:

Ocel rukou láme,

pěstí kámen kruší,

hračkou zvedne statný strom,

jeho perlík jako hrom

v kovadlinu buší.

Když mu v rukou dílo

jiskří, kouří, syčí

a mrak sazí tváře

na černo mu líčí,

vlaje temný vous a vlas:

v rudé záři jako ďas

do stropu se týčí.

Ku kovárně zděné

zubovatým štítem

chaloupka se tulí

s došků sivých krytem;

v ní je pěkná světnička,

čistá jako kaplička,

a v té anděl bytem.

Panenka tam švarná

jako jarní kvítí

v pošívané zlatem

kordulce se třpytí,

bílá jako kalina,

červená jak malina,

modrým očkem svítí.

Pěkně na hlavičce

rdí se na vše strany

šátku hedbáv řasný,

v babku zavázaný,

rusým vlasem prokvetá,

jako hoří za léta

v obilí mák planý.

S její tváře v jizbu

štěstí záře splývá,

z jejích očí radost

nevinná se dívá,

z jitra v pozdní červánek

jako v modru skřivánek

vesele si zpívá.

V kovárně je živo

z rána do večera,

hřímavě tam duní

kladiv rána sterá

a když chvilkou oněmí,

vystřídá je písněmi

kovářova dcera.

II.

Krásně bylo v Lešetíně:

Vesnička ta prostomilá

jak robátko v matky klíně,

utajena světu, snila

ve hvozdnatém údolí.

Vížkou rděl se nad dědinou

kostel mezi topoly,

a kol něho v zeleň stinnou

třešní, jabloní a hruší

tísnila se chatek tlupa

jako slípky, když je vzruší

na blankytu přelet supa.

Měly štíty z prken sbité,

výstupky v nich kruhovité

jako kazatelen krovy, -

s holubičkou mnohdy také.

Koberec tkal sametový

v pěkné barvě všelijaké,

do zelena, ruda, hněda,

mech na došků rouna šedá.

Pode střechou bílé pruhy

propínaly hnědé trámce,

z bílého pak oken rámce

zřelo kvítí v barvách duhy.

Pod oknem též sádek něžný

odíval se pestrým šatem:

Mák tu ruměný a sněžný

s plamenným se družil zlatem

kněžek slunce štíhlounkých,

růžemi se obeskvíval

pyšný sléz, an oměj kýval

modrem přílbic drobounkých.

Tu se chata ukrývala

z pola v jasnolistém víně,

tamo dotěravá dýně

na nízkou se střechu vzpjala,

stelouc jí své květy zlaté

a své plody boubelaté.

Tichá říčka vinula se

oklikou od vísky sterou,

tu vrb, olší tlupou šerou,

lučinou tam kyprou zase,

onde pokraj lesní skály,

kde tak mnohý do ní vnořen

spletitý se černal kořen,

kde se do vln hroužit zdály

obráceny dolů hlavou

dříny, jedle chvojí tmavou;

zřel jsi ve průhledném jase

každou rybku, škeble misku,

až i na dně v bílém písku

míhavé ty kroužky stínu,

jež tam kreslí drobní honci

v bystrém běhu přes hladinu

nožek niťovitých konci.

Úval tento v borů taji

uchránil si způsob ryzí

zašlých let, kdy příval cizí

zakypěl po našem kraji.

Jak mys úzký trčel pevně

v okeán, jenž drahné doby

tu v mez naši bouří hněvně,

tam ji v míru klamném drobí,

že zrak žalem kalný zírá

teskně v příboj hltavý -

však jen práce, v sebe víra

vzdornou mez mu postaví.

Jako v tajné skrýši tady

uchránil se odkaz dědů,

mnoho prostovábných sledů

v žití, kroji z prchlé vnady,

kterou kdysi země kvetla

jako čerstvým vděkem jara,

než jej chladným vichrem smetla

přítomnosti jeseň chará,

v nížto teskně křídla věsí

vlaštovička poesie,

vidouc, jak pláň holou, lesy

sežloutlé stín mutný kryje;

zachvěje se mrazným dechem,

náhle peruť vzepne k letu,

zpět se nese toužným spěchem

v teplé kraje bájných květů …

Jarní sny když slétly k dolu,

nad vesnicí štíhlou jedli

s pestrou zdobou na vrcholu

jako Vesny berlu shlédly.

Chasa v jasných barvách stuh

hrála jako kvítím luh,

a vsí jaré zpěvy zněly;

s vískou jásal úval celý

písněmi, jež z dola, s hůry,

z luk a hvozdů splývaly

s teskným plesem píšťaly,

urobené z vrbí kůry.

Píseň z léta do jeseni

provázela mladou chasu

polem v kos a srpů znění;

při večerních zvonů hlasu

vracela se s nimi lesem,

kde tak svůdně v polotemně

šarlat jahod svítil vřesem

a hub různotvárné plémě

zvalo ruku v úkryt stinný

pod vějíře kapradiny;

bděla s nimi chvíli mnohou

v komůrce i v sadě tichém

pod hvězdnatou pod oblohou,

zněla pláčem, zněla smíchem,

slavičí jak písenka

vůní květů ku měsíci

rokotala z okénka,

ze rtů děvy milující.

Hospodáři o neděli

s rozkoší si poseděli

ve stařičké lípy stínu.

Zvonila tu víčka z cínu,

modraly se mráčky kouře,

hovor volně plynul kruhem;

bradu hladě, oči mhouře

druh si zanotoval s druhem

o žních, daních, o počasí,

o tom, co se děje světem.

Ba, sám farář bělovlasý

mnohdy s usmívavým retem

usedal si mezi nimi;

jinak vážný duší rádce,

miloval zde žert a šprýmy

dobrý pastýř toho stádce.

Když však zimní čepec bílý

řásně pokryl každou chatu,

znělo v podvečerní chvíli

u vrčících kolovratů

hojně starodávných bájí,

zkazek divných, zasmušilých,

na peci až v teskné tísni

tlum se schoulil dítek čilých,

bázlivými zraky měně

žen a přeslic stíny hravé,

vlající po bílé stěně,

ve obrysy přelétavé

děsných příšer, kouzelníků,

ježibab a pekelníků …

Takto klidně v lesu stíně

žil ten vábný horský luh,

až kdys náhle divný ruch

rozvlnil se v jeho klíně:

Od strany, kde v sosen bráně

dav se jeví zamodralý

hor těch nevěrných, jimž stráně

moře cizoty již halí,

valil se v ten tichý kout

postav nevídaný proud,

v nuzném kroji, nad rameny

s lopatou a toporem;

plnily dol omámený

dřevěných bud táborem,

vřavou řečí pomíchanou,

směsí zvuků neslýchanou.

Řinčí špičák, boře skály,

duní topor, kmeny tříště,

vše kol hemžení, hyb stálý,

obrovské jak mraveniště.

Hledí úval postrašený,

hledí teskně družné chýše,

jak z těch ruchů širé stěny

chvatné rostou výš a výše,

jak se otvory v nich šklebí

oken nesčetných, jak vedle

komín titán vzrůstá k nebi,

nad nejvyšší horské jedle,

teď již nad kostelní kříž

a dál u závratnou výš.

Věž to vzpíná pod oblohu

nový chrám, kde v obětisku

dýmavém se slouží bohu

našich časů, bohu zisku;

kde mu oltář divný spleten

z koles, řemenů a vřeten,

kde za hudbu varhan, zvony

hlučí strojů píle kvačná

a kde mirrhy oblak vonný

zastupují páry mračna,

od jitra kde do soumraku

v komžích bídy, z cárů tkaných,

slouží jemu volní rabi:

muži rysů potrhaných,

bledé ženy kalných zraků,

i sval chorých dítek slabý.

V potu, slzách, trudu, hladu

slouží tam až do úpadu

zlaté modle, kteráž ryje

těžkou nohou jejich šije

krev a mízu jejich ssajíc,

v pýše chladné pozírajíc

na ty stíny lidí matné;

a když některé z kol hřmících,

ku slávě ji vznášejících,

zub svůj rabu v srdce zatne,

rozerve mu mroucí líci:

bůh ten s tváří odvrácenou

hodí grešli zkrvácenou

do siroty bědující!

Dobyvatel v naše strany

přikvačil ve voze zlatém -

vše se vzdalo bez obrany.

Jeho tvrz se věží chvatem,

roste, sotva dol jí stačí,

do vísky se zpupně tlačí.

Některé tu z chatek záhy

pod mohutné její valy

skromný vděk svůj pochovaly.

Ostatním za tiché prahy

jeho žoldáctvo se vtírá,

mění jejich prosté tahy,

v úsměšku jim s lící stírá

skromný půvab starosvětský,

vyhání z nich skřítky bdělé,

pohádky a písně všecky.

Staří jejich bydlitelé

s rodnými se loučí krovy;

zlata hrsť si nesou za to.

Jedni jinde domov nový

hledají si; jiným zlato

kulaté se rozkutálí,

novému pak vísky pánu

bídně slouží aneb v dáli

za peřeje oceánu

v nový svět je svádějí

hvězdy klamných nadějí.

A jak vábný dol se mění!

Jedle statné, sekyr třeskem

z dávného procitše snění,

shůry sklánějí se bleskem

za smrtelných těžkých vzdechů

na zedraný samet mechu.

Ve skal hrudi obnažené

prach se znímá s řevem hromu,

v jejich pleci rozražené

zejí děsné rány lomu.

Kde se luka smála svěží

květů šperkem líbezným,

po vysokém náspu běží

kolej pásmem železným,

páry oř tu letí mrakem

a plá v temnu rudým zrakem.

Proměnil se v kalné tůně

říčky křišťálový proud,

místo dechů čerstvé vůně

šíří morný puch a čmoud,

bažinou se vleče rmutně,

temnou pěnou šeptá smutně

sežloutlému rákosí

o vrbách, jichž klesly řady,

o děvách, jimž boků vnady

za šera již nerosí,

o povadlých květech milých,

o zhynulých rybkách čilých.

Zpěv se ztajil v údolí

rozrušeném, rozervaném:

nejásá již se skřivanem

nad lukami, nad rolí,

nezní v luhu k dětským plesům,

nesvěřuje tichým lesům

milujících srdcí chvění -

novým pánům rozmar kalí

naší řeči zvuk a pění -

jenom tuhé naše svaly

hodí se jim k tuhé práci.

Zpěvy, báje oněměly;

zdá se, že tu sami ptáci

sladkou notu zapomněli.

III.

Do kovárny přišel jednou z rána

správce na rozmluvu, tahy lstivé

ladě v usmívání přívětivé.

Kovář do světnice vedl pána.

V úklidu již vzorném jizba celá

v ranním jase čistotou se skvěla.

Liduška tam klonila se právě

nad truhlicí pestrou, jižto plnil

plátna sníh, kde různý šat se vlnil

v hojných varhánků a třásní slávě.

Třesklo víko chvatně přiklopené,

na němž obrázky vnitř nalepené

zamihly se v barev, zlata třpytě.

Vyplašená dívka vstala spěšně,

pozdravila hosta rozpačitě,

v líci zardělá jak čerstvá třešně.

V zalíbení hleděl správce na ni,

na zjev milý, zářně stojící

před ním v čistém blesku záře ranní,

jenž sem jasných oken dvojicí

vnikal směsí listů průsvitných,

květů ruměnných a blankytných;

a květ jiný, ze zahrádky venku,

- rosy sled mu svítil na lupénku -

zdobil ňadra vábně porozvilá

té, jež sama jitřním květem byla.

Hleděl ještě na postavu švarnou,

lehounce když světlým fěrtochem

otřela mu židli hrubotvárnou

s vykrojeným v srdce lenochem,

a spěl za ní ještě třpytným okem,

do síně když vyšla švižným krokem.

Jizbou pak se rozhled usmívavě.

Od stěn sněhobílých řadou trámů

nízký strop se odstiňuje tmavě.

Na všech stranách z úzkých, černých rámů

vyzírají pestří svatí, svaté,

v rukách nástroje muk, palmy zlaté;

za největším zatknuta se bělá

haluz kočiček. Však mistra Jana

též tu visí malba neumělá

a s ní hrdinská tvář Trocnovana

z pod přílbice hledí zamračeně

po biskupech na protější stěně.

V rohu postel vypíná se, plna

peřin kyprých s růžovými pruhy,

na truhlách čar pestrých mnohá vlna

září s divným kvítím v barvách duhy.

A nad kamny z kachlů hladkých, tmavých

visí, různou cetkou ozdobena,

holubička z vejce urobená

pestroskvoucích křídel mihotavých.

S úsměvem se rozhled po všem správce,

na židlici sednuv. Proti němu

kovář usedl na prosté lávce,

tulící se k širých kamen lemu.

Volně sedí tu, jak nechal díla:

V předu tělo, mužně ztepilé,

z kůže zástěra mu obestýlá;

pod rukávem režné košile,

vykasaným vzhůru, mocné svaly

jeví rámě, stmělé žárem, čmoudem;

obličej pak divě počernalý

pod havraních vlasů volným proudem

na hosta pne jiskrnatý zor.

Takový byl obou rozhovor:

Správce.

Vzrůstá úžasně, jak obr báje

mladý závod náš. Skráň vypínaje

nad údolí, každým krokem ničí

některou vám chatu trpasličí.

Ale za vše, co teď nohou hněte,

záhy hojné požehnání zkvete.

Za ty pošlapané hříčky dětské,

za prostičké žití starosvětské

doba slavnější těm horám vstane:

Rozepne tu průmyslný duch

perutě své zlaté, požehnané,

probudí tu čilý dělný ruch,

proudem veselým se rozehrají

blahobyt a pokrok po všem kraji. -

Než, jak pravil jsem, náš obr mladý

vyrůstá, že ves vám celou zdolá,

pravý Otesánek, už ji zpola

pohltil a ještě zmírá hlady.

Avšak žerty stranou. Vaše jmění

kovárna, k ní chaloupka ta sivá -

rozmilé v ní kouzlí ovšem dlení

dcery vaší ručka přičinlivá,

ale přece - pravda nezabolí -

přec to úhrnem jen trochu slámy

obemšené nad vetchými trámy -

na dlaň zahrádka, pak něco rolí.

Nám je třeba místa. Nuže, mistře!

Shodnem-li se na rozumnou cenu,

zakoupím to všechno v pána jménu -

Železo to žhavé kujte bystře!

Kovář.

Vím, že mnoho nemám. Tato chata

sivá, slaměná jak hnízdo ptačí

proti domům vašim. Mně však stačí,

ba mně milejší než koba zlatá.

Pohled váš tu vidí ovšem leda

kupu dřev. Než jinak moje zraky:

Za stolem tam dvojí hlava šedá

prosvítá jim zašlých časů mraky,

jim tu zevšad usmívá se vstříc

ženy milované tichá líc,

odevšad se noří milé tahy,

chví se kolem nejen stín drahý -

jsem tu doma - jsem tu mezi svými,

třeba v památce jen živoucími.

Tato světnička se obrážela

s první jitřenkou v mém dětském oku,

tolik výjevů mně drahých zřela,

radosti a žaly mnohých roků -

Rcete mi, jak všechno toto cenit?

Mám-li teplé toto hnízdo směnit

za krov cizí, vanoucí jen mrazem?

Zdá se mi, žeť srostlé sterým svazem

srdce moje, spjaté poutem sterým

s těmi stěnami, s tím stropem šerým.

Správce.

Jste muž citu. Zápal váš je chvalný,

ale ze slov nekyne zisk valný.

Věřím, že jste poután k otců domu

mnohou vnadnou, jiným utajenou,

a chci slušný zřetel míti k tomu

jakous částí nad skutečnou cenou.

Ale s mírou! Nedojdem-li cíle

u vás, jinam zanesem své zlato -

Nuže, chutě! - Kdož vám ručí za to,

vrátí-li se příhodná tak chvíle?!

Za peníze pučí blaho všude;

zřídíte se pěkně v domku novém,

snad vám krásněj, tepleji tam bude

nežli pod tím starým, vetchým krovem.

Stejně milou, přívětivou síňku

dcerušky tam vkouzlí ruce čilé -

snad si do ní švarnou hospodyňku

uvedete - jste muž v plné síle -,

štěstí nového zář tam se vhostí,

vábnější než stíny minulosti.

Kovárnu si pořídíte větší -

… jinde snad. - Hm - … Pocítíte v mále,

že náš závod nehrubě vám svědčí, -

počet sousedů se tenčí stále,

nám pak vašich kladiv třeba není -

Všechno to je hodno uvážení.

Kovář.

Znám tu zlata řeč! Tak svůdně cinká,

takto zpupně na chuďasa břinká!

“Já jsem všemohoucím světa pánem!”

pyšně volá. “Já jsem bohem doby!

Skloňte se, vy lesků mojich robi!

Odkoupím vám rodný krb i s lánem,

domov, předků památky i hroby.

Co vy jste, vy lidé holých dlaní,

v jařmu práce bičem nouze štvaní,

co jest vaše vůle, krtčí snaha

proti mé, jež odpor každý zmáhá?!

Vaše duše, myšlenky a city,

všechno moje zaplatí vám třpyty.”

Znám tu řeč; tak z vašich slov mi zvoní -

však má šíj se před ní neukloní.

Nechať pán váš zaplaví vše kol

zlatem svým, ať skoupí celý dol,

všem, kdož bývali tu domovem,

odloudí krov otců, rodnou zem:

já tu pevně setrvám jak z žuly!

On má zlato své - já mám svou vůli -

zde chci být, chci podržet, co mám,

a tím jeho zlatem pohrdám!

Správce.

Proč ty hněvy?! Máte vůli svou.

Nechcete - nuž dobrá! Půjdu dále.

Však-tě vaši zlobu svéhlavou

ukrotí as rozum lepší v mále,

až vám pavouk hustým předivem

otká kovadlinu s kladivem -

a snad pozdě bude. S bohem tedy!

Kovář.

S bohem, pane! A nechť naposledy

překročil jste práh můj s takým vzkazem!

Nechť mi pustá výheň fičí mrazem,

ať ni hřebu nezbude mi kouti,

spíš ta chatrč nade mnou se shroutí,

než bych postoupil z ní třísky jedné!

Zde mí předci žili, zde mi svit

oka nebeského první třpyt,

zde jsem prožil roky šťastné, bědné,

zde chci dále žít, ať v nouzi, trudě,

a kde stojím, na té zemru půdě!

IV.

Srší jiskry, srší,

s kovadliny prší,

perlík buší vesele,

do stropu si poskakuje,

pro dvě srdce pouto kuje

ze železa, z ocele.

Co nám oko vlaží,

co nám duši blaží,

nikdo neví z dědiny,

že se dávno rádi máme,

věrnost sobě přísaháme, -

ví jen měsíc jediný.

Slunéčko se chýlí,

vzchází měsíc bílý,

hvězdy svítí do šera -

mezi nimi nejskvělejší

oči mojí znejmilejší,

když mě čeká z večera.

Čeká mezi vrátky

dole u zahrádky

pod košatou jabloní;

tisíc květů s hůry letí,

když mi padne do objetí,

když se ke mně přikloní.

Tvoje ústa malá,

jako třešně zralá,

voní nad jabloně květ;

tvoje sladká, čerstvá líčka

krásnější jsou nad jablíčka,

co jich rodí širý svět.

Liduško má milá,

dívko roztomilá,

jsi-li z ranních červánků?

Na srdce když vinu tebe,

nade mnou hned plno nebe

jásajících skřivánků.

Pověz, moje zlato,

odpověz mi na to:

Máš-li křídla ukrytá?

Když se ke mně tulíš jemně,

pod nohou mi klesá země,

boží ráj mi zasvitá …

Buší perlík, buší,

tvrdý ocel kruší,

jiskry srší do kola -

ale pouto, které pojí

duši mou a duši tvoji,

žádná síla nezdolá.

V.

Rány buší ráz na ráz -

každá od milého vzkaz,

od Vašíka mého:

že mne věrně miluje,

že mi prsten ukuje

ze zlata čistého.

Když ho vidím pozdálí,

oko se mi zakalí,

všecko vůkol mizí,

když se na mne usměje,

srdce mé se zachvěje,

jako lístek břízy!

Láska naše celý den

jak fialka pod lupen

pečlivě se kryje;

vzchází jen, když nad hlavou

noc nám rolí modravou,

zlaté zrní seje.

Dvě tam jasné hvězdičky

oči jsou mé matičky -

ta k nám hledí mile,

k mateřskému žehnání

s výsosti se uklání

v šatce z oblak bílé.

Proč, ach! matko milená,

proč se tráva zelená

na tvém časném hrobě?

S pláčem bych tě objala,

všechno bych ti vyznala,

ulevila sobě.

Tatíček nic netuší;

jemu, co mám na duši,

vyjevit se bojím -

a tak sama bdím a sním

se svým štěstím velikým,

s velkým steskem svojím.

Však dá bůh, čas přispíší,

že nás otec vyslyší,

ruku s rukou složí;

pak nám bude celý svět

jedna píseň jeden květ,

na zemi ráj boží …

Jen tam hřímej, hochu můj,

statně dále buš a kuj -

hleď si díla svého!

Stále věrnost zachovej,

prstýnek mi ukovej

ze zlata čistého!

VI.

Václave, slož perlík - pojď sem, hochu -

rád bych s tebou pohovořil trochu.

Nebožtík tvůj otec ze soudruhů

byl mi nejbližší. Rád mám i tebe.

Ale vidíš sám: Co z našich luhů

prokletý ten komín trčí v nebe,

moje kovárna, den ke dni hlušší,

záhubu svou blízkou teskně tuší.

Soused za sousedem ze vsi mizí,

všude rozkládá se panstvo cizí

a s té strany nekyne mi čáka;

tam se spíše sterá léčka chystá,

jak by vytiskly mne z místa.

Mne však nevyhrozí, nevyláká

odtud nikdo. Ať mi perlík třeba

zrezaví, ať na té špetce rolí

sklízím kamení jen místo chleba -

Lešetínský kovář nepovolí!

Duše moje nerozlomným poutem

spjata je s tím rodným země koutem.

Ale pro tebe zde bydla není -

ladem ležela by mladá síla -

těžké mi, věř, slov těch pronesení:

Hledej sobě, hochu, jinde díla.”

Zachvěl se jak mrazu dotknutím

štíhlý jonák, jako větrem jedle,

vytřeštiv na mistra leknutím

temné oči z líce poubledlé.

Pochýlil pak ve snu truchlivém

hlavu s černým kučeravým vlasem,

mlčky hrabal v půdě kladivem,

až pak řekl chvějícím se hlasem:

“S bolestí bych, mistře, kráčel ztad -

I mně nejlíp na tom u vás místě -

Zdarma chci vám pracovati rád -

Časy lepší navrátí se jistě.”

“Bohužel! V to naděje jsou malé,”

kovář povzdech. “Jdi jen, hochu milý,

v jiný kraj! Věc uvážil jsem zrale.

Jenom k posměchu by lidem byli

dělníci dva u ohniště toho,

kde je sotva díla pro jednoho.

K čemu snít nad prázdnou kovadlinou?

Jinde lepší žně tvé píli kynou.

Jdi jen, Václave! Líp takto bude.

Zdar a štěstí provázej tě všude!

Vzplane-li má výheň v zašlém jase,

veselej se u ní sejdem zase.”

Umlknuli oba. Klid zas rušil

perlík jen, jímž do žhavého kovu

mistr zasmušilý prudce bušil.

Také Václav k výhni zašel znovu;

ale stál tam bez hnutí a zíral

zakaleným okem do plápolu,

jenž mu rudým svitem obestíral

pěkné líce, pohřížené v bolu.

Mněl, že v mukách ohnivých tam plane

vlastní jeho srdce rozervané.

Náhle ke kováři přistoup zas

a když kladiva se ztišil třesk,

oslovil ho tiše. Žal a stesk

zněl tou řečí; zachvíval se hlas

přitlumený, vzduchem přerývaný;

ret se třás jak lupen bouří rvaný.

“Půjdu; ale prve, mistře, vám

všechno, co mou duší zmítá, sdělím:

že zde drahý poklad zanechám

se svým srdcem, se svým štěstím celým.

A chci vědět, zda ten klenot drahý

do návratu zachováte pro mne.

Až vám řeknu: Dobyly mé snahy

tiché hnízdo pro dvě duše skromné,

Lidušku si teď pod střechu vlastní

uvedu, tam žíti budem šťastni - -

zdali zvoláte: Buď vítán, synu!?”

Mistr schýlený nad kovadlinu

z rukou, spjatých nad kladiva dřevem,

prudce hlavu čupřinatou zvedl,

v ustrnutí na jinocha vzhledl

a pak zaduněl hlas jeho hněvem:

“Jakže? Liduška? Že tajné svazky

s tebou má?”

“To svazek čisté lásky,”

junák zvolal, “jež nám v duše vlétla

jako paprsk nebeského světla.

Požehnejte jí. Ta naděj se mnou

půjde v jiný kraj a hvězdou všude

zářiti mi bude v cestu temnou.

Ona rameno mé sílit bude

k píli klopotné, bych záhy dobyl

krovu vlastního a šťastně zrobil

hnízdo pro hrdličku svoji zlatou.

Přetnete-li však tu pásku svatou

našich srdcí, zvadne štěstí obou,

dceru svoji zasvětíte hoři

a já, tulák štvaný sudby zlobou,

v dálce zapadnu jak troska v moři - -“

Ale neslyší ho mistr již.

Kloně tvář, jež zlověstně se chmouří,

po kovárně širé kříž na kříž

v zamyšlení hřmotným chodem bouří.

V pozadí teď polotemné spěl,

na prahu tam stanul nízkých dveří,

“Ludmilo!” hlas jeho mocný zněl

a dál pádným krokem prostor měří.

Síní ozvaly se kroky jemné.

V kovárně se zjevil milý vděk

Liduščin, jak svit by paprsek

jarní zoře do jeskyně temné.

Prostora ta šerá černých stěn,

jíž se střela chmura čadivá,

špalek, dláta, kleště, kladiva,

rudá výheň, muž, jenž zamračen

u ní stanul, jinoch, který vedle

teskně zíral z tváře poubledlé:

celek ten tak divou tvářnost měl,

že se od těch zjevů odrážel

jako v říši temna smavý jas

svěží půvab štíhlé dívčiny,

modrojasné oko, světlý vlas,

obličej ten krásný, nevinný,

ač teď bledší sněhu, plný tísně.

Kovář dívky otázal se přísně:

“Pravda-li, že jemu zadalas

srdce svoje?”

Děvče polekané

schýlilo se jako bouří klas

a pak jako třpytem rosy ranné

slzí vláhou oči srdcejemné

vznesla k otci, jemuž výhně lesky

právě vletly pod brv mráčky temné -

vzhledla tam - to nejsou hněvu blesky!

Skok - a lehká jako mlhy dech

visí na tom statném, strmém kmenu,

hlavu krásnou majíc přitulenu

k jeho srdci, v černých záhybech

hrubé zástěry. I jeho hlava

k ní se kloní, blíž ji rámě vine

a z pod brvy, tam kde řasy stinné

výhně barví záře červenavá,

do zcuchané brady kmitlo cosi

jako jiskra rubínové rosy.

“Nehřešilas,” vece s láskou dceři.

“Dívčí srdce rádo jen se svěří

té, jíž nemáš více … Konec hněvu!”

Přejel rukou tvář. Pak lehce děvu

pustil z náručí a volně kráčel

k oknu kovárny. Zřel kalným sklem,

jak den, loučící se, v nachu mdlém

kostela věž nedalekou smáčel;

jeden kříž tam nad hřbitovní zeď

truchle čněl a naposledy teď

pozaskvěl se bledou září zlatou …

Co as táhne hlavu čupřinatou,

tisknoucí se na rezavé mříže?

Snad se k němu vrací živa, mláda

ta, jež onde spí ve stínu kříže,

snad mu vzpomínka ten večer spřádá

z vůně květů, ze slavičích písní,

kdy si políbení nekonečné

vtiskli ponejprv a v blahé tísni

přísahali milování věčné.

A v tom s vížky nad utichlým krajem

zazněl svatvečerní hlahol zvonů,

rozlily se vlny tklivých tonů

prochvívané nadehvězdným tajem

a ty vlny zvučné uchvátily

šumně duši jeho, proudem valným

sladkých vzpomínek ho navrátily

uplynulým krásným časům dálným,

unesly jej v dětství zlaté kraje,

v žití máj a sladké kouzlo ranní …

Nevím, zda se modlil šepotaje,

až pak tvář si přejel drsnou dlaní.

Obrátil se. Odlesk třepetavý

na dvě k sobě přitulené hlavy

jako svatozář tkal výhně žár;

když jich pohled s mistrovým se střetl,

odtrhly se, jakby plaše vzletl

holubiček cukrujících pár.

Ale kovář dceru k sobě vine

a vstříc jinochovi ruku šine:

“Tobě zůstane. Měj ruku na to!

Dobré srdce máš a pilné dlaně -

to mi vítanější nade zlato.

Do světa již kráčej odhodlaně,

vysluž si ji perlíkem svým pádným,

jako dobývá své princezny

rytíř báje mečem čarovládným.

Tebe ovšem za boj vítězný

chudobná jen čeká odplata -

však ať v žebráckém ji spatříš kroji,

vždycky, bohdá, v ňadrech Lídky mojí

poklad najdeš: srdce ze zlata!”

VII.

Ještě jen dále pojď,

k lesu mne vyprovoď,

přitul se ke mně blíž,

Liduško má!

Ztratíš mě za krátko,

mé zlaté poupátko,

najdeš až po letech,

když pán bůh dá.

Ruku svou podej mi,

ještě mne obejmi -

už tebe v náručí

nebudu brát.

Ještě dnes naposled

slaďoučká jako med

ústa dej zulíbat

na tisíckrát!

S bohem, ty údolí,

vesničko s topoly,

ty stará kovárno

pod jabloní!

Zvonil tam vesele

do želez, ocele

perlík můj - nikdy už

nezazvoní!

Krásný květ uvadne,

s jabloně opadne,

kde jsem tě, Liduško,

míval tak rád.

Až vyjdou hvězdičky

jak z oulu včeličky,

budu kdes v cizině

pro tebe lkát.

Po řece, po stráni

soumrak se uklání,

do smutku šatí se

louka i les.

Nikdy mi nezněly,

Lešetský kosteli,

zvony tvé truchlivě

tak jako dnes!

Smutně šumí vítr

do zelené chvoje,

že mi s bohem dává

potěšení moje.

Srdéčka dvě ryju

s pláčem na kmen buku -

a žežulka z dálí

volá: kuku, kuku!

Pověz, žežulinko,

zdali v brzkém čase

srdce tady k srdci

přitulí se zase?

Kdy tu opět blaze

ruka stiskne ruku?

A žežulka z dálí

volá: kuku, kuku!

Dost již, milý ptáčku!

Roků dvou je dosti

v hoři pro miláčka,

v těžké toužebnosti.

Ach, ty jistě neznáš

rozloučení muka -

A žežulka z dálí

kuká jen a kuká.

Léta, dlouhá léta

čítám s těžkým vzdechem -

dřív ta srdce v buku

obalí se mechem.

Ustaň! Srdce v ňadrech

žalostí mi puká -

A žežulka z dálí

kuká jen, ach! kuká.

Neplačte, vy modré oči,

však se brzy vrátím k vám!

Kam jen moje noha vkročí,

tichý lesk váš uhlídám;

pozdraví mne chrpou v žitě,

jitřní hvězdou na blankytě,

bude sílit ruce mé,

by den celý

kuly, hřměly

pro ty hvězdy překrásné.

Zjasněte se, krásné líce,

však vás brzy zlíbám zas!

Ať mil přejdu na tisíce,

všude uvidím jen vás;

vzejdete mi růží v sadě

a červánkem na západě

posilníte ruce mé,

by den celý

kuly, hřměly

pro ty růže rozkošné.

Setři slzu, ruko měkká,

však zas brzy stiskneš mou!

Ať nás dělí sterá řeka,

všude spatřím krásu tvou;

svitneš sněhem v zimním vání,

konvalinkou v jarním tání,

budeš sílit ruce mé,

by den celý

kuly, hřměly

pro to kvítko bělostné.

Rozbalím uzlíček

v bílém šátku,

dám ti ten prstýnek

na památku!

Když se ti zaleskne,

srdce si zasteskne

po děvčátku.

Zlatý ten prstýnek,

perlička v něm,

slzu ti připomeň

na líčku mém,

smutnou tu perličku,

hořkou tu slzičku

před rozchodem.

Půjdu sem každý den

v zelený les,

usednu pod bukem

na hustý vřes,

vzpomenu, můj milý,

jak jsme se loučili

s žalostí dnes.

Vyhlednu z doubravy

jak smutná laň,

povzdechnu: Bože můj,

chraň mi ho, chraň

kraj světa širého,

ať nosí měkce ho

jak Tvoje dlaň.

Zlatý, ach! prstýnek,

perlička v něm -

vrať se s ním, hochu můj,

brzičko sem!

Jasně pak zasvítí,

krásně se zatřpytí

před oltářem!

Nuže, s bohem! Není pomoci -

Ještě chvilku jen! Mně těžko tak!

Hvězdičky už svítí do noci -

A má hvězda zajde v temný mrak.

Jednou z mraku jasně vyskočí.

Ještě políbení -

Drahý můj!

Ještě jedno - v čelo - na oči -

s bohem buď!

Ach s bohem, pamatuj!

VIII.

Tak už tedy, Liduško,

moje zlatá dceruško,

tak jsme tedy sami spolu

ve vsi milé, v rodném dolu.

Všichni přátelé a známí

již se rozloučili s námi,

opustili starý dům,

a co zbylo ve vsi, slouží

bídně pyšným cizincům.

I mně osidlo se ouží

zkázonosné kolem šíje:

kladivo mé odpočívá,

v pusté výhni pavouk tyje,

nouze hrozebně se dívá

v jizbu naši ubohou.

Ještě rolí žatva zbývá -

ale zdaž ty pomohou?!

Odevšad se na nás tlačí,

šklebí potupně a mračí

cizota; jim ku posměchu

chatrč tato starosvětská,

sivá střecha v rouně mechu,

kroj a správa žití všecka,

i to kouzlo tvého zpěvu -

vše jim k potupě a hněvu.

S hněvem rodné naše zvuky

slyší z davů, jejichž ruky

potřebují k robotě.

Za to dítkám jejich ruší

odkaz dědů v útlé duši,

ubohé té drobotě!

se rtů loupí mluvu ryzí,

v ústka nutí hlahol cizí.

Zdaliž Otec v nebes výši,

pod nímž klidně očka mhouří

ptačí mlád ve stébel skrýši,

na vysoké sosně v bouři,

který různou píseň vkládá

v hrdélka té vzdušné chasy

a vděk pestrý světu spřádá

sterými kol květy, hlasy -:

Zda Bůh klidně může zříti,

jak tu dravčí spáry derou

dětských myslí něžné kvítí,

jak mu rosu, vůni berou,

již On vdechl v duší kalich,

do poupátka rtíků malých?!

Odebral se z tiché fary

na věčnost kněz dobrý, starý,

a teď odrodil se nám

i ten starý šedý chrám.

Cizí řeč tam ucho slyší

s kazatelny, z žáčků řady,

z lavic, kůru - odevšady

cizota jen mrazem čiší;

zdá se, že i z varhan šumí

hra, jíž srdce nerozumí,

že své ryzí, tklivé tóny

ztratily též staré zvony.

Zdá se, že ti dávní páni,

na náhrobcích vytesaní,

v sešlé tváři hněvem planou,

a že svatý Václav stranou

poukrývá smutnou líci

do korouhve, pod orlici.

Krev se mi tam v čelo žene -

přes ty práhy odcizené

nevšinu již nikdy nohu;

raděj pod tím starým krovem

pomodlím se svému bohu

od srdce svým rodným slovem!

Celou ves již obetkal

svojí sítí pavouk cizí -

marně prosil jsem i lál -

všechny lapil v zlaté přízi,

již kraj celý zove svým.

Jenom já té dědiny

troska chudičká zde tkvím

a chci zůstat do posledu

památník co jediný

zhynulého ducha dědů.

Aspoň hrstku rodné země

chci z těch jícnů vytrhnout!

Neopustím drahý kout,

jenž tak mnoho mluví ke mně,

luka zprahlá, zřídlé bory,

plné milých vzpomínek,

řeku, role, stráně, hory,

kde jsem prožil celý věk.

Nech tu aspoň dvojí duši

kraj ten sirý šeptá, šumí

svoje zkazky v cizí hluši,

jež té řeči nerozumí.

A byť nebyla tak spjata

duše s nimi - lesku zlata

nepoddám se; proti chtíči

jiného má vůle týčí

hrdou hlavu s pevnou lebí.

Splním, co jsem přisáh nebi.

Kovárna s tou chýší chudou,

země píď, již zovu svojí,

jak ostrůvek trčet budou

dále cizím ve příboji.

Třeba s trochou kůrky suché

budeme tu po svém žíti,

bude zvuk náš rodný zníti

v nepřátelské vlny hluché.

A nechť jim všem ku posměchu,

mně tu sladce pro útěchu

písněmi zvoň, Liduško,

moje zlatá dceruško!

IX.

Louky, háje už se stměly,

měsíček, můj tichý druh,

pouští z oulu zlaté včely

na nebeský modrý luh;

jedna vyletěla tady …

druhá tam … a třetí tam …

už jich svítí celé řady,

že je těžko spočítám,

a teď, hoj!

celé nebe jeden třpytný roj.

Tolik je vás, oček zlatých,

přehlížíte celou zem;

které z vás mi, světel svatých,

poví o miláčku mém?

Zda k vám, hvězdy, s tichým steskem

hledí mlhou vzpomínek?

Či mu zraky slibným leskem

jasní zlatý prstýnek?

Či mu sen

návratu přináší šťastný den?

Potěšte ho svojí září,

povězte mu, hvězdičky,

že tu smutná s bledých tváří

stírám horké slzičky,

že z komůrky osamělá

hledím na horu a les,

tam, kde širá dálka stmělá

miláčka mi kryje kdes,

tam, ach! tam,

kde své blaho, štěstí všechno mám.

X.

(Daleko za horami.)

Lešetínské zvony slyšet valné hony,

přes pole, háje zní ten svatý hlas,

hlaholí tak jasně, hlaholí tak krásně -

Lešetínské zvony rád bych slyšel zas!

Chaloupka tam sivá, shrbená a křivá

pod mechem a slamou, chudým krovem svým,

hejno dětí kryla, kuřátka jak čilá

ukrývá si kvočna křídlem šedivým.

Všichni pod večerem na zápraží šerém

sedali jsme s matkou, otcem pospolu,

ve blaženém snění k sobě přituleni

při slavících zvonů jasném hlaholu.

Dětské moje čelo nejraděj tu dlelo

na rameně sestry, nejmilejší všech,

v její duši bájí pučelo jak v máji

zlatoušků se shlíží v jasných pramenech.

Když ty zvony zněly, tu jsme spolu jeli

v oblakovém voze v divný, krásný svět,

kde jsou zámky zlaté, princezny v nich jaté,

k tanci lesním ženkám zvoní zvonků květ.

Truchlily jste se mnou, zvony, hudbou temnou,

když jsem otci lůžko v černé zemi stlal,

a když stlali k němu srdci mateřskému,

se sirotkem smutným hlas váš naříkal.

Milé sestry není, bratři rozptýleni,

jak podzimní vítr listí rozsívá,

kopřivy jen husté kryjou místo pusté,

kde chaloupka naše stála šedivá.

Mně však jinde štěstí počalo zas kvésti,

rodná ves mi jiné hnízdo ustlala;

vesele jsem koval, v srdci lásku choval,

kryla se jak v houští vonná fiala.

Kladiv rána ztichla, prsa blahem vzdychla,

když mě k milé volal večerní váš zvuk.

Smutně však to znění lkalo při loučení,

když jsme srdéčka dvě ryli v šedý buk.

Lešetínské zvony slyšet valné hony,

přes pole a háje zní ten svatý hlas.

Srdce touhou hyne, z prsou vzdech se vine:

Kdy vás uslyším, ach! milé zvony, zas?!

XI.

Léta přeletěla nad kovárnou,

naplnila chladem výheň žárnou,

utišila kladiv zvučný ruch;

kol do kola pavouk sítě husté

upřádá; na kovadlině pusté

kovář sedá samoten jak duch.

Truchlivo tu, mrtvé ticho všude.

Jenom vítr do komína hude

pronikavě žalné noty své,

oknem lomcuje, krov sešlý rve.

Sama píseň Liduščina juž

zřídka jen se perlí v tesknou hluš,

jako mlkne skřivánek, an sviští

podzimku dech ostrý po strništi.

Skřípnou časem vetché stěžeje

dveří děravých a vítr kvíle

sněhu přehršli sem navěje.

Zdává se tu, jak by hvězdy bílé

byly zalétly též na vous tmavý,

v černou kadeř kovářovy hlavy.

Však bouř jiná na bradu a kštice

navála ty první vločky sněhu,

jiná bouř, jež také v ostrém šlehu

zbrázdila mu čelo, skráň i líce.

Spoustou črt se zapsal kováři

hluboko boj vnitra do tváři,

mnohý nezdar, mnohá naděj marná,

mnohá péče těžká, vášeň žárná.

Zpustla dílna. Skrovných rolí plody

chřadly žhavým dechem neúrody.

Poznal drápy dluhů, bídy zub;

poznal, že je mocný soused chtivý

chuďasovi jako šírý dub,

strmící na mezi žitné nivy:

kamo padá hustých větví chlad,

útlé stéblo marně čelo šine

k živným paprskům a chřadne, hyne.

Bylo brániti se odevšad

soka velmocného svévoli:

zde mu zpustošili setby líchu,

tam zas jabloň, sadu skromnou pýchu,

zde mu svedli vodu do rolí,

porušili meze lánu jeho - -

Mistr hájil práva zkráceného, -

rostly spory jak po dešti hřiby,

rozvlékly se v dálky nedohledné -

křiví svědci - úskoky a chyby -

útrat moře - soudů honce bědné.

Ale kovář vypínal vždy znova

tuhou lebku nad nezdary všemi;

zuby skřípaje jen šeptal slova:

“Zvím, zda spravedlnost na té zemi!”

A kol kolem nenávist dech

ovíval jej žhavě; “kovář český”

davu cizinců byl pro posměch;

potupné jich posuňky a vřesky

v duši bodaly ho sterým ostnem.

Leckdy nové panstvo v pyšné zdobě,

jedouc kolem na povoze skvostném,

na dům jeho ukázalo sobě,

na kovárnu pustou, nízkou chatu,

na střechu, kde bujel netřesk, mech,

na Lidušku v starosvětském šatu,

s rudou třásní šátku na vlasech;

vídal tu, jak panstvo pohrdavě

k úsměvu ret pyšný stahuje,

slýchal posměch, jenž ho bodal žhavě:

“Hle, tu kovář, který nekuje!”

Jako divous v temnu jeskyně

sedal v pusté kovárně a zíral

do mohutné knihy na klíně.

Desky tlusté hrubou rukou svíral

a když obracel jí vetchý list,

oko zamlžené časem zdvihal

k oknu kalnému, jímž sníh se mihal,

za nímž ozýval se vichrů svist.

Ale někdy také prostřed čtení

pozdvihl se v prudkém rozčilení,

pádným krokem po kovárně vztáh

pěstě zaťaté, jak by tam vrah

neviditelný se temnem plížil.

Jeho duch byl jako horská řeka,

k nížto z jara z tajícího sněhu

na sta potůčků a bystřin stéká;

proud se čeří, zdýmá v prudkém běhu,

vzrůstá, bujně řečištěm se šíří,

s hukotem se pění, kypí, víří,

avšak sepjat ještě poutem břehů,

ač snad zítra všechno strhne, zkácí

a jak orkán krajem zaburácí:

tak ty steré strasti, svízele,

ústrky a rozepře a hany

v duši jeho mračně ztemnělé

zdýmaly proud vášní rozháraný,

hněv mu bouřně útrobami zmítal,

bušil v skráň a bleskem z očí svítal,

že tím stálým vnitřním rozruchem

přeplněna byla ňader schrána -

ještě mžik - ta bouře upoutaná

prolomí se strašným výbuchem …

Jako v temné přízi pavouk šerý

sám tak mistr ve svých dumách dlel.

Ale po čase host ledakterý

do kovárny pusté přicházel.

Soused Brázda nejednou tu sedal.

Statek prodalť on a v kraji kdes

poblízku si nové bydlo hledal.

Ale za nedlouho v rodnou ves

navrátil se v neodbytné touze.

Doma byl, však mezi cizím lidem,

doma byl, však s ním tu byla nouze.

Jako vlaštovice s nepoklidem

při návratu obletuje štít,

kde pněl teplý, něžný její byt,

však teď očím teskným trámec hnědý

nejeví leč matné jeho sledy:

takto zamyšlen se ubírával

vůkol míst, kde barák jeho stával,

obcházel jak druhdy v lepší časy

známý lán, kde cizím zrály klasy.

Jinak Brázda nezměnil se hrubě:

Beranici měl, jen s řidší srstí,

kožich svůj, ač s chudou jenom hrstí

rozptýlených čupřin po obrubě,

s odkvetlými tulipány vzadu.

Ledabylo oholenou bradu

měl jak prve; v širé líci stejný

prostoduchý výraz blahopřejný

a kol přimhouřených oček sivých

stejné shluky vrásek přívětivých.

Mluvil také jako před lety

o setí a sklizni, o počasí,

o významu loňské komety

a co potentáti kujou asi

a že časy podivné jsou teď.

A rád vpletl milou průpověď

šoupnuv beranici s ucha k uchu:

“Jsou to věci, na mou milou duchu!”

Také z Ameriky v rodné strany

navrátil se hlouček obervaný,

Józa vůdcem byl té chudiny.

Neveselý příběh jeho byl:

Když se s otcem starým z dědiny

za “veliký rybník” vypravil,

zůstavil tu děvče, duší celou

tulící se k miláčkovi svému;

avšak otčím s myslí zatvrzelou

odpíral ji mládci chudobnému.

Byla Baruška jak štíhlá srnka,

bílá, ruměnná jak máku květ

a z řas černých oko jako trnka

radostně se smálo v boží svět.

Naposled si věrnost přísahali,

a hoch těšil se, že skrovné jmění

snadno získá tam, že za čas malý

vrátí se a s dívkou prsten smění.

Ale zámky, které štěstí lačná

duše viděla v par mořských lesku,

rozprchly se jak ta jitřní mračna.

Čas mu plynul v bídě jen a stesku,

a když otce pohřbil v cizí půdu,

v tlupě rodáků, s ním stejně štvaných

bídou všady, trpce oklamaných,

do vlasti se vrátil v těžkém trudu.

Chud se vracel. V myšlence však jedné

sladce okříval: že opětně shledne

krásnou růžičku, již po čas celý

v duši nosil na své bludné dráze,

že snad přece rozvalí ty hráze,

jimiž osud srdce jejich dělí.

Ale našel v bolném zděšení

hrob jen pustý v nesvěcené prsti,

na němž chladný vítr jeseni

pohrával si s rudých lístků hrstí,

šeptaje tu starou, smutnou zvěst

o dívčici zchudlé, která v píli

boháči své věnovala síly

a jíž boháč za to urval čest.

Šeptal o strašlivé noci jedné,

kdy se rozleh stonem vichřice

naposledy výkřik dívky bědné,

až pak v tůni shledla dennice

jako leknínu květ s poupětem -

mrtvou matku s mrtvým dítětem.

Józa na tom hrobě dlouho lkal;

pěstí zaťatou pak zamáv směrem,

kde jak stožár obrovský se pjal

k nebi komín temný nočním šerem.

Jako zvěř pak těkal hvozdem, nivou,

kol továrny jak vlk se plížil;

kadeř pustá clonila tvář divou,

děsný blesk se vpadným okem křížil.

Časem zašel v kovárnu a tupě

hleděl k zemi, sedě mlčky stranou.

Také dělník Prokop v malé tlupě

soudruhů svých s lící utýranou

někdy sedal zde, když věčně čilý

továrny ruch přál jim klidu chvíli.

Toužili na život, horší smrti,

kde jen břímě lopoty je drtí,

líčili svou bídu, děsné byty,

kam slunéčka nezabloudí svity,

kam jen zima fičí sterou skoulí

a kde pokryt cárů pavučinou

s očkem zapadlým a tváří sinou

chomáč dětí hladových se choulí …

Takto vše, co s nenávistí zřelo

k panstvu cizímu a hněvem vřelo,

všechen vzdor, jenž proti nim se zdvihal,

ponenáhlu v kovárně se sbíhal.

Kovář rozmluv účastnil se málo.

Za to leckdy ze své kroniky

přečítal jim příběh všeliký.

Mocně hlas tu zníval, oko plálo,

čet-li nejmilejší kapitoly,

kterak lid náš vznícen dechem Páně

zanechal svých příbytků a rolí,

proměnil své cepy v děsné zbraně,

proměnil své vozy v pevné valy

a vše drtil hněvů záplavou,

že se národové zachvívali

před kalicha září krvavou. -

Dleli tu zas jednou neveselo.

Kovář víc, než jindy, vraštil čelo

pod kadeří svislých pustou změtí.

U kovadliny stál zasmušile,

ruce nad kladiva rukojetí

maje složeny, zrak v půdu chýle.

Vešel Brázda, husté sněhu vločky

vytřás z kožichové třásně chudé,

mžoural dlouho zavlhlými očky

a pak pravil, mna si dlaně rudé:

“Hu! dnes člověk sotva oči protře -

sníh a déšť - a vítr k tomu sviští -

věru neškodil by u vás, kmotře,

pěkný plamínek zde na ohništi! -

Avšak - víte-li, že správec klatý

vychloubá se, že jste procesy

všechny prohrál, že vám pro útraty

exekuci na krk zavěsí -

že je konec s vámi - že prý také

jiné dloužky hrozí všelijaké -

zkrátka, že prý na blízku již den,

kdy vám všechno dají na buben?

Vaši chalupu prý továrna

dražbou koupí, zboří všechno všudy

a, kde stála vaše kovárna,

hladká cesta povine se tudy

a vám nezbude než perlík sebrat,

jinde kout neb - jeho slova! - žebrat! -“

Mistr hleděl temně na souseda,

jenom tvář se chvěla mrtvě bledá.

Však teď oko zasvitlo mu bleskem,

zaskříp zuby v jeku zuřivém,

vzkočil divoce a kladivem

v kovadlinu mrštil prudkým třeskem,

že se půda zachvěla, že všici

coufli leknutím a Brázda klesl

na lávku, tam pustiv beranici,

na kováře oči poděšené

vypoulil a potichu jen hlesl:

“Jsou to věci - jsou to - svatý Jene!”

V celé výši své se mistr zdvihá,

těžce dýchá hruď a ret se chví,

okem zákmit podivný se míhá

jako bludná jiskra šílenství.

“Pravda,” vykřikl, “že křivda čirá

zvítězila na pozemském soudu;

však nechť celý svět se na mne sbírá,

já své půdy nevydám ni hroudu!

Neustoupím! Přísahám to k bohu,

který vidí spravednou věc moji,

nechť se s nimi peklo samo spojí,

nepošinou odtud moji nohu!”

Mlčky ostatní naň chvilku zřeli,

až se Prokop ozval: “Právo svaté

na své straně máš; to víme, brate!

Ale moc je při tvém nepříteli.

A moc platí! Zablýsknou se zbraně

a co pak tvé právo holé dlaně?”

“Nechť se zablýsknou!” řek mistr pevně.

“Vím jen, že má noha neustoupí

s této půdy - vím, zač si ji koupí -

přisám bůh, že neprodám ji levně!

Živého mne nikdo nezdolá.

Přes jediný práh se v místa tato

dostanou - tři prsty zdvihám na to -

prahem tím jen - moje mrtvola!”

“Zde má ruka!” zvolal Józa divý,

“Budu při vás, dojde-li to k pěsti,

mne tu dříve musí bodák smésti,

nežli vlasu jednoho vám zkřiví!

A snad jinam padne též mé paže -

mám zde vrub, jenž krví jen se smaže - -“

“Nu což -” řekl Prokop. “Možno

že i já se přidám k této mele.

Líbíš se mi, kováři! Tys pravý

věru muž! Jen takých mějme více,

a hněv lidu vyvstane jak lvice,

jedním skokem tyrany své zdáví -

moře bodáku ho nezastaví!

Než my baby! Každý jen se třese

o ten život bídný, horší skonu,

a dál těžké, poupné jho nese.

Možná, kováři, že při tom shonu

najdeš také mne … Což ztratit mohu?

Žalář míň, než volnost taká, hněte -

smrt - ba lepší než to žití kleté -

žena, děti - poroučím je bohu!

Což je čeká? - - Aspoň jednou sobě

ulevím! Té bouři, jež mi hlučí

spoutaná již dávno ve útrobě,

lačné zlobě, kypící té žluči;

aspoň jednou duše má si nahne

z číše pomsty, po níž dávno prahne!”

“Ba, z nás každému vře stejně vpleci.

Dupněme si na ně také jednou -

Jaký strach! - Líp okovy, než vléci

žití takového tíhu bědnou!”

Takto odevšad bouř vášně kypí.

Jenom Brázda vrtí šedou hlavou,

na kolena poklidně tou vřavou

kožichu si skládá sešlé cípy,

hladí vyšité tam pestré zvonce:

“Nevím, braši, jaké budou konce!”

XII.

Div divoucí! V rudém jase

kovárna se svítí zase,

kladiv buch

probouzí tam dávný ruch.

Jarý plamen vyšlehává

na ohništi čadivém,

v jeho svitu kovář mává

vysoko svým kladivem;

perlík buší,

padá bleskem,

rádlo kruší

temným třeskem

v dešti jisker ohnivém.

Padá perlík ranou hromu,

kovář notuje si k tomu:

Jasně zvuč,

perlíku můj, buš a tluč!

Překovej mi toto rádlo,

překovej mi tento hřeb,

aby rámě ostřím vládlo,

aby svištěl smrtný tep;

v záři rudé

lítej bleskem

zle až bude,

padni třeskem

v nepřítele kletou leb!

Na mém právu, půdě mojí

žulou noha moje stojí,

od těch dvou

mrtvého jen odervou!

Nech svět celý: Vzdej se! volá,

kovář hlavou zavrtí,

ďábel sám jej neudolá -

Zde jsem, budu do smrti!

Kdyby mdlelo

chabým steskem,

spíš to čelo

rázným třeskem

kladivo mé rozdrtí!

Užils dosti dlouho klidu

v posměch cizáckému lidu -

chutě zas,

perlíku můj, ráz na ráz!

Jiného-li nemáš, zbraně

na odvetu aspoň kuj!

Snad se najdou k nim též dlaně -

Ne-li, ty jen při mně stůj!

Bij v tu rotu

božím bleskem,

pomsty notu

smrtným třeskem

naposled mi zahromuj!

XIII.

“Vzdoru konec, mistře! Vari ztad!

Hle! tu listina, jež mocí práva

pánu mému všechno odevzdává:

kovárnu i chatu, role, sad;

jeho již ten práh i tyto stěny.

Soudu vyslance po boku mám,

k ochraně i průvod ozbrojený -

Zmoudřete a dejte průchod nám!”

Mistr, stoje před kovárny prahem,

vyslal na správce dva blesky zlobné

z temných řas a náhlým ruky vzpřahem

list mu vyškub, trhal v kousky drobné,

že kol něho útržky té běli

jak roj bělásků se větrem chvěly.

A hlas jeho duněl: “Hle! tu dává

ruka moje větrům vaše práva,

mrzce zakoupená lesklým kovem,

spečetěná křivých svědků slovem.

Mou jest tato půda! pravím vám.

Mějte si těch cárů na tisíce,

bodáků než jehel v boru více,

já své právo čisté, svaté mám,

zapsané v tu půdu péčí hrotem,

rukou mozolnou a čela potem,

mám ta prsa, pevné srdce v nich,

touhou tuto leb, tu ruku zdravou,

mám ten perlík svůj a nade hlavou

nejvyššího soudce v nebesích!”

“Jménem zákona!”

“Co po zákonu!”

zvolal Prokop, vyšed odhodlaně

z postav bědných hlučivého shonu.

“Právo na mistrově stojí straně.

Kovárny té zachtělo se pánu -

to váš zákon. Má-li jediný

hltoun všechno mít?! Je vládcem lánů,

luk a lesů, celé dědiny,

jemu všecka dolina již patří,

jemu slouží bídně za podnoží

na sta otroků nás - Blesky boží!”

“Vari, chlape!”

“Zůstanu! Hej, bratři!”

A v mih příští viděti jen kupu

lidí zmotanou, kde všechno s jekem

strká se a sráží, sálá vztekem -

Tu: “Jsem raněn!” výkřik ze zástupu -

“Krev!” hřmí Prokop, “naše krev již teče!

Krev tu pomstíme! Ať zahynou!”

Zděšen prchá správce s družinou,

za nimi dav pádí, zlobou ječe.

S lící mrtvoly a s okem běsa

Józa z kovárny se řítí, nesa

plnou náruč zbraní rozmanitých

podivného nestvůrného zjevu,

z okovaných dřev a hřebů vbitých,

jež kul mistr v šíleném svém hněvu.

Józa v dav je metá na vše strany

a hlas jeho řičí: “Bijme, palme!

Vzhůru do továrny! na tyrany!

Všechno do prachu a trosek svalme!”

Takto někdy přichází bouř náhlá;

niva teskně dřímá, vedrem zprahlá,

když tu vítr na vzduchovém oři

rázem přicválá a po všem kraji

vztekle burácí, že pod ním hrají

klasy zmítané jak vlny v moři,

šumně tetelí se vršky stromů,

prach a lístí prohání se vírem

v mocných kotoučích, tma v luhu šírém,

kmitne blesk a třeskne rachot hromu:

Tak zde vášeň ztýraného lidu, -

lidu s otčinou a řečí různou,

spjatého běd stejných páskou hrůznou -

šlehla rázem z ponurého klidu,

vyvřela tu v děsném pomsty jeku

výheň dlouho utlumených vzteků

a vše naplnila kolkolem

třeskem, rykem, kletbami a stony,

vřavou pustou, do níž chrámu zvony

v poplach bily kvilným hlaholem.

Na práh kovárny zář divná padá:

zlatem řeřavým a nachem spolu

barví jej a růžnou aureolu

Lidunce kol jasných vlasů spřádá,

kteráž k otci úskostně se tulí

noříc pohled, hrůzou ustrnulý,

v oněch svitů děsný zdroj. To svítí

stavba ohromná, v luh září dálný,

z lítých žárů, jakby koráb valný

ve plamenném tonul vlnobití,

jisker déšť jak prašná pěna žhavá

srší v dýmu mračna červenavá

a z té spousty divě trčí vzhůru,

všecek záře nachovými svity,

komín titán v oblak zrudlou chmuru

jako zářný maják obrovitý.

Kovář zašeptal: “To jejich dílo!

Já jen ubránil, co moje bylo!”

XIV.

Buben duní, bodáky se blyští,

pušky rachotí, vzdor slabý tříští, -

padli, prchli, ostatek se vzdává -

soudci kyne čas a hrobaři -

Zdeptala vše vítězná moc práva -

pouta řinčí - - Vzdej se, kováři!

Kovář sedí na své kovadlině,

čelo v ruce, perlík chová v klíně,

bez pohnutí jakby tesán z žuly.

Marně Liduška se k němu tulí

s úpěnlivou prosbou, soused kárá,

že čas příhodný se promaří -

tudy oknem! - hustá jitřní pára

ukryje tě - Prchni, kováři!

Mistr vstává, ku práhu se bere:

bodáky již svítí v mlze šeré,

slyšeti již povel, řinkot zbraně …

Kovář jímá perlík v obě dlaně,

povznáší jej s jiskřícím se okem,

smrtí pohrdu má na tváři - -

Vojska řad již odměřeným krokem

míří k němu: “Vzdej se, kováři!”

Střásl dívku, jež kol něho vila

s nářkem ruce, odstrčil ji mocí.

Postat obrovská se vytýčila,

bleskly oči svislých vlasů nocí -

“Nepoddám se!” křik … “to půda moje!

Nikdo tu mé právo nezmaří!”

Napřáhl jak děsný démon boje

kladivo své - - Běda, kováři!

Rozlehl se náhle výstřel hromný,

pád a dívčí výkřik srdcelomný;

dýmu oblak modravý se vznesl -

perlík padl, kovář k němu klesl,

krev mu z prsou valem vyřinula,

nazad obličej se sklonil siný

a jak na podušce spočinula

mroucí hlava v lemu kovadliny.

XV.

Lešetínské zvony slyšet valné hony,

přes pole a háje zní ten svatý hlas,

hlaholí tak jasně, hlaholí tak krásně -

Brzy uslyším vás, milé zvony, zas!

Když jsem v cizí straně do ztýrané dlaně

skládal čelo, péčí těžkou schýlené,

často k duši zprahlé zavanul mi náhle

stříbrný váš hlahol, zvony milené!

A ten vanot sladký zanesl mne zpátky

mezi rodné hory, v tiché údolí,

kde mi věží rudou nad vesnicí chudou

kynul známý kostel mezi topoly.

Zjevila se letem pod jabloně květem

kovárna ta stará, chaty okénka, -

křišťálem se třpytí, v nich se směje kvítí,

vyhlédá jak růže krásná dívenka …

Tu vždy nová síla do paží se vlila,

vzchopily se opět, ráz tu stíhal ráz,

a v tom kladiv hřmotu jako rajskou notu

s nadějí jsem sladkou, zvony, slýchal vás!

Konec krušné píle, dosáhl jsem cíle,

brzy rodnou vísku opět pozdravím.

Bystře noha kráčí - kéž mám křídla ptačí,

abych doletěl k těm horám modravým!

Zda jsi pro mne lkala, věrnost zachovala,

kterous pod jabloní tenkrát slíbila?

V radosti a plesu prstýnek ti nesu,

choval jsem ho věrně, dívko rozmilá.

Na ruku prstýnek, z rozmariny vínek

přináším ti, drahá, na heboučký vlas;

šťastnou ruku dvojí na čas věčný spojí

Lešetínských zvonů jasný, krásný hlas!

XVI.

Leží kovář, zůstaven již skonu,

v kovárně pod výhní plápolavou,

o kovadla podnož opřen hlavou

jako král o pelesť svého trónu.

V dílně své, kde dlíval nejraději,

v záři veselé z dob slávy její

přál si zemřít - vůli jemu dali;

měkké mu jen lože podestlali.

Kolem prsou mohutných se vine

šírý obvazek; jej slza smáčí,

která z oček Lidunčiných řine

k němu bez ustání v hořkém pláči.

Časem dívka usedavě štkajíc,

k šíjí mroucího svou tulí ruku

a líc k jeho prsům, naslouchajíc

v posled srdce laskavého tluku.

Stranou Brázda s pochýlenou hlavou

mžiká oček řasou třepetavou,

z nížto chvilkou krůpěj vláhy třpytné

sprchne na kožich a tam se kmitne

lemu kosmatinou řídkou, plavou

jako perla rosy suchou travou.

Slyš! tu kroky - zaskřípnuly dvéře - -

“Václav!”

K ňadru příštím okamžikem

tulila mu hlavu s tichým vzlykem,

a on dívku líbal na kadeře.

Takto chvilku dleli. K loži pak

děva klekla zas; po druhé straně

Václav klesl; kovář matný zrak

upjal naň a zdvihal těžké dlaně

k vítání; leč Václav zlíbal vřele

ruce chladnoucí, a srdce celé

zachvělo se v žalném jeho hlase:

“Mistře, tak - tak spatřujem se zase!”

Mistr slabě usmál se i vece:

“Zdráv buď, hochu! Hle! přec tebe mohu

vítat - ve své kovárně - dík bohu! -

krev to stálo - ale jsem tu přece.”

“Ach, vím všechno!” Václav pravil s bolem.

“Ve vsi slyšel jsem, ký strastí roj

za ni podnik jste, jak těžký boj!

Viděl jsem, jak v poutech vedli kolem

Prokopa i jiné vzpoury vůdce,

Józu viděl jsem, jenž klesl v půtce -

strašně pomstiv dívku milovanou!

Mrtev zpupný svůdce. - Jeho syn

nevzkřísí ruch zašlý ze ssutin,

rozloučí se navždy s touto stranou,

rozprodá prý dědictví to celé.

Zeman blízký kupcem poloviny,

z naší krve, k lidu lnoucí vřele -

Tak tu brzy život zkvete jiný!

A já - zdatné práce usilovné

ovoce si nesu, jmění skrovné;

koupím tuto kovárnu i s chatou -

krví svou jste posvětil tu půdu,

zlatem vzpomínek s mým srdcem spjatou.

S Liduškou zde v lásce žíti budu

a zdar bohdá ruce přičinlivé

pokvete - - Proč nepřišel jsem dříve?!”

Ještě jednou zasvit mistrův zor,

skráň se vzpjala hynoucí už silou:

“Hle, přec uchoval jsem naposled

svému rodu tuto půdu milou! -

Však ne sám - tvá práce, drahý synu,

zásluhy má lepší polovinu.

Spoj to dvoje: Pracuj statně dál

a stůj pevně, jako já jsem stál!

A teď, milé dítky, spojte dlaně

na mých prsou, přichylte se níže -

oh! mé ruce! - železná v nich tíže! -

jak jim daleko na vaše skráně! -

Tak - mé požehnání na vás plyne,

drazí! A k mým rukám jiných dvé

neviditelných se tajně vine.

Cítím blízkost drahé Anny své -

dobré oko hvězdou v šeru kyne -

za chvilku s ní navždy duch můj splyne!

Buďte požehnány, hlavy drahé!

Pod tím krovem, jenž boj spatřil můj,

v tiché práci plyňte vám dni blahé,

a duch lásky vždy vás obletuj!

Ó! - vše zaniká mi v pustém víru -

vidím slunce jen - tam vzchází rudě -

a já hasnu navždy - hasnu v míru -

neb kde žil jsem, na té zmírám půdě!”

Table of Contents

Kapitoral 1