DĚTSKÁ OTROKYNĚ

===+=

Urmila Čaudharíová

Autorská spolupráce Nathalie Schwaigerová

Předmluvu napsala Senta Bergerová

DĚTSKÁ OTROKYNĚ

Prodány, odvlečeny, zapomenuty

Můj boj o dcery Nepálu

IKAR

===+=

Urmila Chaudhary

SKLAVENKIND

Verkauft, verschleppt, vergessen – Mein Kampf für Nepals Töchter

Copyright © 2011 by Droemersche Verlagsanstalt Th. Knaur Nachf.

GmbH & Co. KG, München

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2011 by Zlata Kufnerová

Jacket photos © 2011 by Meike Wirsel

ISBN 978-80-249-2064-1

===+=

Předmluva

Senty Bergerové

V roce 1998 jsem navštívila Nepál. Mezinárodní organizace „Plan International“ se na mne obrátila, zda bych se mohla ujmout práce na pomoc dětem právě v této chudé zemi a pomohla ji prosazovat navzdory tamní politice, korupci a značné nevzdělanosti hraničící s pověrami.

Doprovázel mě můj syn Luca. Tenkrát mu bylo právě devatenáct let, a tak jsme to v té době ani my dva spolu neměli právě lehké. Každý požadavek, který na něho život kladl, chápal především jako požadavek rodičů vůči sobě, a proto všechno odmítal. Puberta, která ho zachvátila jako nemoc a překvapila stejnou měrou jeho jako mne, právě doznívala. Dosud však neměl vytčený cíl, nezaujímal žádné životní stanovisko. Během této cesty jsme si však byli blízcí, což nám dělalo dobře.

Už cestou z letiště do hotelu v Káthmándú, kdy taxík zapadal do metrových děr na vozovce a opět z nich vyskakoval, jsme při okraji silnice zahlédli pomalu se pohybující obrovité otepi dříví. Během jízdy jsme nedokázali rozeznat, že jsou pod těmi vysokými haldami klacků lidé. Shrbená tělíčka, malé dívenky mechanicky jdoucí krok za krokem. Potácejí se, ale nezastaví, neodpočinou si.

To byl první obrázek, na němž jsem zahlédla nepálské dívky.

Přenocovali jsme v Káthmándú. Hotel to byl prostý, hosty tu však s vlídností hýčkali. Vše bylo klidné a harmonické, a tak na chaos v ulicích, po nichž jsme přijeli z letiště, člověk zapomněl. V jízdní dráze se pohybovali lidé i zvířata, drkotavé sběrné taxíky, na jejichž stupátkách se drželi lidé, kteří se nedokázali nacpat dovnitř, houkající staré americké limuzíny, poskakující po děravé dlažbě, a to všechno v ohlušujícím kraválu.

Příští den jsme se jeli podívat do vesničky v horách, docela blízko Káthmándú, avšak existující, jak se mi zdálo, ve zcela jiném světě. Navštívili jsme tamní školu.

Seznámila jsem se tam se dvěma dětmi, které již našly „adoptivní rodiče“ v zahraničí. Chtěli jsme vidět, jak se těm dětem daří, a při té příležitosti najít sponzory také pro další děti. „Našim“ dětem, dvěma chlapcům, se vedlo dobře. Oba se na nás šťastně smáli. Adoptivní rodiče se jim chtěli postarat také o další vzdělání, ať už studium nebo výuku řemeslu. Matkám věnovali sponzoři šicí stroje, aby si mohly trochu přivydělat.

Měli jsme s sebou kameramana a jeho tým.

Školu tvořila jediná malá místnost. Měla okno, ale v něm žádné tabulky. Děti nás přivítaly vesele, brzy však nastal pěkný zmatek, takže učitel nakonec na veškerou školní kázeň rezignoval. Žáky tvořilo mnohem více chlapců než děvčat.

Chlapci byli přidrzlí, veselí a rozpustilí. Ve školních uniformách, již poněkud obnošených a spravovaných, jim to slušelo. Děvčata postávala opodál, plachá, s rozpačitým úsměvem svírala své potrhané učebnice. Všechny ty dívky v děravých průsvitných šatkách byly vyhublé. Přinesli jsme drobné dárky. Sešity, tužky, barvičky, z nichž měly děti obrovskou radost.

Můj syn nestačil koukat. Začal chápat, přemýšlet. O něco později vyjel v rámci organizace „Plan“ na roční sociální stáž do Vietnamu a vrátil se jako dospělý člověk.

Směli jsme se zúčastnit vyučovací hodiny. Všichni byli horliví, a to nejen kvůli nám, jak později připomínal učitel. „Chtějí se učit,“ zdůrazňoval. „Vědí, že mají v životě jakousi naději jedině tehdy, budou-li mít nějaké vzdělání. Zejména si to uvědomuje těch pár dívenek, které mám ve třídě.“

Vysvětloval nám, že pílí také chtějí dokázat rodičům, jak jim jsou vděčné za to, že vůbec smějí do školy chodit, což v Nepálu pro dívky vůbec není samozřejmost.

Po vyučování jsme doprovodili některé děti domů. Než se dívky vydaly na cestu, většinou velice dalekou, zaběhly ještě do protějšího obchůdku s potravinami, v němž bych ani kiosek nehledala, jak byl zchátralý. Tam přinesli síťky plné kanystrů s vodou a igelitové tašky s potravinami, které naložili dívenkám na záda, že je pod nimi nebylo ani vidět.

Když konečně došly domů, jejich mladší i starší bratři už tam byli, ti nenosili žádný těžký náklad, jen raneček na zádech.

Každý den jsme navštívili jinou nepálskou vesnici, jednu až kdesi vysoko nahoře v Himálaji. V našem hotýlku právě prováděli přístavbu, neboť tam přijíždělo čím dál více evropských horských turistů, kteří zde chtěli přenocovat. Od rána do večera sem na staveniště ženy přinášely cihly do výšky vyrovnané na hlavě, a kbelíky se sutí naopak zase odnášely. Na všechno dozírali muži. Jakkoli chůze těchto žen, vzpřímených jako svíce a s metrovou věží cihel na hlavě, vypadala úžasně, následky pro jejich páteř i všechny kosti musely být strašlivé.

V jedné vesničce zcela nedaleko indické hranice jsem se zúčastnila shromáždění vesničanů, na němž museli rozhodnout, jak mají naložit s penězi, které dostali. Starosta nakreslil holí na písčité, prašné zemi obrys vesnice, v němž označil jednotlivé domky.

Nyní musel každý vystoupit a před zakresleným domkem potvrdit křížkem svou přítomnost.

Proti mně seděla mladá žena, za níž stál její nejstarší, přibližně desetiletý syn. Byl čistě a slušně oblečený. Mladší bratr, asi tak tříletý, dobře živený i oblečený, pobíhal kolem, co chvíli přiběhl k matce a položil si jí hlavu na rameno. U prsu měla ta žena kojence. A ještě tu byla malá holčička. Hezká žába, která k té ženě rovněž patřila. Vlasy měla zaprášené, na sobě potrhané tričko. Jinak nic. Žádné kalhotky. Žádné botky. Matka ji neustále posílala pro pobíhajícího bratříčka, aby jí ho přivedla. Kromě toho jí do náruče strkala plačícího kojence, jehož měla konejšit. Pro tuhle malou bytůstku neměla ani ten nejmenší projev lásky, jediné pohlazení po rozcuchaných vláskách, žádný vlídný dotek ruky, pražádné objetí. Naprosto nic.

Na tenhle obrázek nikdy nezapomenu.

Vesničané se poté rozhodli, že by se měl postavit visutý most přes řeku, která bývá v zimě dravá, aby děti mohly chodit do školy i v zimě.

Tu malou holčičku však do žádné školy nepošlou.

Během této nezapomenutelné cesty Nepálem mě napadaly, spousty otázek. Především mě zajímalo, proč matky vědomě zanedbávají své dcery, proč jim poskytují menší šance v životě, proč je přes míru zatěžují prací a odpovědností.

Odpověď: Protože tomu tak vždycky bylo. Protože to byl rovněž osud všech matek, které jej nesly se samozřejmostí, a nyní totéž jako gesto solidarity mezi ženami očekávají od svých dcer. A dcery se proti matkám bouří jen ve zcela výjimečných případech. Chápou, že žijí v patriarchální společnosti, třebaže to tak neumějí zformulovat. Kromě toho vidí, že otec matku zbije, jestliže mu odporuje. Sledují, že matka proti tomu nic nedělá, protože ani nic dělat nemůže. Pozorují, že patriarchální společnost na tomto dvoutřídním systému za každou cenu trvá. I za cenu zneuctění vlastních dcer.

Právě v těchto pohraničních oblastech a nejchudších regionech Nepálu dívky ještě v dětském věku prodávají. Prodávají je jako pomocnice v domácnosti. Ne. To není výstižné slovo. Prodávají je jako otrokyně. To je ten správný výraz.

Začachrují je bohatým mužům, do rodin, které by díky svému vzdělání tuto zrůdnost spíš měly chápat, avšak z chamtivosti, sobectví a pohodlnosti se bezmyšlenkovitě podřizují tradici, která slouží pouze a výlučně vlastnímu prospěchu.

Jak se to může změnit? Jak to můžeme změnit?

Tím, že se z krůčků mohou stát velké kroky.

A správným krokem v tomto směru je právě tato knížka popisující osud Urmily Čaudharíové.

Člověk ji čte a rozumí.

Tato kniha vypráví neobyčejně prostě, jasně a laskavě o osudu dívky Urmily, kterou rodina prodala. Moc bych si přála, aby si ji přečetlo hodně dívek a žen. Nejen proto, aby přemýšlely o vlastním osudu, jemuž štěstí tolik přálo, ale aby také něco udělaly. Aby něco udělaly nebo se alespoň pokoušely něco udělat a něčeho dosáhnout.

Vyžaduje to trpělivost.

Náš svět však nekončí u našich hranic.

===+=

Konec dětství

„Vychovávat děvče je jako zalévat zahradu sousedovi.“

NEPÁLSKÉ PŘÍSLOVÍ

Mághí

Mrzlo, jen praštělo. O tomto svátku Mághí ležel mráz na hnědých rýžových polích v úrodném nepálském údolí zóny Ráptí. Nad rovinou se prostírala hustá bílá mlha téměř jako každé zimní ráno. Vlhkost se mi srážela na řasách a v drobných kapičkách stékala po očích a nose. Přitáhla jsem si kolem sebe šál, schoulila se, jak to jen šlo, ale přesto jsem se třásla zimou.

Obrysy pohybující se všude kolem mi připadaly jako přízraky: ženy zahalené v sárí a šálách s obrovskými ranci na hlavě, stádo buvolů, muži na kole, krávy, ovce, kozy, několik motocyklů, které si klikatě razily cestu. Hustou mlhou ke mně doléhaly různé tlumené zvuky: kohoutí kokrhání a vrzání pump smíšené s cinkáním kovových talířů, psím štěkotem a křikem.

Má sestra Mithila a já jsme se ještě za ranního šera vydaly do Mánpuru k rodičům. Dnes byl totiž svátek Mághí. Už celé týdny jsme se těšily. Mághí je největší svátek kmene Thárúů. Je to náš Nový rok. O tomto svátku pořádáme rituální koupele v řece, abychom se očistili. Shromáždí se celá rodina, prarodiče, rodiče, sourozenci, tety a strýcové. Starší žehnají mladším, mladí prokazují úctu starým. Tančí se, hoduje, zpívá a na návsi se hraje divadlo. Ženy si oblékají tradiční oděv, pestrý kroj Thárúů, a zdobí se těžkými stříbrnými šperky. Rýžové víno teče potokem, vesničané chodí od domu k domu, navštěvují své sousedy a přátele.

Já jsem se však nejvíc těšila na to, že konečně zase uvidím domov, protože jsem již nějakou dobu žila u jedné ze svých starších sester. Doma u rodičů často nebývalo dost jídla pro všechny, protože otec a matka byli kamaja neboli nevolníci. Pracovali na polích a v domě statkáře, jemuž patřila rýžová, bramborová a řepková pole v našem kraji. Matka občas přinesla nějakou rýži domů, a to ji pak rozdělila mezi nás děti, většinou však přicházela s prázdnýma rukama, takže nebylo co jíst. To jsme pak šli spát hladoví.

Rodiče mě proto poslali k sestře, která žila s manželem a čtyřmi dětmi v jiné vesnici, vzdálené hodinu cesty pěšky. Manžel mé sestry nějaké peníze vydělával, proto mě mohli živit, a já jsem se na oplátku starala o malé neteře a synovce, i když mi bylo teprve šest let. Třebaže bylo u sestry rýže dost, chtěla jsem zpátky, protože se mi stýskalo po matce a Mánpuru. Po chvíli se konečně vynořila hliněná chatrč mých rodičů. Byla velice malá, zdálo se, jako by se mezi ostatními chýšemi krčila. Kolem ní stál plot z klacků. Na slaměné střeše vyháněly šlahouny tykví a jedna mohutná žlutá tykev visela přímo nad vchodem. Vedle chýše plápolalo na šňůře prádlo.

Páchlo to tu kouřem a sousedovými prasaty, která chrochtala v chlívku hned vedle. Na malém dvorku před naší chýší jsem uviděla matku. Právě tam chomáčem větví zametala.

Rychle jsem se k ní rozběhla. „Dái, dái, dái!“ volala jsem na ni. V jazyce Thárúů to znamená „mami“.

Matka stála před chýší, já jsem sklonila hlavu, na niž ona položila dlaň, a tak mi požehnala. Takhle u nás zdravíme rodiče a starší vážené lidi. Byla jsem přešťastná, že ji vidím, ale přesto jsem jí nepadla do náruče, neboť u nás nebývá zvykem objímat se či líbat. Matka měla na sobě u příležitosti svátku Mághí svůj tradiční kroj: širokou, pestrou zavinovací sukni s širokým červeným lemem, jupku do pasu s krátkými rukávy, několik zelených, žlutých a červených náhrdelníků a typickou stříbrnou ozdobu na hlavě.

Dítě z kmene Thárúů

My Thárúové žijeme především v terajích, v obrovské zelené rovině v jihozápadním Nepálu, ve výběžku Ganžské nížiny, která se táhne přes indickou hranici až do Nepálu. Máme vlastní jazyk, tradiční svátky, vlastní přírodní božstva a všichni stejné rodové příjmení: Čaudharí. Právě tak se jmenuju i já.

Když byli moji rodiče ještě dětmi, řádila v této rovině malárie. Jedině Thárúové si během staletí vyvinuli takovou odolnost, že tuto úrodnou krajinu postupně osídlili. Proto až dodnes žije většina Thárúů v Dángu a dalších čtyřech regionech v terajích, kde po celé generace obdělávají půdu. Všude, kde dříve rostla jen tráva pro slony a prostírala se džungle, pěstují nyní rýži a zeleninu.

Poté co byly v padesátých letech minulého století na příkaz vlády vymýceny hektary lesa, malárie se vrátila, a tak se do naší roviny přistěhovali lidé z kopců. Tehdy se z mnoha Thárúů stali nevolníci, takzvaní kamaja, mezi nimi taky moji prarodiče i rodiče. Přistěhovalci vyhnali Thárúy z polí nebo je vykořisťovali jako zemědělské dělníky. Z vlastní půdy byla vyhnána spousta lidí, někdy dokonce pomocí zbraní, anebo je také vydírali: „Dej mi svou dceru, nebo ti žádnou půdu nedám,“ vyhrožovali statkáři. Mnohým rodinám tedy nezbývalo než poslat dcery pryč, a tak počet kamalarí neboli otročících dívek prudce rostl.

Tato smutná tradice se udržuje dodnes, třebaže bylo nevolnictví v Nepálu v roce 2000 oficiálně zrušeno. Mnoho lidí dosud nevlastní půdu. Místo systému nevolníků, kamaja, vznikl systém adhiján, což znamená, že rolníci obdělávají půdu pro její držitele, statkáře, a jako mzdu za svou práci dostávají polovinu sklizené úrody.

Lidé na vesnicích jsou dodnes spíš prostoduší a připoutaní k přírodě, neboť voda, džungle a půda jsou pro život Thárúů již po generace tím nejdůležitějším. Samozřejmě kromě rodiny. Rodina se o všechno dělí, což má své výhody i nevýhody. Jednotlivec tím pochopitelně získává velkou podporu, protože Thárúové drží pospolu a problémy řeší společně. Na druhé straně se však taky nikdo příliš nevypracuje. Rodiny jsou totiž často neobyčejně velké, a tak pokud někdo něco vydělá, ostatní čekají, že z toho dostanou podíl. Když se například podřízne slepice, rozporcuje se někdy na sedmnáct, mnohdy na dvacet, u velkých rodin dokonce na čtyřicet talířů. Tak zůstane na jednoho jediné sousto.

Život v terajích je dosud velice tradiční, dalo by se však rovněž říct značně zaostalý. Ostatní kasty v Nepálu nám proto často vyčítají lenost a naivitu, avšak neprávem.

Bohužel je však pravda, že v okrese Dáng stále ještě více než polovina lidí – a to většinou ženy – neumí číst ani psát. Dodnes chodí do školy pouze každé třetí dítě.

Pro svou důvěřivost, ale i chybějící vzdělání se Thárúové vždycky stávali snadnou obětí. Obětí vykořisťování od vlastníků půdy, obětí násilí a bezpráví, jak tomu bylo naposled během občanské války mezi maoisty a armádou, která v letech 1996 až 2006 uvrhla Nepál do chaosu. Tisíce Thárúů byly v těch letech zabity nebo odvlečeny a přinuceny bojovat na straně maoistů. Vesnice byly zpustošeny, ženy a dívky zneužívány a nuceny k těžké práci. Ženy a děti, především však dívky, jsou vždycky nejslabším článkem řetězu.

Dobrá cena

Mlha se mezitím rozplynula. Nyní svítilo slunce a ohřívalo zemi i mne. S ním se navrátily také barvy: jasnou žlutí svítící řepková pole; červeně, oranžově, lila a růžově se pestřila sárí žen, které se s obrovskými ranci na hlavě vracely z džungle. Přinášely si zelené krmivo pro domácí zvířata. Zářivě modrá vypadala kulička, kterou jsem před několika týdny dostala od jednoho ze starších chlapců v sousedství. Byl to můj největší poklad. Hrála jsem si s několika dětmi před chatrčí svých rodičů. Před pár týdny jsem sice oslavila šesté narozeniny, ale vypadala jsem spíš jako čtyřletá – útlá, v krátkých kalhotkách a tenké staré košilce.

Náhle jsem si povšimla tří mužů, kteří přicházeli po cestě k naší chýši. Ještě nikdy jsem neviděla tak oblečené muže. Měli černé sluneční brýle a obleky, jeden z nich dokonce kravatu. Látka jejich obleků se tak leskla, že jsem se v nich málem viděla jako v zrcadle. Taky v jejich slunečních brýlích jsem se viděla. Malá hubená holčička ve světlemodré blůzičce s vážnou tváří.

Pánové se zeptali matky, zda jsem její dcera, a když přikývla, přistoupili ke mně: „Namasté bahiní, dobrý den, holčičko, chodíš do školy?“ zajímal se starší z nich. Byla bych si ráda sáhla na látku jeho kalhot, ale toho jsem se neodvážila.

„Ano,“ zalhala jsem, protože jsem věděla, co ta otázka znamená. Mághí totiž není jen svátek, nýbrž taky tradiční den, kdy se nakupují kamalarí neboli „těžce pracující ženy“. Moje babička, matka, mé tety, sestra – ty všechny dříve pracovaly jako kamalarí. Mnoho tisíc dívek Thárúů jsou každým rokem prodávány jako služky do cizích rodin, statkářům nebo hoteliérům. Tak to vyžaduje naše tradice.

Má sestra Mithila mi vyprávěla, jak se nadřela v jednom hotelu ve městě. „Až do noci jsem vařila, uklízela a myla. Spávala jsem v kuchyni na podlaze, k jídlu dostávala jen zbytky z talířů po hostech a často mě bili,“ vzpomínala.

Tušila jsem, že pokud přiznám, že nechodím do školy, čeká mě nejspíš stejný osud, protože si mě ti cizí pánové odvedou.

„Ale co ta tvá teta? Vypadá nějak nemocná,“ poznamenal onen muž. Bisramí, žena mého nejstaršího bratra Amara, již několik týdnů trpěla břišními křečemi a zvracením. Ležela se zavřenýma očima na lýkové žíněnce u chýše.

„Když půjdeš s námi, mohl by jí tvůj bratr koupit léky,“ vysvětloval muž.

Všichni obrátili zrak ke mně, bratr, matka i páni v obleku. Já jsem se podívala na své sandálky z tvrdých slupek od fazolí, které rostou v džungli. Aby mi držely na nohou, přivázala jsem si je vždycky provázkem. Pohled mi zabloudil od vlastních nohou k černým vyleštěným koženým polobotkám těch pánů. Jestlipak je to pohodlné, když člověk tísní chodidla v tak uzavřených botách, pomyslela jsem si.

„Ještě nikdy jsem neměla opravdové sandálky,“ řekla jsem, „a dnes je Mághí, svátek, který bychom měli oslavit.“

Tu mladší z mužů vytáhl z kapsy kalhot svazek bankovek a podával mi jednu padesátirupiovou. To bylo na gumové trepky až moc, protože ty tenkrát stály pětatřicet rupií.

Zavrtěla jsem hlavou: „Ne, já žádné peníze nechci.“ Moc dobře jsem totiž věděla, že se mě ti cizinci tak snaží získat. „Bratr mi botky koupí,“ tvrdila jsem.

Bankovku tedy podal Amarovi, který ji chvíli obracel v dlaních. A náhle řekl: „Pane, pokud mi dáte 4000 rupií[1], půjde s vámi.“ Přitom se na mne ani nepodíval.

Zděsila jsem se. Před několika měsíci otec onemocněl, a tak si bratr musel na lékaře a lék vypůjčit 4000 rupií. Od té doby k nám statkář téměř každý den chodil a chtěl peníze vrátit. Často vyhrožoval: „Dejte mi ty peníze, nebo vás ze své půdy vyženu.“

Amar se ke mně otočil se slovy: „Těmi čtyřmi tisíci můžeme splatit dluh statkáři. Ty za to budeš muset jen trochu pracovat, ale navíc můžeš v Káthmándú chodit do školy.“

Podívala jsem se prosebně na matku, ale ta jen poznamenala: „O tom já nemůžu rozhodovat, uděláš to, co říká tvůj bratr.“

Od chvíle, co jsem začala rozum brát, mám strašný strach z vody. Jednou jsem totiž musela přihlížet, jak v období dešťů řeka strhla jednoho muže. Byl to rolník, který si nesl z džungle dříví. Ztratil rovnováhu a proud mu podrazil nohy. Ještě chvíli se pevně držel větví a s hnědou vodní masou bojoval, ale ta ho velice rychle odnášela pryč. Pak se mu hlava už nevynořila, a tak svazek dříví plaval po vodě sám. Později jsem zaslechla, jak lidé ve vsi vyprávěli, že ho našli o několik kilometrů dál. Mrtvého.

Od tohoto zážitku se mě zmocní panický strach pokaždé, jakmile mi voda sahá jen po kotníky. „Ale to bych musela přejít řeku,“ namítla jsem teď rozčileně Amarovi. „Já s nimi nemůžu jít,“ celá jsem se třásla a plakala.

Matka mě začala hájit: „Má pravdu, Amare, víš přece, jak strašně se bojí vody, neposílej ji přes řeku.“

Amar se však rozčílil. „Ty ji jen rozmazluješ, to pak nebude chtít vůbec pracovat. Jen dřepět doma a nic nedělat. Pokud je to tak, můžeš se poohlídnout, kdo ti pomůže, ale já to nebudu, ani rupii ti už nedám, veškerou práci i s dluhy budeš mít na krku sama.“ Potom se obrátil ke mně: „Urmilo, když půjdeš, pomůžeš nám všem. Bylo by dobře, kdyby všichni členové rodiny pracovali, a kdybys taky ty přispěla svým dílem.“

Jakmile muži odešli, zmizel rovněž Amar. O hodinu později se vrátil s párem černých gumových sandálků. Byly úplně nové a výhradně pro mne! Nádherně voněly plastem a měly tak měkké podrážky, jako by člověk chodil po ovčí kožešině. Jen mi byly poněkud velké, proto jsem se musela teprve naučit v nich chodit. Jakmile jsem totiž poskočila nebo se rozběhla, ztratila jsem je. Měla jsem z nich přesto obrovskou radost a málem pukla pýchou. Po chvíli jsem zjistila, jak je musím prsty pevně držet, aby mi neustále neklouzaly z nohy.

Zbytek večera jsem ve svých nových sandálkách tančila a poskakovala všude kolem a taky se s nimi každému ve vsi chlubila.

Jen při jídle jsem si je nakrátko zula. K svátečnímu jídlu jsme měli sladkou kukuřici, kterou mám ráda. Ale žádný velký hlad jsem necítila, byla jsem příliš rozrušená.

Spát jsme šli až pozdě a já ulehla na slaměnou rohož mezi matku a sourozence. Ostatní brzy usnuli, unavení tancem, oslavou, nezvykle bohatým jídlem i rýžovým vínem, které na Mághí pokaždé teče proudem. Slyšela jsem, jak oddechují, vedle v přístěnku mečely kozy a otec hlasitě chrápal. Nad sebou jsem pozorovala dvě krysy, které se honily po trámech stropu.

Tu noc jsem dlouho nemohla usnout. V hlavě mi vířily myšlenky jako kolotoč: jít, nebo nejít? Jaké by to bylo žít v Káthmándú v cizím domě? Myslela jsem na matku, bratry, na dluhy i otce, na svou nemocnou švagrovou neboli bháudžjú Bisramí, která na mě byla vždycky tak milá…

Mánpur

Až do tohoto svátku Mághí v roce 1996 jsem trávila dětství bosky mezi kozami, kachnami, slepicemi, kravami, prasaty a psy v naší vesnici nebo u sestry. Narodila jsem se v Mánpuru v údolí Déukhurí, v oblasti Dáng, podle nepálského kalendáře 8. 8. 2046, podle západního pak 23. listopadu 1989.

Mám šest sourozenců. Jsou to dvě starší sestry Mithila a Sarda, velcí bratři Amar, Góvind a Hari, a mladší bratr Guru. Rodiče, Phúl Pat Čaudharí a Khal Šé Dévé Čaudharíová, jsou nevolníci neboli kamaja a pracují na polích a ve dvoře jednoho velkostatkáře – stejně jako statisíce jiných bezzemků v Nepálu.

Stejně jako všechny děti nevolníků jsem musela taky já pomáhat doma i na poli. Když dědeček honil krávy na pastvu do džungle, chodila jsem s ním. Když šla matka uklízet do statkářova domu, pomáhala jsem jí. Doma jsem hlídala sestřenice a bratrance, zametala dvůr, prosívala rýži, chodila pro vodu, sbírala brambory, ale taky dřevo a kravský hnůj na otop.

Pokud jsem právě neměla co dělat, hrála jsem si s ostatními dětmi, házeli jsme si míčem, hráli „nebe, peklo“, kuličky neboli kúndži – hru cvičící obratnost s malým míčkem, který jsme si spletli z mnoha gumiček; ten se musel co nejdéle udržovat nohou ve vzduchu. Nejradši jsem však skákala přes provaz, protože v tom jsem byla mimořádně dobrá.

Občas jsem s mladším bratrem Guruem směla chodit do večerní školy, takže jsem se naučila alespoň nepálskou abecedu a číslice. Skutečného vyučování, které se konalo během dne, jsem se však nikdy nezúčastnila. Tenkrát jsem si myslela, že děti Thárúů nesmějí chodit do školy s ostatními, a proto mohou přicházet do školy jen večer.

Moji starší sourozenci, otec ani matka do školy nikdy nechodili, na to byli rodiče i prarodiče příliš chudí. Vždyť u nás často nebýval dostatek ani těch nejpotřebnějších věcí. V malé chatrči z hlíny nás žilo jedenáct: moji rodiče, bratři, jejich manželky, jejich děti a já. Proto mě matka posílala k mé sestře Mithile, jak jen to šlo. Ta se totiž brzy provdala a žila s rodinou svého muže, jak je u nás zvykem.

Mánpur leží na jižním okraji Nepálu, v terajích, rozlehlé úrodné rovině nedaleko indické hranice. Bílé vrcholy Himálaje jsou od Mánpuru pěkně daleko. Za vesnicí si hloubí v písku a štěrku koryto jeden přítok řeky Ráptí, která během období dešťů pravidelně odplavuje chýše i veškerou úrodu v okolí.

Na protějším břehu začíná džungle, hustá a temně zelená, ale kopce, které se za ní zvedají, patří už Indii. V mém dětství jen zřídkakdy zabloudil do Mánpuru nějaký džíp, a ani mopedů tam ještě mnoho nebývalo. V celé vesnici stál jediný dům z cihel, všechny ostatní chatrče byly jako ta naše jen z hlíny.

Život v Mánpuru se dodnes řídí podle ročních dob a sklizní. Od konce června do září trvá barkhá, období dešťů, ale měsíce předtím bývají mimořádně horké a prašné. Krajinou často věje červený písek, který sedá na pole, houštiny, stromy i cesty. Proniká všemi škvírami, člověk jej má v očích, uších, v nose i ústech. Prostě všude. Vedra jsou nesnesitelná, a tak lidé i zvířata vyhledávají každý centimetr stínu a za poledne odpočívají. Vzduch se nad rovinou jen mihotá, jako by tekl.

Když pak konečně začne pršet, proměňují se řeky v proudy všechno beroucí s sebou a cesty v rozbahněné trhliny. Téměř každý rok přicházejí záplavy a sesuvy půdy. Praskají hráze, voda odplavuje chýše a ničí úrodu. Lidé se snaží co nejlíp chránit, na slaměné střechy svých chýší kladou igelitové fólie a při práci na polích nebo na cestách se halí do igelitových nebo jutových pytlů.

Vzpomínám si, jak jsem jako dítě často spávala pod děravým šedivým deštníkem, střecha totiž nebyla nepromokavá, a proto nám pršelo dovnitř. Matka i ostatní ženy rozestavovaly po chýši hrnce, aby dešťovou vodu chytaly, a tak nás tlumené cinkání nebo pleskání kapek padajících do nádob uspávalo jako ukolébavka.

V období dešťů bývá velice vysoká vlhkost vzduchu, a tak člověku při každém pohybu po těle stéká pot. Když nastanou deště, propuknou obvykle navíc nemoci, někdy dokonce skutečné epidemie jako průjem nebo zánět mozkových blan. Když jsem byla malá, umíraly na ně v terajích každým rokem tři až čtyři tisíce dětí, jak jsem se nedávno dočetla v novinách. Tenkrát jsem vnímala pouze to, že i u nás ve vsi přišly mnohé rodiny o malé i větší děti. Moje matka pak za mrtvé vždycky zapálila svíčku na našem domácím oltáři. Počet obětí se výrazně snížil teprve před několika lety v důsledku celonárodní očkovací kampaně.

Na polích je během monzunu zvláště hodně práce. Všude je vidět sedláky s velkými okrouhlými klobouky z listí, kteří s vodními buvoly a voly orají pole. A ženy stojící sehnuté po kolena v tmavě kalné vodě a s pleskavým pohybem ruky sázející mladé rostliny.

O pár týdnů později se všechno zazelená. Je to jako něžný koberec, který se rozprostírá po celé rovině. To je mé nejmilejší roční období. Rýže se sklízí v sedmém měsíci, zvaném kártik, což je v říjnu nebo listopadu. Když rýže ještě stojí na poli, říká se tomu dhán. Řezat rýži je tvrdá práce, tu vykonávají většinou ženy. Svazky rýže se pak suší na obrovských haldách, načež následuje výmlat. Ten se provádí buď pomocí krav či buvolů, které pohánějí v kruhu kolem kůlu, nebo ženy buší velkými pruty do slámy, aby z ní zrna vydrolily.

Poté se musí rýže ještě oloupat. Bez slupky jí říkáme čámal. Pro rýži máme mnoho názvů. Loupání je většinou práce pro dívky. Také já jsem dlouhé hodiny protřásala rýži na velkém kulatém sítu, aby se slupky uvolnily.

Aby matka nasytila všechny hladové krky, potřebovala by na oběd velké množství rýže, jenže tu dost často neměla, a proto se u nás rýže většinou různě nastavovala kukuřičnou moukou, kroupami nebo různými kořínky, které se nasbírají v lese.

V únoru je pak na řadě řepka, z níž získáváme náš olej. Bez oleje chutná jídlo nám Thárúům jen z polovice. Řepková pole září po celou zimu mezi chalupami nádhernou žlutí.

O něco později v roce dozrávají další plodiny, pšenice, kukuřice, sladké brambory, hrách a fazole. Téměř neustále je na polích co dělat.

V lednu a únoru bývá velká zima. Zejména kolem svátku Mághí. Někdy navíc i hodně prší, a tak se všude vtírá vlhký chlad. To pak v chatrčích zavěšujeme přes okna pytle a hadry, a kdykoli je to možné, usedáme kolem ohně. Topení u nás nemáme, ani teplou vodu. Pereme u pumpy nebo v řece po celý rok, rovněž v zimě. Ani pevné boty mnozí nemají. Ale na to si člověk zvykne.

Mnoho jsme toho sice neměli, ale i tak jsem byla jako dítě v Mánpuru šťastná. Mé dětství o onom svátku Mághí přesto předčasně skončilo.

Loučení

Příští ráno, to jsem se právě ohřívala u ohně, přišli ti mužové v obleku opět. Hustou mlhou jsem je zahlédla, jak zahýbají za roh a míří přímo k naší chatrči. Zřejmě přenocovali ve vsi. Tentokrát nemluvili nejdřív se mnou ani s matkou, ale šli rovnou za bratrem. Řekli, že mu ihned dají čtyři tisíce rupií a později ještě dva nebo tři tisíce doplatí. Nejstarší z nich přidržel Amarovi u nosu velké bankovky.

Bratr peníze vzal, upřeně hleděl k zemi a zamumlal: „Hunčha – v pořádku. Půjde s vámi.“

Když jsem to zaslechla, utíkala jsem pryč a schovala se v chlévě u sousedů za dřívím na otop u ovcí. Bratr mě sháněl, volal, jenže sousedka mě prozradila: „Pokud hledáš Urmilu, je u nás v chlívě.“

„Urmilo!“ křikl Amar přísně. V té chvíli jsem pochopila, že je po všem. „Pokud ti záleží na mně a naší rodině, půjdeš s nimi. Můžeme tak splatit dluhy a pro tvou švagrovou koupíme lék. Udělej to pro nás. Všem nám zachráníš život,“ prosil mě Amar.

Bylo mi jasné, že nemám na vybranou. Kvůli rodině jsem to musela udělat. Podívala jsem se na své nové botky, pak na matku, a věděla jsem, že jít musím.

Pánové si opět nasadili sluneční brýle, každý nasedl na motorku a odjeli. Za nimi zavlál oblak dýmu.

Když mi odpoledne bratr přikázal, abych si připravila věci, dala se matka do pláče. Sbalila jsem si své pestré letní šatky a modrou kurtu, delší tuniku, pod níž se nosí dlouhé kalhoty, a šátek. Na sobě jsem měla stejnou blůzku jako včera. Víc jsem toho ani nevlastnila.

Matka plakala, Bisramí plakala a já taky. Amar mě popadl za ruku a táhl s sebou, pryč z domova, pryč od ostatních. Slunce stálo už nízko nad džunglí. V řepkovém poli cvrkali cvrčci stejně hlasitě jako jindy. Taky chatrče, vesnice, stromy a pole vypadaly jako vždycky. Psi štěkali, krávy odpočívaly v písku a přežvykovaly, čtyři skvrnitá selátka nám přeběhla přes cestu. Pro mne však od tohoto lednového dne roku 1996 už nebylo nic jako dřív.

Páni – voda

Celou cestu jsem plakala. Nepřetržitě, jen jsem se občas musela nadechnout. Slzy mi stékaly přes ústa a bradu až na krk. Nos se mi ucpal, sotva jsem mohla dýchat. Vzlykala jsem a vzlykala, ale nikoho to nezajímalo. Více než dvě hodiny jsme museli jít do nejbližšího městečka Lamahí. Na cestě plné prachu jsem klopýtala, ale jakmile jsem zpomalila krok, Amar mě vlekl dál.

Náhle se začalo velice rychle stmívat. Tmy jsem se vůbec nebála, srdce mi však bušilo při pomyšlení na řeku Ráptí, přes kterou jsme museli přejít. Na jejím druhém břehu jsem totiž ještě nikdy nebyla.

Z naší vesnice jsme nevyšli sami. Kousek cesty, až k odbočce ke svému domku nás doprovodila sestra Mithila. Kromě toho s námi šly ještě tři další dívenky z naší vesnice se svými příbuznými – ty taky rodina prodala jako kamalarí.

Nikdo z nás cestou nepromluvil, dokud jsme se nemuseli rozloučit s Mithilou. Vzala mě do náruče a pohladila po vlasech. To dělávala jen velmi zřídka. „Dávej na sebe pozor, máilí, sestřičko.“ Ta dobře věděla, co mě čeká. Vždyť ona sama pracovala řadu let jako kamalarí. Držela jsem se jí jako klíště, ale Amar mě od ní odtrhl a opět vlekl dál.

Za sestřinou vesnicí, to jsem věděla, následovala řeka – Mithilina ves byla mnohokrát zpustošena ošklivými záplavami.

Náhle jsme se ocitli na břehu řeky Ráptí, která protéká celou oblastí Dáng a v několika tocích se vine rovinou jako obrovitý, mohutný had. Během období dešťů se rozlévá do šířky, takže se po celé týdny nedá přejít. Avšak i teď vypadal hlavní proud temný a hluboký.

Zamrazilo mě. Jak jsem to měla zvládnout? Plavat jsem jako většina zdejších dětí neuměla. Proud by mě určitě strhl a utopila bych se jako ten muž, jehož jsem kdysi viděla. A on byl přitom dospělý, zatímco já ještě dítě. Cítila jsem, jak mě opouštějí síly, nohy se pode mnou podlamovaly, jako gumové. Ostatní však pochodovali po štěrku rovnou do řeky.

Šla jsem za nimi proti své vůli strnulá, jako kus dřeva. Voda byla ledová. Jakmile jsem se smočila, zarazila jsem se: „Ne!“ vykřikla jsem, „prosím tě, Amare, já nemůžu.“ Ale Amar mě vlekl dál.

Zvedala jsem nohy co nejvýš a raneček tiskla levačkou k hrudi. Dokud mi voda sahala jen ke kolenům, dokázal mě Amar táhnout. Pak jsem se však zastavila. Dál jsem už nemohla, strnula jsem strachem, nohy mi úplně přestaly sloužit. Měla jsem pocit, že na místě strachy zemřu.

Bratr mi nejdřív nadával, ale pak mě vzal do náruče a přenesl. Voda naštěstí nebyla příliš hluboká, sahala Amarovi jen k hrudi, ale příšerně ledová. Člověk měl pocit, jako by ho bodalo tisíc jehel. Pevně, jako klíště, jsem se bratra chytla, zavřela oči a zatajila dech, dokud jsme nestanuli na opačném břehu. Tam mě postavil na zem.

Když jsme dorazili do nejbližšího městečka Lamahí, byli jsme samozřejmě dosud mokří, proto mi byla příšerná zima, až mi drkotaly zuby. V Lamahí byla spousta obchodních stánků a obchůdků, v nichž prodávali nylonové zimní bundy, stříbrná rádia, bonbony ve sklenicích a cédéčka s hudbou. V regálech ležely lesklé hřebeny, náušnice a řetízky, kovové nádobí, sušenky ve zlatých roličkách a láhve s oranžově zbarvenou limonádou. Od stropu visely dlouhé girlandy šamponů na vlasy v sáčkách na jedno použití i pestré plastové tříkolky. Před obchody se vršily hory bílých a černých sportovních bot a vlněných čepic.

Jen jsem zírala a žasla, protože spoustu z těch věcí jsem ještě nikdy neviděla. Kolem stánků s teplým jídlem na hlavní ulici stál dav lidí, kteří jedli smažené kroužky a mómó – masem či zeleninou plněné těstoviny z Himálaje. Byl tu cítit horký olej, cibule, sladký čaj a dřevěné uhlí.

Na hlavní křižovatce čekala spousta lidí na meziměstské autobusy. Kolem rachotily motocykly, před nimiž lidé uskakovali stranou. Přijíždějící autobusy troubily a jejich reflektory vše zalévaly oslnivým světlem. Do nich se cpal shluk lidí, jiní zase šplhali na střechu, aby si tam přivázali zavazadla. V té tlačenici jsem zahlédla mnoho dívek v mém věku i starších, které taky doprovázeli příbuzní. Občas se naše pohledy setkaly. Vypadaly stejně vyděšeně a opuštěně jako já. Nejspíš je taky právě prodali jako kamalarí, pomyslela jsem si.

Bratr koupil u stánku s ovocem pár mandarinek, jednu mi podal, a tak jsem přestala plakat. Zastavili jsme se u stánku s teplým jídlem, abychom se trochu ohřáli, tam jsem si oloupala mandarinku a lačně ji snědla.

Konečně přijel náš autobus. Museli jsme dojet do Ghórahí, hlavního města provincie nahoře v kopcích. V poslední řadě vozu jsme naštěstí ulovili jedno místo, na němž jsme se stísnili tři, protože autobus byl přecpaný. Lidé seděli dokonce i na střeše mezi ranci, taškami a kufry, což v té zimě a při jízdě plné zatáček nebylo nijak příjemné. Cestou v horách se mi dělalo špatně, protože jsem nikdy předtím autobusem nejela. Když jsem musela zvracet, Amar mi mlčky podal igelitový sáček, v němž byly předtím mandarinky. Nevěděla jsem, co si se zvratky v sáčku počít, a tak jsem jej držela na klíně, dokud jsme nevystoupili.

1 Odpovídá 40 euro (1 rupie cca 1 cent)

===+=

Na druhém břehu řeky

„Proč jenom musím jít? Jak nespravedlivé je dívkou být. Od rána do večera musím dřít. Chci taky jako chlapec učit se a žít.“

PÍSEŇ THÁRÚŮ

Svatba

Když přijel autobus do Ghórahí, okresního města v oblasti Dáng, ležící v jeho hornaté části, byla jsem zděšená. Tady bylo ještě víc domů, obchodů, aut, mopedů a lidí než v Lamahí.

Bratr Amar a jeden vzdálený příbuzný odvedli mne a Gómu, jinou dívku z naší vesnice, k velkému žlutému domu, obehnanému vysokou zdí. Připadal mi jako pevnost. Měl tři podlaží a spoustu oken s temně tónovanými skly. Na zahradě stál stan, z něhož k nám doléhala hlasitá hudba, mnoho lidí se tam bavilo, smálo a cinkalo talíři i sklenkami.

Přišli jsme blíž a zastavili se před velkými hnědými dřevěnými dveřmi. Oba muži se na sebe podívali, Amar krátce zaváhal a poté zaklepal. Chvíli trvalo, než nám sluha otevřel. Amar mu vysvětlil, kdo jsme. Sluha nám naznačil, abychom počkali, ale museli jsme opět ven před dveře; ty se po několika minutách znovu otevřely a v nich stanul mladší z mužů, kteří byli u nás ve vsi. Pozval nás dál, a tak jsme rozpačitě vešli. Dokonce i Amar vypadal nejistě a nervózně.

Tento žlutý dům v Ghórahí byl sídlem vznešené a vlivné rodiny. Ten den tam měli spoustu hostů, příbuzných, přátel a sousedů, protože slavili svatbu.

V Nepálu trvají svatby často několik dní a nocí, zejména v bohatých rodinách, které si to mohou dovolit jako právě tato. Celá zahrada i dům byly vyzdobeny květinovými girlandami a plné lidí. Ženy měly na sobě třpytivá, vyšívaná sárí nebo kurty, téměř všichni muži byli v obleku jako ti, co přišli do Mánpuru. Dokonce i děti byly vyparáděné jako princové a princezny. Jen nevěsta se zdála být smutná. Seděla sama ve své rudozlaté róbě na malém pódiu. Nehybná jako loutka, ruce pomalované henou. Vypadala jako jediný člověk, který nemá co oslavovat. Amar měl náhle naspěch. Odstrčil mě od sebe, prohodil pár slov s mužem, který nám otevřel, chlapík přikývl a Amar se ke mně vrátil.

„Máte si tamhle sednout, hned si pro vás někdo přijde. Udělej pěkně všechno, co ti řeknou, ano? Slibuješ mi to?“ Pak zahuhlal: „Na shledanou, Urmilo, měj se dobře,“ a nechal mě tam stát s ranečkem pod paží. Taky Gómin průvodce se kvapně rozloučil. Když jsme konečně pochopily, že nás tam nechali napospas, dveře za nimi už zapadly.

Zprvu jsme tam stály naprosto bezradné a ztracené. Nikdo se o nás nestaral. Svatební hosté se bezstarostně bavili, kapela vyhrávala indickou pop-music, jakou jsem dosud slyšela jen u našich sousedů z rádia a při níž pár mladých lidí divoce tančilo. Na stolech hořely svíčky, na grilu se opékalo maso, z něhož stoupal kouř v podobě mraku až k noční obloze.

Většina hostů seděla kolem stolů, všichni živě hovořili a gestikulovali, jedli nebo popíjeli. Děti si hrály s míčem, honily se mezi stoly a po zahradě. Několikrát na nás zaútočily, a proto jsme se posadily stranou na zem, jak nám nařídil Amar.

Po tom dlouhém pochodu, přechodu přes řeku a cestě autobusem jsem byla k smrti unavená. Když pro nás stále nikdo nepřicházel, schoulila jsem se a přes veškerou hudbu a hluk vyčerpáním usnula.

Probudila mě nějaká žena, která mnou zatřásla. „Pojďte se mnou!“ přikázala nám stručně a vykročila před námi.

Hudebníci měli právě přestávku, hosté seděli ve skupinkách ve stanu. Služebná nám ukázala komůrku vedle kuchyně, kde jsme si měly lehnout. Nezeptala se nás, zda nechceme jíst, třebaže na stolech ve stanu byly haldy jídla. Jenže my jsme byly stejně až příliš unavené, abychom ještě něco pozřely. Vyčerpáním jsme dokonce nedokázaly ani plakat, ani postrádat rodinu. Ulehly jsme na žíněnku, přitulily se těsně k sobě, protože nám byla zima, a přikryly se jakýmsi šátkem. I přes hlučnou hudbu a rámus venku jsme okamžitě usnuly.

Teprve příští den jsem se dozvěděla, že starší muž, který byl v naší vesnici, mě vybral jako dárek pro svou dceru v Káthmándú.

Ten velký žlutý dům mu patřil. Dcera, které mě ten muž koupil, sem přijela na bratrovu svatbu. Jmenovala se Síta. Když jsem ji poprvé viděla, nebyla v sárí jako většina ostatních žen, nýbrž v modrých polodlouhých šatech a kabátku ze stejné látky. Právě přijela a táhla za sebou obrovský černý kufr na kolečkách. Pomáhali jí také muži, protože měla ještě mnohem víc zavazadel. Taky já jsem se chopila jedné tašky a vlekla ji do domu. Hned bylo vidět, že Síta žije ve velkoměstě, vypadala totiž úplně jinak než ostatní. Znala jsem ji teprve krátce, když mě její otec představil.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se mě.

„Méró nám Urmilá hó,“ odpověděla jsem tiše. „Jmenuju se Urmila.“

Síta se netvářila nijak nadšeně. „Vždyť je tak malá a hubená, jak má pořádně pracovat?“ zeptala se otce a změřila si mě od hlavy k patě.

„Však ona si zvykne,“ odpověděl otec.

Byly u toho i Sítiny děti, sotva mladší než já. „Prima, máme služku,“ jásaly, když mě jim matka ukázala. Pak se otočily a utíkaly pryč. Síta se na mne usmála a podala mi mandarinku: „Vezmi si, je pro tebe.“ Poté se obrátila k otci: „Však my to už nějak zvládneme.“ Pak mě tam nechala stát a přivítala se s hosty a ostatními členy rodiny.

Během příštích dní jsem ještě zůstala v domě v Ghórahí, dokud trvala svatba. Neustále přicházela a odcházela spousta hostů. Ve vjezdu do zahrady zdobilo několik mladíků džíp pro novomanžele květinami a palmovými ratolestmi. Trvalo to celé hodiny. Také hřebci, na němž měl jet ženich do chrámu k vlastnímu svatebnímu obřadu, zdobili hřívu i ohon květinami. Předváděl se tu nepředstavitelný přepych a bohatství. Do té doby jsem si myslela, že se takové věci dějí jen v pohádkách.

Ve Ghórahí jsem ještě moc pracovat nemusela. Rodina byla příliš zaměstnána oslavami, než aby se starala o Gómu a mne. Chvílemi jsem si tedy hrála s dětmi své mahárání neboli paní, zpívala a tančila s nimi při hudbě. Jinak jsme s Gómou většinou seděly někde stranou v zahradě a pozorovaly ostatní. Góma již pracovala jako kamalarí před rokem v jedné rodině. Přesto tu bylo všechno nezvyklé a nové pro nás obě. Stýskalo se mi po domově, po matce a sourozencích. Gómě určitě taky, jenže ona o tom nemluvila. Vůbec vypadala dost zamlklá. Protože však byla přece jen o něco starší než já, a navíc se zkušeností kamalarí, leccos mi vysvětlila. Když mi nařídili, abych vyprala nějaké šaty, ukázala mi, jak se látka namydlí, a pomohla mi, aby bylo všechno čisté.

Příští ráno nám jedna kuchařka přinesla dál bhát, což je nepálský národní pokrm, rýže s čočkovou omáčkou, a plechové talíře postavila před nás na zem. Měly jsme strašný hlad, protože jsme od mandarinek minulý večer v Lamahí nic nejedly, a tak jsme rýži lačně zhltly. Rovněž později bylo během oslav jídla dost. Když jsme se zeptaly, směly jsme si dokonce leccos vzít ze stolů. Já jsem jedla především banány, mandarinky a různé sladkosti, protože ty u nás v Mánpuru téměř nikdy nebyly.

Z velkého žlutého domu jsem toho moc neviděla. Kuchyně byla plná elektrických spotřebičů. Z veliké, obrovské chladničky jsem měla strach, protože hučela a vydávala podivné zvuky. Měli tam taky velký stříbrný hrnec na vaření rýže, který pískal, když byla rýže hotová, což mě pokaždé vyděsilo. V domě byla spousta schodů, dveří a ložnic.

Druhý den jsem směla spát na podlaze v pokoji Sítiny sestry, což bylo mnohem příjemnější, a navíc tam nebyla taková zima jako v komoře. Ráno jsem nakoukla otevřenými dveřmi do obývacího pokoje. Stálo tam několik hnědých skříní, komody a kožené pohovky, na podlaze pak ležel krásný, pestrý koberec. Záclony ze světle oranžového hedvábí splývaly až na zem. V jednom koutě byly složeny svatební dary: zlaté šperky, křišťálové vázy, televizor, křeslo, hudební souprava, hrnce, spousta krabic, kartonů a sáčků. Kromě toho dostali novomanželé moped – a jednu kamalarí na domácí práce.

Mimo pozemek jsem se v prvních dnech dostala jen jednou, to když nás poslali ke stánku se zeleninou o dvě ulice dál koupit salát a koriandr. Každé nám dali za odměnu 20 rupií, což byla pro malou žábu spousta peněz. Na své první vydělané peníze jsem byla pyšná.

Po několika dnech mě čekala cesta dál, zatímco Góma zůstala v Ghórahí. Síta, její děti, bratr, pár dalších příbuzných a já jsme opět nastoupili do autobusu, který tentokrát mířil do Káthmándú.

Na onu desetihodinovou noční jízdu si vzpomínám už pouze matně. Vím jen, že byla v autobuse strašná zima. Naštěstí jsem seděla vedle Sítiny dcery Paije a jedné paní, a tak jsme se mohly vzájemně ohřívat.

Hlavní město naší země Káthmándú jsem se pokoušela si představit. Dosud jsem slýchala jedině to, co si o něm vyprávěli lidé u nás ve vsi, protože z naší rodiny tam nikdo nikdy nebyl. Muselo to být moc veliké město, ještě větší než Lamahí a Ghórahí. Slýchala jsem, jak u nás říkali, že tam pracuje a žije obrovská spousta lidí. Že tam jezdí tisíce aut, dá se tam všechno koupit, dokonce i televizory, které jsou velké jako domky, a taky zlaté sošky Buddhy.

Že by se tam hory skutečně dotýkaly až oblohy, jak jsem slyšela? Jak tam budu žít? Splní ti bohatí lidé svůj slib a budou mě posílat do školy? Kde budu bydlet? Bude jejich dům stejně velký jako ten v Ghórahí? Co se mnou bude? A kdy opět uvidím svou rodinu?

Káthmándú

Když jsme přijeli do Káthmándú, právě svítalo. Město leželo pod hustým šedým poklopem mlhy. Reflektory aut vypadaly v té mlze jako oči velikých příšer.

Ještě nikdy jsem neviděla tolik autobusů, světel, aut, nákladních vozů, mopedů, domů a lidí pohromadě. Na autobusovém nádraží vládl učiněný shon a zmatek. Lidé s ranci a papírovými sáčky se drali ven. Muži shazovali ze střechy autobusu tašky a kufry. Lidé na sebe pokřikovali slova, jimž jsem nerozuměla. Připadala jsem si maličká, nicotná a držela se Síty, protože jsem se bála, že bych se v tom mumraji mohla snadno ztratit.

Kromě toho mi byla příšerná zima. Lidé tu byli většinou teple oblečení, v bundách, pevných botách a čepicích. U nás ve vsi mě varovali, že v Káthmándú bývá krutá zima, jenže něco takového jsem ještě nezažila. U pusy se mi tvořily obláčky, jak jsem dýchala, zuby mi drkotaly a holé nohy jsem měla úplně ztuhlé.

Síta konečně shromáždila všechna svá zavazadla a krátce mě vyzvala: „Jdeme, pojď.“ Doufala jsem, že nebudeme muset jít daleko, proto když se Síta zastavila před taxíkem a otevřela dveře, byla jsem šťastná. Nohy i ruce se mi pomaloučku ohřívaly. Na opoceném okně auta jsem otřela kousek skla a vykulenýma očima zírala ven: Domy mi připadaly vysoké jako věže a všude v oknech se svítilo. A už teď, za časného rána, byla na ulicích spousta lidí. Vzpomínala jsem na Mánpur, kde taky začínal nový den. Moje rodina tou dobou pravděpodobně seděla kolem ohně, kdákaly tam slepice, vrzaly pumpy a řvali buvoli.

Tady byla jen auta, ulice a domy, kam oko dohlédlo. Čpěly tu výfukové plyny a všechno hlučelo. Pro neustálé troubení a hukot motorů tu nebylo slyšet ani ptáky, ani zvířata. Zmocnil se mě nesmírný smutek. Stesk po domově mi sevřel hrdlo i srdce.

Taxík zastavil před vysokou budovou s mnoha byty. Měli tu dokonce výtah. Plaše jsem vešla za Sítou a dětmi do těsného prostoru připomínajícího krabici se zrcadlem na stěně. Když se za námi automaticky zavřely dveře, lekla jsem se. Jsme polapení v bedně, projelo mi hlavou. Pak se ta věc dala do pohybu. Sítiny děti Paija a Móhan se mému zděšení smály: „Hele, tahle venkovská holka ještě nikdy nejela výtahem!“

Když se dveře opět otevřely, oddechla jsem si. Děti se vyhrnuly ven ke dveřím bytu a zazvonily: „Přivezli jsme služku!“ křičely v radostném vzrušení, když jim otevřela babička.

„Ach, to je dobře,“ reagovala přívětivě. „Jak se jmenuješ?“ zeptala se mě.

„Urmila,“ odpověděla jsem a rozpačitě se rozhlížela.

„Nemáš hlad, Urmilo?“ zajímala se stará paní.

„Ali ali – trošičku,“ přiznala jsem.

Přinesla mi tedy sklenici mléka a sušenky. Měla jsem radost a říkala si, že jsem se dostala do velice hodné rodiny. A když jsem se zeptala, kde mám tu sklenici umýt, Síta odpověděla: „To nemusíš dělat teď, určitě jsi po té dlouhé cestě unavená.“

Pak mi ukázala byt: nejprve kuchyň s plynovým sporákem a chladničkou, pak obývací pokoj, kde stála hnědá pohovka a jídelní stůl, a nakonec terasu, balkon a koupelnu, kde měli tekoucí vodu a splachovací toaletu. Všude svítily lampy, v každé místnosti hned několik. Pro mne tam bylo všechno nové, ale přesto jsem jen mlčky přikyvovala a doufala, že se brzy naučím se vším zacházet.

U nás na vsi u rodičů nebo u mé sestry žádný nábytek nebyl. Dřepěli jsme na zemi nebo na malých proutěných podložkách a spali na žíněnkách. Těch pár kousků, co jsme měli na sebe, viselo na bidle a rýže se uchovávala ve velkém hliněném džbánu. Jen venku přede dveřmi stál dřevěný rám vypletený šňůrou, který přes den sloužil k posezení nebo jako postel, protože se na něj nedostali štíři, brouci ani krysy.

Ani televizor jsem dosud neviděla, i když jsem o takových bedýnkách, v nichž se míhají obrázky, už slyšela. Ve vsi často vyprávěli, že se v jediné takové bedýnce dají vidět pohyblivé obrázky, zpívající a tančící lidé, a taky kopaná nebo kriket. Já jsem tomu však začala věřit, až když jsem to poprvé uviděla na vlastní oči.

Nakonec mi Síta ukázala, kde budu spát: v babiččině pokoji na zemi.

V onom bytě v Káthmándú žilo dvanáct lidí: Síta se svými dvěma dětmi, její bratr se ženou a dětmi, švagr se ženou a dětmi, a Sítina tchyně. Tedy šest dospělých a šest dětí. Já jsem byla číslo 13.

Oslovovat jsem musela všechny nanejvýš uctivě, jako služebná své panstvo. Sítě jsem musela říkat „mahárání“, dětem „princi“ a „princezno“. Oni mě zato často neoslovili ani jménem, jen Thárúni, tedy cosi jako „přivandrovalá thárúovská holka“.

Mahárání mi ukázala cestu na tržiště, kde jsem měla nakupovat potraviny, a taky pumpu, od níž jsem měla nosit vodu. V Káthmándú tenkrát totiž často netekla voda. Docela blízko byl bílý palác v obrovském zeleném parku. To bylo indické vyslanectví, jak mi vysvětlila Síta.

Příští den mě poslala pro mléko do obchodu na rohu. Ještě si vzpomínám, jak jsem s krabicí mléka na klíně seděla na ulici před obchodem a počítala auta. Protože jsem neuměla počítat do sta, brala jsem to od jedničky do dvaceti a stále znovu. Ani nevím, kolikrát jsem tak začínala. Kam všichni ti lidé jeli? Co je tolik důležitého čekalo, že se všichni v autě nebo na mopedu tak důležitě a vážně tvářili?

Většina projíždějících si mě vůbec nevšimla, jen pár psů ke mně přiběhlo a očichávalo mě. Všude bylo tak těsno, hlučno a plno. Žádná zeleň, žádné stromy, žádná džungle, nikde pole ani louky jako u nás na vesnici. Jen pach výfukových plynů. Lidé tu většinou nosili masku přes nos a ústa, aby tu špínu nemuseli dýchat. Vypadali v nich hrozivě. Nad údolím trvale ležel příklop z hnědého smogu a jako špinavá záclona bránil ve výhledu na zasněžené vrcholy Himálaje.

Domy připomínaly na sebe narovnané krabičky od zápalek. Přes ulice se křížem krážem táhly stožáry se změtí elektrických drátů, všude visely reklamní tabule: na auta, televizory, limonádu nebo šampony. Z plakátů shlížely šťastné rodiny, usměvavé děti, ženy s lesknoucími se vlasy a muži v elegantním obleku.

V ulicích stálo pár povadlých palem. Před obchody se vršily modré, červené a zelené plastové kbelíky. Ve výkladech se povalovaly mobilní telefony a duhově pestré látky na sárí s flitry. Z jednoho obchodu s hudbou duněl šlágr v hindštině. Při okraji ulice vykládali podomní obchodníci haldy rukavic, ponožek, jahod a burských oříšků anebo také jednotlivě cigarety. U stánků s teplým jídlem prskaly v tuku sladké koláčky nebo zelenina. K tomu ohlušující koncert na trubku, rachot mopedů, hukot projíždějících autobusů a aut. Z té spousty lidí, rámusu a dojmů se mi zatočila hlava.

To, co turisté z celého světa na Káthmándú a Nepálu obdivují, slavné čtvrti chrámů, Pátan a Bhaktapur, řezby a zlaté střechy, usmívající se sochy Buddhy a bezpočet hinduistických bohů, palác Kumárí, obrovské stúpy, praporky a květinové dary, mnichy a poutníky, tisíce holubů, jichž jsou plné prostory před chrámy, pestrý život v uličkách starého města, umělecké mandaly, teplé vlněné bundy pro horské turisty, nádherné výhledy z kopců na mozaiku města i zasněžené vrcholy Himálaje – nic z toho jsem neviděla, třebaže turistická čtvrť Thamél a náměstí Darbár byly od našeho bytu vzdáleny nějakých dvacet minut pěšky.

Kamalarí

Už brzy jsem neměla čas sledovat auta ani lidi. Síta a její příbuzní mi postupně ukládali čím dál víc úkolů. Nejdřív: „Urmilo, umyj nádobí.“ Pak: „Urmilo, vyper prádlo.“ Každý den jsem musela umýt horu talířů i hrnců a vyprat prádlo. Všechno ručně a všechno ve studené vodě. Dokonce ani ve městech neměla většina nepálských domácností tekoucí teplou vodu. Stejně jako na venkově.

Spát na žíněnce na zemi v babiččině pokoji bylo pro mne zpočátku zlé, protože jsem byla zvyklá líhat na jedné podložce společně s celou rodinou. Ještě si vzpomínám, že jsem často usínala s pláčem, protože jsem se cítila strašně opuštěná.

Ostatní členové rodiny neměli babičku rádi. Pocházela totiž z venkova stejně jako já a byla to prostá žena. Proto si z ní často dělali legraci, a když přišli hosté, nesměla vyjít ze svého pokoje, protože se za ni styděli. Na mne však byla babička hodná. Stále mně podstrkovala sušené ovoce nebo keksy, protože mi nedávali dost najíst. Často jsem mívala hlad, a tak jsem byla vděčná za každou sušenou meruňku nebo hrstku mandlí. Ze strachu, aby mě při jídle nepřistihli ostatní členové rodiny, jsem se schovávala ve skříni nebo na toaletě. Jinak bychom to my dvě, stará paní i já, pěkně schytaly.

Rodina jídala u krásně leštěného stolu, já na zemi před kuchyní. Když dojedli, dávali mi zbytky. Zpočátku jsem nevařila, jen pomáhala při přípravě jídla, čistila a krájela zeleninu, promývala rýži, protože vařily ženy z rodiny. Sítina švagrová pracovala u jedné zprostředkovatelské firmy, ostatní byly doma. Často však zmizely taky na celý den, nakupovaly, chodily ke kosmetičce nebo navštěvovaly přítelkyně.

Sítin manžel tenkrát pracoval již několik let pro jednu automobilovou firmu v Japonsku. Posílal domů peníze a platil nájemné za byt, v němž všichni bydleli. Musel vydělávat hodně peněz, protože si mezitím postavili krásný velký dům v horách. Ten pán volal jednou týdně, krátce pohovořil s manželkou a dětmi a zeptal se, zda je všechno v pořádku, avšak navštívit rodinu nikdy nepřijel. Rozhodně jsem ho během všech těch let ani jednou neviděla.

Všechny děti z celé rodiny chodily do školy. Já jsem měla na starosti Sítina syna a dceru. Chlapec, „princ Móhan“, který byl o dva roky mladší než já, tehdy tedy čtyřletý, chodil do mateřské školy, jeho sestra, „princezna Paija“, navštěvovala první třídu. Byla jen o několik měsíců starší než já. Připravovala jsem jim oblečení a myla je. Musela jsem je umývat dokonce i po použití toalety, protože v Nepálu se nepoužívá toaletní papír, myjeme se. Děti si však samy zadeček neumývaly. Nedělala jim to ovšem ani matka, na to měli přece mne – děvče kamalarí.

Ve svém pokoji měly děti spoustu hraček: autíčka, panenky, míče, pastelky. Něco podobného jsem dosud nikdy neviděla, nikdy jsem se však ničeho nesměla dotknout. Stejně jsem na hraní neměla čas. Jakmile jsem se však k hračkám přiblížila nebo si je toužebně prohlížela, děti hned křičely: „To jsou naše věci, ne tvoje. Ty tady nejsi kvůli hraní, ale abys pracovala.“

Třebaže Paija a Móhan byli skoro stejně staří jako já, nebyli na mě hodní. Taky jim už vštípili, že jsem jejich služka, žádné dítě, s nímž by si mohli hrát. Posmívali se mi, nadávali mi a bili mě.

Každé ráno jsem jim připravila školní uniformu: šedé kalhotky a sukýnku, světlemodré košilky, modro-bíle proužkované kravaty a dva šedé pulovry se zlatě vyšitými emblémy na hrudi. Při tom jsem vždycky bývala smutná a záviděla jim. Co bych za to dala, kdybych taky mohla chodit do školy. Milovala jsem vůni sešitů a knížek, milovala jsem tužky, pestré barvičky.

Po dvou měsících jsem se odvážila Síty zeptat: „Kdy začnu taky chodit do školy? Slíbili jste mi, že budu smět navštěvovat školu.“

Utěšovala mě: „Nejdřív pro tebe musíme nějakou školu najít, a to není nijak snadné. Všude mají dlouhé seznamy čekajících.“ Nikdy samozřejmě neřekla, že do školy chodit nebudu, protože mě potřebují doma. Neustále jen: „Počkej, měj trochu strpení, už brzy, později…“

Šest dětí z této rodiny chodilo do tří nejslavnějších a nejdražších škol v Káthmándú, což byly Little Engels, St. Xaviers, katolická elitní jezuitská škola, a Laxi, velice noblesní soukromá mateřská a základní škola.

Každý den jsem musela doprovodit Paiju a Móhana na autobusovou zastávku. Nenáviděla jsem to, protože jsem zpočátku měla děsný strach přecházet ulici. Abychom se totiž dostali na zastávku, museli jsme přejít velice frekventovanou ulici. V Káthmándú neexistuje řízená doprava a na chodce nikdo nebere ohled, člověk musí koukat, aby ho někdo nepřejel.

Móhan i Paija na to byli zvyklí, pro ně to nebyl problém. Já jsem však často stála celé minuty na okraji ulice a neodvážila se vykročit. Kdykoli divoce zahoukalo auto nebo moped, utekla jsem opět na okraj. Často mi na druhou stranu pomohli cizí lidé, zatímco Móhan i Paija se mi jen posmívali.

Když jsme se ráno opozdili, dala mi Síta 500 rupií, abych děti do školy dopravila taxíkem. To jsem pak Móhana i Paiju vysadila u školy a týmž taxíkem se opět vrátila. Jednou jsem tam však prostě zůstala. Sedla jsem si na zeď vedle brány a pozorovala, jak rodiče a vychovatelky děti přivádějí. Mnohé matky se s dětmi loučily polibkem nebo objetím. To se u nás na vesnici nedělalo. Sledovala jsem, jak chlapci i děvčátka se sešity a knížkami pod paží mizí ve třídách. Otevřenými okny jsem slyšela, jak zpívají a odříkávají abecedu: „A, B, C, D…“

Tiše jsem po nich opakovala: „A, B, C, D…“

„This is a cat,“ řekl učitel a děti pak opakovaly: „This is a cat.“

„This is a dog,“ řekl učitel. „This is a dog,“ odříkávaly děti.

Neodvážila jsem se popojít blíž a nahlédnout do okna, bála jsem se, že si mě někdo všimne a odežene mě. Přesto jsem měla pocit, že k nim tak trochu patřím, i když jsem tenkrát ani jedinému anglickému slůvku nerozuměla.

Pozorovala jsem, jak se o přestávce všechny děti hrnou ven. Smály se a dováděly. Některé měly svačinu a pití. Vtom jsem si uvědomila, že jsem ten den ještě nic nejedla. V žaludku mi kručelo, mockrát jsem chtěla poprosit, jestli by mi někdo něco nedal, ale neodvážila jsem se. Přesto jsem tam fascinovaná a okouzlená vydržela sedět až do odpoledne, kdy vyučování ve čtyři hodiny končilo. Počkala jsem na Paiju i Móhana u brány a taxíkem se s nimi opět vrátila domů. Děti nevypadaly nijak překvapeně, když mě před školou uviděly, po návratu domů mi však Síta vyhubovala: „Kdes byla celý den? Tady na tebe čeká práce! Kromě toho ses mohla ztratit, vždyť Káthmándú je velké město. Neopovažuj se ještě jednou někde zůstat! Nebo si mě nepřej! Příště se taxíkem okamžitě vrátíš, slyšíš?“ Mlčky jsem přikývla a odešla do kuchyně za prací.

Když děti seděly u domácích úkolů, často jsem jim nakukovala přes rameno. Paija mi někdy dala kousek papíru a tužku. To jsem se pak pokoušela ji napodobovat, kreslit písmenka a číslice jako ona. Když měla dobrou náladu, ukázala mi, jak se to dělá, anebo to, co jsem napsala, opravila. Jakmile však přišla její matka nebo některá další příbuzná, musela jsem papír rychle schovat. Jinak by mě potrestala.

Týdny a měsíce plynuly. Čím jsem byla starší a větší, tím víc práce mi ženy ukládaly. Samy nedělaly v domácnosti vůbec nic, veškerou práci jsem musela obstarat já: uklízet, vařit, prát, nakupovat. Od pěti hodin ráno do desíti nebo jedenácti večer.

Nejhorší pro mne bylo přinášet vodu, protože v Káthmándú tenkrát často voda netekla. Třebaže Nepál patří k zemím na vodu nejbohatším na světě, zásobování vodou je tam dodnes bídné. V bytě sice měli vodovod, voda však pravidelně netekla, a tak jsem pro ni musela chodit k pumpě. Některé dny jsem tam stávala několik hodin až do pozdního večera, takový tam býval nával. Pumpa stála dost daleko, asi tak čtvrt hodiny pěšky od našeho bloku. Pokaždé jsem vlekla dva plné kbelíky, z nichž voda cákala, a během cesty jsem určitě stokrát odpočívala. Jednou jsem zakopla, a tak se jeden kbelík převrhl a vylil. Měla jsem takový strach přijít domu jen s jedním, a tak jsem se vrátila a znovu se postavila do fronty.

Džahán – rodina

Sítina rodina se ke mně chovala všelijak, jen ne hezky. Mladé ženy bývaly často vzteklé a hubovaly mě kvůli maličkostem. Ostatní na mne byli zlí, hlavně když Síta nebyla doma.

Její švagrová mě jednou večer přistihla, když jsem se učila číst. „Okamžitě zhasni, ty nevděčná malá uličnice! To si myslíš, že budeme platit za proud, aby sis mohla číst?“ ječela na mne. „Ty jsi kamalarí, pro tebe čtení není. Jen ti to nasadí brouky do hlavy.“ Ale ještě než jsem mohla zhasnout, vyšroubovala žárovku, bouchla dveřmi a nechala starou paní i mne ve tmě.

Nejhorší však byli oba muži. Neustále mě komandovali a bezdůvodně trestali. Zvláště Sítin bratr byl nevypočitatelný. Kdykoli mu nebylo něco po chuti, bil mě nebo mnou cloumal. Jednou mi dal takový políček, až jsem upadla na podlahu. Jindy mi popálil paži, když mi na ni ve vzteku vylil hrnec s horkou vodou. A vůbec nevím proč. Jen vyhrožoval: „Běda tobě, jestli to řekneš Sítě, to pak teprve dostaneš výprask!“

V Nepálu je tradice, že rodiny bydlí pohromadě. Zvláště ve městě, i když spolu dobře nevycházejí. Taková je naše kultura. Hádky mezi Sítou, jejím švagrem a švagrovou byly čím dál prudší. Jakmile Síta odešla z domu, ostatní ji pomlouvali. Vůbec jim nevadilo, že to slyším, vždyť jsem byla jen holka kamalarí, nikoli člověk. Sotva se Síta vrátila, tvářili se jakoby nic. Všichni ostatně těžili z toho, že Sítin manžel platil nájemné a všechny je tam nechal bydlet zdarma.

Taky ke mně se chovali čím dál hůř. Mužští mě pozdě večer posílali do kiosku pro cigarety a alkohol, i když moc dobře věděli, že mi Síta zakázala vycházet po setmění ven, protože v novinách neustále psali o dívkách, které zmizely nebo byly znásilněny. Strašně jsem se bála vycházet v noci na ulici, přesto jsem musela jít. Jakmile se to Síta dozvěděla, hubovala mě: „Pro žádné cigarety ani alkohol chodit nebudeš! Nechci, abys vycházela na ulici za tmy. Otec tě dal mně, jsi má kamalarí, ne jejich.“

Přesto mě její bratr i švagr ven posílali dál, a tak jsem byla neustále mezi dvěma kameny. Kdybych ostatním z rodiny nevyhověla, zbili by mě, jakmile by mě přistihla Síta, zlobila by se na mne ona. Proto jsem se vždycky snažila vyklouznout ze dveří tajně.

Síta chtěla, abych se starala jen o její děti, ostatní si však mysleli, že mám mít na starosti všechny. Síta požadovala, abych ohřívala vodu a koupala Móhana a Paiju, jenže její bratr na mne vrčel: „Co je to za plýtvání? Odkdy se děti musí koupat v teplé vodě?“

Trvale jsem tedy bojovala na obou frontách. Byla to hrůza, a tak jsem někdy už nevěděla kudy kam. Prostě jsem si nevěděla rady, jak mám vyhovět všem. Nejhorší na tom bylo, že jsem neměla nikoho, s kým bych si mohla pohovořit. Často jsem se schovala na toaletě a plakala tam. Co chvíli jsem taky hovořila sama se sebou, už to nevydržím, říkala jsem si, jsou na mne tak sprostí. Pak jsem se pokoušela utěšovat, však ty to vydržíš, namlouvala jsem si, uvidíš, něco se stane a bude líp…

Cizí domov

Pak se stal skutečně zázrak. Po čtyřech letech jsem poprvé směla jet domů. Na jeden jediný den. Na svátek Mághí. Po všechna ta léta jsem s rodinou nemluvila. Rodiče neměli telefon, nejbližší byl až v Lamahí, šestnáct kilometrů vzdáleném. Ani bratr Amar, který mě tenkrát poslal z domova, nikdy nezavolal, aby se dozvěděl, jak se mi vede.

Jeden Sítin bratranec z Ghórahí mě dovezl na motorce až do Mánpuru.

Odešla jsem odtamtud jako šestiletá, jako desetiletá se tam vrátila. Síta mě nechala ostříhat nakrátko, takže jsem teď měla chlapecký účes a dokonce i ofinu. Síta ten účes pokládala za praktičtější. Taky oblečená jsem byla jako kluk, totiž v džínech a svetru. Sítě se líbilo, když Móhan a Paija chodili do školy ve sportovním. „Vypadáte jako malí Američané,“ říkala pyšně. Děti tedy často běhaly ve sportovních kalhotách, tričku a bundě s kapucí. A protože jsem jejich ošacení neustále dědila, nosila jsem totéž.

Změnila jsem se nejen já, ale rovněž v mé dědině se leccos změnilo. Největší překvapení mě dokonce očekávalo hned cestou: přes řeku Ráptí nyní vedl most! Když jsem jej spatřila, nemohla jsem uvěřit vlastním očím. Už tedy není nutno řeku přebrodit. Srdce mi plesalo radostí. Jak nádherně se leskla železná mostní konstrukce na slunci. Ten most byl do té doby to nejkrásnější, co jsem kdy viděla, a kdybych mohla, neustále bych po něm běhala tam a sem. Tam a zase zpátky. Sítin bratranec však spěchal, proto přes kovové pražce ujížděl v rytmu karača.

Od té doby se pro mne ten most stal symbolem. Symbolem toho, že se věci mohou obracet k dobrému, jen se člověk nikdy nesmí vzdát. Co mi tenkrát jako malé žábě, kterou vedl Amar za ruku, připadalo jako nepřekonatelná překážka – prudká řeka Ráptí, černá studená voda a mohutný proud – to se nyní dalo překonat snadno. To, co ve mně budilo takovou hrůzu, už neexistovalo.

Můj otec se ostatně dodnes bojí na most vstoupit, protože mu nepřipadá bezpečný. Raději se brodí řekou. Když jsem však já ten most spatřila, zažila jsem jeden z nejšťastnějších okamžiků.

V Mánpuru jsem si okamžitě povšimla, že tam přibylo domků. Motorka si razila cestu mezi zvířaty a lidmi. Řidič musel dávat pozor na hluboké louže a bahno, jimiž se stěží dalo projet. Ale konečně jsme byli tady.

Hned jsem se rozběhla k naší chatrči, jenže tam mě čekal šok: domek mých rodičů stál opuštěný a polorozpadlý. Nebyla v něm živá duše. V slaměné střeše zely díry a dveře visely v pantech nakřivo. Co se to stalo? Kde jsou všichni? Zmocnila se mě panika. Co si teď počnu, pokud má rodina nebydlí v Mánpuru a já už ji nikdy neuvidím?

Slzy mi vstoupily do očí, ale v tu chvíli už přicházeli sousedé, kteří mě tam viděli stát a zajímali se, koho hledám.

„Svou rodinu, rodinu léčitele Phúla Pata Čaudharí,“ vzlykala jsem.

„A kdopak jsi ty?“ vyptávala se sousedka.

„Jsem Urmila, jejich třetí dcera, byla jsem čtyři roky pryč jako kamalarí. Kam všichni odešli?“ naléhala jsem celá zoufalá.

„Jen se neboj, Urmilo, oni se neodstěhovali! Bydlí teď dole u řeky, hned vedle nové školy,“ utěšovala mě sousedka. A mně spadl kámen ze srdce.

Hbitě jsem opět nasedla na motorku a řekla řidiči, kam mě má zavézt. Když jsme mou rodinu konečně nalezli, byla jsem příjemně překvapená. Rodiče nyní bydleli ve větším domku, hned vedle ploché dlouhé budovy, což musela být ta nová škola.

Matku jsem i po čtyřech letech okamžitě poznala. „Zastavte, zastavte!“ křičela jsem a seskočila z motorky. Běžela jsem k domku a volala: „Dái, dái – mami, mami!“

Ta se však na mne jen udiveně podívala: „Kdopak je tenhle kluk, co na mě křičí?“ zeptala se. Nikdo mě nepoznával, ani vlastní matka.

Chopila jsem se tedy její ruky, aby mi požehnala. Matka však utekla domů a schovala se. „Kdo to je? Vždyť já ho neznám!“

Dala jsem se do pláče. „Copak ty mě nepoznáváš?“ Jako dárek jsem přinesla mandarinky a teď je položila před ni. „Přijela jsem z Káthmándú oslavit s vámi Mághí. Podívej se, přivezla jsem vám pomeranče.“

Matka konečně vyšla ven a nevěřícně si mě prohlížela. Jen zvolna se probírala ze své strnulosti. Blížila se ke mně stále ještě nedůvěřivě a ze všech stran si mě prohlížela. Pak mě vzala za ruku a obrátila ji dlaní vzhůru. Zamyšleně ji pohladila. „Urmilo, jsi to opravdu ty? Jak ses mohla takhle změnit? Vždyť vypadáš jako kluk!“

„Ano, jsem to já, Urmila,“ vykřikla jsem. „Čtyři roky jsi mě neviděla, ale jsem to opravdu já.“ Ostatní ženy nás slyšely, a tak si mě jedna po druhé přicházela okouknout. Obklopily nás. Když mě pak poznaly, začaly radostí tleskat. Matka konečně zvedla ruku a požehnala mi. Taky švagrové mě jedna po druhé zdravily.

Poté jsme vešly dovnitř a posadily se kolem ohně. Rozdala jsem mandarinky, které jsem přivezla, a ony mi představily nové členy rodiny: Amar měl nyní tři děti, dcerku Mahéšvarí a synky Dínu Ráma a Suréše. Můj druhý nejstarší bratr Góvind měl už taky dvě děti, Rádžéše a Ramitu.

Jen Amar tam nebyl, protože na pár týdnů našel práci na stavbě jedné silnice na hranici s Indií. Taky otec byl opět kdesi na cestách. Je to tradiční léčitel, k němuž přicházejí lidé s nejrůznějšími záležitostmi; když se někdo zraní při práci, někde se přiskřípne, trpí nechutenstvím, má naopak příliš velkou chuť k jídlu nebo je posedlý zlými duchy.

Nemocní většinou přinášejí obětní dar – trochu rýže, kokos, pár mincí nebo banánů a bohužel až příliš často láhev domácího rýžového vína. Otec se pak zeptá svého kyvadélka, dýchá na postižené místo na těle, zapálí pár stébel trávy a předepíše lék z bylin, kůry nebo květů, anebo lidem poradí, co mají dělat.

Lidé tady na venkově na takové léčebné metody a čarování věří. Často jim ani nic jiného nezbývá, protože léky z lékárny nebo lékaře si může dovolit jen málokdo. Na radu přicházejí nemocní dokonce i z okolních vesnic. Otce často zvou k různým obřadům a slavnostem – na svatby i pohřby, kde se hodně popíjí. To se pak po celé dny neobjeví doma. Právě v období kolem svátku Mághí se vždycky koná spousta rodinných oslav a pije se hodně alkohol.

Matka mi pyšně ukázala, že už mají taky elektřinu. Rozsvítila žárovku, která se houpala u stropu: „Podívej se, teď máme světlo. Už se nemusíš bát tmy.“ Dříve jsme totiž dřepěli kolem ohně nebo petrolejek a svítili svíčkami, a já jsem se často bála.

Zůstala jsem u rodiny celý den a ještě přes noc. Matka, Bisramí a mé ostatní švagrové vyprávěly, co se během mé nepřítomnosti ve vsi událo, kdo se oženil, provdal, kdo zemřel. Avšak o tom, jak trávím všední den v Káthmándú já a co mě trápí, jsme nemluvili. Nikdo se mě na to ani nezeptal.

U nás v rodině a v naší kultuře se mnoho nemluví. A už vůbec ne o citech a pocitech. Proč bych jim tedy měla kazit náladu? Věděla jsem, že se musím do Káthmándú zase vrátit. Nic by se na té věci nezměnilo, ani kdybych jim o svém těžkém životě tam vyprávěla. Nepochopili by to. Své drsné upracované dlaně jsem se proto snažila co možná skrývat. Zato mě obklopili a zahrnovali otázkami moji synovci, neteře i ostatní děti ze vsi: „Jak to vypadá v Káthmándú? Bydlíš ve velkém domě? Máte tam televizor? Viděla jsi hory? Chodíš do školy? Jezdí tam hodně aut?“

Všechno chtěli vědět dopodrobna. Z jejich pozornosti jsem měla opravdovou radost. Byla jsem pro ně ta dívka, která přijela na návštěvu z velkoměsta. Síta mě k svátku Mághí oblékla do nových šatů západní módy. V něčem takovém u nás na vsi nikdo nechodil. Především mi záviděli nové bílé tenisky. Naštěstí netušili, jak uboze v Káthmándú žiju, jak hodně a těžce pracuju, a že vůbec nechodím do školy. Stejně jako dříve jsem s dětmi běhala po vsi, kde v kalných loužích plavaly kachny a v bahně se váleli vepříci, protože předtím pršelo. Mé bílé tenisky v tom blátě a špíně brzy ztratily svou bělost, ale mně to bylo jedno. Vychutnávala jsem si své chvíle svobody, užívala krásného pocitu, že nemusím pracovat, ale můžu se chovat jako dítě.

Zastavovali jsme se u sousedů, přátel i vzdálených příbuzných žijících v Mánpuru. Všude měli něco k jídlu, u ředitele školy nám dokonce nabídli sladkosti.

Radovali jsme se jako děti. Tančili jsme při hudbě, která zněla z rádií, smáli jsme se, honili slepice, lezli po stromech, pozorovali dospělé, kteří svátek Mághí hojně zapíjeli, zpívali jsme, hlučně se bavili a živě gestikulovali. Před domem jednoho obecního staršího se shromáždil shluk lidí. Prodrali jsme se mezi zvědavci až dopředu k několika mladíkům, kteří byli v náladě po rýžovém víně a hráli divadlo. Dělali ze sebe žebráky, kteří mají neustálé nezdary, protože jsou nešikovní. Klopýtali přes vlastní nohu, kradli si peníze z kapes, padali na zem, oblékali se jako ženy. Obecenstvo výskalo a řvalo smíchy. Šťastná jsem pozorovala tolik veselých, bezstarostných tváří kolem sebe a z plných plic se smála s nimi.

Když se setmělo, sesedli jsme se pod žárovkou a z listů místo talířů jedli thárúovské pokrmy. Takovým talířům říkáme dúna, jsou praktické, protože se nemusí mýt. Vytvarují se pro každé jídlo a potom vyhodí. Jak strašně mi chyběl domov a lahodná strava! Jak mi chutnaly dikči, dlouhé bílé roličky nebo kuličky z rýžové mouky, které otec vždycky opékal na kamenech u ohniště. Kromě toho fazolové suchary, brambory v pikantní zelené omáčce a o svátcích maso. Matka mimořádně kvůli mně dokonce podřízla slepici.

Tvářila jsem se, že ji jím, třebaže jsem byla už dlouho vegetariánka. Ostatní z mé rodiny však maso jedli, když se něco oslavovalo. Jídlo o tomto svátku Mághí bylo bohatší než dřív, protože bratr i švagrové několik měsíců pracovali na stavbě jedné hráze a vydělali si nějaké peníze. Řeka Ráptí teď už nemohla naši vesnici ani pole tak snadno zaplavit. Za tu práci kromě toho každý z nich dostal pytel rýže, a tak měla rodina přinejmenším pro příští týdny o jídlo postaráno.

Matka mi přesto nedovolila, abych v Mánpuru zůstala. Když jsem s ní na chvíli osaměla u pumpy, zatímco jsme vymývaly hrnce popelem a vodou, vyprávěla jsem jí, jak jsem v Káthmándú nešťastná a že mi tamní rodina nedovolí chodit do školy, jak původně slíbila.

„Co je s tou novou školou tady?“ zajímala jsem se. „Mohla bych tu hned vedle chodit do školy a kromě toho pomáhat tobě a švagrovým doma i na poli. Prosím tě, nech mě tady! Už mě neposílej zpátky do Káthmándú! Dái, prosím tě…“

Matka však odpověděla: „Tak dobře, pokud nechceš už tak daleko, najde ti bratr nějaké jiné místo. Ale tady rozhodně zůstat nemůžeš. S tou stavbou hráze jsme měli štěstí, jenže teď je hotová, a tak jsou tvoji bratři kromě Amara zase bez práce. Za pár týdnů bude rýže snědená.“

Jenže já jsem do jiné rodiny nechtěla. Kdoví, co by mě tam čekalo. Mezitím jsem vyslechla o dívkách pracujících jako kamalarí řadu ošklivých příběhů. Bili je, znásilňovali, týrali, zneužívali. Aspoň těchhle ohavností jsem byla u Síty a jejího klanu ušetřena, i když byl můj život u nich všelijaký, jen ne příjemný, a dosud jsem nesměla chodit do školy, ale musela jen pracovat. Vím, proč jsem chtěla zůstat u nich. Byla jsem na ně prostě zvyklá a naučila se s nimi vycházet bez zbytečných konfliktů. Když už jsem nesměla zůstat v Mánpuru, chtěla jsem být radši u Síty než pracovat jako kamalarí jinde. Kdesi v hloubi duše jsem tušila, že se do Káthmándú vrátit musím, ale přesto to bolelo.

Za svítání jsem si rezignovaně sbalila svůj raneček. Má nejmilejší švagrová Bisramí mi darovala skleněné perličky. Zavěsila mi je na krk a políbila mě na čelo: „Myslím na tebe každý den. Urmilo, ty jsi silná, ty to vydržíš a opět se vrátíš, v to pevně věřím. A za to se taky dennodenně modlím.“

Má malá neteř, Amarova dcerka, mi přinesla květinu: „Tu máš, Urmilo, ta je pro tebe.“ Sevřela jsem ji do náruče a už jsem neudržela slzy.

O něco později mě muž s motorkou opět odvezl. Předtím jsem však ještě navštívila boha Thárúů v podobě koně, což byl Butua. Uctívali jsme ho ve skříňce, která stála za chatrčí mých rodičů. Jsou to vlastně dva hlinění koně, větší, hřebec, a menší, klisna. Představují principy jin a jang neboli ženskou a mužskou energii ve vesmíru. Před oba koníčky jsem položila pár čerstvých kvítků a vyslala rychlou modlitbičku k nebesům – k Butuovi, bohu Thárúů, k Šivovi, Višnuovi, Buddhovi a všem ostatním bohům: „Prosím, dejte, ať se brzy vrátím domů!“

Potom jsem se se všemi rozloučila a nasedla na motorku. Matka, švagrové a děti mi mávaly, mlha je však brzy pohltila. Už v příští zatáčce jsem nikoho z nich neviděla.

Motocyklista mě dopravil opět do žlutého domu v Ghórahí, kde byla Síta s dětmi. Ještě pár dní jsme tam zůstali a pak se vrátili zpátky do Káthmándú.

Sama se Sítou

Několik měsíců po našem návratu se Síta s ostatními natolik pohádala, že jsme se odstěhovali. Byla jsem přešťastná! Bohové mě nejspíš přece jen vyslyšeli!

Tím pro mne nastaly lepší časy. Přestěhovali jsme se do menšího bytu v témže domě, jen o dvě poschodí výš. Do školy jsem však stejně chodit nesměla a jako předtím vykonávala většinu domácích prací. I nadále jsem musela oslovovat matku s dětmi „mahárání“, „princi“ a „princezno“. Síta však ke mně byla většinou milá.

Někdy se mnou jednala dokonce jako s vlastní dcerou, to když například Paije a mně myla vlasy nebo když svým dětem i mně přinesla k posteli sklenici mléka. Teď jsem konečně dostávala dost najíst, a když jsme byli sami, směla jsem s nimi dokonce sedat u stolu. Jen když přišli hosté nebo příbuzní, musela jsem opět do kuchyně. Spávala jsem v dětském pokoji na podlaze, a když šla Síta s Paijou a Móhanem nakupovat, občas jsem i něco dostala: žvýkačku, pár tužek, sponku do vlasů nebo nové tričko jen pro sebe.

Síta milovala bollywoodské filmy, jejichž herci byli jejími velkými idoly. V tom samozřejmě není v Nepálu ojedinělá. Bollywoodské filmy totiž miluje celý Nepál, avšak Síta měla pro ně mimořádnou slabost. Občas vzala Paiju i mne do fotoateliéru, kde nám udělali zdobné účesy, oči nalíčili černým uhlem a oblékli nás do nádherných sárí, která tam k tomuto účelu půjčovali. Nepálci mají rádi fotografie, na nichž člověk vypadá jako královna nebo filmová hvězda. Několik takových snímků mi Síta darovala a já si je všechny nalepila do alba, které dodnes chovám jako poklad.

Když byla práce hotová, směla jsem se s dětmi dívat na televizi, na Kačera Donalda nebo Pokemona, na indické muzikály a různé nepálské televizní seriály. Mým nejoblíbenějším byl Elephant Boy, příběh o chlapci a slůněti, které se stalo jeho nejlepším kamarádem. Chlapcova matka je nemocná a otce zajali, avšak odvážný chlapec a slůně se protloukají sami, otce osvobodí a matku zachrání.

Ještě víc jsem si užívala období, když byly školní prázdniny. To jsme pak chodili do kina nebo na hřiště do parku Budhánílkantha.

V Káthmándú je jen málo parků a ještě méně dětských hřišť. V tomto parku se ve dnech volna scházely rodiny na piknik, scházely se tam zamilované mladé párky a vesele pobíhaly děti. Někteří lidé se dokonce procházeli se psem na vodítku, což je v Nepálu dosud velmi vzácné.

Na mne působil ten park téměř magicky, protože tam jsem se i já směla chovat jako dítě, poskakovat, houpat se a klouzat, hrát si jako ostatní. Rovněž Sítiny děti ke mně byly najednou vlídnější, a především Paija se chovala téměř jako kamarádka. Honily jsme se spolu po louce, houpaly se a klouzaly jako o závod.

Někdy mě dokonce nechala chvíli svézt na svém dětském kole, růžovém jako pro panenku Barbie. Doma jsem pak směla oblékat její panenky, dovolila mi listovat v učebnicích a ukazovala mi své domácí úkoly. Snažila jsem se je co nejlépe opisovat. Tak jsem se naučila aspoň psát jednoduché věty, sčítat a odčítat. Dokonce jsem pochytila i pár anglických slov.

Síta mě kromě toho občas brávala do restaurace, k svým přátelům a na výlety. Od té doby miluju pizzu a hory.

Když měla Síta dobrou náladu, zašla s Móhanem, Paijou a se mnou do americké pizzerie. Tam jsme dostali legrační papírový klobouk nebo nafukovací míček a kokakolu, jejíž kyselina uhličitá příjemně šimrala na patře. Smáli jsme se a povídali. V takových chvílích jsem si připadala málem jako člen jejich rodiny.

U Sítiných přátel jsem jednou rovněž zažila Vánoce. Byli to totiž křesťané. Předtím jsem vůbec nevěděla, že takové svátky existují. V obývacím pokoji měli jehličnatý stromek ozdobený pestrými papírovými ozdobami, v oknech blikaly světelné girlandy. Jedli velice sladké keksy a dávali dětem dárky. Jeden balíček připravili dokonce i mně: tabulku čokolády pouze pro mne.

Se Sítinou rodinou jsme slavili velké nepálské hinduistické svátky jako Dašain a Tihár. Dašain se slaví na podzim, v měsíci kártiku, a trvá patnáct dní a nocí od pololuní do úplňku. Je to oslava vítězství bohyně Kálí neboli Durgy, jak jí říkáme v Nepálu, nad démony.

Lidé uklízejí svá obydlí, zdobí je květinami, čajovými svíčkami a obrázky bohyně, a chodí do chrámu s obětními dary. Pro uspokojení krvelačné bohyně Durgy se vybíjejí celá stáda buvolů, koz a ovcí i hejna kachen a drůbeže. To se děje především osmý den, během černé noci. Jen ve slavném chrámě bohyně Kálí v jižní části Káthmándské kotliny se v tento den obětuje 108 vodních buvolů, jak vyprávěli Sítini příbuzní, kteří se toho rituálu zúčastnili. Číslo 108 je totiž pro hinduisty posvátné. Ti lidé líčili, že tam všude bylo plno krve, protože obětiny pověsili nad brány.

Jinak se během svátku Dašain hodně jí, a to především maso. Desátého dne se příbuzní navštěvují. Rodiče žehnají svým dětem červenou tečkou na čelo, jíž se říká tíká. Lidé se obdarovávají žlutými výhonky džamara, které si dávají do vlasů a zavěšují kolem krku. Také v chudých rodinách musí mít tento den každý na sobě něco nového, protože to přináší štěstí. Děti dostávají nové oblečení a nějaké peníze. Taky mně dala Síta bankovku a oblékla mě do nového.

Tihár je svátkem světel, ten není tak krvelačný. Slaví se na počest Lakšmí, bohyně štěstí a bohatství. Lakšmí je Višnuova choť, zrodila se z moře a ovládá veškeré bohatství oceánů. Všude v domech lidé zapalují olejové lampy a svíčky a modlí se za blahobyt a spokojenost. V noci pak září celé město, což je nádherná podívaná. Tento svátek trvá pět dní. Pečlivě uklízíme domovy a zdobíme je květinami, neboť tato bohyně má ráda hezká, spořádaná obydlí.

O svátku Tihár uctíváme stvoření zvířat. Zvláště oslavujeme krávu, která je u hinduistů posvátným zvířetem a také národním zvířetem Nepálu. Uctíváme však rovněž vránu, psa a sovu, znamení bohyně Lakšmí. Poslední den, Bhái tíká, žehnají ženy svým bratrům, ostatním mužským členům rodiny a přátelům tíkou a květinami. Slavný astrolog k tomu určuje přesný okamžik, který je po celé zemi ohlášen den předem rozhlasem i televizí, neboť v Nepálu jej dodržují všichni hinduisté, dokonce i významné osobnosti a politici. Je to posvátný okamžik, v němž se všechny ženy modlí za dlouhý život svých manželů, synů, otců, bratrů, strýců a bratranců.

Manakámna – Chrám přání

Síta mě poprvé vzala taky k chrámům v Pátanu, na proslulé náměstí Darbár v Káthmándú a do Bhaktapuru. Bhaktapur je překrásný. Tam jsme vyjeli se Sítinou rodinou jedné slunné neděle. Byli s námi nejen Paija a Móhan, ale také ostatní příbuzní, takže pro nás Síta najala auto.

Procházeli jsme se mezi chrámy, kde mi Paija všechno vysvětlovala. Ukázala mi prastarý chrám Talédžu, palác 55 oken, osmiboký pavilon a nejvyšší nepálskou pagodu. Strávili jsme tam celé odpoledne, jedli sladký, lepkavý rýžový pudink, krmili holuby a pozorovali turisty. Byla tam taková spousta cizinců, že jsem jich tolik na jednom místě ještě nikdy neviděla. Obzvlášť nápadně působila jedna žena s krátkými světlými vlasy v hezkých šatech s úzkými ramínky, která se procházela mezi chrámy sama s tlustým průvodcem pod paží.

„Tak pojď, pohovoříme si s ní,“ vybídla mě Paija a táhla mě k cizí ženě.

„Ale ne, ne, přece ji nemůžeš zničehonic oslovit. Co jí chceš říct?“ Byla jsem příliš ostýchavá.

Paija však k té ženě sebevědomě přistoupila a oslovila ji: „Hallo, my name is Paiya. Where are you from?“

„I am from Australia,“ odpověděla ta paní.

„What is your name?“ vyzvídala Paija.

„My name is Emily. Nice to meet you, Paiya. And this is your friend?“ Ukázala směrem ke mně.

„Yes, she’s my friend.“ Paija do mne šťouchla, abych taky něco řekla, jenže já jsem si nevěřila. Má angličtina byla ještě příliš špatná.

„Her name is Urmila,“ odpověděla Paija místo mne.

„That is a nice name. Are you from Bhaktapur?“ zajímala se Emily.

„No, we are from Kathmandu,“ vyprávěla Paija.

„How old are you?“ ptala se Emily.

„I am thirteen and she also. Do you have children?“ vyzvídala Paija.

„No, I don’t have children yet, I am still studying, but I would like to have some later. And you?“ Nyní Paija zrudla a uchichtla se: „Yes…“ Tady byla i ona s angličtinou v koncích. „Bye, bye, have a nice day!“ zamávala tedy Australance a táhla mě pryč. Obdivovala jsem Paiju, že měla odvahu tu australskou studentku oslovit.

„Vždyť je to legrace,“ soudila Paija. „S kým si pokecáme teď?“

Právě vyhlížela dalšího turistu, ale to se k nám už blížila celá skupina. Paija zamávala, oni odpověděli rovněž zamáváním. Pak se jeden z nich, starší muž, zeptal, zda by se s námi mohl vyfotografovat. Podívala jsem se na Paiju skepticky.

„Ano, ovšem,“ souhlasila k mému překvapení.

Ten muž podal příteli svůj fotoaparát, postavil se mezi nás a objal nás kolem ramen. Mně to bylo velice nepříjemné, Paija se však tvářila, že jí to nevadí, a vlídně se usmívala do objektivu. Když jsme s prvním skončili, chtěl se s námi zvěčnit druhý muž, pak třetí. Jen samí mužští. Ani trochu se mi to nelíbilo. Po třetím snímku jsem proto zavrtěla hlavou a táhla Paiju pryč.

„Co se děje?“ bránila se. „Vždyť je to legrace.“ „Ne, já už nechci. Jak mě k sobě tisknou. Ne.“

„Proboha, vždyť na tom nic není.“ Paija skupině turistů tedy zamávala na rozloučenou a společně jsme se vydaly hledat Sítu a ostatní.

Našly jsme je u Zlaté brány. „Koukej, tamhle je Góvinda Arun Áhudža, ten herec!“ Paija byla náhle u vytržení. Rozběhla se a já za ní. Síta i ostatní již Góvindu, tohoto známého indického filmového a televizního herce, obklopili.

„Nemůžu uvěřit, je to skutečně on!“ Paija byla naprosto mimo sebe. Protlačila se ke Góvindovi a požádala ho o autogram. Já jsem zůstala opodál.

Góvinda si mě však povšiml a zeptal se: „Kdopak je tvá přítelkyně?“

„To je Urmila,“ vysvětlila. „Ona je kamalarí, služka.“

„Opravdu? Tak hezká dívka dělá služku?“ Góvinda se na mne nevěřícně podíval. Bylo mu něco málo přes třicet a vypadal báječně – jako opravdová filmová hvězda. V bílé rozhalené košili a zrcadlových brýlích.

„Vyfotíš se s námi?“ poprosila Paija. „Prosím, prosím!“

„Tak dobře,“ souhlasil Góvinda.

Celá rodina se postavila kolem Góvindy před chrámovou branou, jen já jsem zůstala poněkud stranou.

„Jen se neupejpej a pojď hezky sem dopředu!“ zavolal na mne Góvinda. Poté Paija požádala o další snímek, ona sama s hercem. Opět mě Góvinda přivolal: „Tak jen pojď, ty musíš být na fotce taky.“ Poněkud strnule jsem se postavila vedle Paiji, ale Góvinda mě přetáhl na druhou stranu. „Cheese!“ vyzval k úsměvu svými zářivě bílými zuby. Ze všech svých sil jsem se tedy snažila do objektivu usmát, ale na snímku je vidět, že jsem se necítila dobře.

Taky v Sítině rodině byl jeden herec, Sudíp. Byl to synovec Sítina manžela a co chvíli se u nás zastavil. Síta i Paija ho obdivovaly a lichotilo jim, že u nás známý televizní herec bývá hostem.

„Rychle, Urmilo, uvař nám čaj. Přines polštářek. Tohle odnes do kuchyně…“ Před významnými hosty mě Síta pokaždé zahrnovala rozkazy, což jinak už nedělala.

„Nech tu ubohou holku,“ bral mě Sudíp pod ochranu, „je tak hezká, vypadá roztomile.“

Jeho slova mě na jedné straně samozřejmě těšila, ale současně mě poněkud zahanbovalo, že tak o mně mluví před ostatními. Ani Sítě a Paije se nelíbilo, že mě tolik chválí. Viděla jsem jim to ve výrazu tváře.

Jenže on s tím neustále začínal. Chodil za mnou do kuchyně a snažil se mě chytit za ruku. Dotýkal se mě, když jsem podávala čaj, a na rozloučenou mě objal, třebaže se to u nás běžně nedělá: „Ach Urmilo, ty jsi tak hezké děvče,“ šeptal mi do ucha.

Jeho návštěv jsem se začala obávat. Jednou se zničehonic objevil, když jsem byla doma sama. „Nazdar Urmilo, jak se ti daří? Přinesl jsem manga.“

„Namaskár, pane. Síta, Paija a Móhan nejsou doma. Věděli snad, že máte přijít?“ zeptala jsem se nejistě.

„Ne, jen jsem se chtěl zastavit. Uděláš mi čaj?“

Odmítnout jsem nemohla, to by bylo nezdvořilé. Byl to ostatně Sítin příbuzný a televizní hvězda. Odešla jsem do kuchyně postavit na čaj. Přišel za mnou. Otočila jsem se ke sporáku, když vtom mě pohladil po vlasech a opakoval, jaká jsem hezká a milá. Vyprostila jsem se a odstoupila dva kroky stranou.

Ale on nepovolil. „Pojď, posaď se ke mně.“ Vzal mě za paži a snažil se mě přitáhnout k židli a k sobě na klín.

„Ne, prosím, voda se vaří.“ Vyprostila jsem se mu a vrátila se ke sporáku. Nalila jsem čaj do sklenice a podala mu ji. Opět se mi dotkl ruky. Byla jsem v té situaci celá nesvá.

„Jak se ti vede, Urmilo, vyprávěj mi o sobě,“ naléhal. „Co dělá tak hezké děvče v cizím domě?“

„Jsem kamalarí. Má rodina mě sem poslala, abych vydělávala peníze a naučila se vést domácnost,“ vysvětlila jsem.

„A jak se ti tu líbí?“

„Líbí,“ odpověděla jsem okamžitě, „Síta je na mě velice hodná.“

„Když jsi kamalarí, můžeš být přece milá taky ke mně, ne?“ Usmál se a podivně se na mne zadíval. „Vždyť přece i já tak trochu patřím do rodiny.“

„Ano, pane. Hned vám přinesu čaj.“ Podívala jsem se na hodiny a doufala, že brzy někdo přijde domů, abych se z té trapné situace vymanila. Kromě toho jsem se bála, že si to Síta nebo Paija špatně vyloží. Budou mě podezírat, že jsem se se Sudípem tajně dohodla, když nejsou doma. Ve skutečnosti se mi ovšem líbilo, že se taky o mne někdo zajímá a ptá se, jak se mi vede, zároveň mi však bylo nepříjemné být se Sudípem sama.

„Chceš se jednou vdát?“ zajímal se Sudíp.

„Ano, ale teď je mi teprve třináct, mám ještě čas,“ odpověděla jsem kvapně a dala se do mytí nádobí. Vstal a postavil se za mne.

„Dovol, já ti pomůžu,“ řekl.

„Kdepak, to já už udělám,“ bránila jsem se. Jak jsem ho jen měla odmítnout, abych se nechovala nezdvořile? „Vyprávějte mi něco o svých filmech, pane,“ požádala jsem ho a zaradovala se, že mě ta otázka vůbec napadla. Sudíp totiž o svých filmech hovořil rád.

„Nemusíš mě oslovovat pane, můžeš mi říkat Sudípe,“ požádal mě.

„Jakou roli právě hrajete… promiňte, jakou roli právě hraješ?“ Připadalo mi nanejvýš podivné a neuctivé, abych staršímu muži, a navíc synovci své mahárání a televiznímu herci tykala. Sudíp se však naštěstí dal do vyprávění. Tlachal o svém nejnovějším filmu, jednom srdcervoucím milostném příběhu. Aspoň na chvíli na mne zapomněl, a tak jsem si trochu oddechla.

O pět minut později se ozval zvonek. To byla úleva! Síta s Paijou se vrátily z nákupů. Když mě uviděly samotnou se Sudípem, zatvářily se udiveně. Paija se na mne tázavě podívala, ale já jsem jen pokrčila rameny, abych ji ujistila, že jsem o jeho příchodu neměla nejmenší tušení. Jinak však byly obě jako vždy rády, že ho vidí, a hned se s ním začaly smát a koketovat.

„Co se vlastně dělo?“ chtěla vědět Paija.

„Nic,“ pokrčila jsem rameny. „Náhle stál přede dveřmi. Uvařila jsem mu čaj, a vzápětí jste přišly vy.“

Když Paija večer ulehla, vyprávěla jsem Sítě, jak mi bylo nepříjemně, že Sudíp přišel. Hned ve dveřích jsem mu řekla, že není nikdo doma, ale on šel přesto dál. Že se mě pokoušel dotýkat a neustále mi dělal poklony. Síta na to nic neřekla, ale já předpokládám, že s ním poté promluvila. Od toho dne totiž Sudíp přicházel na návštěvu jen zřídka, a už nikdy se mě nepokoušel dotknout. Připadala jsem si poněkud provinile, že jsem ho u Síty pomluvila. Možná ode mne vůbec nic nechtěl? Možná jsem mu ukřivdila? Přesto jsem byla ráda, že jsem ho už nemusela vídat tak často.

O půl roku později jsem Sudípa znovu uviděla ve žlutém domě v Ghórahí. Tam se zamkl do pokoje s jednou kamalarí, která byla starší než já. Mne a další dívku požádal, abychom si sedly před dveře a hlídaly. Prý si chce trochu odpočinout, a proto nesmíme do pokoje nikoho vpustit. Nevěděly jsme přesně, co se uvnitř děje, ale samozřejmě jsme to tušily. Přesto jsme zůstaly poslušně sedět a nikomu o tom slova neřekly. Na to jsme měly před Sudípem příliš velký respekt.

Čtyři měsíce po našem návratu mi Paija vyprávěla, že v Ghórahí poslali jednu kamalarí zpátky do její vesnice, protože otěhotněla. Předpokládám, že to byla táž, s níž se Sudíp zamkl. Chudák holka! Měla jsem štěstí, že se mi nepřihodilo totéž.

Zažila jsem však i hezké chvíle, jako byla například návštěva chrámu bohyně Bhagavatí Manakámna v horách. Od Káthmándú je vzdálen půldruhé hodiny cesty a stojí na výběžcích Himálaje ve výšce 1300 metrů. Od roku 1998 vede nahoru jediná lanovka, kterou vybudovala jedna rakouská firma. Kabiny visí na laně jen jediným úchytem.

„Tak dělej, nasedej,“ pobídla mě smějící se Paija. Nejdřív jsem se strašně bála, že se zřítíme, proto jsem si raději zakryla oči.

Jiní však volali: „Otevři oči, Urmilo! Podívej se na tu krásu. Vidíš ta maličká auta a ty lidičky dole? Skoro jako by člověk letěl!“

Odhodlala jsem se tedy sejmout dlaně z očí, a když jsem zjistila, že se kabina neřítí do hloubky, opatrně jsem vyhlédla z okna. Výhled to byl úchvatný. Vznášeli jsme se nad zelenými horskými svahy čím dál výš, dole jsem viděla řeku Trišúlí, která se plazila údolím jako hnědý had. Domy, auta, autobusy a stánky trhovců se neustále zmenšovaly, až už brzy vypadaly jako hračky.

Na stromech visely cáry mlhy, jakmile jsme se však vynořili nad mraky, náhle se rozzářilo slunce, až mě to světlo dočista oslnilo. Nahoře na prostoru kolem chrámu se ve větru třepotaly žluté, modré, červené, zelené a bílé modlitební praporky. Bylo tam výrazně chladněji než v údolí, ale nádherně.

Kolem chrámu se tlačila spousta lidí. Všichni sem přišli uctít bohyni Bhagavatí, neboť v Nepálu věříme, že právě ona umí splnit naše přání. Jestliže to s člověkem dobře myslí, může mu dát všechno – zdraví, bohatství, úspěch, lásku i potomky. Mana znamená „mysl, srdce“, kámná pak „přání, touha“. Do kamene je zde vytesán nápis: Nechť bohyně každému splní upřímné přání a požehná mu majetkem a zdravím.

Síta mi dala nějaké peníze, za něž jsem si od jedné staré ženy koupila svíčku v kokosové skořápce a květinovou girlandu. Postavila jsem se do fronty věřících, kteří čekali před sochou bohyně. Když jsem konečně přišla na řadu, položila jsem před Bhagavatí své dary, přičemž se bronzová bohyně na mne vlídně usmála.

„Tak co si přeješ?“ zajímala se Síta.

„To je moje tajemství,“ vyhnula jsem se odpovědi. Naštěstí na mne nenaléhala.

„Tak to musí být nějaké velké přání,“ dobírala si mě Paija.

Zazvonila jsem každým z modlitebních zvonků, které zprostředkovávají spojení s jednotlivými bohy. Z celého srdce jsem si přála, abych jednou chodila do školy a sama mohla rozhodovat o svém životě. To jsem však nikomu neprozradila.

Poté jsme se šplhali ještě o něco výš do hor. Z jedné plošiny nad chrámem se daly vidět dokonce blyštivé špičky osmitisícových vrcholů. Ony bílé, zářivé vrcholy Himálaje se mi navždy vtiskly do paměti. Někdy bych se ráda stejně jako turisté, kteří přijíždějí do Nepálu na horské túry, dostala až do blízkosti Annapúrny nebo Sagarmáthy, jak nazýváme onu posvátnou horu, Mount Everest. Chtěla bych pocítit, jak studený je ve skutečnosti led, chtěla bych si pohrát s běloučkým sněhem. Chtěla bych se cítit na samém vrcholu jako pták.

Nahoře u chrámu bylo ticho a mír. Všední den, Káthmándú, můj život dole, to všechno mi náhle připadalo velice vzdálené. Nejraději bych tam nahoře zůstala navěky. Ve svém albu mám snímek, na němž stojím před chrámem a usmívám se jako Buddha – šťastná a jaksi vzdálená, velice vzdálená.

Jako bych tenkrát opravdu téměř zapomněla, že jsem pouhá kamalarí.

Krátké štěstí

To štěstí mi bohužel dlouho nevydrželo. Po několika měsících se Sítin bratr vrátil do Káthmándú a obrátil se na sestru: „Ty máš malou rodinu, jste jen tři, takže nepotřebuješ stálou pomoc. Ať Urmila pracuje taky pro nás.“

Jakkoli byla Síta ke mně hodná, bratrovi odmítnout nedokázala. Velmi jí na něm záleželo. Kromě toho se slušelo, aby jako žena žijící v Káthmándú sama poslouchala svou rodinu a především mužské příbuzné.

Tak jsem začala putovat zprvu mezi dvěma, později pak dokonce mezi třemi byty sem a tam, uklízela, nakupovala, vařila. Jakmile totiž její švagr zaslechl, že pracuju u jejího bratra, nárokoval stejné právo i pro sebe. Obě další rodiny nyní bydlely asi čtvrt hodiny cesty od Sítina bytu. Spala jsem nadále u Síty, ostatní však jen zavolali a podle potřeby si mě objednali k sobě. Jestliže jsem u jedné rodiny skončila, musela jsem okamžitě k další. Někdy se příbuzní o mne hádali jako o nějaký předmět.

„Urmila patří mně,“ tvrdila Síta.

„Otec ji nepořídil jen pro tebe!“ křičel bratr.

„Ne, dnes ji potřebujeme nejnaléhavěji my, už tam máme haldu nádobí. U nás je mnohem víc práce.“

„Jenže u nás dnes musí prát. Kromě toho musí nakoupit a nanosit vodu.“

Byla jsem čím dál vyhublejší a brzy naprosto vyčerpaná. Avšak mnohem horší než veškerá tělesná námaha bylo duševní vypětí. Sítini příbuzní se ke mně chovali stejně povýšeně a nepříjemně jako dřív. Kdykoli jsem byla u nich v bytě, neustále mě komandovali, jíst mi dávali pouze zbytky nebo na to zcela zapomínali. Křičeli na mne, a když se Sítin bratr rozčílil, taky mě bil. Byl právě tak neustále podrážděný a hlučný jako kdysi. Strašně jsem se ho bála.

Jednou u nás nefungoval telefon, a tak jsem nevěděla, že volal. Pak k Sítě přišel velice rozzlobený a řval na mne: „Proč jsi nevzala telefon, ty líná drzá thárúovská káčo?“ Hrubě mě popadl za paži, odvlekl do auta a dopravil do svého bytu. Tam mě po celý den nedal vůbec nic k jídlu a ještě vyhrožoval: „Nepřej si, jaký výprask tě čeká, pokud si budeš stěžovat Sítě, na to vem jed.“

Neřekla jsem o tom nikomu, ani ostatním kamalarí sloužícím v naší čtvrti, které jsem často potkávala u pumpy nebo na tržišti. Ty si občas vzájemně stěžovaly a vyprávěly, co zažívají: že ani ony nedostávají dost najíst, že musí pracovat od časného rána do noci, že s nimi špatně zacházejí nebo je dokonce bijí. Já jsem však o Sítě nikdy nic špatného neřekla.

Jenže jednou jsem už nemohla dál. Hodně jsem zhubla a při každé maličkosti strnula hrůzou. Když ráno Paija a Móhan odešli do školy, Síta si sedla ke mně v kuchyni a zeptala se, co se to se mnou děje.

Už jsem nedokázala zadržet slzy a dala se do pláče: „Já už nechci pracovat pro vašeho bratra. Jeho rodina je na mě zlá a sprostá,“ vzlykala jsem. „Prosím vás, už mě k těm druhým neposílejte. Nechci k nim chodit,“ vyhrkla jsem a ustrašeně k Sítě vzhlédla. Takhle jsem s ní totiž ještě nikdy nemluvila.

Ale ona mi nevyhubovala. Zamyšleně se na mne zadívala a mlčela. Sebrala jsem tedy veškerou odvahu: „Pořád jste mi slibovala, že budu smět chodit do školy. Teď je mi už čtrnáct, ale ještě pořád neumím správně psát ani počítat.“

Dosud mě Síta neustále utěšovala, pokud jsem se zmínila, že bych ráda taky chodila do školy. „Budu pracovat ještě víc, pokud mě pustíte do školy,“ prosila jsem. „Jenže pracovat pro tři rodiny je pro mě příliš.“

Sita stále ještě nic neříkala. Poté, po delší přestávce, náhle promluvila: „Dobře, najdu pro tebe školu. Zítra se zastavím na státní škole tady nedaleko a zeptám se, zda pro tebe mají místo.“

Byla jsem naprosto překvapená. Tentokrát mě neutěšovala a mně se vzrušením až rozbušilo srdce. Že by se mi můj největší sen přece jen brzy splnil?

„Budeš tam však muset chodit do první třídy s docela malými dětmi,“ dodala Síta zamyšleně. Jako by mě od mého přání chtěla odradit.

„To mi vůbec nevadí! Chci se prostě učit! A budu moc pilná. Uvidíte, mahárání, že ze mne bude dobrá žákyně!“ Byla jsem radostí celá bez sebe, otřela jsem si slzy a roztančila se po bytě.

Příštího dne mi Síta oznámila, že se zajde podívat do jedné veřejné školy nedaleko, a tak jsem na ni celé dopoledne netrpělivě čekala.

„Ředitel mi řekl, že u nich v pondělí můžeš nastoupit. Zítra ti zajedeme koupit školní uniformu a nějaké sešity.“ V záchvatu štěstí jsem zapomněla, že nejsem Sítina dcera, a nadšeně jsem ji objala. „Díky, mahárání, díky! Jsem tak ráda, uvidíte, že budu domácí práce dělat ještě pečlivěji a rychleji, slibuju.“

Odpoledne jsem o tom vyprávěla Paije, která zprvu vypadala překvapeně. Možná uvažovala, zda kromě školy dokážu zvládat i domácnost, ale potom se radovala se mnou. „To je senza, budu ti pomáhat.“

Síta však večer o svém záměru posílat mě do školy bohužel informovala rodinu. Bála se totiž rozhodovat sama, protože měla manžela daleko, anebo prostě cítila povinnost zeptat se bratra a švagra.

Tím můj krátký sen o tom, že přece jen budu chodit do školy, skončil.

Sítin bratr se přihnal se svou zlou ženou v závěsu. „Tos přišla o rozum?“ křičeli oba na Sítu. „Urmila je kamalarí, proto ji sem otec taky poslal. Služka nemá co chodit do školy, ještě začne o lecčem dumat a nebude chtít pracovat. Postaví se proti tobě i proti nám všem, na to nezapomínej. A kromě toho: Kdo bude, prosím pěkně, dělat všechny ty domácí práce? Přemýšlela jsi o tom vůbec? To chceš pro všechny prát a vařit snad sama? Nebo si myslíš, že to budu dělat já?“

Paija mi později vyprávěla, že její matka dokonce plakala, jak jí bratr se švagrovou nadávali. Sama jsem totiž, jakmile na Sítu začali řvát, utekla do dětského pokoje.

Příští den přišli znovu a začali mě zesměšňovat: „Ale ale, přichází slečna Urmila – jak se cítíš, když teď budeš chodit do školy? To už pak pro tebe asi nebude dost nóbl dělat v domácnosti, co? Ne, kdepak, já nádobí umyju sama, tebe je na to přece škoda. Teď musíme sloužit my tobě, vždyť ty se musíš soustředit na školu…“

Na sklonku dne jsem byla naprosto nervově vyřízená, a tak jsem se zamkla na toaletě, abych se tam vyplakala. Mé naděje splaskly jako mýdlová bublina. Byla jsem k neutěšení. Sítu jsem měla ráda, protože se ke mně v posledních letech chovala hezky, ale její rodinu, toho zlého a arogantního bratra i jeho zákeřnou ženu jsem z duše nenáviděla.

Amar

Pravidelně jsem Sítu prosila, abych směla navštívit svou rodinu, protože se mi strašně stýskalo po rodné vesnici, po rodičích, švagrových i sourozencích. Síta mi to nechtěla dovolit, protože nastaly politicky neklidné časy. Situace v zemi se totiž nesmírně zhoršila. Narůstající konflikt mezi maoisty a vládou vedl k novému násilí a masovému zatýkání. Tak se aspoň psalo v novinách. V naší čtvrti jsme z toho zaznamenali jen málo, ale v okolí Káthmándú a ve zbytku země se pravidelně bojovalo. Především na jihu.

„Je to příliš nebezpečné,“ vysvětlovala Síta. „Zůstaň tady u mne, zde jsme v bezpečí. Jinak tě můžou povstalci taky unést a přinutit, abys bojovala v jejich armádě.“ Dříve jsem se tím vždycky nechala přemluvit, ztratila jsem kuráž.

Po zklamání se školou jsem se však už nedala, a tak Síta povolila. Koupila mi jízdenku na autobus, avšak sama s dětmi se mnou tentokrát nejela.

Bratra Amara jsem opět spatřila u brány žlutého domu v Ghórahí, tedy právě tam, kde mě před osmi lety opustil. Tenkrát jsem byla dítě, teď mi bylo čtrnáct a půl. Jak jsem ho tam tak uviděla stát, unaveného a skleslého, vzpomínky ve mně ožily.

„Copak tady děláš?“ oslovila jsem ho nevlídně. „Pročpak jsi sem přišel? To tys mě přece tenkrát prodal.“

„Přijel jsem pro tebe. Pojď, pojedeme domů,“ vyzval mě Amar.

Samozřejmě vím, proč mě tenkrát poslal pryč, ze svého hlediska možná ani neviděl jiné východisko, protože byl zoufalý z dluhů a 4000 rupií, které za mne dostal, byla velká částka. Úplně jsem však Amarovi dodnes neodpustila.

Tentokrát jsem nepřijela slavit svátek Mághí, nýbrž začátek léta. Bylo obrovské vedro. Moji bratři měli mezitím celkem devět dětí. Těšilo mě hrát si s malými sestřenkami i bratránky a procházet se po vesnici. Cítila jsem se svobodná a šťastná, málem jako kdysi. Toulali jsme se po lese, koupali se v řece. Monzunové období se tento rok opozdilo, řeka Ráptí se proto dosud nerozvodnila, a tak jsem se i já odvážila do ní vstoupit a zchladit se.

Obzvláště jsem se pyšnila tím, že jsem se během této návštěvy naučila jezdit na kole. Na Amarově rozvrzaném kole bez opěrných koleček. A jako první holka v Mánpuru! Naučil mě to můj mladší bratr Guru. Zpočátku mě musel držet, ale už po několika nejistých objížďkách jsem to zvládala sama.

Mé švagrové i matka jen zíraly. Dříve se totiž říkalo, že jezdit na kole se pro ženu nehodí, jenže já jsem jezdila po vsi neustále, kdykoli Amar kolo nepotřeboval. Sama anebo s bratrem, s některým ze synovců, neteří či s kamarádkou na nosiči. Pokud jsem se projížděla sama, šlapala jsem do pedálů energicky a cítila se šťastná. Uhánět po cestách mezi poli byl nádherný pocit. Krajina tak rychle ubíhala, barvy mi splývaly, všechno plynulo jako film na velké pestré ploše.

Poslední večer jsem seděla s ostatními ženami venku. Slunce právě zacházelo za kopce na indické straně a barvilo oblaka nad džunglí i vodu v Ráptí zářivě dooranžova. Mé nejmladší neteře Sačita a Sarimsa si před námi hrály na zemi s několika štěňaty. Výskaly radostí a s holým zadečkem běhaly za nemotornými černými pejsky. Nečekaně se mě Bisramí zeptala, jak se mi v Káthmándú vede. Bylo to poprvé, co se někdo z rodiny o mé pocity vůbec zajímal.

„Jsi v tom městě u bohatých lidí šťastná? Ti jistě žijí jinak než my. Určitě mají krásný byt, opravdový nábytek, tekoucí vodu…“

Okamžik jsem zaváhala. Pak jsem se po osmi letech přece jen odhodlala poprvé jim povědět, jaké to skutečně je. „Pracuju od časného rána do pozdního večera pro tři domácnosti. Síta se ke mně chová dobře, ale ostatní jsou na mě sprostí a zlí. Jednají se mnou jako s kusem hadru. Pro ně nejsem člověk, jen otrokyně, kamalarí, která musí bez reptání pořád jenom pracovat. Do školy jsem chodit nikdy nesměla. Ne, já tam nejsem šťastná, ale dělám to kvůli rodině.“ Zhluboka jsem se nadechla. Uvědomila jsem si, že mluvím čím dál hlasitěji. Ženy na mne zděšeně zíraly. Teď anebo nikdy, řekla jsem si. Nadešel okamžik, kdy jsem se toho, co mi tak dlouhou dobu leželo na srdci, mohla konečně zbavit.

„Musíte mi něco slíbit,“ začala jsem váhavě. Ženy byly dosud v šoku, protože jsem s nimi ještě nikdy tak naléhavě a otevřeně nemluvila.

„Dobře, a co ti máme slíbit?“ ozvala se Bisramí. Vstala jsem, podívala se Bisramí do očí a sebrala všechnu svou odvahu: „Třebaže se i tentokrát do Káthmándú vrátím, chci, abyste mi slíbily, že jsem z téhle rodiny poslední kamalarí. Slibte mi, že Sačitu ani Sarimsu, Mahéšvarí ani Ramitu nikdy pryč nepošlete. Že jsem poslední kamalarí v naší rodině.“

Hleděly na mne zaraženě i rozčileně. Trvalo několik minut, než mlčení konečně přerušila Bisramí. Byla dojatá: „Já ti to, Urmilo, slibuju! Mám jen jednu dceru, ale nikdy Mahéšvarí jako kamalarí nikam nepošlu. Nechci, aby musela zažít to co ty.“ A z koutku oka si setřela slzu.

Indrávatí, žena mého druhého nejstaršího bratra, mě vzala za ruku, podívala se mi do očí a řekla: „Taky já mám jen jednu dceru, ale Ramitu před tímhle strašným osudem ochráním. Slibuju.“

Manželka mého třetího bratra váhala. Pro ni to bylo nejtěžší, měla totiž už dvě dcery, ale dosud žádného syna.

„Rádho, slib mi, prosím tě, taky ty, že nedovolíš, aby Sačitu a Sarimsu rodina poslala pryč jako kamalarí. Prosím tě, udělej to pro mě,“ úpěnlivě jsem naléhala. Rádha se ohlédla po obou svých dívenkách, které si dosud hrály se štěňaty, smály se a chtěly psíky chytit, ale ti se jim pokaždé vytrhli.

„Dobře, Urmilo, i když to, co ti mám slíbit, není nijak lehké. Ale máš mé slovo. Udělám všechno pro to, abych je ochránila.“

„Děkuju vám, moc vám děkuju!“ Ulevilo se mi, když jsem to ze sebe konečně dostala. Pomyšlení, že by mým neteřím jednou hrozil stejný osud, bylo pro mne nesnesitelné a už dlouhé měsíce mě trápilo. Příslib, že se mé švagrové pokusí dcery před tímto nebezpečím ochránit, znamenal velký úspěch.

Jen matka neřekla ani slovo a vyhýbala se mému pohledu. Zbavovat se svých dcer bylo pro její generaci normální. Rodiče se dokonce pyšnili, když jejich děti pracovaly jako kamalarí. Tak se dcera aspoň něco naučí a později snáz najde muže, zněl běžný názor Thárúů. Generace má a mých švagrových snad konečně přerve pouta nevolnictví a své dcery před tímto nelidským zotročováním ochrání.

O dva dny později mě Sítin příbuzný opět odvezl. Loučení však pro mne tentokrát už nebylo tak těžké jako minule. Mezitím jsem své situaci tak trochu přivykla.

Autobusem z Ghórahí do Káthmándú jsem cestovala sama. Sítin otec mě osobně doprovodil až na zastávku. Poprosila jsem ho, zda si smím ještě přinést něco k pití, a rychle jsem si koupila taky noviny. Podíval se na mne beze slova. Rozloučila jsem se s ním a nacpala se do přeplněného autobusu. Měla jsem štěstí, v předposlední řadě jsem ještě našla místo vedle stařeny se spoustou ranců, mně však postačilo.

Během jízdy jsme zastavili u ucpaného mostu. Zřejmě tam došlo k nehodě, a tak shromáždění lidé most zaplnili, dokud nepřišla policie. Stáli jsme tam dobré dvě hodiny, aniž se cokoli pohnulo, před námi dlouhá řada určitě dvaceti autobusů, které rovněž chtěly pokračovat. Lidé vystupovali a hlasitě debatovali, kdy se cesta uvolní, nic se však nedělo.

Řidiči co chvíli startovali motory, jakmile se rozkřiklo, že je cesta volná, pokaždé to byl však falešný poplach. Já jsem se ale neodvážila místo opustit, bála jsem se, že by mi autobus mohl ujet nebo mé místo někdo obsadil. Stará paní vedle mne klimbala a chrápala, ale já jsem i tak zůstala a snažila se to vydržet. Ještě že jsem si koupila noviny, přečetla jsem je od začátku do konce včetně každého malého oznámení.

Přesto mi zůstala spousta času na přemýšlení. Co kdybych vystoupila a vrátila se do Mánpuru, napadlo mě. Mohla bych nastoupit na opačné straně do autobusu do Ghórahí a pak pokračovat do Mánpuru. Měla jsem však jen pár rupií, které mi Sítin otec při loučení vstrčil do dlaně. A kromě toho bych tím útěkem udělala ostudu své rodině. To rozhodně ne, rozhodla jsem se tedy trpělivě vyčkat, dokud můj autobus nepojede dál. Trvalo to celou věčnost, ale nakonec jsem se přece jen dočkala. Slunce bylo už nízko nad obzorem a vrhalo šikmé paprsky mezi kmeny a korunami obřích stromů. Motory se konečně rozeřvaly a jeden autobus za druhým se dával do pohybu. Most jsme přejížděli krokem.

Došlo tam skutečně k neštěstí. Motorka po srážce s autobusem ležela rozbitá na okraji silnice, co se však stalo s jejím řidičem, nikdo netušil, po něm tam nebylo ani stopy. Jen louž krve zasypaná pískem svědčila o tom, že to muselo být zlé. Raději jsem rychle zavřela oči, abych to neviděla. V dálkovém autobuse jsem mívala tak jako tak pokaždé strach. Řidiči totiž jezdili jako šílení, na úzkých horských silnicích plných zatáček předjížděli, a přitom hlasitě houkali na protijedoucí auto, které stačilo uhnout na okraj silnice jen v posledním okamžiku. Často jsem proto zavírala oči a modlila se, abychom dojeli ve zdraví. Taky na silnici totiž platí zákon silnějšího, a proto auta, mopedy, kola, rikšové, a tím spíš chodci musí jít autobusům z cesty. Když náš autobus konečně prokličkoval k průjezdu a mně se v zatáčkách opět začalo dělat nevolno, vyjeli jsme nahoru, kde se před námi na obzoru vynořily vrcholy Himálaje.

Z Lamahí do Káthmándú jsem dosud jezdívala nočními autobusy nebo bývaly hory zastřené mlhou a pohlcené mraky, dnes však bylo jasno, a tak se nám naskytl úžasný pohled.

S údivem jsem pozorovala špičaté vrcholy horského hřbetu, které se v jemném večerním slunci kovově leskly. Má sousedka, ta stará paní, se mezitím probudila, všimla si mého nadšeného výrazu a usmála se: „Móru – nádhera, co?“

Stále ještě oněmělá vzrušením jsem přisvědčila.

„Ten pohled na hory mě dodnes okouzluje,“ dodala žena, „a to mi je už přes sedmdesát a v údolí Káthmándú jsem vyrostla. Když se však přede mnou vztyčí ,střecha světa‘, jsem stejně jako první den uchvácená a vděčná, že se na něco tak krásného smím dívat.“

Po návratu do Káthmándú jsem na Mánpur nemohla zapomenout. V listopadu mi bylo už patnáct let, ale uklízet každý den tři domácnosti mě přece jen zmáhalo. Znovu jsem Sítě opakovala, jak velice mi chybí domov a že mým nejtoužebnějším přáním i nadále zůstává chodit do školy. Když nereagovala, prohlásila jsem: „Když nesmím chodit do školy, chtěla bych radši domů. Nebo chci aspoň pracovat jen pro vás, tři domácnosti jsou na mě moc! Prosím vás, nechte mě vrátit se do Mánpuru k rodině.“

„Ostatní by nikdy nedovolili, abys pracovala jen pro mne,“ odpověděla Síta. „A poslat tě domů je stále ještě nebezpečné. Ale pokud chceš, můžu ti opatřit místo u své tety. Ta někoho hledá. Žije sama, synové vyrostli a studují v Americe. To znamená, že u ní není tolik práce. Je to bohatá, vlivná paní a bydlí ve velkém domě. Měla bys tam vlastní pokojík a ona by ti určitě taky platila, pokud bys u ní zůstala. Asi to pro tebe bude lepší.“ Síta se mě pokoušela přemluvit.

Možná pro mne opravdu chtěla udělat něco dobrého, nevím. Třeba už taky měla po krk hádek s bratrem. Já jsem byla z těch neustálých debat a útoků jejího bratra i zbytku rodiny rozhodně natolik znechucená, že mi bylo všechno jedno. Jen jsem chtěla, aby to věčné pobíhání sem a tam skončilo. Proto jsem nakonec rezignovaně souhlasila. Horší už to být nemůže, říkala jsem si. Jak velice jsem se však mýlila…

===+=

Nelidská madam

„Ač jsem se člověkem narodila,

dosud jsem jenom nelidsky žila.“

URMILINA PÍSEŇ

Černý den

Loučení se Sítou, Paijou a Móhanem bylo po osmi a půl letech velice těžké. Vždyť Síta na mne byla většinou hodná. Nikdy mě nebila a v posledních měsících se ke mně často chovala spíš jako k vlastnímu dítěti než služce.

Dodnes jsme spolu zůstaly v kontaktu. Když jsem nedávno vystupovala v televizi, která vysílala rozhovor se mnou o Projektu kamalarí, celá vzrušená mi zavolala: „Ach, jsem na tebe pyšná. Nikdy jsem si nepomyslela, že uvidím jedno ze svých dětí v televizi!“ Najednou jsem byla její dítě! K neuvěření. Že jsem v tom rozhovoru protestovala proti praktikování kamalarí, jí však ani trochu nevadilo.

Síta si dodnes nepřipouští ani v nejmenším vinu za to, že mě zaměstnávala jako kamalarí: „Dobře, do školy jsi nechodila, ale vždycky jsem se k tobě chovala slušně. Dávala jsem ti oblečení, najíst, a dokonce i dárky. Přijala jsem tě jako dceru,“ omlouvala své jednání.

Taky s Paijou se dodnes přátelíme. Studuje v Káthmándú medicínu. Když jsem tam naposled byla kvůli jedné kampani, navštívila jsem ji. Ona je vůči praktikování kamalarí podstatně kritičtější než její matka. Říká, že to, co dělám, že se angažuju za práva těch dívek, je úžasné.

Taky se mi omluvila: „Není správné nechat pracovat děvčata jako ty v cizích domácnostech za tak málo peněz. I dívky z chudých rodin by měly smět chodit do školy!“

Bylo to jednoho horkého večera v měsíci ášádh, když náhle kdosi zazvonil u dveří. Podle nepálského kalendáře to bylo 18. 3. 2061, podle západního ve středu 2. července 2004.

Pamatuju si to zcela přesně, protože jsem si nějaký čas předtím začala psát deník. Do sešitu jsem si zaznamenávala všechno, co mi leželo na srdci a co jsem nikomu nemohla povědět. První sešit jsem měla už plný. Bylo příjemné mít „spojence“, jen jsem musela dávat pozor, abych deník dobře schovávala. Kdyby jej totiž Síta nebo děti našly, bylo by to pro mne určitě nepříjemné. Den, kdy jsem Sítu opustila a odešla k její tetě, se mi vtiskl do paměti. Byl to pro mne totiž černý den…

Síta stiskla knoflík k domovním dveřím. Po několika minutách se otevřely dveře výtahu a v nich stanula štíhlá elegantní žena ve světlém, pískově béžovém kostýmu. Mohlo jí být něco málo přes padesát. Do vlasů nad čelem měla vysunuté sluneční brýle a na rtech světlou, naoranžovělou rtěnku. Tvářila se velice přísně a důležitě.

„Jdu si pro to děvče,“ pravila.

Síta ji přivítala téměř poníženě. Tak oddaně se chovat jsem ji nikdy předtím neviděla. Taky Paija s Móhanem se tetě ukláněli, ale ona se hlavy každého z nich dotkla jen letmo.

„Urmilo, to je má teta. Tvá nová mahárání. Od téhle chvíle budeš pracovat pro ni,“ vysvětlila mi Síta.

Móhan s Paijou odběhli do svého pokoje a sledovali scénu z bezpečné vzdálenosti.

„Můžu ti nabídnout čaj nebo aspoň sklenici vody?“ zeptala se Síta.

„Ne, díky, nemám tolik času,“ odpověděla teta stroze.

Síta mi tedy pomohla sbalit tašku, pak se jí chopila a doprovodila mě s tetou dolů. Se slzami v očích jsem se rozloučila s Móhanem a objala Paiju, která mi slíbila, že se zase uvidíme.

„Tak už pojď, děvče,“ vyjela na mne teta netrpělivě.

Před domem stál velký tmavohnědý džíp s tónovanými okenními skly. Šofér v modrém obleku otevřel dveře a uložil mou tašku do kufru vozu. Teta se rozloučila se Sítou a nastoupila.

„Namasté, Urmilo,“ rozloučila se Síta a pevně mě k sobě přivinula. „Doufám, že se ti u mé tety povede líp. Slíbila, že ti bude platit 1500 rupií měsíčně, které můžeš posílat rodině nebo si je spořit pro sebe. To je přece báječné.“

Nechtěla jsem se jí pustit a po tvářích mi stékaly slzy.

„Už běž,“ postrčila mě Síta jemně ke dveřím vozu. Nastoupila jsem a auto se rozjelo. Mávala jsem a mávala, až už jsem Sítu ani dům neviděla.

Má nová mahárání bydlela v Džávalákhélu, ve čtvrti Lalitpur na druhém břehu řeky a opačném konci města. Šofér ani mahárání se mnou během jízdy slovo nepromluvili. V rádiu vysílali zprávy. Nějaký muž tam hekticky vyprávěl o stávkách na jihu země, které mají zachvátit taky Káthmándú. Připadala jsem si na velkém zadním sedadle vozu jako tak často ve svém životě zcela nepatrná. Venku kolem mne ubíhalo město. Hluk, houkání, běžný dopravní chaos, spousta lidí, kteří se vraceli z práce nebo nákupů domů. Tuk-tuky, autobusy, rikšové, každý se snažil někam prokličkovat. Tónovanými skly vozu to všechno vypadalo podivně nazlátlé.

Před jednou benzinovou pumpou stála dlouhá fronta aut a mopedů, nejspíš právě dostali benzin. Na terase před restaurací s rychlým občerstvením sedělo několik děvčat v mém věku pod slunečníkem. Byly oblečeny západnicky, v těsných džínech, pestrých botaskách, tričku s třpytným nápisem, a měly rozpuštěné vlasy. Popíjely limonádu z papírových pohárků se slámkou a hlasitě se smály. Sledovala jsem je závistivě. Co bych já za to dala, kdybych mezi ně patřila a taky měla kamarádku. Kamarádku, které bych mohla všechno povědět, všechno s ní sdílet a taky se s ní zasmát.

U řeky jsem poprvé viděla chatrče z překližky, kartonu, plastových plachet, hadrů a vlnitého plechu. Ještě ubožejší než ty u nás na vsi. Rovněž v nich bydleli lidé, kteří do města denně přicházeli po stovkách. Ti lidé opouštěli venkov, protože doufali, že tady v Káthmándú najdou práci a lepší život. Mnozí však uvízli ve slumech u řeky, mezi odpadky a špínou.

Náš vůz projížděl kolem slumů, obchodních domů a kanceláří, kolem stánků s občerstvením a obchodů, kolem chrámů a obytných bloků. Nakonec vyjel na kopec, kde byly parcely mnohem větší a zdi kolem domů vyšší.

Teta bydlela v elegantní a drahé čtvrti. Zahlédnout některý z oněch panských domů bylo možné jen tu a tam branou nebo mříží.

Naše auto zastavilo před velkou vilou, jež vypadala jako zámek, obklopenou vysokou zdí. Po zahoukání se otevřela brána. Plaše jsem vystoupila. Trávník tu byl šťavnatě zelený a ostříhaný tak nakrátko, že vypadal jako koberec. Na jednom květinovém záhoně pracoval zahradník, třebaže se už stmívalo. Tak krásné obydlí jsem ještě neviděla. Všechno zde vypadalo dokonale a všude bylo tolik místa, že by tu mohlo pohodlně žít několik rodin.

Beze slova jsem se rozhlížela kolem sebe, když tu se za mnou ozval hlas: „Děvče, kde vězíš?“ Byla to teta a přísně si mě změřila. „Pojď, ukážu ti, kde budeš spát.“

Šofér postavil mou tašku u vchodu do domu. Vzala jsem ji a následovala tetu dovnitř. Zamířila chodbou k jedněm z dveří, za nimiž vedly schody do sklepa. Tam bylo několik komor pro sloužící personál.

Na jednu z nich teta ukázala: „Tady budeš spát. Teď právě nemám žádné služebnictvo, které by tu bydlelo, můžeš si tedy postel vybrat.“ V komoře stály dvě palandy a kovová skříň se čtyřmi policemi, nebylo tu však žádné okno, a tak celý prostor připomínal vězeňskou celu.

„Ach ne, mahárání, prosím vás, tady ne. Sama se v tom sklepě bojím,“ rozplakala jsem se.

„Především mě budeš oslovovat ‚Vaše Excelence‘, a za druhé, můj personál bydlí vždycky tady,“ vyjela na mne.

„Ale vždyť tu nikdo není, Vaše Excelence.“

„Ovšem, momentálně ne, kuchařka bohužel odešla. Byla nevděčná jako většina zaměstnanců.“

Ani při nejlepší vůli jsem si neuměla představit, že budu v téhle temné díře spát sama: „Prosím vás, madam, Vaše Excelence, nechte mě spát někde nahoře. Vždyť dům je tak velký, a já ho ještě neznám. Sama se tu bojím.“

„Ještě uvidíme,“ poznamenala teta nervózně. „Své věci si nech rozhodně tady. Teď ti ještě ukážu, kde začneš pracovat.“

Otočila se, zamířila opět po schodech nahoru a vedla mě do kuchyně.

„Především tady budeš mít co dělat“ vysvětlovala. „To pro začátek stačí. Víc dnes vidět nepotřebuješ,“ skončila svůj výklad a poté se mě začala vyptávat. Odkud pocházím, jak jsem stará, kdo jsou moji rodiče, zda umím vařit, prát, co jsem o ní slyšela. Zeptala se mě dokonce, zda mám přítele.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Chci, abys věděla, že od tebe očekávám naprostou loajalitu, pokud u mne budeš. Kdybys o mně za mými zády ošklivě mluvila nebo něco vyváděla, stejně se to dozvím. Tak mě tedy nerozčiluj, děvče! Už jsem zažila spoustu hloupých služek, které si myslely, že jsou mazanější než já,“ varovala mě.

Večer mi dovolila, abych spala přede dveřmi její ložnice v prvním poschodí. „Ale jen dnes, protože jsi tu ještě nová,“ připustila, „zítra budeš spát dole.“

Byla jsem ráda, že nemusím spát sama ve sklepě, a rozložila si žíněnku v předsíni.

Příští ráno mě teta probudila v pět hodin. Nejdříve si v kuchyni udělala čaj a potom mi ukázala zbytek domu. Byl obrovský. Měl dvě podlaží a sklep. Z předsíní vedly dveře do řady pokojů, ale všechny byly zamčené. Pro tetu samotnou byl ten dům vlastně příliš velký. A mně ta spousta dveří a prázdných pokojů jen naháněla strach. Bála jsem se, že se v tom labyrintu ztratím.

„Z čeho máš strach?“ nechápala teta. „Vždyť u brány je strážný, který hlídá. Sem bez dovolení rozhodně nikdo nevkročí.“

Jí se zřejmě líbilo bydlet v pevnosti. Možná dokonce musela, protože byla poslankyní parlamentu. Patřila k Národní demokratické straně, tedy straně věrných králi.

Až do roku 1990 byl Nepál absolutní monarchií, což jsem si přečetla v Paijině učebnici. První pokusy o nastolení demokracie vyústily v občanskou válku. Konflikt se co chvíli opakoval. Pravidelně docházelo ke stávkám, demonstracím a ozbrojeným přepadením, při nichž se povstalci a přívrženci maoistů na jedné straně, policie a armáda pak na straně druhé střetali. Často se to neobešlo bez mrtvých, jak informovaly zprávy.

Nepál je však dodnes organizován feudálně, což znamená, že o zemi rozhoduje jen pár bohatých a privilegovaných, tedy stejně jako dříve králové a knížata. Také to jsem se mezitím dozvěděla. Teta k této elitě patřila. Pocházela z jedné z nejvlivnějších rodin patřící k horní kastě. Odmalička si navykla, že ji obsluhují a poslouchají, a to rovněž očekávala od všech svých podřízených. Především však ode mne.

Uvězněná

Když ono ráno mahárání odcházela, zamkla všechny dveře. Pohybovat jsem se tedy mohla jen v kuchyni, předsíni, ve sklepě a na zahradě. Možná měla strach, že něco ukradnu, že jí budu prohlížet skříně nebo si hovět na hedvábné pohovce. Pro ni byli všichni zaměstnanci nespolehlivá chátra, gauneři a jen chtiví jejího majetku. Pokud se všemi jednala tak jako se mnou, není divu... Kuchyně byla ze zářivě bílého mramoru, větší než celá chýše mých rodičů v Mánpuru, a zcela moderně zařízená. Měla dvě chladničky, spoustu různých kuchyňských spotřebičů, mikrovlnnou troubu, pec, do níž by se vešlo celé prase, a dokonce i televizor. Povrchy z ušlechtilé oceli se leskly jako o závod se skleněnou varnou deskou sporáku. Stála jsem tam zcela bezradná. Otvírala jsem zásuvky a nahlížela do nich. Otvíraly i zavíraly se jakoby samy, a tak jsem to zkusila několikrát. Potom jsem stiskla knoflík televizoru, a když se náhle po kuchyni rozlehl cizí mužský hlas, strašně jsem se vyděsila. Instinktivně jsem se přikrčila, ale byly to jen zprávy, ukazovaly nějakého politika, který láteřil a divoce gestikuloval. Jeho hlas se tím velkým prázdným domem rozléhal až hrůza. Připadala jsem si nesmírně sama. Sama v tomhle domě, v tomhle městě, na téhle planetě.

Po několika minutách jsem televizor opět vypnula v obavách, že by to mohl uslyšet strážný nebo si toho nějak všimnout teta, kterou by to rozlítilo. Venku už bylo teplo. Určitě bude horký den. Uvnitř se však drželo stálé chladno, protože tam trvale běžela klimatizace. Tetě se totiž líbilo bydlet v chladničce. Jakmile se ventilátor zastavil, stěžovala si na přílišné horko.

Vyšla jsem na zahradu. Byla velká a krásně uspořádaná. S květinovými záhony, štěrkovými cestičkami a hustým, hebkým trávníkem. Bylo pro mne tak nádherné cítit na tváři slunce i vítr. Prohlížela jsem si květiny, z nichž některé jsem ještě nikdy neviděla. Teta měla překrásné růže, které zřejmě vyžadovaly velkou péči, protože se jimi zahradník neustále zabýval, zastřihoval keře, přivazoval je, různě ošetřoval nebo hnojil.

Kromě toho jsem objevila záhon, na němž teta pěstovala byliny a zeleninu pro zdraví a krásu. Aloe vera, salát, džamaru, sezam, okurky, melouny, mátu peprnou, koriandr, heřmánek. O tento záhon jsem měla pečovat já. Otrhala jsem tedy pár suchých lístků či květů a přivlekla několik konví vody. Pak jsem ale opět neměla co dělat. Jen tak si sednout do trávy nebo na terasu jsem se neodvážila, protože by to mohl strážný nebo zahradník tetě ohlásit. Proto jsem se stáhla opět do kuchyně. Práce u Síty a jejích příbuzných mi dokonce začala chybět. Počítat minuty pro mne bylo horší než mít spoustu práce.

Taky velká železná brána vedoucí na ulici byla stále zamčená. Nikdo sem neměl vcházet, ale ani já jsem nemohla vyjít ven. Cítila jsem se jako uvězněná. Jako zvíře v kleci.

„Její Excelence“, má nová mahárání, měla výbušný temperament a obtížnou povahu. To jsem zjistila velice brzy. Měla vlastní představy a nestrpěla, aby jí kdokoli odporoval.

Velice dbala o své zdraví i krásu. Třebaže jí muselo být již něco přes padesát, vypadala skutečně neobyčejně dobře. Patřičně se tím pyšnila, ale taky dělala všechno pro to, aby předcházela vráskám a udržovala si štíhlou postavu.

Den začínal nákladným rituálem krásy: Ráno ve čtyři vstala a nejdříve si dopřála dlouhou koupel. Když jsem v horní koupelně zaslechla téct vodu, musela jsem taky vstát. Poté se teta česala, natírala krémy a dlouho o sebe všelijak pečovala. Pěstovala rovněž ranní gymnastiku a pečlivě si vybírala oblečení.

Někdy se mě ptala, co by jí slušelo víc. Byla jsem ostatně široko daleko jediný člověk, s nímž mohla mluvit. To jsem si pak musela mimořádně dávat pozor, co jí odpovím. Pokud jsem stále jen opakovala, že je všechno senzační, podráždilo ji to a vyjela: „Proč se vůbec ptám holky, co utekla od Thárúů, vždyť ty tomu ani za mák nerozumíš.“

Pokud jsem se však zpočátku dopustila té chyby a poctivě řekla, co si myslím, třeba že modrá by se mi líbila víc, vyštěkla: „Jak se opovažuješ takhle se mnou mluvit? Jsi tady jenom jako služka.“

Úsilí o to, aby ji člověk nerozlítil, mi neustále připadalo jako chůze po laně. Proto jsem se vždycky snažila co nejrychleji odejít z pokoje.

Ranní rituál měl přesný sled: v šest hodin mahárání požadovala čerstvou šťávu z květů džamary, kterou vypila. Její zelené a žluté lístky jsem do té doby znala jen jako obětiny a ozdobu do vlasů o náboženských svátcích. Často jsme se jimi zdobily o svátcích Dašain a Tihár. Ona však pila každé ráno jejich šťávu, protože prý jsou dobré pro pleť.

Rostliny v zahradě jsem musela střežit jako oko v hlavě. Teta mi totiž vysvětlila, kdy a v jaké míře je musím zalévat. Otrhávat jsem musela jen horní listy a poté jsem je rozmixovala.

V sedm hodin jsem servírovala čerstvou okurkovou šťávu; v osm hodin pak ovocnou šťávu z jablek, ananasu nebo pomeranče – tentokrát z láhve; na devátou hodinu jsem musela nakrájet talíř čerstvého ovoce – papáju, mango, meloun, jablka.

Když se mahárání upravila, telefonovala s řadou významných lidí. Měla šest různých telefonních linek, a běda mně, pokud jsem nebyla dost rychle u aparátu, abych hovor přijala. Jakmile telefon zazvonil, musela jsem všeho nechat a skočit k němu. Někdy hovořila paralelně do dvou nebo tří sluchátek. Pak na mne s nervózním výrazem kývla, abych vešla, já jsem postavila sklenici a co nejrychleji a nejtišeji opět zmizela.

Záleželo na situaci; pokud telefonovala, zněl její hlas většinou šarmantně a melodicky. To se pak hodně smála, pohazovala bujnými kadeřemi, hrála si s náramkem nebo se během hovoru sledovala v zrcadle. Často však mluvila panovačně a arogantně, vykřikovala do telefonu nadávky. To pak během hovoru hekticky pobíhala po pokoji a divoce gestikulovala.

Její podřízení se s ní příliš nenasmáli. Byla to náladová a sebestředná osoba, jíž mohl člověk sotva vyhovět a která každému dávala znát, že ona je cosi lepšího. Jestliže jednala s mocnými a bohatými této země nebo světa, pak se předváděla ve své laskavější a duchaplné podobě. Myslím, že v ní opravdu sídlily dvě duše. Brzy jsem pochopila, proč v její společnosti vydrží tak málo lidí. Bývalí zaměstnanci buď utekli, nebo je z domu sama vyhodila. Pyšně mi vyprávěla, že posledního správce i s manželkou propustila, protože byl údajně nepozorný. Věci mu nechala jednoduše vynosit na ulici.

Rovněž svého manžela vyhnala z domu. Sama patřila k nejmocnějším a nejstarším rodinám v Nepálu. Z politických důvodů se však provdala za „intercasta“, což znamená, že její manžel nepocházel ze stejné kasty, nýbrž z nižší. Když ho pak měla dost, vyhodila ho.

Její dva dospělí synové studovali v Americe. Jeden byl prý filmař, druhý módní návrhář. Dcera byla provdaná za hoteliéra, potomka jedné z nejbohatších rodin v zemi.

Teta dřív údajně žila pár let v Singapuru, kde taky přišly na svět její děti, jak mi řekla, a kde pracovala jako učitelka na střední škole.

Bhát – rýže

Od prvního dne jsem opouštěla dům jen zřídkakdy. Nákupy si obstarávala teta sama, posílala pro ně šoféra nebo někoho ze zaměstnanců své kanceláře. Říkala mi taky, co mám uvařit.

Rýže je v Nepálu základní potravinou. Většina Nepálců pojídá pouze bhát, vařenou rýži s trochou zeleniny a čočkovou omáčkou. Existuje mnoho druhů rýže, dobré druhy, s velkými zrny bílými jako perly, poněkud horší, s menšími zrny, a pak podřadná hnědá nebo rozlámaná rýže.

Hned na začátku mi dala do kuchyně dva druhy. Jeden, ten dobrý bílý s krásnými velkými zrny, byl pro ni, druhý, podřadný, šedivý, s drobnými rozdrcenými zrnky, byl pro mne. Každý den jsem tedy v této dvoučlenné domácnosti vařila dva druhy rýže. Jeden hrnec pro ni, jeden pro sebe. Kromě mne tam jiný personál nebyl, protože ona nedovolila, aby dostal něco k jídlu šofér, zahradník nebo strážný.

„Ti si vydělají dost, a přitom toho moc nenadělají,“ odpověděla mi, když jsem se jí ptala, zda těm mužům smím donést talíř.

Když vařila sama, odřízla si ze zeleniny vršky, které pak šetrně opékala v kvalitním oleji s mnoha bylinkami. Mně dávala spodní, dřevnaté části s kořeny, které dusila v přesolené vodě s papričkami čili. Hodila jich do hrnce plnou hrst s poznámkou: „No jo, vy Thárúové musíte mít všechno náležitě ostré. A tohle bude pálit, stejně jako vaříte u vás doma.“

Potom usedla s talířem k dlouhému leštěnému mahagonovému stolu v jídelně. Tam jsem pro ni musela každý den prostřít hedvábný ubrus z Indie, krásný čínský porcelán a italské křišťálové sklenky. Voda v karafě musela být vždycky ledová, jinak snadno dostala záchvat vzteku.

Já jsem každý den jídala na zemi v kuchyni. Avšak zeleninu, kterou pro mne uvařila, jsem při nejlepší vůli nedokázala spolknout. Byla až příliš ostrá, takže mi málem spálila ústa. Sledovala mé rozpaky, s nimiž jím, a hubovala: „Copak, moje jídlo ti nejde pod nos? Hezky sníst, ty rozmazlená děvenko, já se přijdu podívat, jestli je talíř prázdný.“ Jakmile tedy odešla z kuchyně, rychle jsem zeleninu odnesla někam do zahrady. Opravdu to nebylo k jídlu. Jednou jsem ji přistihla, jak do mé rýže přidává živočišný tuk. Tlustý, bílý slizký kus vepřového sádla, jaké se dávalo psům u její dcery. Nemám tušení, zda si myslela, že mi prospívá, protože neustále říkala, že jsem moc hubená, nebo mě tím spíš chtěla rozzlobit. Věděla totiž, že jsem vegetariánka, že nejím maso, vejce ani živočišný tuk. I když jsem to neviděla, podle pachu a chuti jsem to okamžitě poznala a nepozřela z toho ani sousto. Jakmile se nedívala, vyklopila jsem celou misku rýže pod keře v zahradě a trochu zahrnula hlínou, aby na to teta ani zahradník nepřišli.

Jindy naopak Její Excelence a má mahárání vybírala z nákupu speciálně pro mne houby, jahody a tofu, protože věděla, že je mám ráda. U ní člověk skutečně nikdy nevěděl, na čem je. Když jsem vařila já, neustále si stěžovala. U Síty ani u její nepříjemné rodiny jsem v tomto ohledu nikdy neměla problém, ti vždycky bez reptání snědli všechno, co jsem připravila.

Teta však měla velice osobité představy. Jednou to bylo příliš horké, jindy příliš studené. Jednou to bylo málo kořeněné, jindy zase moc.

„Fuj!“ vykřikla pak a vyplivla sousto zpátky na talíř. „Vždyť se to nedá jíst! To můžeš dát tak nanejvýš prasatům u vás ve vsi!“ Jednou v takovém záchvatu dokonce smetla talíř ze stolu. Na podlaze se roztříštil, a tak se rýže, kousky květáku, masa i omáčky rozprskly po celém pokoji.

„Tak to ukliď, na co čekáš? Byl to drahocenný talíř, ten nezaplatíš za celý život,“ osopila se na mne.

Přinesla jsem hadr, abych to utřela, a po tvářích mi stékaly slzy.

„Huso hloupá, co je tady k breku? Trochu víc se snaž. Že vy musíte být vždycky tak pitomé a naivní!“

Od tohoto dne jsem jí pro sebe říkala jen „Cruel Ma’am“, Nelidská madam.

Náladová diva

Pokud jsem si při odchodu ze Sítina domu myslela, že si v životě polepším, zatraceně jsem se mýlila. U Síty se mnou alespoň v posledních letech jednali jako s členem rodiny, zatímco tady jsem si většinou připadala jako nicka. Hloupá služtička, kterou lze neustále komandovat a ponižovat. Velice často mi Nelidská madam dávala pocítit, co si o mně myslí.

Někdy jsem naopak byla jedinou lidskou bytostí a důvěrnicí, kterou měla.

„Ach Urmilo, ty jsi jediná, kterou tady mám,“ říkala v melancholických chvílích, kdy se cítila osamělá nebo unavená po dlouhých a namáhavých dnech. „Viď, že u mě zůstaneš navždy? Slib mi to. Vyplatí se ti to,“ naléhala.

Pokoušela jsem se vyhnout jejímu pohledu a jen mlčky přitakala. Nevěděla jsem, co je pro mne nesnesitelnější – zda když se mnou zachází jako s hadrem, nebo když překypuje sentimentalitou.

Většinou jsem nenáviděla, když jsem ji musela masírovat. Nesnášela jsem být jí nablízku. Nesnášela jsem, když jsem se jí musela dotýkat. Těžce jsem nesla, že jsem se jí pak po dlouhou dobu nemohla vyhnout. Když bývala večer unavená a stěžovala si na bolesti šíje, dopustila jsem se té chyby, že jsem jí ze soucitu nabídla masáž. Naučily mě to Síta s Paijou. Madam byla tak vděčná, že mi ten večer dokonce v jedné restauraci objednala mómó, plněné tibetské těstové taštičky, které mám tak ráda. Od té chvíle však požadovala masáže denně.

Jakmile se vrátila z kanceláře, odešla nahoru do své ložnice, svlékla se do spodních kalhotek, ulehla na postel a zavolala mě.

„Urmilo, kde vězíš? Čekám na masáž. Víš přece, jak mi dělá dobře.“ Tvrdila, že se pak cítí pozitivně, svěže a mladě. Během masírování nebrala ani telefon.

Znechuceně jsem vždycky ohřála trochu kokosového oleje a vydala se po schodech nahoru. Den ode dne jsem se musela přemáhat víc a víc. Při pouhém pohledu, jak leží na obrovské posteli s drahým ložním prádlem, se mi zvedal žaludek. Přesto jsem se ovládla, mechanicky jí kroužila dlaněmi po zádech a snažila se pokud možná přemýšlet o něčem naprosto jiném.

Myslela jsem na Mánpur, na svou rodinu. Jakpak se jim asi vede? Na své malé neteře a synovce. Kolikpak jich tam teď už vlastně je? Představovala jsem si žlutá řepková pole, chatrče, které se mezitím nachýlily, prasátka spokojeně se válející v bahně, štěňata hrající si před domky. Viděla jsem světlounkou, sametovou zeleň rýžových polí, která se ve větru vlní jako moře; temnou, sytou zeleň džungle; pestrá sárí; ženy navracející se z polí s rancem řepky nebo kukuřice na hlavě. Nastražila jsem uši a slyšela cizí vzrušující zvuky, doléhající k nám z pralesa. Ptáky, vřeštění opic, šumění v mohutných korunách vysokých stromů; šustění deště na slaměných střechách; cinkání kol na polní cestě; hluboký hrdelní řev vodních buvolů; písně žen, které si zpívají při práci.

Zasnila jsem se do světa fantazie, v němž jsem chodila do školy. V čisťounké nové školní uniformě – v bleděmodré halence a tmavomodré skládané sukni – se štůskem sešitů pod paží, jako děti, které jsem vídala u nás ve vsi. Proč jsem neměla to štěstí, aby mě rodiče mohli poslat do školy? Proč musím žít daleko od domova, ve vězení s plochým televizorem, mikrovlnnou troubou, sekačkou trávy a strážným u brány?

Nelidská madam blaženě vzdychala, když jsem ji masírovala. Někdy taky usnula, což bylo dobře, to jsem si pokaždé oddechla. Jindy se však stávala naopak hovorná. Bývaly to vzácné chvíle, v nichž zničehonic vyprávěla o sobě. O své práci, rodině, o cestování. Kde všude už byla a s kým vším se setkala.

Měla jsem to zřejmě pokládat za poctu, že se mně, holce kamalarí, svěřuje. Já jsem to však vnímala spíš opačně, připadalo mi ještě odpornější, že se jí musím dotýkat. Poslouchala jsem ji pokud možná mlčky, až na nějaké to „hm, aha, opravdu, ach ne“.

Bývaly však dny, kdy jí to nestačilo, a to pak ode mne chtěla slyšet víc. Co si o tom myslím, jaký na to mám názor. Snažila jsem se odpovídat co nejdiplomatičtěji a pokud možno vyhýbavě. Kdyby mi totiž vyklouzlo jediné nevhodné slovo nebo něco, co se jí nelíbí, mohla se její nálada rázem změnit. Bylo to velice namáhavé. Poté jsem bývala naprosto vyčerpaná, ne proto, že jsem ji dobrou hodinu musela hníst, ale protože jsem po celou tu dobu musela přemýšlet, co mám říkat, a pekelně dávat pozor, abych se od ní nenechala lapit do nějaké léčky.

Říkala: „Už jsi tak dlouho z domova, ale rodiče tě neshánějí, neptají se po tobě. Nejspíš jim vůbec nechybíš, naopak jsou rádi, že jsi pryč a že se tady v Káthmándú aspoň něčemu naučíš. Nemají tě rádi, jinak by tě nikam nepustili. Proto bys peníze, které u mě vyděláš, neměla rodičům dávat. Nech si je pro sebe. Já mám peněz dost, nemusíš si dělat starosti. Můžeš u mě zůstat. Jednou možná pojedu do Ameriky a vezmu tě s sebou. Pořád budeš jezdit se mnou. Zůstaneš u mě? Pojedeš se mnou do Ameriky? Viď, že u mě zůstaneš?“

Neříkala jsem ani ano, ani ne, třebaže mě její slova velice zraňovala. Ale co když má pravdu? Co když na mne má rodina skutečně zapomněla a je ráda, že se nevracím?

Když se madam někdy uvolnila, ptávala se taky: „Pověz mi, co bys chtěla. Máme zajet do chrámu?“

Věděla, že o to velice stojím. Byla to jedna z mála příležitostí jak se dostat z domu. Kromě toho jsem milovala tamní atmosféru.

Jednou mě vzala do Pašupatináthu. Pašupatináth je nejvýznamnější a největší hinduistický chrám v Nepálu. Tady na břehu řeky Bágmatí spalují mrtvé. Lidé sem proudí ze všech stran. Je vidět spoustu poutníků a sádhuů, asketů s dlouhým plnovousem, nabíleným tělem i vlasy, které si splétají do copů a do výšky stáčejí na hlavě. Tito svatí mužové přicházejí z celého Nepálu a dokonce i z Indie a Bangladéše.

Ten chrám je zasvěcen bohu Šivovi v jeho podobě pána zvířat. Je to patron Nepálu. Na stromech se spletenými vzdušnými kořeny, ve větvích i na střechách chrámu vřeští opice makak rhesus a číhají, jak by návštěvníkům ukradli ořechy, ovoce nebo keksy, převracejí obětiny a všude provádějí různé taškařiny. Je tu cítit oheň. Všude je spousta lidí, holubů, všude cinkají modlitební zvonky.

Kromě toho je v Pašupatináthu jediný státní starobinec v zemi. Tam vezla Nelidská madam přikrývky, prostěradla a rýži. Dávala přece almužnu, jak se na věřící hinduistku sluší. Určitě byla přesvědčená o tom, že je milosrdný a dobrý člověk. Doprovodila jsem ji tam, což znamená, že ona šla napřed a já jsem za ní nesla ranec.

Když však měla špatný den a já jsem ji poprosila, aby mě vzala do chrámu, blahosklonně mě urazila: „Thárúové jsou krysy. A krysy v chrámu nemají co pohledávat!“

Nejnepříjemnější pro mne bylo, když se během masáže obrátila na záda a nepřikryla si nahá ňadra. Toho okamžiku jsem se pokaždé bála. V naší kultuře se před druhými neobnažujeme. Ani u studny, ani doma ženy mezi sebou. Vždycky se snažíme zahalit nebo alespoň odvrátit.

Ona se však svým dosud pružným a pevným poprsím pyšnila. Jí to zřejmě naopak dělalo dobře, měla z toho požitek. A já jsem se pak snažila aspoň ji přikrýt prostěradlem nebo masírovat kolem, na krku a břiše, ale ňader se nedotýkat, protože se mi to hnusilo.

Žárlivost

V jistém smyslu na mne téměř žárlila. Ona, vlivná politička, nelítostná obchodnice a vážená příslušnice high society žárlila na ubohou holku z vesnice. Na mne, kamalarí, která musela v jejím domě sloužit, uklízet a prát. To jsem si neustále uvědomovala. Já jsem totiž měla něco, co si ona za všechny své peníze nemohla koupit ani při vší své moci vykouzlit. Často se na mne pátravě zahleděla a řekla: „Ach Urmilo, ty jsi ještě tak mladá. Pleť máš dosud vypjatou. Co já bych za tvé mládí dala! Když se podívám do zrcadla, vidím jen vrásky. A třebaže si můžu dovolit jakkoli drahé krémy, nezbavím se jich...“

Proto taky jsem musela chodit většinou v příliš dlouhé kurtě. Lem měla potrhaný, protože jsem o něj neustále brkala, a rukávy tak dlouhé, že mi zakrývaly prsty. Nelidská madam zkrátka nechtěla, abych vypadala hezky.

Jedna její přítelkyně, která k nám přišla na návštěvu, si toho povšimla: „Jen se podívej, ta halena je pro ni moc dlouhá. Je to hezké a milé děvče, a má tak příjemnou, upřímnou tvář. Proč ji necháš chodit v tomhle hábitu?“

„No a co,“ odvětila teta. „Co záleží na pár centimetrech navíc? Je to drahá košile, syn mi ji přivezl z Ameriky. Měla jsem ji na sobě jen jednou nebo dvakrát, a teď ji smí nosit ona. Je to drahý materiál, vynikající kvalita. Copak záleží na délce?“

Jednou jsem byla u její dcery. To byla totiž jediná pochůzka, kterou mi dovolila bez doprovodu. Susie bydlela nedaleko, asi tak čtvrthodinu chůze od nás v ještě mnohem větším domě. Byl to opravdový palác. K rozlehlému domu vedl příjezd lemovaný palmami, na zahradě se třpytil velký tyrkysový bazén. Měli tam obrovský dvůr s fontánami, tenisovým kurtem a přistávací plochou pro vrtulníky. Jednou jsem jednu helikoptéru dokonce viděla přistávat, což bylo pozoruhodné i děsivé současně. Nejdřív člověk slyšel hučení motoru zdálky, pak se ten hukot blížil a ohlušoval. A protože jsem nevěděla, odkud přichází, schovala jsem se za jednu lavičku. Palmy se vichrem kymácely, někdo křičel, aby se všichni uchýlili do bezpečí, podušky a listy vířily po zahradě. Potom ta obrovitá černá věc přistála a z ní vystoupil tlustý muž ve slunečních brýlích. Nějaký obchodník. Určitě to byl někdo velice důležitý.

V Susiině domě bylo mnoho zaměstnanců, nejméně patnáct lidí: služky, kuchaři, zahradníci, šoféři a pro každé dítě speciální chůva. Dokonce i pro dva psy z plemene rhodéského ridgebacka tu měli zaměstnance, jehož jedinou povinností bylo ty psy krmit a vodit na procházku.

S personálem tu však – na rozdíl ode mne – jednali dobře. Ti lidé dostávali dostatek kvalitního jídla, měli vlastní kuchyň a místnost pro sebe, všichni měli čisté pracovní obleky a uniformy. Ne jako já.

Susie se na tu mou dlouhou, špinavou a otřepanou kurtu nemohla dívat. „Je to ostuda, v čem chodíš,“ prohlásila. „Nechápu, proč matka víc nedbá o tvůj zevnějšek. Co si jen lidi pomyslí, když tě vidí takhle?“

Oblékla mi pak hezkou bílou kurtu, kolem krku a na lemu vyšívanou, a poslala mě tak domů k matce: „Teď aspoň matka uvidí, jak hezky a spořádaně můžeš vypadat.“

Její matce se to však ani trochu nelíbilo. „Jak to vypadáš,“ pustila se do mne, „kdo tě takhle vymódil? To sis u dcery stěžovala na své oblečení, ty nevděčná malá potvoro?“

„Ne, vaše dcera mi ji sama oblékla. Tak se jí líbím víc.“

„Okamžitě to svlíkni! Okamžitě! Takhle moji zaměstnanci chodit nebudou,“ křičela. „Tady rozhoduju já, co máš na sobě nosit. Není důvod, aby ses takhle vyparádila. Ještě potkáš nějakého mužského, popleteš mu hlavu, a nakonec s ním utečeš. O tohle ti snad jde?“

„To ne, to ne,“ bránila jsem se a běžela do sklepa, abych si kurtuod její dcery opět svlíkla. Slyšela jsem pak, jak Nelidská madam volá Susie a říká jí, že si nepřeje, aby se o mne starala. A nechce prý taky, aby mi oblékala něco jiného. Ta stará košile je podle ní naprosto v pořádku. Koneckonců tu přece nejde o nějakou soutěž krásy. Vždyť jsem jen kamalarí, vesnická holka z Thárúů.

Někdy však, když měla dobrou náladu nebo potřebovala doprovod, mě na různá soukromá pozvání nebo představení brala s sebou. Pak mi půjčila něco hezkého na sebe, džíny a tričko nebo halenku. Samozřejmě jen proto, abych jí neudělala ostudu.

Koncert

Jednou večer měla Nelidská madam mimořádně dobrou náladu. Veselá a v dobré míře se vrátila z kanceláře už brzy odpoledne.

„Dnes večer tě vezmu na koncert,“ oznamovala blahosklonně hned na prahu. „Uvidíš, jak se ti to bude líbit. Je to zcela mimořádný koncert, benefiční koncert banky Kumárí baink limitéd u příležitosti jejího výročí. Zúčastní se ho všechny významné osobnosti z Káthmándú. Bude vystupovat známý nepálský houslista, dále pěvkyně Ani Čhöjing Dölma, a kromě toho ještě řada jiných. Pojď se mnou nahoru, ať ti vybereme nějaké oblečení.“

Její dobrá nálada a vlídnost mě překvapila. Že by přece jen nebyla tak špatná? Že by si během toho roku, co jsem u ní pracovala, konečně uvědomila, že nejsem žádná hloupá thárúovská holka, která utekla z domova? Že jsem ji ani neokradla, ani nepodvedla, když nebyla doma?

Přistoupila jsem na její hru a šla s ní do prvního poschodí do ložnice. Tam otevřela obrovskou pětidílnou šatní skříň.

„Tady by bylo jedno hezké sárí, to by ti mohlo slušet. Vyňala nádherné, světlemodré sárí. „Ne, to není ono. A co tohle?“ Vytáhla nákladně vyšívané bílé večerní šaty. „Kdepak, elegantnější než já být nemůžeš,“ zavrhla i ty.

„Hm, tohle by ti mohlo slušet,“ uvažovala a podala mi poměrně jednoduchou bílou hedvábnou kurtu s krátkými rukávy. Kolem výstřihu i dole na lemu měla jemnou, decentní výšivku. K ní byly úzké bílé kalhoty. „Tak na co čekáš? Zkus si to!“

Odešla jsem vedle a vklouzla do kurty. Byla poněkud širší, ale délka mi vyhovovala. Látku měla báječně hladkou a jemnou.

„Tak co? Kde jsi? Pojď sem a ukaž se mi!“ volala Nelidská madam.

Vrátila jsem se k ní.

„Ano, tohle vypadá hezky. Není to příliš nápadné, nezdůrazňuje tělo, jednoduché a prosté. Ještě nějaký šperk, a bude ti to slušet.“

Otáčela jsem se před zrcadlem a prohlížela se ze všech stran. Ještě nikdy jsem neměla na sobě něco takového. I když to bylo opravdu jednoduché a taky poněkud široké, ohromně se mi to líbilo.

„Dobře, tak se zase svlíkni, nebo to ještě před koncertem pomačkáš. Nejdřív se připravím sama a potom se budu věnovat tobě. Teď mi připrav koupel!“

Nelidská madam se v pohodě přichystala a po nějaké době mě k sobě zavolala. Byla již oblečená ve stříbrošedém sárí posetém třpytnými kameny.

„Rychle, oblékej se, pospěš si.“

Hbitě jsem vklouzla do kurty.

„Pojď ke mně,“ zavelela, „a otoč se!“

Poté otevřela krabici, kterou vyňala z komody, a osobně mi položila kolem krku nádherný zlatý náhrdelník z filigránových květů a úponků, a k tomu mi podala vhodné náušnice. Nemohla jsem tomu uvěřit! Přesně takový náhrdelník a náušnice měla Miss Nepál, když před časem vystupovala v televizi! Jednoznačně jsem je poznala! Už tenkrát v televizi mi ten náhrdelník připadal neskutečně krásný. Zatajila jsem dech a nemohla uvěřit, co zažívám.

„To je ten náhrdelník, který měla Miss Nepál?“ vyhrkla jsem.

„Nemám tušení, je to možné. V jednom časopise jsem ji s ním, mám dojem, viděla,“ odpověděla vyhýbavě. „Pokud s tebou budu i nadále tak spokojená, jednou ti jej možná dám,“ slíbila nečekaně, zatímco kontrolovala jeho uzávěr.

Udiveně jsem se na ni podívala.

„Ale jen v případě, pokud s tebou budu spokojená,“ zdůraznila chvatně znovu a vyběhla z pokoje. „Pojď už, nebo přijdeme pozdě.“

Ten večer byl překrásný. Nikdy předtím jsem na žádném klasickém koncertu nebyla, ani v tak skvostném sále. Onen koncert se totiž konal ve velkém noblesním hotelu.

Sestupovala jsem za madam po schodišti s rudým plyšovým kobercem. V sále zářily stovky lustrů, pódium i balkony byly zlatě potaženy.

Přicházelo mnoho významných osobností z politiky i kultury. Madam se s nimi zdravila vlevo i vpravo. Nikomu z těch, s nimiž hovořila, mě však nepředstavila. Jednou či dvakrát se někdo přece jen zajímal, kdo jsem, a vyjádřil kompliment, jaká jsem hezká. Tu se překvapivě vlídně ke mně otočila a pravila: „To je má Urmila. Je to mimořádná dívka a taky velice hezká, to je pravda.“

Užívala jsem si každou minutu tohoto večera. Zejména však Mozartův houslový koncert. Ta hudba mě okouzlila od prvních tónů. Něco tak nádherného a hluboce dojímavého jsem ještě neslyšela! Houslista hrál s takovou vášní a citem, až mi naskakovala husí kůže. Tóny mnou pronikaly, jako by mě zasahovaly přímo do srdce. Bylo to nepopsatelně krásné.

Po přestávce vystupovala Ani Čhöjing Dölma, známá nepálská pěvkyně a buddhistická jeptiška, jak mi pošeptala Nelidská madam. Ani byla ostříhaná nakrátko jako všechny jeptišky v Nepálu a Tibetu, měla na sobě červenou halenku, dlouhou černou sukni a oranžovou šálu. Zazpívala několik známých nepálských lidových písní, mezi nimi také ánkhá má, píseň, kterou mám od té chvíle, kdy jsem ji slyšela poprvé, velice ráda. Phúl kó ánkhá má, phúlai sansára, kándá kó ánkhá má, kándai sansára... Je to moudrá píseň plná naděje. „V očích květiny je svět jako květina, v očích trnu je svět jako trn.“

To znamená, že když se člověk dívá na svět srdcem a vidí jej vlídný, pak svět hezký taky je. Zpívám si ji často. Je to mírová píseň, poselství, v něž věřím. Měli bychom se stejně jako Buddha k veškerým živým tvorům chovat s úctou, ke všem lidem, všem zvířatům, dokonce i k mravencům. Měli bychom na veškeré tvorstvo hledět srdcem.

Nelidskou madam mé dojetí pobavilo. Vnímala jsem její postranní pohledy, jimiž zjišťovala, zda se mi to líbí. Viděla jsem, jak je spokojená, že vykonala něco dobrého, že mně, holce z vesnice, alespoň na chvíli zpřístupnila svět hudby. V té chvíli u mne převažovala vděčnost za tento zážitek.

Neměla jsem jí za zlé, ani když po koncertu už nebyla tak vlídná. Jako ve snu jsem se vznášela po schodech nahoru a nastoupila do auta, hlavu dosud plnou hudby. Tetu náhle začala bolet hlava, takže dobrou náladu rázem ztratila. Chtěla jen rychle domů a do postele. Sotva jsme se vrátily, odebrala mi šperky a netrpělivě čekala, až svléknu kurtu. A tak jsem tam zůstala stát téměř nahá. Opět jen chudá holka kamalarí.

Přesto na ten večer nikdy nezapomenu. Klasickou hudbu – Mozartův houslový koncert – mám ráda dodnes. Kdybych byla dcerou nějakého boháče, naučila bych se hrát na housle, abych věděla, jak se tak nádherné tóny vyluzují. Jednou si housle koupím, až to bude možné, a naučím se na ně hrát.

Deníky

U Nelidské madam jsem žila už několik měsíců a byla šestnáct až osmnáct hodin denně na zavolání k dispozici. Ve čtyři ráno jsem musela vstávat a uklidit dům, než se Nelidská madam probudí. Po zbytek dne jsem pak prala, žehlila, vařila, servírovala a obsluhovala.

Nelidská madam měla sice pračku a dokonce i sušičku, jako ostatně mnoho boháčů v Káthmándú. Většinu svých oděvů a prádla mě však nechávala prát ve sklepní prádelně ručně. Vymlouvala se, že je pračce nesvěří.

„Tahle halenka je ze Singapuru, tyhle šaty jsou z Japonska, ty kalhoty zase ze Španělska. Nechci, aby se to v pračce zničilo...“ To jsem slyšela téměř denně. Všechny ty oděvy jsou prý velice choulostivé, musí se prát ručně. Měla však hlavně strach, že bych přes den, kdy není doma, neměla co dělat.

Často nabízela dceři, že bych mohla prát rovněž pro ni a její děti. Zjistila totiž, že Susiiny služky jsou líné a nepořádné. A tak jsem často musela zvládat celé hory prádla. „Aspoň se nebudeš nudit,“ říkala teta. Neustále se bála, že bych mohla mít málo práce a přijít na hloupé myšlenky.

Susie a především její manžel však měli se mnou soucit. Ten muž byl vlídný, a třebaže patřil k jedné z nejbohatších rodin země, měl na domácí zaměstnance docela jiný názor. Své ženě neustále říkal, že by měla s matkou promluvit a domluvit jí, aby se ke mně chovala líp, ale především aby mi řádně platila. Mně řekl, jaká je to ostuda, že vlivná a bohatá žena jako Nelidská madam vykořisťuje tak mladé a milé děvče, jako jsem já.

Susie mi proto za každé praní nebo jinou práci, kterou jsem v jejím domě vykonala, podstrčila nějaké peníze. Jednou 500 rupií, jindy 300 nebo 200 rupií. Vždy však své matce sdělila, že mi něco dala. Možná měla strach, abych si je nešetřila na útěk domů. Nelidská madam mi je tedy pokaždé sebrala se slovy, že je pro mne dá stranou. Vždyť je prý stejně nepotřebuju. Rozhodně se tak chtěla pojistit, abych neutekla.

Už dlouho jsem neslyšela o Sítě. Jen jednou se mi podařilo zavolat jí od Susie, protože v domě Nelidské madam jsem přístup k telefonu neměla. Kdykoli odcházela, všechny pokoje zamykala, a v kuchyni žádný telefonní aparát nebyl. K telefonování jsem tedy využívala příležitost, když jsem bývala u Susie. Pokoušela jsem se několikrát, ale nikdy jsem Sítu nezastihla.

Jednou se to však přece jen podařilo. Polkla jsem a řekla: „Síto! Namaskár, tady Urmila!“

„Urmilo, namasté, to je hezké, že tě slyším. Jak se ti daří? Proč jsi nikdy nezavolala?“

Bylo pěkné slyšet Sítin hlas, ve srovnání s mou osamělostí u tety mi Síta připadala málem jako příbuzná nebo přítelkyně.

„Jsem teď u dcery své mahárání, tvá teta mi nedovolí telefonovat. Nedaří se mi moc dobře, teta je na mě zlá. Nepustí mě z domu, a taky mi dosud vůbec nezaplatila,“ vyhrkla jsem.

„Ach, to je mi líto,“ pravila Síta. „Ale co můžu udělat? Víš co, já s tetou promluvím. Měla by s tebou líp zacházet a zaplatit, co ti patří. Ano?“

„Tak dobře,“ vykoktala jsem, ale nebyla jsem si jistá, zda je to dobrý nápad, že Síta o mně s tetou promluví.

„Jak se daří Paije a Móhanovi? Moc mi chybějí,“ vypravila jsem ze sebe ještě, ale hlas mi selhával.

„Paije a Móhanovi se vede dobře. Paija se pilně učí, ale Móhan má stále ještě potíže s angličtinou. Odpoledne radši hraje na počítači, než aby se šprtal slovíčka.“ Pak ještě chvíli vykládala o všem možném, jako by nic, jako bychom spolu mluvily naposled včera.

Cítila jsem, jak ve mně narůstá zklamání. „Už musím končit,“ řekla jsem tedy a zavěsila. Zmocnil se mě nesmírný smutek, cítila jsem se slabá, opuštěná, nekonečně sama.

O dva dny později Síta své matce skutečně zavolala. Slyšela jsem, že spolu telefonují. Když má mahárání zavěsila, zavolala mě k sobě a řekla stroze: „Posaď se!“

Klečela jsem před ní na podlaze. Už z jejího zarputilého výrazu kolem úst jsem pochopila, že něco není v pořádku. Pak se na nesnesitelně dlouho odmlčela. Pozorovala jsem, jak si nervózně pohrává s náhrdelníkem nebo prsty bubnuje na stůl, a už jsem se krčila v očekávání bouře.

„To byla Síta. Takže ty sis jí stěžovala, co? Ty holka nevděčná, která jsi sem přivandrovala! Doma na vsi ses ani pořádně nenajedla a bosá v blátě běhala mezi prasaty a kozami. Teď žiješ ve velkém moderním domě se všemi vymoženostmi. Dostáváš dobře najíst – dokonce pizzu, špagety a jahody, které máš tak ráda –, bydlíš tu se mnou pod mou střechou, dala jsem ti vlastní šaty, pracuješ jen pár hodin denně pro jednu osamělou ženu – a ještě si stěžuješ? Proč jsi Sítě volala, ty huso hloupá? Cos jí o mně navykládala?“

Nelidská madam byla vzteky bez sebe, na krku jí naskočily rudé skvrny. Zdaleka však neskončila, stále ještě rozčileně pokračovala: „Hluboce jsi mě zklamala! Jsi stejná jako všechno ostatní služebnictvo! Ani o vlas lepší a ani o vlas chytřejší!“ křičela. „Jsi líná a nevděčná! A já tě právě začínala mít ráda. Jenže ono je to pořád stejné: Thárúům se věřit nedá! Thárúové jsou krysy. Co ti tady chybí? Tak pověz konečně! Vyklop to!“ Přivřenýma očima si mě zlostně měřila.

„Jsem tu celý den sama,“ špitla jsem vyděšeně.

„Cože? Mluv laskavě nahlas!“ vyjela na mne.

„Jsem tu skoro celý den sama,“ opakovala jsem. „V tomhle velkém domě se bojím. A slíbila jste mi, že mi za práci budete platit.“

„Cože? Ještě budeš drzá? Dělej práci konečně jaksepatří a přestaň si neustále stěžovat! Takže ty chceš peníze?“ Hmátla do kapsy kabátku a hodila mi pár bankovek a mincí. Jako se psům házejí kosti. „Tady je máš! Peníze pro mne nejsou problém, mám jich dost! Dělej svou práci pořádně, nestěžuj si neustále někomu, a pak ti taky zaplatím.“ Vstala a otočila se ke mně zády. „A teď jdi, dneska tě už nechci ani vidět, ty jedna nevděčná thárúovská káčo!“

Vstala jsem a odešla z pokoje, ale peníze na podlaze jsem nechala ležet. Ruce se mi třásly, kolena se pode mnou podlamovala. To jsem měla za to, že jsem se pokusila Sítu požádat o pomoc. Jenom se to všechno ještě víc zhoršilo. Jak jsem si mohla myslet, že by se něco mohlo změnit k lepšímu? Příště nebudu věřit už nikomu. Stejně to nemá cenu, nakonec se vždycky všechno obrátí proti mně.

Se vším jsem se svěřovala pouze svému deníku. Psala jsem přes den, když Nelidská madam nebývala doma. Za léta u ní jsem popsala tři sešity. Psávala jsem téměř denně. O všem, co mě trápilo, o všem, co mi chybělo. O nespravedlnosti, ponižování, o svých přáních a snech.

Stránku za stránkou, jak jsem uměla a jak jsem slyšela slova vyslovovat. Často jsem si některé řekla nahlas a přemýšlela, jak se asi napíše. V mých zápiscích je určitě spousta chyb, protože o pravopise a tvoření vět jsem toho moc nevěděla. Ale psala jsem prostě z duše, o své zlosti, bezmocnosti i osamělosti.

Vymýšlela jsem si krátké příběhy. Drobné úniky z všedního dne. Příběhy, v nichž jsem žila svobodně, chodila s ostatními dětmi do školy a měla kamarády. V deníku jsem se vypořádávala s Nelidskou madam a říkala jí pěkně od plic, co si myslím. Vyčítala jsem jí, jak je nespravedlivé, že se mnou zachází jako s otrokyní. Říkala jsem jí, že je sobecká a zlá ženská. Že se budu bránit, a ať si dá pozor, protože se jednoho dne vrátím a budu žádat spravedlnost.

Vymýšlela jsem si taky různé básničky a písničky. Od dětství hodně zpívám. V mé kultuře patří písně k všednímu dni. Ženy zpívají, když mlátí rýži, když perou prádlo u řeky nebo u pumpy, zpívají, když se vracejí z lesa s velkými ranci se zeleným krmivem, když čistí zeleninu, když shánějí dohromady zvířata. Tím spíš pak samozřejmě patří písně a tance ke všem svátkům.

Přestože jsem už tak dlouho nebyla doma u nás na vesnici v rovině, anebo spíš právě proto, zpívala jsem si naše písně často. Abych je nezapomněla a taky abych nebyla tak sama. Kromě toho jsem objevovala nové. Tak jsem trávila čas.

Deníky jsem schovávala pod matraci v jedné komoře pro personál ve sklepě a pokaždé se modlila, aby je Nelidská madam nikdy nenašla. To by totiž byl můj nejčernější den. Kdopak ví, čeho by tahle nelidská, bezcitná ženská byla schopná.

Čaj pro dalajlamu

Protože jsem byla stále ještě jediná zaměstnankyně v domě a stejně jako předtím se bála spát ve sklepě sama, Nelidská madam mi dovolila spát v předsíni před kuchyní. To však znamenalo, že jsem si svou žíněnku směla prostřít, až když odešel i poslední host. A hosty mívala madam neustále.

Často jsem musela bez přípravy večer uvařit pro patnáct či dokonce dvacet lidí. Nelidská madam jednoduše zavolala strážnému, který mi to přišel vyřídit: „Dnes večer madam očekává hosty. Máš uvařit to nebo to...“

Na tyto večírky a různá pozvání přicházeli významní politici, státníci, herci, bankéři a obchodníci. Bývalý předseda vlády, přítel rodiny, býval pravidelným hostem a také různé ministry a hoteliéry jsem vídala často.

Nezřídka na ně Nelidská madam chtěla udělat dojem evropskými nebo jinými zahraničními jídly. Dávala mi podivné recepty, které získala z televize nebo nějakého časopisu. Pyšně pak opakovala: „Vždycky jsem chtěla být něčím mimořádným. Jiná než ostatní, výstřednější, nápadnější. V Nepálu člověk dostane k jídlu stále a všude totéž. Dál bhát, mómó, já to všechno už nemůžu ani vidět. Taková nuda!“

Musela jsem tedy vyvářet podle cizích receptů. Jednou to byla rybí polévka s kousky rybího masa i s kůstkami, jindy jehněčí hřbet nebo celé kuře pečené v troubě. Něco takového jsem nikdy předtím nedělala. Nebylo snadné tyhle pokrmy správně uvařit, když je člověk předtím nikdy nejedl. Nevěděla jsem, jak vyjmout z kuřete vnitřnosti. Stála jsem bezradná před kuchařskou knihou, kterou mi Nelidská madam dala. Sama jsem vegetariánka. Hnusilo se mi sáhnout do kuřete a vyrvat mu srdce a játra. Jenže mi nic jiného nezbývalo. Zavřela jsem s odporem oči a pokusila se o to naslepo.

Všechna přání jsem však splnit nedokázala. Leccos se mi prostě nepovedlo. Jehně z trouby bylo příliš tvrdé, a navíc zvenčí skoro na uhel. Ani rybí polévka nebyla chutná. Páchla hnilobou. Hosté nechali talíře stát, téměř se jídla nedotkli. To pak teta reagovala výhružkami a nadávkami. „Tahle thárúovská holka je opravdu hloupá. Vždyť ona vůbec nic neumí!“ rozčilovala se před hosty. Odnesla jsem talíře a snažila se co nejrychleji zmizet v kuchyni.

Několik receptů jsem však časem zvládla docela dobře. Naučila jsem se dělat pizzu a různé těstoviny. Má zeleninová pizza a špagety s houbami jsou skutečně velice chutné.

Někdy mi pomáhaly manželky nebo dcery hostů, litovaly mě, když viděly, jak se mi v kuchyni vrší nádobí a kolik toho musím zvládnout. „Ubohé děvče, pro tebe samotnou je to příliš mnoho práce. Jak to všechno dokážeš?“ divily se. Někdy uklízely se mnou nebo odnášely mísy a talíře s jídlem do salonu. Nelidská madam však většinou okamžitě zasáhla. „Ne, ne, Urmile nemusíte pomáhat, ona to zvládne sama. Jen se posaďte, udělejte si pohodlí a užívejte si večera.“

Mně pak v kuchyni vynadala. „Takže ty se snažíš vzbudit soucit a přinutit ty ubohé dívky pracovat! Styď se. Jsou na to ještě příliš mladé.“

Přitom ty dívky nebyly o nic mladší než já.

„Dnes večer přijde velice významný host,“ informovala mě Nelidská madam jednoho dne. „Chci, abys připravila čaj, ovoce a nějaké zákusky. Je to vysoký duchovní, žije jako asketa. A přeju si, aby ses k němu chovala nanejvýš uctivě.“

Toho dne kvečeru, přesné datum si už nepamatuju, ale bylo to někdy na podzim roku 2006, přišla domů s velkým doprovodem. Patřil k němu rovněž vlídný starší pán s holou hlavou, v brýlích a tmavočerveném úboru buddhistického mnicha. Měl velice zvláštní auru a dobrotivý úsměv. Já jsem se sice narodila jako hinduistka, ale Buddhu uctívám rovněž. To, co jsem slyšela o buddhistickém učení, se mi líbí. Příslib dosažení nirvány. Víra, že si lze pomáhat a dále se rozvíjet jen silou ducha a rozumem. V Nepálu se však hinduismus s buddhismem stejně velice často prolíná. Hranice mezi oběma náboženstvími jsou u nás velmi volné. Vždyť Buddha byl koneckonců nepálský princ.

Tetina váženého hosta jsem neznala, ale všichni ostatní hosté se chovali tak přeuctivě, jako by to byl vysoce postavený hodnostář. Hluboce se ukláněli, zdvořile mu naslouchali, aniž by mu vpadli do řeči. I sama madam se chovala nanejvýš uctivě. „Smím vám, Vaše Svatosti, nabídnout čaj?“ zeptala se onoho muže.

Pak přišla za mnou do kuchyně. Když viděla, že mám rozpuštěné vlasy, přikázala mi, abych si je okamžitě spletla do copu, neboť její čestný host je velice známý guru. Hosté v salonu už usedali. Rychle jsem si tedy spletla cop a vzápětí servírovala v salonu čaj, ovoce a zákusky k čaji. Když jsem vstoupila, hosté velmi živě hovořili. Nikdo z nich si mě nepovšiml. Kromě gurua. Když jsem k němu přistoupila s podnosem, vzal si sklenici čaje, podíval se na mne a volnou dlaní se mi jemně dotkl čela, jako by mi žehnal: „Good girl,“ řekl a povzbudivě se na mne usmál. Byl to ten nejteplejší a nejsrdečnější úsměv, jaký jsem kdy zažila. Měla jsem pocit, jako by mi chtěl nahlédnout do duše.

„Tak to by stačilo, to by stačilo, už můžeš jít,“ odháněla mě Nelidská madam, protože jsem se u toho muže okamžik pozdržela.

Později jsem přinesla ještě bramborový chléb, sladkokyselá rajčata akimčhi, nakládanou ředkev. Guru se na mne opět usmál. Právě měli rozpravu o sirotcích. Nelidská madam podporovala dva sirotčince a nyní chtěla založit nadaci. Hovořili o tom, jak lze pro děti sbírat peníze, co bude třeba nejvíce, koho by mohli oslovit. Debatovali téměř dvě hodiny. Později jsem se dozvěděla, že se Nelidská madam stala pokladní oné společnosti. To mi totiž vyprávěla nedlouho po setkání, když jsem ji opět musela masírovat.

Teprve později jsem se dozvěděla, komu jsem to odpoledne podávala čaj. V televizi jsem tohoto muže v mnišském rouchu totiž uviděla znovu, a tak jsem se madam zeptala, zda je to onen guru, jehož přijala ve svém domě. Odpověděla: „Ano, je to dalajlama, velice významný muž, má neobyčejný vliv v celém světě.“

Jsem velice šťastná, že jsem se směla s dalajlamou setkat. Třebaže jsem ho pouze obsluhovala, byl to nezapomenutelný zážitek. Dalajlama nikdy nenavštívil Nepál oficiálně, aby neriskoval politický konflikt mezi Nepálem a Čínou. Neoficiálně však na toto setkání přijel, a já jsem ho uviděla.

V únoru téhož roku odjela madam na sjezd své strany do Lumbiní, což je Buddhovo rodiště. Po dvou dnech zavolala a požádala mě, abych za ní přijela.

„Musíš mi přivézt léky a nějaké oblečení, a kromě toho bych tě mohla potřebovat.“ Při této příležitosti prý možná spatřím místa, kde se narodil a vyrůstal princ Siddhártha, dodala. Zjistila totiž, že mě buddhistické učení zajímá. Samozřejmě že jsem byla nadšená. A jak!

Na jedné straně mě překvapilo, že mě na nějakou cestu vůbec pozvala. Na straně druhé jsem vítala každou příležitost, kdy jsem mohla opustit dům. Aspoň uvidím něco ze své země, ne stále jen stejné stěny a místnosti jako každý den.

Jela jsem tedy autobusem do Lumbiní. Oknem jsem pozorovala míjející zelenou krajinu, porostlé kopce, příkré skalní stěny, terasovitě založená pole. Bylo tak příjemné sledovat přírodu, učiněný balzám pro oči. Klenoucí se obloha, roviny táhnoucí se až k obzoru, mezi tím domky pokryté slámou, lidé na polích. Až teď jsem si uvědomila, jak nesmírně mi venkovský život chybí. Vystrkovala jsem nos do větru a vdechovala čistý vzduch.

Princ Siddhártha Gautama pocházel z panovnického rodu Šákjů. Při jeho narození jeden věštec předpověděl, že se z něho později stane světec. Jeho otec, který chtěl, aby se stal příštím králem, ho poté držel stranou všech náboženských učení i lidského utrpení.

Teprve v devětadvaceti letech vyšel princ Siddhártha na vlastní pěst poprvé z otcova paláce, a tak spatřil veškerou lidskou bídu za zdmi královské rezidence. Uviděl bídu, utrpení, smrt – a změnil svůj život. Opustil palác a šest let putoval jako asketa po Nepálu a Indii. Během této cesty založil učení, které vysvětluje, že utrpení na tomto světě musíme snášet znovu a znovu, abychom dosáhli nirvány. Jedině když rozvíjíme vlastní moudrost a soucit, když meditujeme a žijeme v souladu s pěti ctnostmi, můžeme prolomit koloběh smrti a znovuzrození.

Já nejsem buddhistka, ale tahle filozofie se mi líbí.

V Lumbiní jsme zůstaly pět dní a bydlely tam u příbuzných Nelidské madam, v krásném velkém domě v rýžových polích. Spala jsem na podlaze v jejím pokoji.

Když musela na jednání svého kongresu, buď jsem ji doprovázela a tam na ni čekala, nebo jsem zůstávala u příbuzných a pomáhala v domácnosti. Jednou odpoledne mě vzala na svatá místa, jak mi slíbila.

Do Lumbiní přijíždějí uctívat Buddhu lidé z celého světa. Mniši z Indie, turistické skupiny z Japonska, jednotlivci z Austrálie nebo Německa. V chrámu Májádéví lze navštívit místo, kde se princ Siddhártha narodil, dále zbytky tehdejšího paláce a mnoho chrámů. Chrám, pagodu nebo stúpu k Buddhově poctě tam má každá buddhistická země: Thajsko, Barma, Myanmarský svaz, Čína, Japonsko, Korea, Šrí Lanka, Vietnam. Je tam dokonce i jeden německý chrám. Jmenuje se Leknínový a je nádherně pestrý.

Bylo báječné chodit od chrámu k chrámu. Nad celou zahradou se vznášel vznešený klid a mír. Obloha s oblaky se zrcadlila v rybníčcích a bazénech. Kolem posvátného stromu bódhi vlály tisíce modlitebních praporků. Všude kvetly orchideje a lekníny, na stromech hnízdili jeřábi i jiní ptáci, jejichž hlasy se mísily se zpěvem mnichů. Člověk cítil, že je to zcela mimořádné místo.

V poslední den naší cesty mi Nelidská madam předala velkou hnědou obálku a přikázala mi, abych si ji uschovala v tašce. Nevěděla jsem, co v ní je. Poté mě dopoledne ještě poslala do města, abych pro ni nakoupila pár věcí.

Cestou jsem si náhle všimla, že za mnou jdou dva mladíci. Přemýšlela jsem, co mám udělat, kde bych se mohla skrýt, oni mě však dohonili a žádali, abych jim vydala ty dokumenty.

„Jaké dokumenty?“ snažila jsem se co nejpřesvědčivěji tvářit, že nevím, o čem hovoří.

„Však ty víš jaké. Ty, které ti ta paní předtím předala. Dej je sem!“ Tvářili se zlověstně.

„Já žádné dokumenty nemám!“ lhala jsem.

„Pak tě musíme vzít s sebou a prohledat ti tašku. Ale to by pro tebe mohlo být zatraceně nepříjemné...“

Rozhlédla jsem se kolem, kde mám hledat pomoc. Naštěstí jsem na druhé straně ulice zahlédla hotel. Rozběhla jsem se přes ulici a vběhla do hotelové haly. Oba mladíci utíkali za mnou, ale do hotelu si netroufli.

„Smím si, prosím vás, zatelefonovat? Je to důležité,“ poprosila jsem recepčního a vyděšeně se ohlížela ven. Změřil si mě a pak přikývl: „Ano, prosím, telefon je tamhle.“ Vylíčila jsem Nelidské madam, že mě pronásledovali dva mladíci a vyhrožovali, že mi násilím seberou dokumenty.

„Doufám, žes jim je nedala!“ bylo to první, co ji hned napadlo.

„Ne, nedala. Ale čekají před vchodem do hotelu, kde jsem se schovala, a pozorují mě. Co mám dělat?“

„Dobře, takže jsi v nějakém hotelu? Dej mi recepci.“ Zavolala jsem na onoho muže, že s ním chce někdo mluvit. Nelidská madam mu dala instrukce, aby dokumenty uschoval v hotelovém trezoru, a slíbila mu za to velké spropitné. Recepční mi pak sluchátko předal.

„Urmilo, tu obálku dej recepčnímu, on ji zamkne do trezoru. A ty zůstaň, kde jsi. Pošlu pro tebe šoféra, aby tě přivezl!“ nařídila mi. Váhavě jsem obálku předala hotelovému zaměstnanci, ale nespustila ji z očí, dokud s ní nezmizel v kanceláři. „Všechno je v pořádku. Můžete mi věřit, dokumenty jsou v trezoru v bezpečí.“

Až večer mi madam vysvětlila, že v té obálce byl seznam všech nově zvolených členů její strany.

Dašain

Na Dašain, nejdůležitější hinduistický svátek, přijížděli každým rokem z Ameriky na návštěvu oba synové Nelidské madam. Pradíp i Prakáš byli naprosto jiní než jejich matka. Oba dost dlouho žili a studovali v Kalifornii, a tak už nebyli zvyklí mít kolem sebe služebnictvo. Chovali se ke mně velmi mile, sami odnášeli talíře do kuchyně, a taky mi pomáhali, když viděli, jak se dřu. Matka je několikrát napomenula, že by to neměli dělat, ale oni si nedali říct: „V Americe se nikdo obsluhovat nenechá. Jen se na tu ubohou holku podívej, všechno tu musí odřít sama.

Nelidská madam možná buď chtěla v očích svých synů vypadat pokrokově, nebo se jim prostě neodvážila odporovat. Neviděla sice ráda, když ke mně chodili do kuchyně, všimla jsem si jejích jedovatých postranních pohledů, ale nebránila jim.

Pradíp a Prakáš mi nabídli, že bych jim mohla říkat „bratře“. Jakmile to však jejich matka zaslechla, okamžitě se na mne obořila: „Co si to namlouváš, to přece nejsou tvoji bratři! Copak jsem tě já snad porodila? Vždyť jsi z Thárúů. Ty nepatříš do naší rodiny ani do našeho stavu. Podle toho by ses měla taky vyjadřovat s patřičnou úctou!“

Její synové se mi později omluvili, že jsem kvůli tomu měla nepříjemnosti. Přesto, když jsem si byla jistá, že Nelidská madam není nablízku, odvážila jsem se oslovovat je přátelsky. Obzvlášť mile se ke mně choval mladší syn Prakáš, který tehdy studoval módní návrhářství, dnes má v Kalifornii vlastní značku a je velice úspěšný. Ten se vždycky posadil u mne v kuchyni, když jsem chystala jídlo nebo uklízela, a vyprávěl mi o Americe. O obrovských autech, nekonečných dálnicích, mrakodrapech a nákupních centrech, o pláži, různých večírcích a vůbec o tom, jak se tam člověk může bavit.

Řekl mi: „Za matku se stydím, není správné, že tě tu nechá takhle dřít. Zasloužila by sis něco lepšího. V Americe by tohle nebylo možné. Tam smějí chodit do školy všechny děti.“ Vyprávěl mi taky, že když byli s bratrem mladší, jednala s nimi matka většinou taky velmi přísně. „Stejně bývala málokdy doma, a když přišla, často nám nadávala nebo nás kárala. Nikdy mi neprojevila city, nedala najevo, že mě má opravdu ráda. Jako dítě jsem kvůli ní často brečel. Když jsem měl ve škole špatné známky nebo neuspěl ve sportu, vyčítala mi, že jsem rozmazlený a neschopný. Často jsem se jí bál, a tak jsem radši chodil za otcem. Ten nám rozuměl víc, a kromě toho nás utěšoval, když nám vyhubovala, nebo se ji snažil uklidnit, pokud zuřila. Jednoho dne ale vyštvala z domu i jeho. Matka za to nemůže, je prostě taková. Zvykla si všechny jen komandovat a nedokáže zkrátka projevit lásku.“

Sotva vyšel z kuchyně, vrazila dovnitř jeho matka. „Nemůžu uvěřit, že se dokážeš vnucovat mým synům!“ křičela na mne. „Tohle nebudu trpět, aby mi taková coura jako ty sváděla syny. Běda tobě, jestli tě s nimi ještě jednou nachytám!“

Nedala mi příležitost odpovědět a opět zmizela k svým hostům. Byla jsem dokonce ráda, že neví, s čím se mi její syn svěřil. Jinak bych musela lhát, a tak bych se dostala do choulostivé situace.

Zažívala jsem hezké chvíle, když synové Nelidské madam bývali v domě. I ona se totiž chovala většinou vlídněji a mívala lepší náladu. Zdálo se, že jejímu tvrdému sobeckému srdci děti přece jen chybějí. A třebaže jim projevit lásku nedokázala, jsem přesvědčená, že je má ráda a je na ně velice hrdá.

Během svátků přicházelo hodně hostů, mezi nimi i mnoho mladých lidí, přátel obou synů. Bývali veselí, hráli nebo šprýmovali. Neustále se něco dělo. Mívala jsem sice spoustu práce, ale tu jsem měla tisíckrát raději než naši obvyklou jednotvárnost. Zdálo se mi, jako by se do tohoto jinak tak strohého a studeného domu na dva týdny přistěhoval život.

Pradíp a Prakáš však jednoho dne opět odjeli do Ameriky. Loučení pro mne nebylo lehké.

„Mluvili jsme znovu se Susie, se sestrou. Měla by se o tebe trochu starat. A taky matce jsme řekli, že by dívka jako ty měla chodit do školy. Slíbila, že o tom bude uvažovat. Doufám, že svůj slib splní,“ řekl mi Prakáš, než nastoupil do auta. Zamávala jsem jim, vděčná za to, že měl o mne vůbec poprvé někdo starost, ale velké naděje jsem si nedělala. Po zklamání, když mě kdysi Síta do školy přihlásila, ale poté mě tam stejně nenechala chodit, jsem se podruhé už stejné chyby nechtěla dopustit.

Několik dní po odjezdu svých synů si mě Nelidská madam k sobě zavolala. „Pradíp a Prakáš se mnou o tobě hovořili. Myslí si, že se k tobě nechovám dobře. Jsou toho názoru, že bys měla chodit do školy. Co ty na to?“ zeptala se mě přísně.

Kousla jsem se do rtu a horečně uvažovala, co bych měla odpovědět, aby na mě hned zase nezačala řvát. „Já, já,“ koktala jsem.

„Podívej se, ty jsi moc hloupá na to, abys mohla správně odpovědět. Jak chceš tedy chodit do školy?“

„Ne, Vaše Excelence, nechte mě prosím chodit do školy. Dokážu vám, že nejsem hloupá. Uvidíte, já se učím rychle. A po škole zvládnu i práci v kuchyni. Slibuju!“ Cítila jsem, jak mi do tváří stoupá krev.

„Ne, z domu a do normální školy tě nepustím, tam jen přijdeš na hloupé myšlenky. Mám dost peněz, abych ti mohla zaplatit jednoho nebo dokonce několik soukromých učitelů.“ Pátravě se na mne zahleděla.

Neodvážila jsem se hned odpovědět. „To by bylo prima, tady doma bych se velice ráda učila,“ odpověděla jsem po chvíli.

„Ale přemýšlela jsem o tom. Já žádné cizí mužské do domu nechci. Vím, jak to končí. Kdysi jsem to s jednou služkou zkusila. Už po několika týdnech se do učitele zamilovala, utekla s ním a nechala mě ve štychu. A přitom byla mnohem ošklivější než ty – měla křivé vyčnívající zuby a tmavou pleť. Ty máš světlou pleť, souměrnou tvář a bílé zuby. Ty popleteš kantorovi hlavu jedna dvě, utečeš s ním, a co já si pak počnu,“ vysvětlovala.

„Ale ne, kdepak,“ prosila jsem. Jak jen může být někdo tak nedůvěřivý. „Vždyť by to mohla být učitelka,“ nadhodila jsem opatrně.

„Učitelka, pcha, o ženách v pedagogice nemám valné mínění. Jsou to všechno užvaněné a neschopné husy. Ne, když už, tak muže.“

„No dobře, pak tedy nějakého staršího pána...,“ přemlouvala jsem ji. „Prosím vás, mahárání, nechte mě, abych se mohla učit. Nic jiného si nepřeju!“

„Ne!“ odsekla. „Rozhodla jsem se, že mi žádný učitel do domu nesmí. Kdoví, co by z toho vzešlo. Synům jsem však slíbila, že ti nějaké přání splním, takže si můžeš přát něco jiného. Co bys chtěla? Něco na sebe, náušnice, tenisky, brýle proti slunci?“

Své zklamání jsem nedokázala utajit. Tenisky jako náhrada za školní vzdělání? Nenaučím se správně psát, číst ani počítat. Provždy zůstanu hloupá. Můj sen chodit někdy do školy nebo se smět učit byl opět náhle pryč. Cítila jsem se ochablá, unavená. Současně ve mně narůstal obrovský vztek: „Když je to tak, pak chci získat řidičský průkaz,“ vyhrkla jsem vzdorovitě.

„Řidičský průkaz? A k čemu ti bude?“ namítla udiveně.

„Vždycky jsem jej chtěla mít. Byla bych jednou z prvních žen v Dángu, které ho mají.“

„Dobře,“ souhlasila madam. „Je-li to tvoje přání, nechám tě udělat řidičský průkaz. Zeptám se šoféra, jestli tě může naučit jezdit.“ Tím bylo pro ni toto téma vyřízeno, vstala, odešla a nechala mě tam stát.

Řidičský průkaz

Kdykoli synové z Ameriky volali a já jsem brala telefon, ptali se mě, jak se mi vede. Pověděla jsem jim o řidičském průkazu.

„Tak dobře, aspoň něco,“ usoudil Prakáš. Nic jsem na to neřekla. Co mohl on udělat?

Šofér, dobrosrdečný, podsaditý starší muž z Pókhary, mě přijal vlídně. Vždyť jsem mu několikrát tajně přinesla jídlo. Choval se ke mně velice přátelsky. Nelidská madam mu za to ostatně bohatě zaplatila. Viděla jsem, jak mu hned při první hodině dává několik tisícirupiových bankovek.

Jednoho hezkého březnového rána mi řidič ukázal volant, blikače, spojku a všechny ostatní páčky. „Tak, teď si sedni dovnitř a vyzkoušej si to,“ vybídl mě.

Nastoupila jsem do nového sněhobílého džípu Nelidské madam. Ten vůz měla teprve několik měsíců a parkoval před garáží. Za volantem jsem si připadala jako královna, i při vypnutém motoru to byl úžasný pocit. Otáčela jsem volantem doleva i doprava, zapínala a vypínala blikače i světlo, šlapala jsem na plyn i spojku a pokoušela se řadit rychlosti.

„Už to děláš docela dobře,“ pochválil mě šofér. „Spojku však musíš sešlápnout pořádně a teprve pak opatrně přeřadit. Tak, nahoru doleva, to je jednička.“

Snažila jsem se na spojku šlapat ze všech sil, ale řadit se mi stále nedařilo. „Počkej, počkej, já ti posunu sedadlo o kousek kupředu.“ S hekáním a celý rudý se opět vzpřímil. Znovu jsem se posadila za volant, natáhla nohy a sešlápla spojku. Tentokrát se mi podařilo přeřadit na jedničku, načež jsem se pyšně podívala na šoféra.

„Prima,“ pochválil mě.

Šťastná jsem seděla ve voze, zapínala rádio, zkoušela všechny knoflíky, stěrače, větrání, klimatizaci. Bylo to báječně jednoduché. Řidič mě nechal všechno vyzkoušet. Posadil se na plastovou židli vedle garáže na slunce a klidně pokuřoval cigaretu.

Po půlhodině však bohužel madam vyšla z domu a udělala mému štěstí konec: „Urmilo, to stačí, taky doma máš práci, která na tebe čeká. Už jsi tu seděla a bavila se dost dlouho,“ volala.

Příští den jsem se ani nemohla dočkat, až opět nastoupím do auta. Tentokrát jsem směla zapnout motor a na jedničku popojet o pár metrů – od garáže k bráně. A potom opět zacouvat zpátky. A znovu dopředu a znovu zpátky. Kupředu, zpátky. Byla to nádhera. Dokázala bych takhle pojíždět celý den!

Když jsem směla poprvé vyjet na ulici – čtvrť, v níž Nelidská madam bydlí, je velice klidná – trvala na tom, že pojede se mnou: „Jistota je jistota,“ pravila.

Nevím, zda měla ještě stále obavy, že uprchnu nebo se budu příliš bavit s šoférem. Anebo byla pouze zvědavá. Kvůli její přítomnosti však byla hodina bohužel příliš krátká, protože už po dvaceti minutách došla Nelidské madam trpělivost, přestalo ji bavit vláčet se čtyřicítkou po ulicích. Ale já jsem si nevedla špatně, to musela uznat i ona.

Taky šofér mě znovu pochválil: „Na děvče si počínáš opravdu moc dobře. Nikdy jsem si nepomyslel, že se tak rychle učíš.“

Zrudla jsem pýchou a rychle se podívala do zpětného zrcátka na tetinu reakci. Viděla jsem, jak nejdřív sevřela rty, ale pak jí kolem koutků přece jen zahrál lehounký úsměv.

Ještě dvakrát se mnou Nelidská madam vyjela. Pak ji to už nebavilo a nechala mě se šoférem samotnou. Jezdili jsme čím dál delší trasy. Na těchto výletech jsem si užívala každičkou minutu. Zároveň jsem zjistila, že hned vedle čtvrti Nelidské madam Džávalákhél je velká zoologická zahrada a rovněž tibetská vesnice, kde se směli usadit uprchlíci z našeho sousedního státu, když byli vyhnáni z Tibetu.

Po pěti dnech jsem dokázala jezdit autem docela obstojně – ale stále jen po naší čtvrti. Co možná lehce a plynule jsem řadila, přidávala rychlost i brzdila, aniž bych trápila motor, a jezdila bez velkého trhání. Jen parkování a couvání mi dosud moc nešlo. Bylo těžké odhadnout rozměry té limuzíny. Kromě toho se šofér bál, že by se nové auto mohlo odřít, a proto mě parkování učil jen nerad. Ale to mi nevadilo, stejně jsem byla nadšená a šťastná jako už dlouho ne. Zažívala jsem úžasný pocit úspěchu. Taky já jsem něco dokázala!

Šofér mě před Nelidskou madam pochválil. „Urmila už umí hodně. Velice rychle se učí, je to chytré děvče.“ To byl nejkrásnější kompliment, jaký mi mohl udělat.

„Dobře,“ odtušila madam blahosklonně.

Při žádosti o řidičský průkaz ode mne požadovali osobní průkaz, který jsem však neměla. Kromě toho mi bylo teprve šestnáct let. Teta byla toho názoru, že musíme nechat změnit můj rodný list, pokud chci řidičský průkaz dostat. Samozřejmě, chtěla jsem jej bezpodmínečně. Vyslala tedy někoho ze své rodiny v Ghórahí do Mánpuru, aby rodný list obstaral.

Než ten papír konečně přišel, trvalo týdny. S ním mi nechala vystavit falešný osobní průkaz, což je v Nepálu běžné. Data narození se falšovala, aby děti mohly uzavřít sňatek, jít dříve do školy anebo – jako v mém případě – dostat řidičský průkaz. Od té doby jsem tedy podle osobního průkazu o dva roky starší.

Bohužel mi to stejně k ničemu nebylo. Řidičský průkaz jsem totiž nikdy nedostala. Nejdřív se zhoršila politická situace v Káthmándú. Devatenáct dní se bojovalo o královský palác, protože povstalci chtěli krále vyhnat. V noci byl dokonce vyhlášen zákaz vycházení. Nelidská madam proto zakázala šoférovi i mně dál jezdit po ulicích v okolí.

Pravda byla, že ve zpravodajství v té době člověk často slyšel o nepokojích, přestřelkách a blokádách ulic. Jenže to bylo v centru Káthmándú, tedy daleko od čtvrti, v níž stojí dům Nelidské madam.

Když se situace opět uklidnila a obě strany této občanské války se dohodly na příměří, pravila madam, že podá žádost o vydání řidičského průkazu, ale že to potrvá delší dobu. Někdy dokonce tvrdila, že zfalšovaný průkaz je přece neplatný. Pokaždé, kdykoli jsem se zeptala, si vymyslela nějakou jinou lež.

„Co vlastně chceš, jezdit ses přece naučila, tak buď spokojená. Teď průkaz nepotřebuješ, vždyť jsi u mne. Tady stejně jezdit nebudeš. A až jednou řidičský průkaz budeš potřebovat, dostaneš ho.“ Tím bylo toto téma vyřízeno.

Pořídit mi řidičský průkaz nepochybně vůbec nikdy neměla v úmyslu, protože bych tím získala perspektivu najít si nějakou jinou práci. Šoféři jsou na venkově v mém regionu totiž velice hledaní, protože získat řidičský průkaz je tam drahé. Není mnoho takových, kteří na to mají peníze, a proto těch, kteří mohou jezdit, je rovněž velice málo. To byl tedy další slib, který Nelidská madam nedodržela. Další naděje, která znamenala zklamání. Další sen, který se rozplynul ve vzduchu.

Později jsem se o získání řidičského průkazu pokusila ještě jednou, ten však ztroskotal na penězích. Zkoušky a vystavení průkazu by stálo 6000 rupií. Jenže ty jsem neměla.

Smrtelná hrůza

Po půldruhém roce mi Nelidská madam dovolila spát v knihovně v prvním poschodí. To byla obrovská přízeň, kterou mi prokázala.

„Dokázala jsi mi, že ti můžu důvěřovat. Jsi poctivé děvče a já tvou loajalitu umím ocenit. Můžeš proto od téhle chvíle spát v knihovně. Ovšem pod podmínkou, že svou žíněnku a ostatní věci každé ráno odklidíš do sklepa. Nechci totiž, aby se tu po celý den povalovaly tvoje krámy.“ Blahosklonně se na mne podívala.

„Díky, mahárání, vaše důvěra mě těší,“ odpověděla jsem. Měla jsem radost především proto, že jsem už nemusela spát v předsíni, kde byl průvan. V knihovně jsem si mohla zavřít dveře, večer si rozsvítit, listovat v nějaké knížce nebo psát deník. Nastal mi naprosto nový život.

Jednou večer, bylo už pozdě a Nelidská madam ulehla, mi někdo zaklepal na dveře.

To je divné, říkala jsem si, protože teta nikdy neklepala, ta jednoduše vešla dovnitř. Klepání se však opakovalo, hlasitěji a naléhavěji. Vstala jsem tedy, abych otevřela, když tu se dveře s třesknutím rozlítly. Na prahu stál maskovaný muž s baterkou v ruce. Strašně jsem se polekala.

„Kdo jsi, kde jsou ostatní?“ zařval.

Zprvu jsem nebyla schopná slova, zkameněla jsem leknutím. Ani jsem nehlesla. Chlap si baterkou posvítil po místnosti a mně do tváře.

Když jsem se trochu vzpamatovala, vykřikla jsem: „Lupič, lupič!“ Chlap mě hrubě popadl a zacpal mi ústa. Vtom jsem zahlédla, že po schodech nahoru přicházejí další. Všichni měli černou masku zakrývající ústa a nos. Takovou, jakou nosí lidé venku v Káthmándú proti smogu a výfukovým plynům.

„Kdo je ještě domě? Kde jsou ostatní?“ osopil se na mne jeden z nich.

V té chvíli se ozvala ze svého pokoje Nelidská madam: „Mám pistoli, mazejte pryč, pakáž jedna, jinak budu střílet! Kromě toho jsem už zavolala policii, je na cestě!“

Chlapi na to ještě něco vykřikovali, ale dali se na útěk. Tenkrát sebrali jen DVD přehrávač a pár věcí z obývacího pokoje. Měli jsme štěstí, že nebyli ozbrojení a že se zalekli tetiny hrozby.

Jedna okenní tabulka v obývacím pokoji byla rozbitá, dovnitř se tedy pravděpodobně dostali oknem. Nelidskou madam to však nijak nevyvedlo z míry. „Ach, to okno nechám hned spravit, naštěstí se nic moc nestalo.“

Rodina a přátelé jí radili, aby šla na policii, ona však nechtěla. Možná se bála, že by to rozvířil tisk, kdyby s tím vyšla na veřejnost. Stejně měla teorii, kdo to udělal: buď ti zlodějští sousedi, nebo uprchlíci z Tibetu.

Několikrát vyběhla se svým mobilem na zahradu a zase zpátky, jako by telefonovala s policií: „Ano, pane strážmistře, já vím, kdo to byl. Můžou přijít znovu!“ Přitom mluvila tak mimořádně nahlas, aby ji sousedé, které podezírala, slyšeli. Hned vedle její vily totiž přednedávnem postavili obytný blok, který byl Nelidské madam od samého začátku trnem v oku: „Teď se sem do čtvrti stěhuje lůza, to je tedy skandál,“ láteřila neustále.

Možná se jí však na policii nechtělo taky proto, že ji během posledních měsíců dvakrát předvolala. Vyšetřovali ji totiž kvůli podvodu. Madam vlastnila jednu zprostředkovatelskou firmu, jednu z prvních v Nepálu, kterou založila v polovině devadesátých let. Tato firma, z čehož ji obviňovali, údajně lákala lidi na falešné sliby. Slibovala prý lidem různá atraktivní zaměstnání v zahraničí, která jim poté nikdy neobstarala.

Vybírala za to však přihlašovací poplatek nebo provizi, a tak vydělávala na naději lidí, že seženou dobře placené místo. U této madam by mě to vůbec neudivilo.

Nelidská madam tehdy zneužila své známosti s policejním ministrem, a tak byla všechna obvinění proti ní stažena. Rozhodně však neměla nejmenší chuť znovu se zaplést do nějakého vyšetřování.

Při druhém přepadení jsme už takové štěstí neměli. Hned po prvním vloupání si teta zdaleka nebyla jistá, když jsme v domě byly samy. K svým obavám se ovšem nechtěla přiznat. Pokud jsem se však někdy odvážila říct, že mám strach, když jsem přes den v tak velkém domě úplně sama, jen mávla rukou: „Co chceš, je tady strážný, a ti lupiči už nepřijdou. Tím méně za bílého dne. Takže na to nemysli.“

Přesto v té době téměř trvale přespávali ve sklepních komorách pro služebnictvo zaměstnanci její dcery.

Na podzim odjela dcera Nelidské madam se svým manželem na několik týdnů do Kanady a navrhla, abychom se na tu dobu přestěhovaly do jejího domu. Madam však trvala na tom, že zůstane doma: „Ne, já nechci bydlet jinde. Potřebuju své telefony, věci, své šaty.“

Ty dvě se tedy rozhodly, že Susiiny děti s chůvou budou přespávat u nás. Jedno vnouče se narodilo teprve před několika týdny, druhému byly dva roky. Protože nedávno došlo k několika přepadením v sousedství, spali jsme všichni společně v ložnici Nelidské madam v prvním poschodí. Dokonce i já.

Jednou v noci mě probudily podivné zvuky. Vzápětí se po několika vteřinách pomalu pootevřely dveře do ložnice a ve škvíře jsem zahlédla světlo baterky. Dovnitř vstoupilo několik maskovaných mužů. Tentokrát byli ozbrojení, měli pušky a pistole. „Vstávat!“ zařvali.

Teta s chůvou se zděšeně posadily na posteli, obě děti se daly do pláče.

„Kdo vy všichni jste? Jseš majitelka domu? Kdo všechno tady bydlí?“ obořili se na Nelidskou madam sedící na posteli s vytřeštěnýma očima.

Když na ni chlap namířil pušku, přitáhla si přikrývku až pod bradu a třásla se na celém těle.

„Ne, já nejsem majitelka. Majitelé odcestovali. Jsem jen stará žena, my všichni tady jsme zaměstnanci a o ničem nevíme.“

Tentokrát neměla čas vytáhnout pistoli ze zásuvky. Byla bílá jako křída. Tak vyděšenou jsem ji ještě nikdy neviděla.

Taky já jsem měla smrtelnou hrůzu. Chlap se pak obrátil ke mně a k chůvě: „A kdo jste vy? Je pravda, co ta stará ženská vykládá? Co je tohle za děti? Komu tenhle barák patří?“ Chůva ze sebe nevypravila slovo, jen se zoufale snažila uklidnit křičící mrně.

„Ano, je to pravda,“ koktala jsem, „my jsme jen zaměstnanci. Ta paní, které dům patří, odcestovala. Děti jsou téhle ženy,“ ukázala jsem na chůvu.

Oni však nepovolili. Chtěli vědět, komu patří auta v garáži, čí dům to je. „Tak mluv, jinak tě odprásknem,“ řvali a tiskli mi pistoli na čelo. Chůva se rozplakala a prosila, aby ji nechali naživu. Teta omdlela. Ležela na posteli a vypadala jako mrtvá.

Chlapíci jí sebrali mobil, který ležel na nočním stolku, a jeden si jej strčil do kapsy. Kromě toho v pokoji přestřihali všechny telefonní kabely.

„Všechny dolů a k zemi!“ přikázal jeden z chlapů. Přikryl nás polštáři a přikrývkami, abychom nemohly nic vidět. Chůva fňukala, starší dítě strachy vřískalo, malé naštěstí opět usnulo. „Povídám klid, a běda vám, jestli zaslechnu, že spolu mluvíte, to vás pak všechny odprásknu.“

Slyšela jsem, jak pobíhají po domě. Běhali po schodech nahoru a dolů, ze suterénu se ozývaly povely, bouchání a praskot, jako by vytahovali a prohledávali zásuvky. Kolik jich asi bylo? Co vlastně hledali? Šli jen po penězích a cennostech?

Pak jsem opět zaslechla kroky, jeden z lupičů mi strhl deku z hlavy a zařval: „Co tady provádíš? Ty máš mobil, viď? Pokoušíš se zavolat policajty?“

„Ne, kdepak, já žádný mobil nemám. Jsem jen obyčejná služka,“ hájila jsem se.

Popadl mě za vlasy, abych se postavila, pak mě strkal před sebou dveřmi na chodbu a do vedlejší místnosti. Tam seděl jeden z nich v křesle a pokuřoval. To byl zřejmě šéf. Chtěl vědět, komu dům patří, kde jsou majitelé a kdo jsme my. Ještě jednou jsem zopakovala, že jsme jen služebnictvo a čekáme na návrat majitelky. Muž vytáhl mobil a telefonoval. Slyšela jsem, jak opakuje, co jsem řekla, a ptá se, co má dělat. „Běda tobě, jestli jsi mi lhala! V tom případě tě odděláme. Teď mi ukážeš ostatní místnosti.“

Hodil mi těžký svazek klíčů. Neměla jsem tušení, jak k nim přišli. Vyhledala jsem patřičný klíč a odemkla další dveře na chodbě.

„Co je to tady?“ rozkřikl se na mne.

„To je knihovna.“ Vrazil mě dovnitř a vešel za mnou. „Sedni si! Takže ty nepatříš k rodině? A jseš si jistá? Mně nemůžeš nic namlouvat! Co tu teda děláš? Jsou synové nebo dcery ze zdejší rodiny tady?“

„Ne, já jsem jen kamalarí. Pocházím z oblasti Ráptí v údolí Déukhurí, oblast Dáng,“ vysvětlovala jsem celá zoufalá.

„To ti nevěřím, na to, abys byla kamalarí, mluvíš moc mazaně! Lžeš! Jen si chceš zachránit kůži,“ křičel na mne. Přitom mi mával pistolí před obličejem.

„To ne!“ zavrtěla jsem pohoršeně hlavou, aniž jsem vzhlédla, „ne, já jsem opravdu kamalarí, věřte mi, prosím vás.“

„Pak mi pověz, kolik tu vyděláváš?“

„Mahárání mi slíbila 1500 rupií měsíčně.“

Náhle vešel do místnosti muž v černé kožené bundě a řekl: „Nemůže to být žádná kamalarí, viděl jsem ji, jak jela v bílým džípu. Musí to být dcera.“ Málem se mi zastavilo srdce. Mysleli si, že jsem dcera, jak jsem jim to jen měla vysvětlit?

„Vezmeme ji s sebou, za tu dostaneme hodně peněz!“ rozhodl ten v bundě, chytil mě za ruku a chtěl mě táhnout ven.

„Ne,“ prosila jsem, „já nejsem dcera, prosím vás, jsem Urmila Čaudharíová z Mánpuru v Dángu. Moji rodiče se jmenují Phúl Pat Čaudharí a Khal Šé Dévé Čaudharíová. Jsou to nevolníci, jako byli už moji prarodiče, a já jsem kamalarí, jenom služka.“

Šéf ke mně přistoupil a tichým výhružným hlasem sykl: „Jestli mě obelháváš, nadešla tvá poslední hodinka, na to tě upozorňuju!“ Přitom mi držel hlaveň pistole těsně u čela. Zavřela jsem oči. Srdce mi bušilo, v uších hlasitě pulzovala krev, jako by venku šuměl déšť. Na chvíli se mi zatmělo před očima. Čekala jsem na výstřel, ale ten nepřišel. Pak mi nohy vypověděly službu a já se zhroutila.

Odtáhli mě zpátky do ložnice, opět mě přikryli a nařídili mi, abych spala. Nelidská madam dosud ležela nehybně na posteli s hlavou odvrácenou ke straně, takže jsem jí neviděla do tváře. Vetřelci teď vytáhli z postele chůvu a odvlekli ji do sousední místnosti. Modlila jsem se, aby neprozradila, že ty děti nejsou její, nebo aby nelhala, že jsem dcera majitelů, jen proto, aby sobě či dětem zachránila život. Trvalo celou věčnost, než ji vrátili do ložnice. Plakala a ztěžka dýchala. Jeden z chlapů ji hodil na postel a rovněž ji přikryl. „Teď spěte! Nepřejte si, jestli vás uslyším ceknout!“

Byl slyšet hluk na schodech, chvíli mluvili, řvali, posunovali nábytek, bouchali dveřmi.

Pak nastalo ticho.

Dlouho jsem čekala. Teprve po určité době, která mi připadala jako věčnost, jsem se odvážila vykouknout zpod přikrývky. Neviděla jsem ani baterky, ani lupiče. Pomalu jsem slezla na podlahu a naslouchala. Nic, všude bylo ticho. Po čtyřech jsem se doplazila až ke dveřím, které zely dokořán. Vyhlédla jsem na chodbu, ale nikoho jsem neviděla. Naslouchala jsem ve tmě, ale nic jsem neslyšela.

Centimetr po centimetru jsem se proplížila chodbou a ze schodů do přízemí. Každých pár metrů jsem se zastavila a poslouchala. Venku se už rozednívalo. Taky v přízemí byl klid. Hlavní dveře zůstaly dokořán, takže jsem jimi viděla pruh světla na obloze. Pomalu se navracel den. Rovněž ostatní dveře v přízemí byly zotvírané.

V obývacím pokoji panoval nepopsatelný zmatek. Všechny zásuvky byly vytažené, skříně otevřené. Všude se povalovaly věci Nelidské madam, rozbité nádobí. Na místech, kde stál televizor a DVD přehrávač, zůstalo prázdno. V kuchyni jsem mrkla na hodiny, ukazovaly čtyři ráno. Prošla jsem chodbou k hlavním dveřím a vyhlédla ven. Taky venku po trávě se ještě povalovaly různé věci. Nábytek, šatstvo, knihy, cédéčka. Stopa pustošení se táhla až k bráně. Ta byla taky dokořán.

Šla jsem se podívat na strážného. Musela jsem několikrát zaklepat, než se konečně ospalý objevil za záclonkou. Ti chlapi ho zamkli. Bubnoval na dveře, protřel si oči a otevřel okénko. Tvrdil, že nic neviděl ani neslyšel. Konečně vylezl oknem ven na zahradu.

„Musíte jít se mnou, byli jsme přepadeni. Mahárání a děti jsou nahoře. Nejsou v pořádku. Rychle pojďte!“ křičela jsem na něj.

Spěchala jsem zpátky do vily, abych zavolala do Susiina domu. Všechny telefonní kabely však byly přestřižené. Pokoušela jsem se dráty opět spojit, jak jsem to viděla v jednom televizním akčním filmu, ale nešlo to. Vrátila jsem se tedy ke strážnému a zavolala do dceřina domu jeho mobilem: „Rychle, musíte sem přijít, byli jsme přepadeni,“ prosila jsem je.

Oni mi však nevěřili. Muž na druhé straně linky si myslel, že si dělám legraci.

„Ne, prosím vás, to není žert, okamžitě přijeďte.“

Nakonec mi uvěřil a pospíšil si, aby přivedl k telefonu Susiina švagra. Minuty plynuly.

„Haló, kdo je tam, prosím?“ hlásil se švagr.

„Promiňte, že ruším tak brzy, pane, jsem Urmila, pracuju u Susiiny matky. Byli jsme přepadeni, přijeďte, prosím co nejdřív.“

Měla jsem štěstí, uvěřil mi. „Za chvíli jsme u vás,“ slíbil a zavěsil.

Pak jsem se vrátila k Nelidské madam a ostatním. Madam stále ještě ležela jako mrtvá. V první chvíli jsem se ani neodvážila se jí dotknout, abych zkontrolovala pulz. Pak jsem ale sebrala odvahu a chopila se její paže. Nebyla mrtvá, ještě žila, ale byla stále v bezvědomí. Ani chůva nereagovala. Pravděpodobně ji to rozčílení natolik vyčerpalo, že usnula. Taky děti tvrdě spaly. Přinesla jsem tedy ručník, namočila jej a Nelidské madam lehce otírala čelo a tváře. Trvalo několik minut, než přišla k sobě. Chvíli mžourala, pak se vzpamatovala a vyděšeně se zeptala: „Už jsou pryč? Co se stalo? Kde jsou ti chlapi?“

„Jsou pryč, nebojte se, už jsou pryč,“ uklidňovala jsem ji.

„Ach bože, Urmilo, to byla hrůza. Jsou děti v pořádku?“ Pomalu se vzpamatovávala, posadila se a oblékla si župan.

„Ano, děti spí. Chůva taky. Zavolala jsem do domu vaší dcery. Brzy přijede pomoc.“

Nelidská madam vstala, prokartáčovala si vlasy a pátravě se podívala do zrcadla. „Vypadám strašně,“ usoudila. Šok měla dosud hluboko v sobě.

Společně jsme sešly dolů. Když uviděla rozsah škod, dokonce i ona ztratila řeč. Beze slova procházela pokoji, překračovala povalený nábytek a rozházené zásuvky. Po několika minutách dorazil dceřin švagr s několika muži z domácího personálu. Když jsem zaslechla vrzat pneumatiky ve vjezdu a bouchání dveří auta, vyběhla jsem ven.

„Co se to tady děje? Proč jsou vrata otevřená?“ Švagr byl z toho, co viděl, zděšen.

„Přepadli nás,“ vysvětlovala jsem, „vrazilo sem nejméně pět nebo šest ozbrojených chlapů. Polovinu noci nás drželi v zajetí a ohrožovali nás.“

„Jak se vede ostatním?“ zajímal se.

„Jsou v pořádku,“ uklidnila jsem ho. Nelidská madam se mezitím objevila na prahu. V županu, nenalíčená a po noční hrůze dosud bledá. Zcela výjimečně v té chvíli vypadala na svůj věk. Skoro mi jí bylo líto. To se však rychle změnilo.

„Tak, Urmilo, co tady okouníš? Uvař nám čaj a dej se do práce. Je jí tady dost, jak vidíš.“

Opět jsem si bolestně uvědomila, že ta se nikdy nezmění. Odešla jsem tedy do kuchyně, abych postavila na čaj a dala vařit rýži na snídani.

Tentokrát přišla taky policie. Všechno sepsali a pořídili z té pohromy snímky. Nelidská madam, chůva i já jsme musely každá zvlášť vylíčit, co se v noci stalo. Bandě se podařilo otevřít trezor a ukrást diamanty, šperky a finanční hotovost v hodnotě 45 milionů rupií. Kromě toho odnesli hodinky značky Rolex, modelové šaty a sluneční brýle, umělecké předměty, obrazy, různé dary a jiné hodnotné věci. Celková škoda, kterou madam utrpěla, činila téměř 85 milionů rupií.

Vzniklo podezření, že strážný s gangstery spolupracoval, popřípadě je za úplatek vpustil dovnitř. Jinak by totiž bylo pro lupiče takřka nemožné, aby těžkou a zajištěnou vstupní bránu otevřeli. Policie ho vzápětí zatkla a Nelidská madam ho okamžitě ze svých služeb propustila. Jeho věci nechala vyházet na ulici a podpálit, jak bylo jejím zvykem.

Po celý den jsem měla spoustu práce s uklízením. Třídila jsem to, co se ještě dalo zachránit, a co se naopak muselo vyhodit. Všechny zásuvky a spousta polic se musely vyčistit.

Až pozdě odpoledne za mnou přišla madam, aby mi poděkovala: „Urmilo, musím ti poděkovat, žes těm chlapům neprozradila, kdo jsou ty děti a kdo jsem já. Kdoví, co by nám byli udělali. Máš to u mne k dobru!“

Potěšilo mě, že se k tomuto kroku a k oněm slovům probojovala. Určitě pro ni nebylo lehké děkovat mně, kamalarí, venkovské holce z kmene Thárúů. Možná to byl ten pravý okamžik, kdy jsem ji měla poprosit o svobodu. Možná jsem ji tenkrát měla požádat, aby mě nechala odejít.

V té chvíli jsem to však nedokázala.

===+=

Záchrana

„Komu není nic zatěžko, tomu se všechno daří.“

NEPÁLSKÉ PŘÍSLOVÍ

Můj bratr

Od toho dne jsme nocovaly v domě dcery. Nelidská madam neřekla Susie, která dosud pobývala v Kanadě, o přepadení ani slovo, aby ji nezneklidňovala. Přes den jsme se však vracely do vily. Byla tam ještě spousta uklízení, ale já jsem si v tom domě už nebyla jistá. Vyděsil mě i sebemenší šelest. Pro případ, že by lupiči opět přišli, jsem měla v kuchyni přichystaný nůž. Hodiny, které jsem před návratem Nelidské madam trávila sama, mi připadaly nekonečné. Jak strašně jsem dřív byla ráda, když konečně odešla z domu, tak úpěnlivě jsem teď čekala na její návrat.

Jednoho dne v prosinci jsem v domě dcery zahlédla v televizním zpravodajství svého bratra Amara. Nevěřila jsem svým očím. Ale zcela určitě to byl on! A co mi připadalo ještě neuvěřitelnější – byl v Káthmándú, jen pár kilometrů ode mne! Ve zprávách ukazovali záběry z jedné velké manifestace rolníků bezzemků. Přišli do Káthmándú z celé země, byly jich tisíce a demonstrovali za reformy. Na okamžik kamera sklouzla po řadách mužů, a tam stál Amar. Velice mě rozrušilo, když jsem ho zahlédla.

„Můj bratr je tady v Káthmándú!“ vykřikla jsem překvapeně. Nevěděla jsem však, jak se k němu dostat. Dlouho do noci jsem přemýšlela, jak bych s ním mohla navázat kontakt, jak mu dát vědět, kde jsem. Nic mě však nenapadalo.

Druhého dne ráno, kdy byla zima a mlhavo, náhle zazvonil telefon. Právě jsem cosi chystala v kuchyni, ale spěchala jsem sluchátko zvednout, když mě Nelidská madam předešla. Postavila jsem tedy sklenici šťávy, kterou jsem pro ni připravila, na podnos a nesla do pracovny, když vtom jsem ji zaslechla, jak se ptá: „S kým že chcete mluvit? S Urmilou Čaudharíovou?“

Jakmile jsem zaslechla své jméno, zastavila jsem se na prahu. Nelidská madam se na mne podívala a podala mi sluchátko: „Urmilo, myslím, že to je pro tebe. Máš bratra, který se jmenuje Amar? Říká, že je tady v Káthmándú.“

Srdce se mi rozbušilo. Postavila jsem podnos před madam. „Ano, mám bratra jménem Amar a viděla jsem ho v televizi. Opravdu je právě v Káthmándú,“ přikývla jsem a sahala po telefonu.

„V televizi? Kde ses dívala na televizi, prosím?“ otázala se přísně.

„V domě vaší dcery. Bylo to ve zprávách.“

„Ach tak. Sotva tě spustím z očí, hned mě podvádíš, ty jedna thárúovská intrikánko. Zeptej se ho, co chce,“ dodala úsečně a konečně mi podala sluchátko.

Jeho hlas jsem hned nepoznala: „Amare, jseš to ty? Co děláš v Káthmándú? Viděla jsem tě v televizi!“

„Jsem tu na demonstraci,“ odpověděl. „Patřím k delegaci bezzemků z Dángu. Jsem tu už od včerejška a pokouším se ti dovolat. Často jsem ti volal už z Lamahí,“ vysvětloval, „ale buď to nikdo nebral, nebo mi nějaká žena tvrdila, že u ní v domě žádná Urmila nežije. Sítin otec v Ghórahí mi však řekl, že jsi ještě u tety. Zkusil jsem to tedy znovu a díkybohu tě našel! Hledám tě už dva roky. Urmilo, dobře poslouchej: Jsem v Káthmándú ještě do zítřka. Můžu tě vidět? Mohl bych tě navštívit? Kde jsi?“

Nemohla jsem tomu uvěřit. Amar je tady! A tolik let mě hledal! Do očí mi vstoupily slzy.

Podívala jsem se na tetu. „Ptá se, jestli mě může vidět. A chce vědět, kde jsem.“

„A kde je on?“ chtěla vědět madam.

„Kde jsi, Amare?“ zeptala jsem se.

„Jsme nedaleko letiště, na jedné refýži. Myslím, že se to tady jmenuje Tinkuné. Sešla se tu spousta bezzemků z celého Nepálu.“

„Dobře, tak za ním zajedeme,“ rozhodla Nelidská madam. „Dohodněte se, kde se setkáte, abychom ho vůbec našli.“

„Amare, my za tebou přijedeme,“ rychle jsem mu oznámila a domluvila si s ním schůzku na jedné zastávce autobusu na Bánéšvarské silnici, která vede od letiště. „Tak brzy na shledanou!“

Madam mi naznačila, že mám zavěsit. Obrátila oči v sloup a začala se předvádět. „Ach ne, nemůžu uvěřit, v jaké době to žijeme a co se to děje s mým domovem! Teď se po telefonu vybavuje už i služebnictvo – to je opravdu k nevíře,“ rozčilovala se teatrálně. Ale já jsem ji už moc neposlouchala, protože jsem se těšila, že brzy uvidím Amara.

Nelidská madam skutečně dodržela slovo a zavolala šoféra, aby vyjel z garáže. Krátce nato jsme společně usedly na zadní sedadlo a vyrazily směr letiště.

Tam byly na jednom písečném poli, na jakési zemi nikoho mezi třemi velkými ulicemi, shromážděny tisíce lidí. Mnozí drželi transparenty nebo cedule a skandovali: „Zemi pro všechny!“ a „Konečně spravedlnost!“

Šofér nás nechal vystoupit opodál, protože tam byl provoz zastaven, a tak jsme s Nelidskou madam musely pokračovat pěšky. Bála jsem se, že Amara v tom davu ani nenajdeme.

Na rohu se vytvořil veliký kruh pro skupinu pouličního divadla – hráli kus o bezcitném statkáři, který vykořisťuje rolníky a vyhání je z půdy, třebaže jim náleží. Madam se zastavila a pobaveně představení pozorovala, já jsem však chtěla k Amarovi, a proto jsem pohledem hledala v davu lidí jeho.

„Prosím vás, musíme najít bratra,“ žadonila jsem.

„Ano, ovšem, hned. Ten kousek je opravdu dobrý. Skupina hraje nádherně,“ pochvalovala si Nelidská madam, ale z místa se nepohnula. Netrpělivě jsem tedy přešlapovala a vyhlížela Amara.

A pak jsem ho docela blízko, na autobusové zastávce na druhé straně ulice, tedy přesně na místě, jak jsme byli domluveni, konečně poznala. „Mahárání, tamhle je! Myslím, že jsem ho zahlédla!“

„No dobře, dobře,“ reagovala teta. Vhodila několik bankovek do košíku pro divadelníky a s nechutí vykročila za mnou. Razily jsme si cestu mezi spoustou aut, která tu parkovala těsně vedle sebe, a opravdu: Byl to Amar! Taky on mě v tom davu hledal.

„Amare, Amare, jsi to ty!“ Běžela jsem k němu, a když jsem tam doběhla, dala jsem se do pláče. Stála jsem před ním, utírala si slzy a skláněla hlavu, aby mi požehnal. Položil mi dlaň na čelo. „Tohle je má mahárání,“ představila jsem Nelidskou madam.

„Namaskár,“ uklonil se před ní uctivě Amar. Shlédla na něho.

„Namasté. O sestru si nemusíte dělat starosti. Tady je všechno v pořádku. U nás žijí kamalarí ve velice dobrých podmínkách.“

Amar řekl, že se mi již delší dobu pokouší dovolat. „Ne, bohužel, k nám nikdo nevolal,“ přerušila ho Nelidská madam, „jinak bych vás s ní samozřejmě nechala mluvit, jako dneska. Vždyť vidíte, dnes ráno jste zavolal, a už jsme tady. Nejspíš jste vytáčel špatné číslo.“

„Amare, to je dobře, že tě vidím,“ ozvala jsem se. „Jak se vede ostatním? Co maminka a tatínek?“

„Jsou v pořádku, daří se jim dobře,“ odpověděl Amar. „Náš mladší bratr jde na vyšší školu – před několika měsíci byl dokonce už v Káthmándú na praxi. Taky on se tě snažil zastihnout, ale nikdy se mu to nepodařilo. Jak se ti vede?“ zajímal se.

Protože během rozhovoru zůstala Nelidská madam stát za mnou, nemohla jsem mluvit svobodně. Nemohla jsem Amarovi říct, jak strašně doufám, že budu smět jednou zase domů. Jak je pro mne každý den u této ženy strašný. Jak moc jsem si vždycky přála chodit do školy. „Dobře,“ řekla jsem jen, „vede se mi dobře.“

Amar se mi podíval do tváře a myslím, že pochopil, že to není pravda. „Prosím tě, řekni oběma, dái i bábá, že se mám dobře. Doufám, že vás brzy budu moct zase navštívit.“

„Urmilo, teď se s bratrem rozluč, prosím, musíme se vrátit. Právě mi volali z kanceláře, abych tam zajela.“ Nelidská madam se už měla k odchodu.

Vtom mě vzal Amar na okamžik stranou a zeptal se mě, zda bych mu nemohla koupit boty. Měl totiž sandály a v Káthmándú byla tou dobou zima.

„Já nemám peníze, Amare,“ omlouvala jsem se.

„Tak přece požádej svou mahárání.“

„Amare, to není tak jednoduché,“ váhala jsem.

„Jen pojď, vždyť ta má peněz dost.“

„Hunčha, pokusím se, tak chvilku počkej.“ Běžela jsem za Nelidskou madam a poprosila ji, zda bych směla koupit Amarovi boty.

„Tak já s tebou jedu takovou dálku sem, aby ses mohla vidět s bratrem, a ty chceš peníze? To je opravdu typické. Právě jsem dala divadelní skupině 5000 rupií za to, že dobře hráli.“

„Prosím vás, mahárání,“ pokusila jsem se znovu. „Je taková zima, a on má jen sandály.“

„Tak dobře,“ ustoupila. „Tady máš 300 rupií, snad to postačí.“

Odběhla jsem k jednomu stánku na okraji ulice, před nímž se kupila hora bot. „Ale pospěš si, počkám v autě!“ volala na mne teta a odcházela k vozu.

Za 290 rupií jsem koupila pár levných plastových botasek, běžela zpátky a předala Amarovi igelitový sáček s botami. „Tady, Amare, doufám, že ti budou. Amare, tak ráda bych se zase jednou podívala domů,“ řekla jsem ještě rychle na rozloučenou. „Měj se hezky a všechny pozdravuj!“

Amar mě popadl za ruku a zadržel mě: „Urmilo, jestli chceš, vezmu tě do Mánpuru s sebou. Můžu pro tebe zítra přijít?“

„Jak to ale udělat?“ namítla jsem nejistě. „Ona mě nenechá jen tak odejít.“

„Zítra ti ještě jednou zavolám!“ slíbil Amar.

„Tak fajn! Už musím jít, jinak se bude vztekat. Tak zítra!“ Pak jsem se prodírala davem zpátky k vozu. Po několika metrech jsem se ještě ohlédla a Amarovi zamávala. Stál tam se sáčkem v ruce a smutně se za mnou díval, ani se nepohnul. Taky mně bylo těžko u srdce, že jsem ho mohla vidět jen tak krátce a nesměla se s ním vrátit do Mánpuru. Nelidská madam by mě nikdy nenechala odejít.

Ášá – naděje

Rychle jsem nastoupila a vrátila tetě deset rupií, které mi z nákupu zbyly. Zeptala se mě, jak se teď cítím, když jsem ses bratrem setkala.

„Jsem moc ráda, že jsem ho viděla a že se mé rodině daří dobře,“ odpověděla jsem mechanicky.

Na to už nereagovala a vrátila se k normálnímu dennímu režimu. „Dnes večer přijde pár hostů. Připrav prosím drobné zákusky a večeři. Šofér tě doveze domů a zajde na nákup. Já musím do kanceláře, takže se uvidíme večer.“ Vystoupila u poslanecké sněmovny a mě šofér zavezl zpátky do vily.

Druhý den ráno měla Nelidská madam po telefonátu dcery z Kanady dobrou náladu. Toho jsem si všimla hned, jakmile jsem vešla do jejího pokoje. Usmála se na mne, což u ní nebylo nijak časté. Susie jí vyprávěla, že se jí v Kanadě moc líbí, její manžel udělal v Torontu dobré obchody a že se koncem týdne vrátí.

Instinktivně jsem cítila, že je to má šance. Když jsem Nelidské madam přinesla další šťávu, sebrala jsem veškerou odvahu a zeptala se: „Vaše Excelence, prosím vás, nezlobte se na mě, ale já bych s bratrem jela ráda domů. Svou rodinu jsem už skoro tři roky neviděla. Dovolte mi navštívit rodiče, prosím vás! Nic jiného si nepřeju víc.“

„Je to tvůj život,“ zdůraznila blahosklonně, „můžeš si dělat, co chceš. Nebudu tě zdržovat. Můžeš odjet s bratrem k vám na vesnici, jestli chceš. A pokud chceš, vrať se opět ke mně. O tom můžeš rozhodnout sama.“

Oněmělá jsem se na ni podívala: „Opravdu?“ zeptala jsem se nevěřícně. „Ach, to bych byla přešťastná, pokud byste mi dovolila odjet! Díky, mahárání!“ Odcházela jsem z pokoje šťastná, jako by ze mne spadl balvan. V duchu jsem si představovala, jak se budu s Amarem vracet, jak v Mánpuru opět uvidím rodiče, sourozence, synovce i neteře. Podlamovala se mi kolena. Celá rozechvělá jsem sešla ze schodů.

Když jsem však madam o půl hodiny později přinesla nahoru další šťávu, už se mezitím vzpamatovala. Přijala mě se slovy: „Před pěti minutami volala znovu policie kvůli tomu přepadení před dvěma týdny. Říkali, že vyšetřování dosud neskončili, a proto musíš zůstat v Káthmándú, možná se tě ještě na leccos zeptají. Já vím, že s tím nemáš nic společného, ale policie tě nejspíš bude chtít znovu vyslechnout. Může se to táhnout ještě tři nebo čtyři měsíce, takže do té doby za rodinou odjet nemůžeš. Je mi to líto, ale já na tom nedokážu nic změnit.“

Vyděšeně jsem se na ni podívala. Telefon během poslední čtvrthodiny nezvonil, tím jsem si byla jistá, dole jsem totiž žehlila a číhala na každé cinknutí, protože se mi měl Amar ozvat. Byl to od ní trik, našla si důvod, abych nemohla odejít. Své velkorysosti už pravděpodobně litovala.

„Já se policie nebojím,“ odpověděla jsem, „řekla jsem jim všechno tak, jak to bylo. Můžou se mě ptát kdykoli znovu.“

„Pak je to v pořádku,“ řekla. „Budeš muset mít ještě nějakou dobu trpělivost.“ Naznačila mi, že bych měla zmizet. A protože jsem okamžitě neodcházela, vstala a zavřela za mnou dveře. Toto téma tak pro ni bylo vyřešeno.

O něco později Amar zavolal. Naštěstí jsem byla tentokrát rychlejší a zvedla sluchátko, protože jsem tušila, že by to mohl být on. Zeptal se, zda pro mne může přijít.

„Ne, Amare, nejde to. Musím tu ještě zůstat. Ale jakmile to půjde, přijedu. Řekni ostatním, že se mi po nich stýská a že se snad brzy v Mánpuru uvidíme.“ Zavěsila jsem a pocítila nekonečnou prázdnotu. Hluboko v nitru jsem však rovněž věděla, že si to příště už nenechám zakázat. Při nejbližší příležitosti domů pojedu.

Ten večer tedy bratr odjel beze mne.

Konec

Nelidská madam se v následujících týdnech viditelně snažila. Byla ke mně vlídnější, už mi kvůli každé maličkosti neustále nenadávala. Večer teď často vařila sama pro nás obě. A zničehonic jsem dostávala stejnou rýži jako ona. Ne tu drobnozrnnou a rozlámanou jako dřív. Stále ještě jsem však jedla na zemi, zatímco ona u stolu. Tak daleko zřejmě nedokázala překročit svůj stín.

Předala mi obálku s penězi, které mi v minulých dvou a půl letech dávala její dcera, kdykoli jsem pro ni prala nebo obstarávala různé pochůzky. Nelidská madam je vždycky okamžitě vyinkasovala a odložila stranou. Nyní obálku nečekaně vytáhla z psacího stolu a podala mi ji: „Tady máš, to patří tobě. Já jsem je pro tebe jen uložila.“

Nahlédla jsem do obálky, za tu dlouhou dobu se tam trocha peněz sešla. Večer jsem je spočítala – celkem 9375 rupií. Pro mne to znamenalo malé jmění. Za to bych mohla cestovat autobusem mezi Mánpurem a Káthmándú tam a zpátky přinejmenším dvacetkrát. Ale proč mi je dala právě teď, zatímco si je tak dlouho nechávala? Chce mě tím snad ukonejšit? A co mzda, kterou mi kdysi slíbila? O té dosud nepadlo jediné slovo.

Taky se svými syny v Kalifornii teď hlasitě telefonovala v mé přítomnosti a stále říkala, že má v úmyslu vzít mě s sebou do Ameriky. „Haló, Pradípe, Urmila a já vás brzy přijedeme navštívit. Možná v Kalifornii dokonce zůstaneme, pokud se nám tam bude líbit. Co mám udělat, abych získala vízum pro Urmilu a pro sebe? Můžete mi při tom pomoct?“

Mně pak říkala, že uvažuje o tom, že se k Pradípovi a Prakášovi přestěhuje. „Co si tu mám počít sama?“ ptávala se. „Synové jsou v Americe, dcera provdaná. Ty jseš jediná, kdo mi zůstal. Jsi jako má mladší dcera. Co budu sama dělat v tak velkém domě? Prodám to tady a odjedu do Ameriky.“

Nevěděla jsem, jak mám na její záchvaty sentimentality reagovat. A myslela to vůbec vážně? Každý den jsem upadala do nového citového chaosu. Někdy jsem bývala naprosto zmatená a nevěděla, kde mi hlava stojí.

Všem svým přátelům i rodině vykládala, že na svátek Mághí pojedu domů. Mnozí z nich, kteří se u nás zastavili, mi podstrčili nějaké peníze a sladkosti. Někteří se mě snažili přesvědčit, abych přece jen zůstala: „Co si počneš tam u vás na vsi? Tady se máš dobře. Dosyta se najíš a žiješ v krásném domě. Podívej, jaké máš pěkné oblečení. Ani trochu nevypadáš jako holka z venkova. Kromě toho jste jen dvě a ona má pouze tebe…“ Netušila jsem, co si mám o tom vlastně myslet.

Prakáš mi řekl, že mi v nejbližších dnech zavolá, až matka nebude doma. Chtěl se mnou naléhavě mluvit, že prý mi chce pomoct. Já se však už nikdy nedozvím, co chtěl vlastně říct, protože bohužel nezavolal. Nelidská madam tomu hovoru možná nějak zabránila, ale ani to se už nikdy nedozvím.

„Zastavte systém kamalarí!“

Susie se po dvou měsících konečně vrátila z Kanady. O své cestě nadšeně vyprávěla a přivezla nám všem – taky mně – dárky. Pro mne koupila drahé hodinky, opravdu velice pěkné. Tentokrát Nelidská madam trvala na tom, že mi je předá osobně. „Dej mi je, ráda bych je Urmile předala sama. Ona je má nejmilejší zaměstnankyně.“ Ještě před půlrokem však své dceři vynadala, když mi z cesty do Tibetu přivezla šálu. „Co to má znamenat? Takový drahý dárek pro nějakou kamalarí. To je ale plýtvání!“ rozčilovala se tehdy.

Avšak přes veškeré pokusy mě přemluvit a navzdory drahým dárkům mé rozhodnutí zůstalo pevné. Chtěla jsem domů, toužila jsem navštívit svou rodinu. Amar mi dal telefonní číslo do vesnice, na něž jsem se mu mohla dovolat. Když Nelidská madam zjistila, že nepovolím, dovolila mi zavolat Amarovi do Mánpuru.

„Pokud chceš, odvezu tě z Káthmándú na Mághí,“ slíbil mi Amar. Když jsem o tom madam pověděla, rázem změnila své chování. Do svátku Mághí totiž zbývalo pouhých šest dní.

Zčistajasna začala přátelům a sousedům vykládat, jaká jsem špatná, že jsem při přepadení pomáhala gangsterům a že mě kvůli tomu posílá domů.

Jen své nejužší rodině sdělila, že sice jedu domů, ale že se určitě vrátím. Nejspíš do poslední chvíle doufala, že mě k tomu dokáže přimět.

Potom se stalo cosi, co mělo můj život navždy změnit: V Susiině domě jsem v pokojíku pro služebnou jednoho dne našla noviny. Jakékoliv noviny čtu ráda, protože mi to pomáhá zdokonalovat se ve čtení. Tehdy jsem se kromě toho dozvídala, co se děje ve městě a v zemi. Dočetla jsem se o stavbě jedné přehrady v horách, o očkování malých dětí, o nosorožcích v národním parku Čitvan a o filmovém festivalu v Káthmándú. Mně, která jsem sotva vytáhla paty z domu, připadaly tyto obrázky a texty jako zprávy z neznámého světa.

Na předposlední straně domácího zpravodajství jsem se náhle zarazila u jednoho titulku: Zastavte systém kamalarí. Nevěřila jsem svým očím a celá vzrušená četla dál: V těchto dnech, krátce před svátkem Mághí u Thárúů, vzniká naděje pro tisíce dívek pracujících jako kamalarí. Srdce se mi rozbušilo. V tom článku psali, že v mé oblasti, v Dángu, zahájila jedna místní nepálská humanitární organizace program, který umožňuje i starším dívkám pracujícím jako kamalarí chodit do školy. Četla jsem to znovu a znovu, abych se ujistila, že jsem to nepochopila špatně. Je tedy organizace, která se ujala osudu nás kamalarí!

Takže existují lidé, kteří si to bezpráví uvědomují a chtějí proti tomu něco dělat? A nyní, před svátkem Mághí, kdy budou prodávány tisíce děvčat – stejně jako před jedenácti lety já – vyjdou do ulic proti této prastaré tradici demonstrovat. Na jednom snímku byly dívky s transparenty, na nichž stálo: Zastavte systém kamalarí. To byly báječné zprávy!

Tu stránku s článkem jsem si vytrhla a schovala do rukávu. S tím, co jsem se dočetla, jsem se nesvěřila ani Nelidské madam, ani Susie. Když jsem pak následující den viděla taky v televizi rozhovor s jednou kamalarí, věděla jsem, že se mi to všechno nezdálo. Ta dívka se do kamery plaše usmívala a vyprávěla, že teď smí chodit do školy a je velice šťastná.

Seděla jsme před obrazovkou jako uhranutá. Hlavou se mi honily nejrůznější myšlenky: Co kdybych mohla v rámci tohohle programu chodit do školy taky já? Snad bych pak mohla zůstat u rodiny v Dángu? Možná existuje naděje, že se mi můj sen přece jen ještě splní?

Bylo těžké nedat na sobě nic znát. Byla jsem z té noviny tak šťastná a vzrušená, že bych nejradši zpívala a tančila. Ovládala jsem se však, nechtěla jsem v Susie ani v její matce vzbudit nějaké podezření.

Druhý den ráno mě Nelidská madam zavolala: „Urmilo, pojď, nastup si do auta, chci ti něco ukázat.“ Tvářila se tajuplně.

Vyjely jsme z Lalitpuru směrem na Káthmándú, ale ona dosud neprozradila, kam má namířeno. Šofér konečně zastavil před moderním, novým luxusním sídlištěm s ochrankou u vjezdu a kamerovým kontrolním systémem.

Madam vystoupila. „Tak pojď, jsme na místě.“ Konečně vyrukovala s důvodem naší návštěvy: „Tady je náš nový domov. Co tomu říkáš?“ Hned jsem nepochopila, co tím míní. Ona si však povšimla mého zmatku a vysvětlila: „Po posledním přepadení jsem si koupila byt tady, takže se během týdne můžeme přestěhovat. Není to fantastické? Tady se už nebudeme muset bát a můžeme klidně spát.“ Nedočkavě se na mne podívala. „Tak co, líbí se ti tu?“

Stála jsem dosud celá ztuhlá a snažila se neprozradit své rozčilení.

„Pojď, podíváme se tam,“ vyzvala mě a vykročila napřed k bráně. Následovala jsem ji, ale kolena se mi podlamovala.

Byt, který si Nelidská madam zakoupila v pátém poschodí, byl velice prostorný, světlý a dosud zcela prázdný. V lesknoucí se krémové kamenné podlaze jsme se odrážely jako v zrcadle.

Tentokrát jsem se už neviděla jako malá vyděšená žába v obnošených šatech a bosá. Nyní jsem viděla mladou ženu oblečenou v západním stylu. Už před týdnem mi teta dala pár ležérních sportovních kousků oblečení a podotkla přitom: „Skoncujeme s kurtou, stejně ti byla moc velká. Nastal čas, abychom tě oblékli, jak se patří.“ Překvapená nad tím, kde se v ní ta změna vzala, jsem kurtu, kterou jsem nosila po léta téměř denně, odložila a vklouzla do kalhot, trička a bundy. Připadala jsem si nezvykle, ale příjemně.

„Tady je tvůj pokoj,“ pravila Nelidská madam, čímž mě vytrhla ze zamyšlení. Otevřela prosklené posuvné dveře na balkon. „Vilu prodám. Je pro nás moc velká. Tady budeme v mnohem větším bezpečí než v Džávalákhélu. Co myslíš?“

Neodpověděla jsem. Myslela jsem na článek, který jsem četla předchozího dne.

Madam mi ještě ukázala moderně vybavenou kuchyň, obrovský obývací pokoj, luxusní mramorovou koupelnu, vlastní ložnici s balkonem a výhledem na město, a taky pracovnu. Chodila jsem po bytě za ní a všechno si prohlížela, v duchu však už pevně rozhodnutá, že se do tohohle bytu s tetou nikdy nepřestěhuju. Vrátím se do Dángu a pokusím se tam navázat kontakt s onou organizací. Mou největší nadějí bylo, že ti lidé pošlou do školy taky mě.

Tím, jak si Nelidská madam umanula, že vynaloží všechnu sílu, aby mě přemluvila, jsem si čím dál víc uvědomovala, že si o svou budoucnost dělá upřímnou starost. Opravdu chtěla, abych u ní zůstala. Její projevy vlídnosti však byly ve skutečnosti pokusy o vydírání, protože se obávala, že bych mohla na Mághí skutečně odjet domů a už se nevrátit.

V mé přítomnosti požádala dceru, aby jí na dobu, co budu u své rodiny, náhradou za mne poslala jednu ze svých služebných. „Já se sama v tom velkém domě bojím. Co mám dělat, když Urmila odchází? Kdo mi ráno přichystá šťávu, kdo se bude o mne starat? Kdo bude pečovat o mé zdraví a tělesné blaho? Kdo mě bude masírovat, když jsem unavená? To si přece sama udělat nemůžu!“ naříkala teatrálně.

Susie však reagovala přísně: „Ne, matko, mé služky u tebe nechtějí pracovat. Stěžují si, že je vždycky doženeš až k pláči a nejednáš s nimi dobře. Myslím, že to zvládneš docela dobře sama.“

Když jsem to slyšela, cítila jsem se opravdu bídně. Poprvé mi bylo tety málem líto. Téměř po třech letech, co jsem pod ní trpěla. Chudák mahárání, říkala jsem si, možná mě má přece jen ráda a je na mne závislá. Jistě, byla jsem totiž jediná, kdo jí z veškerého personálu zůstal. Ale taky jediná, kterou mohla neustále komandovat. Věděla jsem, jak má svůj dům ráda, ale nyní jej chtěla prodat a přestěhovat se do bytu. Kdo se o ni bude starat? Najde vůbec novou služku? A dokáže ta nová služka zastat všechno, co od ní bude požadovat? Je náročná. Jen já jsem za tu dobu velmi přesně věděla, co Nelidská madam chce a na čem jí záleží. Cítila jsem se tedy v jistém smyslu odpovědná za její pohodu. Tížilo mě, že ji nechám opuštěnou. Na druhé straně jsem však už počítala dny, které u ní ještě musím vydržet. Zbývaly pouhé tři, než pro mne Amar přijede a já konečně zase uvidím Mánpur a svou rodinu!

Susie se nakonec ještě sama pokusila udržet mě v Káthmándú. Řekla bych, že to se mnou myslela dobře. Vzala si mě stranou a nabídla mi, že bych mohla pracovat u ní, až se vrátím. „Budeš pracovat pro mne a já ti za to budu řádně platit, matce najdu jinou hospodyni. Ujednáno!“ Dala mi pár bankovek: „Tu máš, určitě je budeš potřebovat.“

„Děkuju, mahárání Susie, za peníze i za tu nabídku. Budu o tom přemýšlet. Děkuju taky za všechno, co jste pro mne udělala, ale já chci domů, konečně ke své rodině. A pokud to jen trochu půjde, budu chodit do školy.“

Mezitím nastala zima. V Káthmándú se velice ochladilo, ve městě však téměř nikdy nesněží, třebaže leží ve výšce více než tisíce metrů. Avšak z kopců všude kolem i z vrcholů Himálaje se sněhová hranice čím dál více přibližovala. Sníh už byl vysloveně cítit.

Poslední noci – od přepadení jsme nocovaly stále ještě v dceřině domě – jsem už takřka nemohla spát. Byla jsem příliš rozrušená a horečně očekávala velký den.

A konečně ten okamžik, na který jsem jedenáct let čekala, nastal. Týž den, kdy měl pro mne přijet Amar, předjel před vilu Nelidské madam taky stěhovací vůz. Nad městem visela silná vrstva žlutavě šedé mlhy. Třásla jsem se zimou, protože hlavní dveře byly od časného rána dokořán. Stěhovači vynášeli z domu jeden kus nábytku za druhým. Na trávníku a ve vjezdu se hromadily židle, lampy, velký mahagonový jídelní stůl, kožená pohovka od designéra. Nádobí, knihy, šatstvo a ostatní věci skládali do beden.

Nelidská madam už nechtěla čekat ani den. V novém apartmá ve městě mezitím nechala všechno připravit. „Co si v tomhle velkém domě sama počnu, když mě teď opouštíš?“ pravila vyčítavě.

Já jsem se však až příliš těšila na odchod, než aby se mě její nářek dotkl. Dokázala jsem myslet už jen na to, že je to konečně tady. Celé dopoledne jsem čekala, až Amar zavolá, protože mi slíbil, že se ozve, hned jak do Káthmándú dorazí. Jakmile telefon zazvonil, skočila jsem k němu. Amar byl na autobusovém nádraží ve městě a slíbil, že pro mne do Lalitpuru k domu Nelidské madam přijede. Ani jsem si neuměla představit, že budu už brzy s Amarem na cestě zpátky do Mánpuru!

V komoře pro služebnictvo ve sklepě jsem si sbalila své věci. Zavolala jsem madam, abych jí ukázala, že jsem nesebrala nic, co mi nepatří. U ní člověk nikdy nevěděl, co mu bude podsouvat, a proto jsem byla velice opatrná. Sešla po schodech do sklepa a okamžitě si všimla několika módních kousků oblečení, které mi její dcera dala už před mnoha měsíci, ale nikdy jsem je nenosila: úzkých černých džínů, bílé sukně, trička se stříbřitým nápisem a světlomodrých kožených sandálů.

„Teď v lednu je zima, na Mághí tohle oblečení rozhodně nepotřebuješ,“ pravila a všechny ty letní šaty mi vzala, „můžeš je nechat tady a nosit, až se zase vrátíš.“

Nelidská madam mi dala dvě cestovní brašny, do nichž jsem si své věci mohla složit. Kromě toho mi věnovala 1000 rupií na autobus pro Amara i pro mne. Zeptala jsem se, zda by mi mohla dát ještě nějaké peníze, protože jsem chtěla koupit pár dárků pro rodinu.

„Nač potřebuješ dárky, k čemu to je? Příbuzní mohou být rádi, žes je přijela navštívit,“ rozčílila se. „Máš přece těch 9000 rupií, které sis vysloužila u dcery. Víc nepotřebuješ. A kromě toho se stejně brzy vrátíš. Ale dárky bys z těch peněz neměla nakupovat. Nech si je radši pro sebe.“

Potom odešla nahoru do ložnice, ale ještě jednou se vrátila se zimním kabátem, tlustým pulovrem a zářivě červenou péřovou bundou. „Tohle je pro tebe. Jsou to drahé věci. Ten kabát je ze Španělska, bunda z Kanady, přivezla mi ji dcera. Jenže já chci, abys ji nosila ty, protože pro mne jsi jako mladší dcera.“

Zdvořile jsem jí poděkovala. „Ale před dcerou ji nenos, ano? Ani jí neříkej, že jsem ti ji dala.“

Ty věci mám ještě dnes. V červené bundě se občas promenuju, připadám si jako nějaká filmová hvězda, je totiž opravdu velice elegantní.

Poté co Amar zavolal, s tlukoucím srdcem jsem ho neustále vyhlížela u brány. Sbalené brašny stály na chodbě připravené k odjezdu.

„Amare, Amare!“ Když jsem ho u brány zahlédla, vyběhla jsem mu naproti a objala ho, tak jsem byla šťastná, že ho vidím. Poněkud ho to překvapilo, a tak mě rozpačitě odstrčil stranou. Amar, můj bratr, tu stál opět přede mnou. Mezitím jsem vyrostla, byla jsem skoro stejně velká jako on. Postřehla jsem, že ho to cizí prostředí a veliký dům polekaly.

Před jedenácti lety to byl on, kdo mě prodal cizím mužům v elegantním obleku. Byl to on, kdo svolil k tomu, aby mě odvlekli do Káthmándú. Tenkrát mi sliboval, že mě mahárání pošle do školy. Byl to však taky on, kdo mě v Káthmándú u Nelidské madam našel a přijel, aby mě odvezl domů. Amar, dádá, můj bratr, jemuž to asi až do smrti budu zazlívat a zároveň mu budu vděčná.

Nelidská madam ani nevyšla z domu, aby se s Amarem pozdravila, jen zevnitř zavolala, že má zůstat venku. Jednala s ním jako s nějakým pobudou či nádeníkem. Pohostinná dovedla být pouze k lidem svého stavu nebo k těm, kteří pro ni byli nějak zajímaví. Amara jsem tedy poprosila, aby se zatím posadil na zídku na zahradě.

„Urmilo, tys ještě nejedla,“ zavolala na mě z kuchyně. „Pojď, uvařila jsem.“

„Nemám hlad, mahárání, děkuju,“ odmítla jsem.

Ona však naléhala: „Jen pojď, kdovíkdy dostaneš zase něco pořádného k jídlu. Už tak jsi vyhublá.“ Navršila mi tedy na talíř rýži se zeleninou. Na rozloučenou pro mne uvařila tu nejlepší rýži z Himálaje, já jsem však do sebe nedostala ani sousto, protože jsem byla příliš rozrušená. Vzala jsem talíř a odnesla jej Amarovi, který všechno lačně zhltal, protože od chvíle, co vyjel z Mánpuru, nic nejedl, jak se mi přiznal.

„To bylo pro tebe, ne pro něj!“ obořila se na mne Nelidská madam, když mě přistihla. Na čele se jí objevily ony hněvivé vrásky, které jsem tak dobře znala. Poprvé jsem se jí však nebála.

„Já teď jíst nemůžu, zatímco bratr hlad měl,“ odpověděla jsem odvážně.

Uvědomila jsem si, že odporovat vůbec není tak těžké, a pocítila jsem hrdost. Byl to hřejivý, blažený a zcela nový pocit. Jen ještě pár okamžiků a budu svobodná, už žádná Urmila kamalarí. Už nebudu Urmila patřící Nelidské madam, která s ní může zacházet jako s vlastním majetkem a neustále ji komandovat: „Urmilo, udělej, tohle, Urmilo, udělej tamto. Ach, tyhle thárúovské holky jsou tak hloupé. Není divu, že pracují jen jako služky. Víc než uklízet a vařit ani neumějí“. Všechna ta její ponižování a urážky mi dosud zněly v uších až příliš hlasitě. Slova, která do smrti nezapomenu.

Pro mne právě začínala nová kapitola života, proto jsem se cítila natolik silná a sebevědomá, abych jí tentokrát odporovala.

„Dobře, to musíš vědět sama,“ pravila uraženě a změnila téma: „Kdy jede autobus?“

„Dnes večer v osm hodin,“ odpověděla jsem.

Krátce nato si mě ještě jednou k sobě zavolala: „Pozavírej, prosím tě, všechny dveře a okna, musím teď odjet,“ nařídila mi běžným rozkazovačným tónem. Prošla jsem tedy téměř prázdnými místnostmi a zavřela všechna okna a dveře. Zůstalo tam už jen několik beden s tetinými osobními věcmi.

Své cestovní brašny jsem postavila před vchod. Nelidská madam zamkla, otočila se a pyšně směřovala k autu, sluneční brýle jako vždy ve vlasech nad čelem. Šofér už čekal s otevřenými dveřmi u vozu. Nastoupila a já si pomyslela, že tím všechno končí. Normálně mi totiž nikdy neřekla ani na shledanou, když odcházela z domu.

Tentokrát však ještě pomalu klesalo tónované okénko vozu: „Namasté, Urmilo, přeju ti šťastnou cestu domů a doufám, že se brzy vrátíš. Tady se ti přece daří mnohem líp než v té tvé vesnici.“

„Ano, madam, budu o tom uvažovat, děkuju,“ odpověděla jsem, a když se vůz rozjížděl, ještě jsem zamávala. „Namaskár, mahárání, mějte se hezky!“ volala jsem za ní. Zažívala jsem komický pocit, když jsem ji viděla odjíždět. Možná je to naposled, co ji vidím, blesklo mi hlavou. Ale očekávaná úleva se dosud nedostavila.

Zůstali jsme s Amarem sami sedět před domem. Stěhovači s vozem už odjeli, aby dopravili bedny a krabice do nového obydlí. Zahrada a dům byly opuštěné, nad vším se vznášelo jakési neskutečné ticho. Amar stále ještě dojídal z talíře, já jsem nám nalila po sklence kokakoly, kterou jsem hbitě vytáhla z chladničky, ještě než Nelidská madam zamkla.

Nádobí jsem umyla u vodovodu na zahradě a postavila před kuchyňské okno na zem, protože do domu se jít už nedalo. Vadilo mi, že ten talíř a sklenky nemůžu řádně uklidit do skříně.

„Pojď, jdeme, Urmilo, už jsi toho pro ni udělala dost,“ ozval se Amar a hodil si přes rameno tu větší z mých cestovních brašen. „Jdeme, tady už nemáme co pohledávat.“

Oblékla jsem si červený lesklý anorak a chopila se druhé brašny. V nové bundě a Amarovi po boku jsem zamířila na ulici. Do tváře mi zafičel studený vítr a na kopcích již blikala první světla.

Když za námi zapadla těžká železná brána vily, která byla tak dlouho mým vězením, náhle jsem pocítila, jak se ve mně šíří obrovská úleva. I přes veškerou tíži brašny, nacpané vším, co jsem měla. Zmocnil se mě pocit, jako by ze mne někdo sňal náklad, který mě po celá ta léta srážel k zemi. Po celá ta léta, kdy jsem byla „jen“ nějaká kamalarí. Prodaná, aby sloužila a pracovala pro druhé. Nikdy se mě nikdo nezeptal, co bych chtěla. A taky jsem se dosud neodvážila doufat, že se to jednou změní. Srdce mi naplnil obrovský pocit štěstí. Byla jsem jako na jehlách. Od téhle chvíle budu o svém životě rozhodovat sama.

Mávla jsem na taxík, jak jsem to dřív často dělávala, když jsem musela dopravit do školy Paiju a Móhana. Amar mě sledoval s obdivem v očích. „Taxík na nádraží platím já,“ oznámila jsem pyšně. „Dnes se tam nepotáhneme pěšky.“ Ten taxík byl mou první akcí v novém životě, o němž jsem rozhodovala sama.

Konečně svobodná

Taxík se prodíral hustým provozem svátečního předvečera. Pokračovali jsme jen pomalu, ale já jsem si přesto užívala během té jízdy každičkou minutu. Sledovala jsem světla, která nás míjela; město, jež jsem během celých jedenácti let vídala téměř výhradně okny auta a sotva je znala; lidi, autobusy, auta a mopedy, jak si hekticky razily cestu; oblaka kouře stoupající od stánků s rychlým občerstvením; psy, kteří kolem nich hledali zbytky jídla. Houkání aut se mísilo se změtí hlasů a křikem v ulicích, hudlařinou z rádií i televizorů a vytvářelo ohlušující kravál.

Taky na autobusovém nádraží panoval čilý ruch, neboť to byl den před svátkem Mághí, jedním z mnoha hinduistických svátků, avšak největším u Thárúů. A já jsem jej měla po šesti a půl letech slavit konečně zase doma.

Amar zůstal u mých zavazadel, zatímco já odběhla do sousední rušné obchodní ulice ještě koupit pár dárků domů. Řetízek na krk matce, bonbony a obtisky dětem, sponky do vlasů švagrovým, sušenky a nepálské cigarety bratrům a pohlednici s náměstím Darbár otci, protože zde v Káthmándú ještě nikdy nebyl.

Celá obložená dárky jsem se pak vrátila k bratrovi.

„To jsi utratila všechny svoje peníze, nebo co?“ vyjel bratr netrpělivě. „Kdes byla tak dlouho? A kolik ti ta tvá mahárání vůbec dala?“

„Ona mi žádné peníze nedala, jen 1000 rupií na jízdenky na autobus,“ přiznala jsem.

„Cože? Ona ti nedala žádnou mzdu?“ Amar na mne nevěřícně zíral.

„Ne, ona si totiž myslí, že se vrátím,“ odpověděla jsem opatrně.

„To ti nedala vůbec nic? Za více než dva roky, cos u ní pracovala?“ Bratra se zmocňoval vztek.

„To její dcera mi vždycky dávala peníze, když jsem pro ni prala nebo žehlila,“ dodala jsem. „A ty jsem taky dostala. Má mahárání se však velkoryse domnívala, že víc nepotřebuju.“

„No jo, to je milostpaní! Ta tě pěkně doběhla!“ bědoval Amar.

„Vždyť ti říkám, ona si myslí, že se vrátím.“

„To tedy asi budeš muset. Aby sis odnesla svoje peníze,“ pokračoval rozhořčeně.

„Jenže já se tam nevrátím,“ prohlásila jsem klidně. Budu chodit v Mánpuru do školy.“

„A jak si to vlastně představuješ? Když nemáš ani rupii? My ti to nemůžeme platit, a otec je navíc zase nemocný a potřebuje léky.“ Zlostně si mě změřil.

Vyprávěla jsem mu o programu organizace, o níž jsem slyšela: „Oni děvčatům kamalarí, jako jsem já, školu platí!“

„Prosím tě, je ti už sedmnáct, a to chceš začít chodit do školy? Vždyť se ti tam děti vysmějou. A kdo ti řekl, že školu zaplatí taky tobě?“ Amar jen odmítavě mávl rukou.

„Mně je jedno, že se mi děti budou smát. Já prostě do školy chodit chci a taky budu, uvidíš!“ Rovněž já jsem dostávala vztek. Nicméně ve mně vzrůstaly i pochybnosti. Co když má Amar pravdu? Co když jsem opravdu příliš stará na to, abych chodila do školy? Co když ta organizace za mne nebude moct platit? K Nelidské madam se přesto už nikdy nevrátím, to jsem si pevně předsevzala.

Opravdu jsem z těch 45 000 rupií – 1500 měsíčně, které mi Nelidská madam slíbila, zatímco jsem pro ni třicet měsíců pracovala – neviděla ani pais. Ale to jí neprojde. Už několikrát jsem volala Sítě a rovněž přes jejího otce v Ghórahí se pokoušela, abych své peníze dostala. Jsem totiž pevně rozhodnutá, že bude-li to nutné, půjdu dokonce i k soudu, abych Nelidskou madam zažalovala kvůli mzdě za léta, která jsem u ní pracovala. Jen tak se z toho nevyvlíkne…

Konečně přijel autobus, který nás měl dovézt do Lamahí.

S Amarem jsme ulovili jedno místo k sezení, třebaže nával byl kvůli svátku Mághí větší než obvykle. Vyčerpaná z loučení i rozčilování jsem okamžitě usnula.

Shledání

Když jsem se opět probudila, byli jsme již v Dángu. Pomalu svítalo. Rýžová pole, lesy a luka, vše dosud leželo pod silnou bílou vrstvou mlhy připomínající vatu. Už dlouho jsem tak dobře nespala, téměř celou jízdu autobusem jsem prospala – vyčerpaná z rozčilení posledních dní a týdnů, a z těch mnoha probdělých nočních hodin, které jsem potřebovala dohonit. Spát jsem dokázala dokonce i v tom přeplněném a páchnoucím autobuse, v němž mě nerušila ani hlučná popová hudba, ani kymácení po nerovných cestách.

Na posledních kilometrech byl autobus téměř nesnesitelně nacpaný. V jednom chrámu západně od Lamahí se slavil jakýsi mimořádný svátek, a tak se tam chtěly dostat stovky lidí, kteří se na každé zastávce neustále cpali dovnitř. Všichni chtěli do toho chrámu, mnozí s sebou vezli spoustu obětních darů, květinové věnce, svíčky a obarvenou rýži, aby si naklonili bohy. Celé minuty jsme se nepohnuli z místa, protože řidič poutníkům domlouval, že je autobus plný, a proto už nikoho nemůže vzít.

V Lamahí, městečku naší vesnici nejblíže, jsme se z autobusu ani nemohli dostat. Trvalo skoro deset minut, než jsme se mezi stěsnanými lidmi prodrali ke dveřím a konečně vystoupili. Nikdo se totiž nechtěl pohnout, každý se bál, že o své místo definitivně přijde. Nakonec se nám to přece jen podařilo.

Nastalo ráno o svátku Mághí, a tak bylo celé Lamahí na nohou. Všichni spěchali někam na rodinnou oslavu, obtěžkáni plechovkami s pivem, dárky a jídlem. Trvalo proto hezkou chvíli, než jsme získali místo na jednom džípu, jediném dopravním prostředku, který na venkově jezdí po vesnicích. Na úzkých lavičkách na nákladní plošině jsme seděli namačkaní vedle sebe, ženy i muži, staří i mladí s velkými ranci. První dva vozy byly tak plné, že lidé viseli i zvenčí na oknech a dveřích.

„Tady už není místo, musíte počkat,“ rozčiloval se řidič a nechal nás tam stát. Do třetího vozu jsme se konečně nacpali, a tak jsme se krátce poté kodrcali po prašné cestě, která vede z Lamahí k širokému ústí řeky. Postupně jsme za sebou nechávali domky. Vzdálenosti mezi jednotlivými staveními se zvětšovaly, až se před námi náhle rozprostřel pohled na pole a širou rovinu. Po dobré půlhodině jsme dorazili ke břehu řeky Ráptí.

Se smíšenými pocity jsem hleděla na řeku, jejíž přechod mě kdysi stál takové sebezapření. Teď v zimě měla opět spoustu vody. Bíle se pěnila a v peřejích valila přes kameny. Ještě než se mě však zmocnila panika, na obzoru se naštěstí objevil most.

Právě když jsme řeku přejížděli, vyšlo slunce. Rázem bylo citelně tepleji a v rovině se zvolna probouzely barvy. Stříbřité kamínky v řečišti, olivově zelená voda, červená úrodná rovina, žlutě kvetoucí řepková pole, sytě zelené keře banánovníků, hliněné chatrče pokryté slámou…

Náhle jsem si uvědomila, jak velice mi tohle všechno chybělo. Až mě bodlo u srdce. V hrudi se ozval jedenáct let trvající stesk náhlou bolestí, která tím, jak jsme se blížili k Mánpuru, sílila.

Po dvou a půl letech jsem konečně opět viděla svou vesnici, náš domek a celou rodinu. Tentokrát mě matka už očekávala, poznala jsem ji zdálky. Stála před domkem v kroji Thárúů. A také ona okamžitě poznala mne. Vlasy jsem měla opět dlouhé, takže jsem už nevypadala jako kluk.

Ostatní seděli v domku kolem ohně. Amar na ně zavolal: „Pojďte se podívat, kdo je tady, pojďte přivítat Urmilu!“

Mé švagrové Bisramí, Indrávatí a Rádha, mladší bratr Guru a děti, všichni mi vyběhli naproti.

Když jsem před jedenácti lety Mánpur opouštěla, měla jsem jen jednoho synovce a jednu neteř, teď jich bylo deset. Nejmladší z nich, neteř Samiru, jsem dosud neviděla. Děti mě obklopily a pokukovaly po kornoutech se sladkostmi a dárcích.

„Kdo jseš?“ chtěly vědět. „My tě neznáme. Tys přišla z města? A co máš v těch kornoutech? Přinesla jsi nám něco?“

Během posledního úseku cesty v džípu jsem si shledání představovala, ale tak hezké jsem je přece jen neočekávala. Všichni se mě chtěli dotknout. Švagrové mě s pláčem objímaly a taky mně přitom tekly po tvářích slzy. „Celá ta léta jsme o tobě neslyšely, a tak jsme si myslely, že jsme tě ztratily. A protože tě tu konečně zase máme, pláčeme. Proč ale pláčeš ty? Vždyť jsi znovu doma! Proto musíš být šťastná, ty nemusíš plakat,“ dobíraly si mě ženy. Udělaly mi tíká na čele, a já jsem ji předala dál dětem.

Hned od první chvíle jsem si Samiru, nejmladší dceru bratra Hariho, zamilovala. Byl jí právě rok a měla – světlé vlásky! To je v Nepálu cosi naprosto mimořádného. Nemohla jsem se na ni vynadívat a byla bych ji nejraději celou zulíbala. Zato Amarovy děti mezitím vyrostly tak, že jsem je málem nepoznala. „Tak ty jsi ta malá Mahéšvarí?“ zeptala jsem se neteře. Když jsem ji viděla naposled, bylo jí deset a bylo to ještě dítě. Teď ve dvanácti se z ní stala hezká dívka.

Vyprostila jsem se z obležení dětí a přistoupila k matce. Také jí vytrysklo pár slz, od nichž se jí mokře leskl obličej. Rukávem jsem jí je opatrně setřela a sklonila hlavu, aby mi mohla požehnat. Dotkla se mého čela, ale pak mě objala a rozplakala se. Chvilku jsme setrvaly v objetí. Velice jsem si tu blízkost vychutnávala, neboť jinak mě nikdy neobjímala. Po několika minutách se mezi nás opět nahrnuly děti. Radostně poskakovaly kolem a pořád dokola se ptaly, co jsem jim přivezla.

Rozdala jsem dárky všem. Bonbony, nálepky, spony do vlasů, trička, různé ošacení, sušenky, teplou šálu matce, vlněnou čepičku s třapcem Samiře, míč chlapcům.

Děti s dárky nadšeně odběhly, aby si je v klidu prohlédly a hned poté taky ukázaly dětem ze sousedství. Mezitím se totiž seběhlo hejno zvědavců z vesnice. Chtěli vidět, co se to u nás děje, všichni se chtěli podívat, kdo to džípem přijel a jak já teď vypadám. „To je ta malá Urmila, co jste si mysleli, že se ztratila?“ vyptávala se jedna sousedka.

„Ano, to je naše Urmila, právě se vrátila z Káthmándú. Jen se na ni podívejte, nevypadá snad jako elegantní dáma z města?“ odpověděla matka pyšně. Bylo to báječné setkání. Ánandí – byla jsem přešťastná, že jsem opět doma.

Když první vzrušení konečně opadlo, dřepla jsem si s matkou a švagrovými k ohni. Minulé léto k domku přistavěli kuchyňku, takže teď mohli všichni sedět kolem ohně pod střechou. Ve staré chatrči se totiž mohlo u ohně ohřát vždycky jen pár členů rodiny, zatímco ostatní museli počkat nebo si rozdělali oheň venku na dvoře, kde ovšem střechu nad hlavou neměli.

V nové chatrči bylo sucho a útulno. Amarova dcera, která už byla dost velká na to, aby pomáhala v kuchyni, nám uvařila čaj. A jak mi švagrové při mé poslední návštěvě slíbily, žádná z mých neteří nebyla poslána jako kamalarí k cizím lidem. Že ty malé opravdu zůstanou tohoto osudu ušetřeny, mě naplnilo velkým uspokojením.

Teplý čaj byl po dlouhé cestě příjemný. Jak hezké je sedět u ohně, jsem už skoro zapomněla. Natahovala jsem ruce k žáru a cítila, jak se mi ohřívají prsty. Švagrové vyprávěly, co všechno se v posledních letech událo. Kdo se ve vsi oženil a provdal, kdo zemřel, kolik vepřů teď mají a jaká byla poslední sklizeň.

Říkaly, že zima letos přišla brzy, v posledních týdnech nastalo opravdu studené počasí dokonce i tady v rovině. Ptala jsem se jich, zda něco slyšely o programu pro dívky kamalarí.

„Ne, bohužel, o tom jsme nic neslyšely,“ vrtěly hlavou.

Pověděla jsem jim tedy, co jsem se o tom dočetla a že se chci té organizace zeptat, zda bych i já mohla chodit do školy.

„Ale Urmilo, vždyť tobě už je sedmnáct, na to, abys chodila do školy, jsi přece moc stará,“ mínila má oblíbená bháudžjú, švagrová Bisramí, která byla tenkrát, když jsem před jedenácti lety musela z domova odejít, tak nemocná.

„Můžeš se provdat a mít děti, to se v tvém věku dělá,“ přidala se další švagrová.

„Ne, já se teď určitě vdávat nebudu ani ještě nechci žádné děti. Chci chodit do školy, a to jsem chtěla vždycky!“ Pozorovala jsem, že mě v tomhle ohledu neberou vážně, stále si myslely, že si dělám legraci, a proto jsem změnila téma.

Mluvily jsme o dětech. Jak vyrostly, jak roztomilá je malá Samira. „Proč je tak blonďatá?“ zajímalo mě.

„To nevíme,“ odpověděla matka té malé Rádha s pokrčením ramen.

„Když svítí slunce, nedokáže otevřít oči, a v létě jí vždycky zrudne kůže,“ smála se matka.

„A nedá se pro ni něco udělat?“ zeptala jsem se.

„Ne, co bys chtěla dělat? Tvůj otec mluvil s duchy, a ti říkali, že se nedá nic dělat,“ vysvětlila mi švagrová.

Byla jsem skeptická a rozhodla se, že zjistím, co se Samirou je a jak bych jí mohla pomoct.

Má pozornost se však zaměřila především na něco jiného.

Dívky

Objevila jsem skupinku dívek a mladých žen shromážděných před školou stojící hned vedle domku mých rodičů. Přicházely jedna po druhé, bylo jich čím dál víc. Zvědavě jsem po nich pokukovala.

„Podívej se, kdo je tohle?“ zaslechla jsem, jak se jedna z nich ptá, když jsem se přiblížila.

„Ta není z Thárúů, ta je z Paháríů,“ poznamenala jiná. „Ale co dělá tady v Mánpuru?“

Dosud jsem na sobě měla červenou bundu od Nelidské madam, a proto mě samozřejmě pokládaly za dívku z vyšší kasty. Paháríové jsou totiž jiná kasta než Thárúové.

Některé dívky jsem znala už z dřívější doby, jenže ony mě zřejmě nepoznaly. A když jsem se jich zeptala, co tu dělají, hleděly na mne nedůvěřivě.

„Sešly jsme se tu kvůli Mághí, jenže ty jsi z města, ty tu nemáš co dělat.“

„Já jsem Thárú jako vy a tady v Mánpuru jsem se narodila,“ vysvětlovala jsem.

„Proč tedy s námi mluvíš nepálsky a ne thárú, co?“ namítla jedna z nich.

„Tak to promiňte, já jsem se totiž právě vrátila z Káthmándú,“ odpověděla jsem v jazyce thárú.

Poté však začaly být ještě nedůvěřivější. Obrátily se ke mně zády a zmizely v jedné ze školních tříd. Některé měly sešity a propisovací tužky, jiné nesly pod paží desky. „Můžu se k vám připojit? Co tady děláte?“ vyptávala jsem se dál.

„Pro mě a za mě můžeš jít dovnitř, jenže tebe to tady stejně nezajímá,“ souhlasila konečně jedna ze starších. „Připravujeme se na jednu demonstraci. Dnes je Mághí, a jak možná víš, dnes se kšeftuje s kamalarí. My dnes budeme pochodovat do sousední vesnice, do Gadhavy na křižovatku, abychom proti tradici kamalarí protestovaly. Chceme, aby se s tím přestalo. Jenže holku z města, jako jsi ty, to určitě nezajímá,“ podotkla uštěpačně.

„A jak mě to zajímá!“ vykřikla jsem. Zbystřila jsem uši a chtěla bezpodmínečně vědět, co připravují: „Vždyť jsem jako kamalarí pracovala jedenáct let.“

„Ty?“ zeptala se nedůvěřivě a změřila si mě. „Jen se na sebe podívej, ty přece nemůžeš být kamalarí.“

„Ale můžu, dnešek je totiž první den, co jsem zase doma. Teprve dnes ráno jsem přijela nočním autobusem z Káthmándú. Smím se vaší demonstrace zúčastnit?“

Stále se na mne dívaly skepticky. „Já pořád ještě nevěřím, že jsi kamalarí, ale pro mě za mě pojď klidně dál.“

„Ale jsem, přísahám. Pocházím z Mánpuru, má rodina bydlí hned tady vedle školy. Před jedenácti lety mě jako kamalarí poslali do Káthmándú. Vezměte mě mezi sebe, chci vám pomáhat.“ A protože jsem se nenechala odbýt, pustily mě dovnitř.

Pár dívek klečelo na podlaze a malovalo hesla na kartony: „Zastavte systém kamalarí!“ bylo v nepálštině, anglicky pak „Girls want education, not slavery – Dívky chtějí vzdělání, ne otročení!“

„Můžu s vámi tedy na demonstraci?“ zeptala jsem se znovu.

„Já nevím, je to jen pro kamalarí, a ty tak opravdu nevypadáš,“ odpověděla dívka.

„Ale vždyť vám přece říkám, že jsem se právě vrátila. Kdo je vaše vedoucí, chtěla bych si s ní promluvit,“ naléhala jsem.

„To je jedna sociální pracovnice,“ váhavě odpověděla dívka. „Hned přijde. Pak se jí můžeš zeptat, jestli s námi smíš pochodovat.“

Sociální pracovnice? Ukázalo se, že je z organizace, která usiluje o to, aby dívky kamalarí chodily do školy. Takové štěstí, nedokázala jsem to pochopit. Ani se mi nesnilo, že tu organizaci najdu tak rychle.

„Ale to je báječné! Slyšela jsem o tom. Četla jsem o projektu kamalarí v novinách,“ vykřikla jsem nadšeně.

Dívky po mně opět pokukovaly nedůvěřivě. Že mě lidé tady v Mánpuru už nebudou brát jako našince, ale někoho cizího, s tím jsem tedy nepočítala. A taky to nemělo být naposled.

Když přišla sociální pracovnice, zeptala jsem se jí, zda bych směla demonstrovat. Rovněž ona si mě nejdřív kriticky změřila, pak přece jen souhlasila: „Ale ano, proč ne. Čím víc nás je, tím líp. Jenže v tomhle s námi jít nemůžeš.“ Přitom ukázala na mou zářivě červenou bundu. „Určitě máš na sebe něco jiného, ne?“

„Mám,“ odpověděla jsem zaraženě, ale bylo mi to jedno, především jsem chtěla být při tom. Rychle jsem tedy odběhla domů, oblékla si dlouhé černé šaty a přes ramena přehodila šálu. Od Nelidské madam jsem se naučila, že při politických záležitostech se má člověk oblékat co nejjednodušeji.

„Dobře, tohle je už lepší,“ pochválila mě sociální pracovnice, když jsem se vrátila. „Počkej chvíli. Ty máš takový pěkný zvučný hlas,“ uvažovala, „vezmi si tohle.“ A podala mi megafon. „Vždycky přečteš první větu a ostatní ti budou odpovídat. Dokážeš to?“

„Ovšem,“ přikývla jsem. Nemohla jsem uvěřit, že hned dnes, první den, se sejdu s ostatními kamalarí na demonstraci. Ještě včera jsem byla v Káthmándú v domě Nelidské madam a neměla nejmenší tušení, jak to se mnou bude dál. Teď jsem byla nesmírně ráda, že se mi naskytla tak nečekaná šance, a byla jsem pevně rozhodnutá ji využít.

Krátce poté se dal náš zástup do pohybu. Musela jsem megafonem vykřikovat: „Daughters need education! – Dcery potřebují vzdělání!“ Ostatní pak sborově odpovídaly: „Not slavery, not slavery! – Žádné otroctví, žádné otroctví!“

Pochodovaly jsme a skandovaly také: „Let’s end injustice and exploitation! – Skoncujme s bezprávím a vykořisťováním!“ Ostatní opakovaly: „Let’s end it! Let’s end it! – Skoncujme s tím! Skoncujme s tím!“

Mnohé dívky byly ještě příliš bázlivé a odpovídaly jen zcela tiše a nesměle. Nemohla jsem pochopit, že se chichotají a upejpají, když jde o jejich práva.

„Hlasitěji,“ povzbuzovala jsem je. „Vždyť tady přece jde o otroctví. Musíte křičet opravdu hlasitě a přesvědčeně. Nebo chcete být zase kamalarí? Myslete na bezpráví, kterého se na vás dopustili. Myslete na spoustu práce, bití a ponižování,“ podněcovala jsem je.

„Děláš to dobře,“ pochválila mě sociální pracovnice, „jen tak dál!“ Ta pochvala mě potěšila.

Za skandování, bubnování a zpěvu jsme pochodovaly čtyři kilometry z Mánpuru až do Gadhavy, obce na nejbližší křižovatce směrem na Lamahí. Všude cestou se lidé zastavovali, když nás viděli přicházet. Že by mladé ženy tak hlasitě usilovaly o svá práva, na to nebyl nikdo zvyklý. Mnozí se zpočátku mračili, když jsme je míjely. Systém kamalarí existuje u Thárúů již dlouho, je to jakási tradice, takže mnoho starších lidí dodnes nechápe, co je na tom špatného.

Avšak některé ženy, především matky s malými dětmi, které chovaly nebo vedly za ruku, na nás hleděly se zájmem a souhlasně přikyvovaly. Žádná matka nedává ráda své dítě pryč, jen u nás dosud prostě neměly na vybranou.

V každém případě to byl dobrý pocit, když člověk viděl, jak i jiní pochopili, že jde o bezpráví. Že my dívky se svým problémem nejsme samy a můžeme vykřikovat.

Na křižovatce se sešel dav. Sociální pracovnice strhujícím způsobem promluvila o právech dívek a proti jejich vykořisťování systémem kamalarí. Objevilo se tam dokonce několik místních novinářů, kteří si její projev natáčeli. Křičela do davu, že každé dítě, každý člověk má právo na vzdělání. Taky dívky. Měly by chodit do školy, ne muset pracovat, měly by mít vzdělání, aby mohly svým dětem později umožnit lepší život. Jak velice mi mluvila z duše! Jak nesmírně jsem doufala, že se i mně splní sen…

Po shromáždění jsme se vracely opět do Mánpuru. Tam jsem se kvapně s děvčaty rozloučila a spěchala domů, protože jsem nepředpokládala, že hned první den z domova zmizím. Byla jsem unavená i rozjařená.

„Kdes byla celou tu dobu?“ ptaly se mě švagrové.

„Na jedné demonstraci,“ přiznala jsem.

„Na demonstraci? Tady v Mánpuru?“ nechápaly.

„Ano, na pochodu dívek kamalarí dnes na svátek Mághí, protože jsme chtěly lidi upozornit na práva dívek.“ „A pročpak?“ podívala se na mne nechápavě matka. Proto jsem se ani nepokoušela jí to hned první večer vysvětlit.

Sociální pracovnice mi nabídla: „Jednou se prostě zastav u nás v Lamahí. Tam máme kancelář. Můžeme ti pomoct.“ Právě to jsem chtěla udělat, a tak svým švagrovým, bratrovi i všem ostatním dokázat, že to myslím vážně.

Na cestu do kanceláře humanitární organizace jsem se vypravila hned příští den. Tam jsem zastihla tři pracovníky, jednu ženu a dva muže, kteří mi vysvětlili, že přijeli speciálně u příležitosti svátku Mághí z Káthmándú, aby během svátků na velkých rozcestích pokud možná zachytili nové kamalarí a ukázali je po vesnicích.

„Urmilo, ty už nemusíš pracovat jako kamalarí, my pro tebe nějaké řešení najdeme,“ povzbuzovala mě ta žena.

„Jenže mně znovu onemocněl otec, kde máme sehnat peníze na léky? Bratr mě nutí, abych se do Káthmándú opět vrátila. Pomůžete otci, pokud tady zůstanu?“ zeptala jsem se. Tak úplně jsem jim nevěřila, protože jsem se až příliš často zklamala.

„Ano, uslyšíš o nás. Už nemusíš být kamalarí. Od příštího týdne můžeš začít chodit do přípravné třídy,“ slíbila mi.

Celou zpáteční cestu mi v hlavě myšlenky jen vířily. Ozvou se opravdu? Dodrží svůj slib? Co když o nich už neuslyším?

Dlouho jsem však čekat nemusela. Krátce poté jsem se seznámila s dalšími pracovníky této humanitární organizace. V místním tisku uviděli snímky z demonstrace, na nichž jsem byla zachycena s megafonem. V tom chvatu jsem si ani nevšimla, že mě jeden reportér vyfotografoval. A tak se o mně dozvěděli.

===+=

Nový život

„Když jdu a vidím tygra, chci být ptákem a odletět.

Když v letu spatřím orla, chci se stát člověkem a jít.“

PÍSEŇ Z NEPÁLU

Hansí – úsměv

V následujících týdnech jsem zjistila, jak může být život krásný. Že neznamená jen dřinu a ponižování. Byla jsem šťastná, že mám opět rodinu, že jsem v rodné vesnici. Pomáhala jsem v domácnosti, hrála si s malými synovci a neteřemi, mazlila se se Samirou, svou malou panenkou.

Na všední den v Mánpuru jsem si opět rychle zvykla, třebaže to tu bylo úplně jiné než v Káthmándú. Že tu byla k praní jen studená voda u pumpy, že se muselo na záchodek běhat padesát metrů až za školu, taky za tmy a v dešti, že byla k jídlu téměř denně jen rýže s vařenou čočkou, dál bhát, že se vepříci váleli v blátě před domkem a já musela spát s velkými dětmi na žíněnce – to všechno mi ani trochu nevadilo.

Často jsem se probouzela s úsměvem. Na chvíli jsem se zarazila a uvědomovala si, kde jsem. Už ne v Káthmándú, v domě Nelidské madam, ale v Mánpuru, stulená mezi svými synovci a neteřemi. Už žádná kamalarí, ale svobodná. Venku kokrhali kohouti jako o závod, rozednívalo se a já jsem děkovala všem bohům, že mi tenhle nový život darovali.

Setkání s jedním pracovníkem nepálské humanitární organizace, což byl Mán Bahádur Čhétrí, mi připadalo jako dar. Ujal se mě jako otec a stal se mi velice důležitým přítelem. Už dlouhou dobu se zasazoval o potřeby dětí. Popuzení statkáři mu proto všelijak vyhrožovali a jednou ho dokonce unesli.

Mán Bahádur přišel jako pozorovatel do školy v Gadhavě, kde jsem několik odpolední strávila v přípravné třídě pro kamalarí, kam mě pozvala sociální pracovnice. Tam nám vysvětlovali, jaké možnosti nyní máme, a učitelka zjišťovala, co už víme.

Učily jsme se tam ty nejdůležitější věci: jednoduché počty jako „2+5“ a „7-3“, psát krátké věty jako „Jmenuji se Urmila. Je mi sedmnáct let. Bydlím v Mánpuru.“ Jenže to byl stále jen začátek. Se mnou tam ve třídě sedělo třináct dalších děvčat ve věku dvanácti až devatenácti let, z nichž většina nikdy nechodila do školy stejně jako já.

Mán Bahádur přišel do třídy ještě s několika dalšími lidmi, aby se podívali, jak se projekt rozvíjí. Zdvořile jsme hosty pozdravily a po řadě se měly představit. Jedna po druhé jsme musely vstát, představit se jménem a povědět, odkud jsme. Některé dívky byly velice ostýchavé, takže si vůbec netroufaly promluvit. Chichotaly se, schovávaly se za jiné a mluvily tak tiše, že jim bylo sotva rozumět.

Taky já jsem byla rozrušená, ale snažila jsem se mluvit zřetelně nepálsky: „Namaskár, pane, jmenuju se Urmila Čaudharíová, je mi sedmnáct let a jsem z Mánpuru. Jedenáct let jsem pracovala v Káthmándú a jsem velice šťastná, že se tu dnes smím něco naučit.“ Mán Bahádur i ostatní mě vyslechli se zájmem. Všimla jsem si, že jsou překvapení. Mezi sebou si říkali něco, čemu jsem nerozuměla. Rovněž dívky si cosi šuškaly za mými zády.

Když bylo po hodině, Mán Bahádur si mě k sobě zavolal: „Urmilo, ty jsi zřejmě sdílná a sebevědomá dívka. Jsi jiná než ostatní. Mluvíš plynně nepálsky, máš odvahu mluvit před ostatními. Viděl jsem tě už taky na fotografii. Ty ses na Mághí zúčastnila demonstrace tady v Gadhavě, nebo kde to bylo?“

„Ano, pane, tady. Bylo to právě první den, co jsem se vrátila domů z Káthmándú,“ odpověděla jsem.

„Viděl jsem o tom článek v novinách. Na snímku držíš megafon. Co chceš teď dělat, když jsi svobodná a opět u své rodiny?“ zajímal se Mán Bahádur.

„Chci chodit do školy, pane. Chci se učit a zase učit,“ vysvětlila jsem.

„Opravdu? A nejsi na základní školu trochu stará?“ namítl.

„Je mi sedmnáct, pane, ale udělám všechno, abych se i ve svém věku ještě něco naučila.“

Mánu Bahádurovi se zřejmě líbilo to, co jsem řekla. A že jsem to vyjádřila s pevným přesvědčením. „Tak dobře, Urmilo, jestliže opravdu chceš, pomůžeme ti. Přijď zítra ve dvě hodiny odpoledne do kanceláře v Lamahí. Zvládneš to?“ zeptal se.

„Ach ano, pane, velice děkuju! Přijdu. V každém případě tam budu. Mnohokrát děkuju, ani nevíte, jak moc si přeju, abych konečně směla chodit do školy!“ Byla jsem přešťastná. Chtělo se mi radostí dělat kotrmelce.

„Hunčha, v pořádku, takže se uvidíme zítra v Lamahí!“ uzavřel náš rozhovor Mán Bahádur. Poté se on i ostatní sociální pracovníci rozloučili a zamířili k džípu, který na ně čekal na okraji cesty. Zamávala jsem jim a v povznesené náladě plná nadějí se vydala na cestu domů.

Na bratrově kole jsem nazítří šlapala po prašných cestách a přes most do Lamahí.

Celá zaprášená, zpocená a s tlukoucím srdcem jsem odstavila kolo před domem, v němž sídlila kancelář. Vyšla jsem do prvního poschodí a zaklepala. Na chodbě visel bezpočet novinových článků o programu kamalarí a jiných humanitárních projektech, a rovněž snímky z demonstrací, pouličních divadelních představení a akcí bývalých kamalarí.

Při tomto prvním setkání si sociální pracovníci vyhradili dostatek času, aby mě poznali. Cítila jsem to jako velkou poctu. Pozvali mě dál, abych přisedla, a tak jsme klečeli na koberci v malé hovorně. Stěny v této místnosti byly natřené nazeleno a taky zde visely výstřižky z novin a plakáty na témata AIDS, obchod se ženami, povinnost školní docházky a obchodování s kamalarí.

Dívenka ve světlemodré kurtě přinesla čaj. Sklenky byly ještě horké a stoupala z nich pára. „Tak nám pověz něco o sobě, Urmilo,“ vyzvali mě. Vyprávěla jsem svůj příběh a ostatní pozorně naslouchali. Poté se mě zeptali, co bych teď chtěla dělat.

Odpověděla jsem: „Chci chodit do školy.“

Oni však byli toho názoru, že jsem na zápis do základní školy příliš stará. „Urmilo, je ti sedmnáct, ještě si to dobře rozvaž. Nechtěla by ses raději vyučit nějakému řemeslu? Máme mnoho nabídek. Co se tak stát švadlenou, absolvovat kuchařský kurz nebo se naučit pracovat s bambusem?“ navrhovali.

„Ne, prosím vás, nechte mě chodit do školy. Vždycky jsem si to přála. Jedenáct let čekám, až budu konečně smět. Chci umět správně psát a počítat. Budu tvrdě pracovat, to slibuju!“

Vyměnili si pár bezradných pohledů a pak se zamyšleně podívali na mne. Konečně se ujal slova Mán Bahádur: „Tak dobře, pokud si to opravdu tak moc přeješ, pak ti slibuju, že se podíváme, co pro tebe můžeme udělat. Pokud chceš chodit do školy, pak bys tam chodit měla.“

Za tato slova jsem mu byla nekonečně vděčná. Že by se můj sen přece jen ještě splnil? Tentokrát jsem cítila, že to není jen prázdný slib. „Uvidíte, budu se pilně učit. Pokud mi to dovolíte, šla bych později ráda na vyšší školu a studovala. Chtěla bych se stát novinářkou nebo právničkou.“

Dali se do smíchu. „Jen pomalu. Je výborné, Urmilo, že jsi tak nadšená a máš takovou motivaci, ale teď půjdeš nejdřív s malými dětmi do základní školy. To si snad uvědomuješ? Jsi na to připravená?“

„Ano, pane, jsem připravená. Když se konečně smím učit, nic mě od toho neodradí.“

Opět se rozesmáli a slíbili, že se mi ozvou. „To jsme zvědaví, co nám budeš vyprávět, až se uvidíme příště,“ prohlásili.

„Nezklamu vás,“ slíbila jsem.

Plná nadějí jsem toho dne odešla z kanceláře a ujížděla zpátky do Mánpuru. Slunce nad rovinou již zacházelo a zalévalo pole i luka zlatavým světlem. Hory na obzoru rudě plály. Na louku se sneslo hejno bílých ptáků, jimž bílé peří zářilo narůžověle. Byl to nádherný pohled!

Proti mně kráčela skupina žen s velkým rancem na hlavě. Přes svůj těžký náklad se smály a žertovaly, ve snědé tváři jim zářily bílé zuby. Když jsem je míjela, vlídně jsem je pozdravila a ony mi zamávaly. Ve vsích si děti mezi chatrčemi hrály. Na prašném poli u řeky honila parta kluků míč, který si sami udělali z hadrů a igelitových sáčků. V jednom velkém stromě s rozložitými větvemi cvičila opičí rodinka. Když jsem se zastavila a pozorovala ji, dvě větší opičky přišly zvědavě ke mně, aby se podívaly, nemám-li něco k snědku. Hodila jsem jim tedy jablko, které mi zbylo v kapse. V písku se o ně chvíli tahaly, pak s ním jedna utekla na strom, druhá si to ovšem nenechala líbit a uháněla za ní. Dokonce i řeka Ráptí dnes vyhlížela pokojně a modře.

Svižně jsem šlapala do pedálů přes most a polohlasem si celou cestu až do Mánpuru zpívala. Cítila jsem se lehce a bezstarostně, jako by se má duše vznášela. A pohledem jsem se kochala krásou roviny.

Když jsem přijela domů, byla téměř tma a na noční modravé obloze už svítily hvězdy. Amar na mne čekal před domkem: „Tvá mahárání tě hledá. Chce, aby ses k ní vrátila do Káthmándú. Říká, že prý jsi jí to slíbila, a chce ti teď skutečně taky platit.“ Amar byl rozčilený.

Příbuzný Nelidské madam z Ghórahí několikrát volal do vesnice a sháněl se po mně. Takže to zřejmě ještě nevzdala. Nechtěla si prostě připustit, že se už nevrátím.

„Asi by bylo nejlepší, Urmilo, kdyby ses k ní vrátila. Můžeš vydělávat, a u ní máš dobré místo. Je to moc známá ženská, bojím se, aby ten svůj vliv potom nějak neuplatnila proti nám.“ Amar se mi pokoušel promluvit do svědomí.

Jenže já jsem o tom nechtěla ani slyšet. „Amare, já se k ní už nevrátím. A čeho se vlastně bojíš? Ona si sem pro mě nepřijde. Co nám tedy může udělat? Právě jsem byla v Lamahí. Víš přece, u té humanitární organizace, která pomáhá děvčatům kamalarí. Ti lidi na mě byli hrozně hodní. Slíbili mi, že mi pomůžou. Už brzy budu chodit do školy!“

„Do školy?! Urmilo, to se mi snad zdá. Vždyť ti letos bude osmnáct, už jsi moc stará na to, abys chodila do školy s malými dětmi. Prober se konečně!“ Amar zlostně vrtěl hlavou. „Dokážu pochopit, že se ti už nechce do Káthmándú, i když si pořád myslím, že by to pro tebe bylo nejlepší. Ta paní tě chce za každou cenu, a tentokrát ti určitě dobře zaplatí. Mohla by sis u ní slušně vydělávat. Uvažuj o tom ještě!“

„Ne, Amare, podruhé mě odsud už nedostaneš. Budu chodit do školy, dokážu ti to!“ Pro mne bylo jasné to, že žádný návrat už neexistuje. Byla jsem pevně rozhodnutá, že se své nově nabyté svobody za žádnou cenu nevzdám.

V následujících týdnech rodina Nelidské madam z Ghórahí dál opakovaně volala, a dokonce i sama madam z Káthmándú. Všichni se mě snažili přemluvit, vyhrožovali mi a lákali mě na peníze. Celý dlouhý rok na mne dělali nátlak, telefonáty neustávaly.

Jednoho dne se Nelidská madam opět ozvala na mobil našeho souseda, vzdáleného příbuzného své rodiny z Ghórahí. Amar tam právě nebyl. Chvilku jsem uvažovala, co mám dělat. Pak jsem sebrala veškerou odvahu a s tlukoucím srdcem se chopila mobilu, který mi soused podával. Když jsem uslyšela její hlas, zděsila jsem se. Třebaže jsem na to byla připravená, nevěřila bych, že mě stále ještě dokáže tak vyděsit. Opět jsem si připadala nepatrná a bezbranná. Strachem se mi až sevřel žaludek.

Nelidská madam to však zkoušela na vlídnou notu: „Ach Urmilo, konečně jsem se ti dovolala. Mám takovou radost, když slyším tvůj hlas. Pročpak ses neozvala? Proč jsi mě nechala tak dlouho čekat? Jak se ti daří?“ švitořila.

„Dobře se mi daří, mahárání,“ odpověděla jsem kuse, dosud jakoby omráčená.

Ona však neústupně pokračovala: „Tvoji bratři z Ameriky přijedou na návštěvu. Ptali se po tobě, tak rádi by tě viděli. Copak tobě vůbec nechybějí? Přijeď do Káthmándú třeba jen tak, na návštěvu. Pošlu pro tebe někoho.“

Nemohla jsem pochopit, že Pradíp a Prakáš jsou najednou pro ni „moji bratři“. Vždyť mi přece ještě v Káthmándú výslovně zakázala, abych je tak přátelsky oslovovala. To je ale zmije falešná! Pověděla jsem jí, že bych její syny velice ráda viděla, že však začnu brzy chodit do školy, a proto chci zůstat v rodném kraji. „Na tuhle šanci jsem čekala celý život,“ neodpustila jsem si. „Teď se mi mé přání konečně brzy splní.“ Cítila jsem, jak se ve mně vzmáhá nová odvaha. Byla jsem u své rodiny v terajích, zatímco ona daleko v elegantním apartmá v Káthmándú. Nemohla mi nic udělat.

To si uvědomovala i ona, a tak přemrštěně slibovala, že mě pošle do jedné z nejlepších škol v Káthmándú. A taky že bych si konečně mohla udělat řidičský průkaz. Že mi jej zaplatí, a ještě spoustu věcí. Podle toho, jak se snažila, jí zřejmě opravdu velice záleželo na tom, abych se vrátila. Ale co potom? Kdo může vědět, zda by tentokrát své slovo dodržela? Nebo mě zase oblafne, jakmile mě bude mít ve spárech?

Zůstala jsem však silná, což mě ovšem stálo všechny síly. Už jsem jí na ty její falešné sliby a lži nenaletěla. Sebrala jsem veškerou odvahu, zhluboka se nadechla a řekla: „Ne, mahárání, děkuju vám za nabídku, ale já zůstanu tady a budu chodit do školy u nás v Mánpuru. Na shledanou, mahárání! Pozdravujte své syny Pradípa a Prakáše a taky dceru Susie!“ Skončila jsem hovor, ruce se mi třásly, ale byla jsem na sebe pyšná.

Kletba Nelidské madam ztratila svou moc. Už jsem s ní provždy skoncovala. Alespoň částečně, protože s tím, že mi dodnes za ta léta, co jsem u ní pracovala, nedala ani rupii, se nikdy nesmířím.

Učit se

Měsíc po mém návratu se konečně stal div: Já, Urmila Čaudharíová, sedmnáct let stará, jsem směla jít do normální školy. Jak moc jsem po tomhle okamžiku toužila. A jak často jsem si už myslela, že se budu muset svého největšího přání vzdát!

Dnes jsem to byla opravdu já, kdo se vydal na cestu do sousední vesnice v nové školní uniformě: tmavomodré skládané sukni a bleděmodré halence. Již několik dní předtím jsem si ji pověsila vedle své žíněnky, kde jsem spávala, a netrpělivě čekala na velký okamžik, až si ji konečně budu smět obléknout.

Až to ráno konečně nastalo. Se dvěma sešity, tužkou, učebnicí počtů a nepálštiny pod paží jsem vykročila. Moje rodina ani já bychom si všechny tyto věci samozřejmě nemohli dovolit koupit, proto jsem celou výbavu dostala od humanitární organizace. Kromě uniformy, sešitů a učebnic mi darovali taky jedny nové gumové sandály. Tak se kruh nakonec uzavřel: párem dětských botek kdysi o svátku Mághí můj život kamalarí začal, párem sandálů skončil a otevřela se jeho nová kapitola.

Nejdřív jsem navštěvovala přípravnou třídu. Tam se na výuku připravují děti, které dosud do školy nechodily vůbec nebo jen málo. Byla jsem zdaleka největší a nejstarší mezi zcela malými caparty. Když mě uviděli přicházet, dobírali si mě: „Tohle přece není žádná Thárú, ale Pahárí, s ní si nechceme hrát. Jen se koukněte, jak je veliká, a to jde teprve do základní školy. Ta ale musí být strašně hloupá.“

Ty narážky se mě dotkly. Mrzelo mě, že mě nemají za jednu z Thárúů. Přesto jsem se jejich posměchem nenechala vyvést z míry. Vždyť to byly jen děti, mnohem mladší než já. Z nosu jim neustále teklo, byly špinavé a neuměly se chovat, šatky měly ušpiněné a potrhané. Přišla jsem z Káthmándú, takže jsem musela místnímu prostředí i chování teprve přivykat. Každé ráno jsem si z domova tajně brala slaměnou podušku, kterou jsem si strčila pod bundu, abych nemusela ve třídě sedět na holé, studené a špinavé podlaze.

Byl to zvláštní pocit, když jsem sedala mezi všemi těmi dětmi, mnohem mladšími než já. Snažila jsem se ovšem nerozptylovat, nýbrž soustředit na učení.

Po třech dnech se však děti shromáždily před třídou a začaly mi nadávat: „Ty nejsi žádná Thárú, ale Pahárí, koukej vypadnout, ty nejsi jako my!“ Zatarasily mi cestu, plivaly na mne a nechtěly mě vpustit do třídy.

„Proč jste ke mně tak zlé a ošklivé? Jsem Thárú stejně jako vy. Můj otec je léčitel z Mánpuru.“ Celá zoufalá jsem se jim snažila vyhnout. Vtom se na rohu objevila učitelka. „Paní učitelko, prosím vás, řekněte jim, že taky patřím k Thárúům a že by mě měly pustit do třídy.“

„Tak dost, děti, už toho nechte. A všichni do třídy. Pusťte Urmilu dovnitř.“

Vpustily mě tedy, ale ten den jsem běžela domů s pláčem. Byla jsem strašně smutná. Konečně jsem směla chodit do školy, jenže děti z mé vlastní etnické skupiny mi to nechtěly dopřát a ztrpčovaly mi život.

Po celý týden jsem do školy nevkročila, tak jsem byla zklamaná a zraněná. Možná měli všichni pravdu, možná jsem na školu byla skutečně příliš stará. Měla jsem si to zřejmě uvědomit.

Amar se k tomu přidal a ještě víc mi bral jistotu. „Teď aspoň vidíš, že jsi na školu už moc stará. Já ti to říkal. Měla by ses vrátit do Káthmándú k své mahárání! Tam bys měla dobré místo a jistý příjem.“

Když jsem to okamžitě odmítala, pokračoval: „Tak se pokus aspoň o nějaký kurz nebo se přihlas do učení. Kdyby ses vyučila švadlenou, byla by to trefa. Mohla bys brzy vydělávat a podporovat rodinu.“

Matka byla tentokrát naštěstí při mně, jinak bych se asi skutečně nechala jednoho dne přemluvit. „Nech ji na pokoji, Amare, když má teď konečně možnost chodit do školy, tak ať tam chodí,“ zastávala se mě.

Sedmý den, kdy jsem ve škole chyběla, k nám přišla učitelka: „Urmilo, kdepak jsi byla minulý týden?“ chtěla vědět.

„Já už do školy chodit nebudu, když jsou děti na mne tak sprosté. Asi jsem na to opravdu moc stará,“ omlouvala jsem se.

„Prosím tě, to se necháš odradit od několika usmrkanců? Jsi dvojnásob stará ve srovnání s nimi. Ale pokud se chceš doopravdy učit, musíš zatnout zuby a vydržet, třebaže začátek není lehký. Však oni si na tebe zvyknou. Slib mi, že zítra přijdeš. Zašla jsem za tebou schválně, abychom si pohovořily. Očekávám tedy, že i ty se budeš snažit.“

„Tak dobře,“ souhlasila jsem. Byla mi hanba, že jsem školu zanedbala. Samozřejmě jsem nechtěla, aby si mysleli, že jsem při prvních nesnázích všechno vzdala. „Já tedy přijdu, ale musíte mi pomoct a dětem říct, že patřím taky k Thárúům, stejně jako ony.“

„To udělám,“ slíbila. „Zítra se uvidíme ve třídě, ano?“

„Ano,“ přikývla jsem. Budu tam opět chodit a několika dětmi se nenechám znechutit.

Učitelka se obrátila k odchodu tak energicky, až jí dlouhý cop poskočil na zádech. Po několika metrech se ještě otočila a pokynula mi: „Tak zítra!“

„Ano, zítra!“ slíbila jsem jí.

Druhý den ráno jsem tedy šla opět do školy s pevným odhodláním, že se těmi usmrkanci už nenechám zviklat. Se vztyčenou hlavou jsem prošla kolem dětí, jejichž posměšky a urážky jsem se snažila nevnímat. V duchu jsem si opakovala jako mantru: Chci chodit do školy, chci se učit. Chci chodit do školy, chci se učit.

Přesto mě ještě čekalo několik dní, kdy jsem přicházela ze školy smutná a s pláčem. Ale vydržela jsem to. A pak přišla Čandra, a všechno se dalo do pořádku.

Čandra se stala mou záchranou. Byla kamalarí stejně jako já, a rovněž už šestnáctiletá. Osm let pracovala u statkáře nedaleko naší vesnice. Od prvního dne, kdy jsme se potkaly, jsme si padly do oka a staly se nerozlučnými přítelkyněmi. Konečně jsem měla člověka, s nímž jsem mohla o všem mluvit, kamarádku zhruba mého věku, která zažila něco podobného jako já. Pro mne to bylo požehnání, sen, který se mi splňoval.

Čandře jsem se mohla svěřit se vším. Když jsem jí vyprávěla o svém pobytu v Káthmándú, se zájmem naslouchala a sdílela zkušenosti se mnou. Dodnes jsme nejlepšími přítelkyněmi, třebaže se už tak často nevídáme, protože navštěvujeme každá jinou školu. Když se ale setkáme, radujeme se jako děti, povídáme a povídáme. Nevím, co bych si bez Čandry počala!

Ode dne, kdy přišla do třídy, jsme se dlouhé hodiny učily společně. Sčítání, odčítání, násobení – tolik věcí bylo pro nás nových. Lámaly jsme si hlavu nad nejjednoduššími úkoly. Taky s pravopisem jsem měla velké problémy, protože jsem se dosud nenaučila správně psát. V deníku jsem slova naškrabala všelijak, jak jsem je slyšela.

Mladší bratr Guru mi s domácími úkoly často pomáhal, a někdy dokonce i Amar, když viděl, že to myslím vážně a nenechám se odradit. Jen číst jsem uměla dobře. Četba novin u Síty a Nelidské madam mi byla dobrým tréninkem.

Nejlíp jsem na tom byla s angličtinou. Uměla jsem víc než všichni ostatní ve třídě, kteří uměli vyslovit sotva dvě slova. Když jsem četla anglické texty, děti se mě neustále ptaly, zda nejsem cizinka: „Jak to, že umíš tak dobře anglicky? Z které země pocházíš?“ vyptávaly se mě.

Aspoň ta léta strávená v Káthmándú nebyla naprosto ztracený čas. U Síty i madam jsem se často v televizi dívala na zprávy CNN či BBC anebo poslouchala anglické rozhlasové vysílání. Kromě toho bývali u Nelidské madam pravidelně četní zahraniční hosté, které jsem musela obsluhovat anglicky, lidé ze Singapuru, Indie nebo Ameriky, s nimiž se ona rovněž bavila anglicky. Leccos jsem tedy za ta léta odkoukala a pochytila pár jednoduchých vět a slov.

Nesmím zapomínat ani na tetiny syny. Kdykoli přijeli na návštěvu, pokaždé se mě snažili naučit pár nových slov a vět. Byla jsem proto ráda, že jsem aspoň v jednom předmětu dobrá a všechny ostatní předčím.

Po čtyřech měsících v přípravné třídě přijali pět z nás do páté třídy. Vysvědčení jsem dostala jako druhá nejlepší.

Pátou třídu jsem absolvovala v Gadhavě jako nejlepší ze třídy a druhá nejlepší z ročníku. Dva měsíce jsem navštěvovala šestou třídu a poté přešla do sedmé.

Učit se je pro mne dodnes na prvním místě. Vím, že pokud chci mít dobré zaměstnání a v této zemi něco změnit, musím tuto šanci využít.

Zápas

Od chvíle, kdy Mán Bahádur a ostatní viděli, že to se školou myslím opravdu vážně a jsem pilná, plně mě všichni podporovali.

Jednoho dne se mě dokonce zeptali, zda bych nechtěla kromě školy pracovat v jedné divadelní skupině. „Máš tolik energie, tady bys ji měla využít, určitě by z tebe byla dobrá herečka,“ mínili.

„Proč ne?“ uvažovala jsem. „Divadlo jsem ještě nikdy nehrála, ale ráda to jednou zkusím.“

Pozvali mě do jednoho divadelního kroužku, který se scházel na půdě hotelu v Lamahí. Bylo nás osm dívek a čtyři chlapci. Zpočátku jsme všichni vypadali poněkud rozpačitě a ani já si hned nevěřila.

Když nám vedoucí přidělil úkoly, každý z nás se zprvu styděl vystupovat před ostatními. Měli jsme například předvádět určité city a pocity: smutek, radost, vztek, úzkost. Nebo si vymyslet nějakou postavu, stařenu, selku, bohatou dámu. Postupně jsme se však osmělovali. Když jsem viděla, že se ostatní odvážili vystoupit před skupinou, odhodlala jsem se taky. A cítila jsem se přitom docela dobře.

Hned druhého dne mě čím dál víc bavilo převlékat se do různých rolí a dávat průchod svým citům. Přitom mi obrovsky pomáhaly vzpomínky na Nelidskou madam. Když jsem napodobovala její arogantní, povýšené chování, jak se pohybovala, se slunečními brýlemi stále nad čelem ve vlasech, a jak se mnou mluvila, ostatní členové kroužku mi hlasitě tleskali.

Mohla jsem se tak opravdu vyžít a konečně dát volný průchod všem tolik známým pocitům vzteku, zlosti i zažitému ponížení. Křičela jsem a plakala, zuřila a fňukala, žadonila a nadávala, rvala jsem si vlasy, pyšně si vykračovala jako má mahárání nebo se ploužila jako vetchá stařenka. Divadelní role se mi staly nádherným ventilem, jak jsem zjistila. Už jsem se nemusela ovládat a všechno v sobě dusit, naopak, mohla jsem klidně přehánět. Nádhera!

První divadelní kus pojednával pochopitelně o dívkách kamalarí. Kolektivně jsme promysleli název a nakonec hru sami napsali o tom, jak na svátek Mághí přichází na venkov handlíř, aby si odvedl dívku. Typická scéna popisující, jak navštíví rodiče, jak je chlácholí, slibuje, že se dcera ve velkém městě mnohému naučí. Že bude chodit do školy, dostane pěkné šaty a vždy se dostatečně nají. Přináší jim dárky a alkohol a nabízí za dceru peníze.

Rodiče si nevědí rady, otec nakonec souhlasí. Matka pláče, ale dceři nezbývá než jít. U mahárání ji pak bijí a vykořisťují. Musí pracovat od rána do večera, nedostává najíst, spí na holé kuchyňské podlaze. Vymýšlet si příběhy, postavy a dialogy bylo rovněž velice zajímavé.

Role jsme si pak měli mezi sebou měnit. Já jsem sehrála skoro všechny: zoufalou matku, opilého otce, vyděšenou dceru. Bavilo mě převlékat se, měnit hlas a pokaždé se jinak pohybovat. Ostatní říkali, že se mi to daří a že se dokážu do různých rolí lehce a přesvědčivě vžít.

Jen zlou mahárání neboli malikní, jak jsme především těm podlým velkostatkářkám nepálsky říkali, jsem ze začátku nechtěla hrát. Později se stala mou nejoblíbenější rolí.

Během pětidenního divadelního kurzu jsme v hotelu spali i jedli. Bylo příjemné večer sedat s ostatními děvčaty na střešní terase nebo v pokoji a povídat si. Všechny dříve pracovaly coby kamalarí jako já a byly zhruba stejného věku. Vyprávěly jsme si o svých zkušenostech ze života u boháčů, o škole, o svých rodinách. Jaksepatří jsem si to užívala, vždyť jsem kromě Čandry žádné stejně staré kamarádky neměla. Uvědomovala jsem si, jak velice mi to po všechna ta léta chybělo. Moct se jen tak smát a tlachat.

Dole v malé hotelové jídelně se zaprášenými láhvemi kokakoly a whisky v regále, kde se svítilo neonovým světlem, běžela po celých čtyřiadvacet hodin televize, pokud právě nebyl výpadek proudu, což se ovšem večer stávalo často. Při jídle jsme se dívali na zprávy nebo taky na indické či nepálské hudební videonahrávky. Komentovali jsme reklamní šoty a dělali si při nich legraci z tlusťocha, který doporučoval nudle, z buclaté copaté školačky, která neustále poslušně pila pomerančovou šťávu, i z milostné dvojice, projíždějící v pevném objetí na mopedu ulicemi Káthmándú, což byl pro Nepál opravdu odvážný čin. Prožila jsem krásný, veselý a bezstarostný týden.

Na konci divadelního kurzu jsem byla se šesti dalšími vybrána do skupiny pro pouliční divadlo. Měla jsem z toho obrovskou radost. Úvahy o tom, jak to všechno zvládnu při škole a zda budu mít dost času na učení, jsem prostě odsouvala stranou. Budu se tedy učit i v noci.

Chtěla jsem hrát divadlo i nadále, tvořili jsme totiž sympatickou partu a dobře jsme si rozuměli. Zpočátku se ostatní ke mně chovali nedůvěřivě, shledávali, že jsem jiná, protože jsem nosila trička a místo rukou jedla lžící. Když jsem jim však vysvětlila, jak jsem jedenáct let žila a pracovala v Káthmándú, pochopili, proč tomu tak je.

S touto skupinou mladých, pěti dívkami a dvěma chlapci, a osvětovou hrou o kamalarí jsme putovali po mnoha vesnicích. Hráli jsme mezi chýšemi, prasátky a kozami pro rolníky, pro muže, ale především pro ženy, neboť jedině tak jsme se k nim mohli přiblížit.

Pouliční divadlo je v Nepálu velice populární. Na venkově lidé moc zábavy neužijí, a proto je pokaždé mimořádnou událostí. Jakmile se objeví herci, spustí hudba a začne se tančit, scházejí se lidé ze všech stran, aby se podívali, co se to děje.

Před představením jsme nejdřív vyhrávali z kazetového přehrávače, abychom lidi přilákali. Pak jsme předvedli několik tanců a rovněž samo představení jsme přerušovali tancem, aby se lidé nenudili a my abychom se kromě toho mohli převléct. Kostýmy, doplňky i dialogy, to všechno jsme zvažovali a vymýšleli sami.

Pomáhala nám při tom jen jedna sociální pracovnice. Každé představení končilo vášnivým zvoláním, abychom skoncovali se systémem kamalarí a neposílali své dcery za almužnu z domova. Skandovali jsme: „Dívky chtějí vzdělání, ne otročení!“ a zvedali transparent, který jsme si sami vyrobili: Zastavte systém kamalarí!

Na tvářích lidí jsme mohli sledovat, že začínají přemýšlet, že váhají a uvažují, co si o celém tom povyku mají myslet. Ale byl to dobrý začátek. Možná se při příštím svátku Mághí některé matky rozhodnou, že svou dceru neprodají.

Když jsem hrála divadlo, uvědomovala jsem si, že přesně k tomu jsem předurčená: za něco bojovat, o něco usilovat. Doslechli jsme se například o dívce, která měla být poslána do Indie. Přes noc jsem tedy napsala divadelní výstup na téma obchod s děvčaty a vyburcovala ostatní. Příští den odpoledne jsme zajeli do dívčiny vesnice a tam vystupovali. Byla daleko v rovině, téměř až u indické hranice. Cesta džípem tam trvala dvě hodiny, my jsme to však podnikli v naději, že tomu děvčeti pomůžeme.

Lidé v té vsi si nás zvědavě prohlíželi, protože k nim jen zřídkakdy zabloudil někdo cizí, o skupině divadelníků nemluvě. Hned po příjezdu jsme se začali chystat na vystoupení. Na obecní chatrč na návsi, kde se vesničané scházeli, jsme zavěsili pár pestrých pruhů látky, abychom se měli kde převlékat, a vyvěsili plakáty, které jsme sami namalovali. Pak jsme začali vyhrávat.

„Ach jak mě bolí, že neopětuješ mou lásku,“ žalostně až plačtivě lkala nepálsky jedna zpěvačka. Vesničané se zastavovali, vycházeli z chatrčí, aby se podívali, kdo to kde vyhrává. A tak se jich před naším improvizovaným jevištěm scházelo čím dál víc. Bezzubí starci, mladé ženy s polonahými batolaty v náručí, stařeny v kroji Thárúů, rolníci z polí a spousta dětí.

Oznámili jsme jim, že zahrajeme divadlo, a pozvali je, aby se posadili. Vytvořili tedy veliký kruh. Někteří prckové se vůbec nestyděli, přiběhli doprostřed a začali při hudbě poskakovat. To bylo dobře, protože dospělí se rozesmáli, čímž se rychle prolomily ledy.

Předvedli jsme několik tradičních tanců Thárúů, aby se nálada ještě víc uvolnila. Na náves stále ještě proudili staří i mladí přilákaní hudbou a čím dál větším shlukem lidí. Ženy usedaly k sobě, muži zůstávali za nimi stát. S takovým úspěchem jsme zdaleka nepočítali. A právě to nám dávalo křídla, abychom hráli co nejlíp.

V příběhu se jednalo o dívce, kterou poslali s kamarádkou do pralesa, aby přinesla krmivo pro krávu. A zatímco sekaly trávu, náhle zaslechly hudbu. Zvědavě se plížily blíž a spatřily tři neznámé mladíky poslouchající rádio. Ti se jich ptali, co chtějí. Dívky odpověděly, že se jim ta hudba líbí, jenže rádio bohužel nemají.

Dali se do řeči, až jeden z mladíků dívkám nabídl, že jim rádio do zítřka mohou půjčit. „Zítra touhle dobou nám ho přinesete zpátky sem, ano?“

Setkávají se tedy zítra i pozítří, až se Suníta, jedna z dívek, do jednoho z mladíků zamiluje. Ten jí jednoho dne řekne, že se musí vrátit domů, do daleké oblasti poblíž indického Dárdžilingu. Vyzná jí, že se mu hned na první pohled zalíbila, a proto by si ji rád vzal s sebou. „Pojď se mnou, chtěl bych se s tebou oženit!“ prosí ji. „Ale v žádném případě o tom neříkej rodině, určitě by to nepochopili a nepustili by tě. Nejlíp o tom vůbec s nikým nemluv.“

Sunítě to zalichotí a ve své prostoduchosti slíbí, že o všem pomlčí a příští den spolu utečou.

Jeden soused však mladíky večer vyslechne, jak si libují: „Tak je papoušek v kleci.“ Běží tedy do dívčiny rodiny, aby ji varoval, že jejich dcera sedla na lep gaunerovi. Jenže je už pozdě, protože Suníta mezitím s cizím mladíkem odešla. Ještě během cesty však brzy pochopí, že se nechala ošidit, protože mladík si ji vůbec nechce vzít. Muži prodají děvče do Indie, kde s ní špatně zacházejí a nutí ji k prostituci. Když se nakazí AIDS a onemocní, majitel nevěstince o ni už nestojí a vyhání ji z podniku.

Zesláblá a vyhublá se nakonec dostává domů. Rodiče jsou šokovaní a pohoršení, ale ujímají se jí. Vesničané se však poté začínají rodině vyhýbat z obav, aby se nenakazili. Suníta nakonec z domova odchází, aby rodinu dále nepoškozovala. Jde do lesa, kde osamělá a opuštěná umírá.

Musím ještě dodat, že mě napadl velmi dramatický závěr. Ve vsi, kde jsme kus uvedli, byli diváci hluboce dojatí. Některé ženy dokonce plakaly, zatímco my „herci“ jsme byli zcela vyčerpaní, protože jsme ze sebe vydali všechno. Nikdo z mých přátel nechtěl hrát Sunítu, která zemře na AIDS. Všichni se bránili, a tak jsem se té role ujala sama. Dozajista byla ze všech dosavadních nejtěžší a taky emocionálně nejnáročnější. Během hry jsem se do Sunítiny situace vžívala natolik, že mi po tvářích tekly skutečné slzy. Na okamžik jsem měla pocit, že já jsem Suníta. Všichni jsme se tentokrát překonávali, protože jsme věděli, oč jde.

Na zpáteční cestě nikdo z nás nepromluvil ani slovo, tak jsme byli unavení a vyčerpaní. Po několika dnech jsme se však dozvěděli, že to stálo zato. Bylo užitečné, že jsme Sunítin osud vylíčili tak otřesně. Skutečně jsme totiž dokázali zabránit nejhoršímu, a tak děvče, o němž jsme se doslechli, do Indie nakonec neposlali. Sociální pracovnice kromě toho promluvila s obecním starším a na hrozící obchod ho upozornila. Vesničané poté rodinu zřejmě přemluvili, a ta proto děvče do Indie neprodala. To byla pro mne i ostatní herce ta nejkrásnější odměna.

Některé divadelní kusy jsem tenkrát psala sama. Bavilo mě vymýšlet si příběhy na nejrůznější témata, která se nás zde v terajích týkají. O dívkách kamalarí, o základních právech dětí, o mužích, kteří bijí své ženy, o nevolnictví a HIV. Měli jsme pět až šest kousků, které jsme při různých příležitostech hráli. S každým z nich jsme vystupovali v různých vesnicích určitě více než dvacetkrát.

Protože mi však hraní zabíralo spoustu času, musela jsem se bohužel opět vzdát příležitosti, abych si udělala řidičský průkaz. Mohla jsem dokonce absolvovat hodiny výuky jízdy, jenže ty se konaly ve stejnou dobu, kdy se scházel náš divadelní kroužek. Řidičský průkaz jsem proto oželela a nemám jej dodnes.

Zato jsem brzy začala vystupovat s další divadelní skupinou. Ta je zde v Dángu dost známá, protože často účinkuje při významných událostech a o velkých svátcích. S herci jsem se seznámila při jedné jejich akci. Všichni jsou o něco starší než já, dali jsme se však spolu do řeči, kdy mi vyprávěli, že právě studují nový kus, v němž se nikdo nechce ujmout role majitele baru. Dlouho jsem nepřemýšlela a spontánně se nabídla, že bych tu roli vzala. Společně jsme to vyzkoušeli, jim se líbilo, jak hraju, a požádali mě, abych u nich vystupovala.

Bylo komické hrát muže, a k tomu hostinského. Pokusila jsem se proto vybavit si jeden televizní seriál, v němž má hostinský, sám neustále značně opilý, mrzutosti s hosty. A vzpomněla jsem si na článek v novinách o rvačce, k níž v nějakém baru došlo. Bylo jasné, že se tahle role nedala srovnávat s nemocnou Sunítou ani s šílenou ženou, jednou z nejnáročnějších rolí, které jsem kdy hrála, ale i takhle se proměňovat mě bavilo.

V současnosti už tak často nevystupuju, ani s jednou ze skupin. Někteří z herců mezitím založili rodinu a mají děti a já sama jsem se musela opět mnohem víc soustředit na školu. V sedmé třídě jsem se musela hodně učit, proto mi na divadlo už nezbýval čas. Avšak tu a tam, v mimořádných situacích, jako například u příležitosti minulého mezinárodního dne lidských práv v Nepálgaňdži, o slavnostech nebo svátcích, ještě hrajeme a mně to pokaždé udělá obrovskou radost. Zpočátku jsem dokonce uvažovala, že se stanu profesionální herečkou. V Nepálu je mnoho laických divadelních souborů a také jeden profesionální, jenže v téhle chvíli je pro mne mnohem důležitější škola.

Fotoateliér Paňčaratna

V květnu 2008 jsem opět dostala pozvání na jeden pětidenní kurz. Tentokrát šlo o fotografování. Fotografie mě vždycky zajímaly. Když mě kdysi Síta s Paijou brávaly do fotoateliéru, vždycky jsem pozorně sledovala, co fotograf dělá. Dlouho jsem tedy nad novým pozváním neváhala a šla tam.

Cílem kurzu bylo naučit nás pět dívek z bývalých kamalarí alespoň základům fotografování, abychom uměly fotograficky dokumentovat pro noviny a interní publikace akce v rámci kampaně proti systému kamalarí. Kromě toho bychom mohly sobě i své rodině vytvořit existenční základnu a později v malém ateliéru vydělávat na portrétních a rodinných snímcích. Takový byl záměr. V té době totiž neměl na vesnicích v terajích téměř nikdo snímky sebe ani své rodiny. Fotograf se objednával jen při významných událostech, jako je svatba nebo pohřeb. Kurz se tentokrát konal v nevelkém hostinci v Lamahí, kde jsme my účastnice také bydlely. Nejhezčí na tom bylo, že se tentokrát se mnou zúčastnila i Čandra. Moc jsme si obě ty společně strávené dny v Lamahí užívaly a půlku noci pokaždé proklábosily.

Kromě nás tam byly ještě tři jiné dívky. Bylo už jaro a v malé místnosti, kde se kurz konal, se brzy udělalo takové horko, že tam téměř po celý den hučel ventilátor.

Humanitární organizace nám poskytla pět fotoaparátů. Žádná z nás neměla předtím něco takového vůbec v ruce. Aparát byl černý, velký a těžký. Když jsem jej držela v upocených rukou, cítila jsem před tou spoustou koleček, knoflíků a páček obrovský respekt. Naším učitelem byl známý novinový reportér Navín Rádž Pandél. Ukázal nám, jak se s aparátem zachází, jak se vkládá film, vysvětlil ohniskové vzdálenosti a jak si počínat, když se fotografuje pro noviny; jaké musí být světlo, aby vznikly hezké záběry, jak ostře zachytit pohyb a vůbec, jak udělat dobrý obrázek. Bylo to napínavé.

Po těchto pěti dnech jsme se před novou technikou opravdu zbavily plachosti a zacházet s fotoaparátem se jakžtakž naučily.

„Výborně, děvčata,“ chválil nás učitel. „Jsem na vás hrdý. Ještě před pár dny jste o fotoaparátu neměly ani potuchy, a dnes už umíte udělat docela pěkné snímky. Bravo!“

Rozpačitě jsme se na sebe podívaly.

„Teď jsem jen zvědav, jestli to dokážete taky samy. Do budoucna vám přeju hodně štěstí. Stále myslete hlavně na to, že jste pro lidi ve své vesnici vzorem.“ Poděkovaly jsme svému učiteli za trpělivost i vlídná a povzbudivá slova.

Zůstala však nejistota, zda to, co jsme se naučily během jediného týdne, postačí, abychom na tom založily povolání a vytvořily možnost vydělávat si fotografováním na živobytí pro sebe i rodinu.

Koncem května, dva týdny po kurzu, si nás pět bývalých kamalarí otevřelo ateliér. Brzy se však ukázalo, že dvě z našeho kurzu bydlí příliš daleko, a tak jsme zůstaly pouze tři – Čandra, Mína a já.

Zprvu jsme si chtěly otevřít ateliér v Lamahí, tam však už existoval jeden digitální fotoateliér, a proto jsme se uchýlily do Gadhavy. V konkurenci s digitální fotografií jsme totiž neměly nejmenší šanci. A protože Gadhava je na rozcestí mezi Lamahí a Mánpurem, doufaly jsme, že je to sice dost daleko od Lamahí, ale že tudy kolem přesto projde dost lidí. Kromě toho to nebylo nijak vzdáleno od naší školy, takže jsme sem po vyučování mohly docházet.

Konečně jsme našly místnost, kterou jsme si mohly pronajmout. Byla jednoduchá, obdélná a měla garážová vrata, která se dala spustit. To bylo užitečné i proti vloupání.

Humanitární organizace nám na nájemné dala peníze a poskytla tři fotoaparáty i vybavení. Převzaly jsme obrovskou odpovědnost střežit tak drahé fotoaparáty. A protože jsem i při garážových vratech měla strach, aby mi aparát někdo neukradl, když jej nechám v ateliéru, nosila jsem ho neustále s sebou.

Kromě toho jsme dostaly vitrínku na vystavování snímků, regál, dvě osvětlovací tělesa, která se dala připevnit na různá místa, lavici, tři plastové židle, závěs na oddělení části místnosti, pár rámků na obrázky na zeď, zrcadlo a nějakou kosmetiku, aby se zákazníci před fotografováním mohli upravit.

Místnost jsme vybílily a na zadní stěnu zavěsily modrý karton jako pozadí pro portrétní snímky. Na bílý karton jsme namalovaly krajinu s horami, oblohou a sluncem, jak jsem to viděla v ateliérech v Káthmándú. Tam mívali určitě nějakých dvacet pozadí na výběr: modré, zlaté, s květinami, horské panoráma nebo oblohu s rajkami. Různé oblečení jsme dosud neměly, ale to si postupně opatříme, říkaly jsme si.

Zpočátku jsme byly plné nadšení. Umístily jsme zrcadlo, k němuž jsme daly hřeben a make-up na úpravu před fotografováním, a na stěny jsme rozvěsily zarámované snímky Thárúů – žen i mužů.

Až si vyděláme první peníze, plánovaly jsme, zařízení kousek po kousku doplníme. Snily jsme o nástěnce, kde bychom mohly vyvěšovat své obrázky, o hezkém křesle, na němž by se lidé mohli nechat vyfotografovat, o plyšovém zvířátku k rozveselení dětí, o náhrdelnících, sponách do vlasů a jednom sárí, do něhož by mohly vklouznout ženy, aby se cítily – stejně jako já tenkrát v Káthmándú – jako princezna.

Kromě toho jsme potřebovaly opravdový vývěsní štít, nejlépe modrý, což je Čandřina oblíbená barva, na němž by stálo „Fotoateliér Paňčaratna“, neboť tak jsme svůj podnik pokřtily. Paňča znamená „pět“, ratna „klenot“. To jméno jsme si vybraly proto, že nás zpočátku bylo pět.

První tři měsíce šlo všechno dobře. Každý den jsme spěchaly ze školy do fotoateliéru. V prvních dnech a týdnech přicházelo mnoho zvědavců, kteří se chtěli podívat, co to tady my tři děvčata budujeme. Chtěli si ověřit, zda skutečně děláme fotografie. Na mnohé to opravdu udělalo dojem, především proto, že věděli, že my tři jsme bývalé kamalarí. „To je úžasné, že jste se naučily fotografovat. Váš krámek vypadá skutečně dobře. Teď si můžete každá něco přivydělat a podporovat rodinu,“ chválili nás.

Přirozeně se ozývaly i jiné hlasy. „Tak co, holky? Vy přece neumíte fotografovat, to se jen tak tváříte,“ utahovala si z nás parta mladíků.

Mezi prvními zákazníky přišla matka, která nechala vyfotografovat své dvě děti, chlapce a holčičku. Oba se ve školní uniformě poslušně posadili, vlasy měli učesané hezky na pěšinku a napomádované, a ani se nepohnuli, tak byli oba z velké černé čočky, kterou jsem na ně namířila, vyděšení. Poté jsme za to každému z nich daly bonbon. Také to jsem odkoukala v Káthmándú. Tam děti při odchodu z fotoateliéru vždycky dostávaly něco sladkého. Ty bonbony jsem si k tomu speciálně schovala od jednoho divadelního vystoupení. Děti si je braly plaše a svíraly je v dlani.

„Můžete si je sníst, jsou pro vás, protože jste byly tak hodné,“ povzbuzovala jsem je.

Pak se tedy odvážily bonbon vybalit z papíru a vstrčit do pusy, načež se jim rozzářil obličej.

„Rámpu – chutná?“ zeptala jsem se.

Jen mlčky přikývly zcela soustředěné na sladkou lepkavou chuť. Moc sladkostí v životě určitě ještě neochutnaly. Když pak odcházely a zahýbaly na ulici za roh, zamávaly nám.

„Tos udělala moc hezky! Tak se musí se zákazníky jednat, aby nás doporučovali dál,“ radovala se Čandra.

Později odpoledne ještě přišel mladý manželský pár, který se právě vzal, ale ze svatby snímky neměl. Ženich byl dosud v tmavém, až příliš velkém obleku. V rukávech se mu ztrácely i prsty a v nohavicích boty. Vypadal jako malý kluk v tátových šatech. Jak velice mladá byla nevěsta, se dalo pod pestrým nalíčením a červeno-zlatým závojem jen tušit. Oči měla uhlem černě orámované, rty červené v barvě sárí a jasně rudou růž na tvářích.

Ženich a nevěsta se postavili vedle sebe a vážně zírali do objektivu. Snažila jsem se je přimět, aby se k sobě trochu přitiskli a tvářili se o něco šťastněji.

„Vy jste ale hezký pár!“ zajásala jsem.

Oni však nereagovali. V Nepálu se totiž nesluší projevovat na svatbě radost, neboť sňatek je vážná záležitost. Nevěsta a ženich se během svatebního obřadu na sebe nesmí podívat, a přinejmenším nevěsta se nesmí usmát. Naopak: musí se tvářit smutně, neboť jinak by si všichni mysleli, že svou rodinu opouští ráda.

Problém, s nímž jsme se potýkaly od prvního dne, spočíval v tom, že lidé své snímky chtěli hned vidět a odnést si je. Nechápali, že je teprve musíme vyvolat. Filmy jsme totiž nosily do laboratoře a pro hotové snímky si mohly přijít až příští nebo přespříští den. To lidé pokládali za příliš dlouhou dobu. V Lamahí totiž mezitím vznikl druhý digitální fotoateliér, kde si každý mohl snímky ihned odnést, a to se mezi lidmi rychle rozneslo.

Velký fotoaparát byl neskladný, a proto nebylo nijak pohodlné mít jej neustále po ruce. Přesto jsem fotografovala všechno, co mi přišlo před čočku, nejraději venku na vsích a na ulici. Čandra a Mína proto souhlasily, že si práci rozdělíme. Čandra s Mínou se měly starat o fotoateliér, zatímco já jsem měla obstarávat práci v exteriéru.

Fotografovala jsem ženy v krojích Thárúů, rolníky v širácích pracující na poli, hrající si děti i děti ve školních uniformách, jak se ráno v hloučcích scházejí do školy. Vyfotografovala jsem rovněž několik svateb a vždy jsem byla s fotoaparátem u všech akcí týkajících se kamalarí. Lidé mě brzy znali a říkali mi „kamalarí s kamerou“.

Jeden z mých snímků z některé demonstrace se objevil dokonce v novinách, a kromě toho jsem se v tisku několikrát objevila také sama s fotoaparátem. Jeden snímek, na němž fotografuju v kroji Thárúů, se dostal dokonce na titulní stranu listů Kantipur Daily a Kathmandu Post.

Do fotoateliéru však přicházelo čím dál méně a méně zákazníků. Chodili raději do digitálního fotoateliéru, který v Gadhavě otevřeli o pár ulic dál od nás. Mína a Čandra v našem podniku většinou jen posedávaly a čekaly, ale nikdo nepřicházel. Střídaly se proto, aby nemarnily čas obě. Když jedna měla službu, mohla druhá mezitím aspoň něco udělat do školy. Brzy se totiž ukázalo, že na učení moc času nemáme.

Když jsem měla čas, pořizovala jsem ve fotoateliéru snímky celé své rodině. Byl to pro mne dobrý trénink a kromě toho jsme měly v úmyslu, že všechno, co se naučíme, každá předáme taky své rodině, aby nás v naší práci pokud možno podporovala.

Bohužel to tak zcela nevyšlo. Nikdo v Čandřině a Mínině rodině neprojevil ani nejmenší zájem. Všichni říkali, že mají spoustu práce na poli, a proto na takové módní výmysly nemají čas. Mně se však podařilo přemluvit švagrové i mladšího bratra Gurua, aby k nám přišli, a pokusila jsem se jim práci s fotoaparátem vysvětlit. Švagrové se jen chichotaly a vůbec se neodvážily vzít jej do rukou. Alespoň Guru projevil zájem, jenže ten ještě chodil do školy, a tak na to měl sotva čas.

Alespoň jsem tedy bratrům, jejich ženám a dětem udělala snímky. Nejradši jsem však fotografovala milovanou neteř Samiru, která vypadala se světlými vlásky a modrýma očima velice roztomile. Matka jí oblékla nejhezčí šatečky, jaké měla, a Samira pak seděla vzpřímená jako malá princezna, hleděla na mne nebojácně, a dokud jsem neskončila, ani nehlesla.

Jen své rodiče jsem před aparát nedostala. Do fotoateliéru by stejně nepřišli, jenže i doma mi matka pokaždé utekla, jakmile jsem se ji pokoušela zachytit. Otec se dokonce opravdu rozčílil: „Hned s tím přestaň!“ Oni si pořád ještě mysleli, že jakmile stisknu spoušť, stane se něco zlého.

V říjnu 2008 nás navštívila skupina z Německa. Byli to lidé, kteří se doslechli o osudu dívek kamalarí a chtěli se na místě přesvědčit, jak žijeme.

V Lamahí jsme cizince přijali, jak se sluší a patří – v krojích, s květinami a tíkou. Taky já jsem měla na sobě zavinovací sukni a živůtek, ženský oděv Thárúů. Jsem pyšná, že ten kroj smím nosit, tak se aspoň pozná, že k Thárúům patřím.

Stříbrnou ozdobu na hlavu a těžké náhrdelníky, které k tomu patří, jsem zdědila od rodiny. Všechno chovám pečlivě svázané v uzlíčku v chatrči u rodičů. Kroj jsem měla na sobě již mnohokrát na slavnostech i svatbách a dokonce ve škole, avšak teprve podruhé při setkání s cizinci.

Nestává se často, abychom v Lamahí očekávali tak významné zahraniční hosty. Na slavnostní přivítání přišla řada dívek kamalarí, některé v kroji Thárúů, košík s květinami a ovocem na hlavě. Skupinu cizinců jsme doprovázely v dlouhém průvodu od silnice přes celé Lamahí.

Němci se velice zajímali o Projekt kamalarí a s vážnou tváří nám naslouchali. Čím více se o našem osudu dozvídali, tím vážněji se tvářili. Vyprávěla jsem jim, co se přihodilo mně, jak jsem teď šťastná, když konečně smím chodit do školy, a že jsem si s dvěma přítelkyněmi otevřela fotoateliér. Chtěli se za každou cenu dozvědět víc a kladli spoustu otázek. Seděli jsme spolu téměř celé odpoledne. Potom mě pozvali na večeři do hostince.

Z jednoho dne nakonec vzniklo několik dní, které jsem s hosty strávila. Byli ke mně velice milí. Požádali mě, zda bych je provázela v terajích, ukázala jim svou vesnici, školu i fotoateliér. Udělala jsem to samozřejmě ráda. Příští den přijeli do Gadhavy a náš malý fotoateliér si prohlédli. S Čandrou jsme jim vyprávěly, že se nám už tolik nedaří, protože lidé dávají přednost digitálnímu fotografování, při němž snímky vidí okamžitě. Třebaže jsme ve svém fotoateliéru neměly žádné vymoženosti, byly jsme na něj pyšné.

Poté jsem německým hostům ještě ukázala svou vesnici. S přítelkyněmi a švagrovou Bisramí jsme pro ně přichystaly typický sváteční pokrm Thárúů, dikči, což jsou závitky z rýžové mouky. Velice se bavili, když seděli na zemi před chatrčí a jedli z listů coby talířů. Zdálo se, že jim naše jídlo chutná.

Tou návštěvou jsem se cítila velice poctěná. U Nelidské madam jsem často vařila pro zahraniční a významné hosty, doma v Mánpuru však ještě nikdy. Všichni byli ke mně velmi vlídní. Chválili nejen jídlo, ale i mou chabou angličtinu. Když večer museli odjet, byla jsem opravdu smutná. Slibovali však, že poté, co slyšeli o té ohavné formě vykořisťování dětí a poznali mne i ostatní dívky, budou Projekt kamalarí určitě podporovat. To mě opravdu potěšilo.

Než nastoupili do auta, bavili se mezi sebou chvíli svým jazykem, čemuž jsem nerozuměla. Poté se ještě vrátili a oznámili mi, že se složí na to, abych si mohla koupit digitální fotoaparát. V té chvíli jsem ještě nechápala, jak obrovský dar se mi chystají dát. Jen jsem neustále opakovala, že od nich žádné peníze nechci.

„Ale ano, ale ano,“ naléhali. „Chceme, abys ty peníze měla. Koupíš si za ně digitální fotoaparát, abys mohla dál fotografovat.“

To štěstí jsem ani nedokázala pochopit. „Děkuju, děkuju, jste ke mně strašně hodní. To vám nikdy nezapomenu a budu vám posílat hodně snímků z Nepálu,“ slibovala jsem a mávala za odjíždějícím džípem, dokud nezmizel za obzorem. Humanitární organizace poté slíbila, že mi za darované peníze fotoaparát koupí.

Po několika týdnech k nám na vesnici zavolala Kópila, pracovnice z Lamahí, a zanechala mi vzkaz: „Urmilo, zastav se u nás v kanceláři. Něco tu pro tebe mám.“

Samozřejmě jsem byla zvědavá a hned příští den po škole sedla na kolo. Co by to mohlo být? Snad pošta z Německa? Hosté přece slíbili, že mi napíší.

Když jsem celá udýchaná dorazila do Lamahí, Kópila se na mne už smála.

„Co to je? Tak povídej, oč jde!“ naléhala jsem.

Skutečně tu byl pro mne balíček. „To je pro tebe, Urmilo,“ předala mi jej. „Němečtí hosté si přáli, abys to dostala ty. No tak to rozbal!“

Roztrhla jsem papír a držela v dlaních krabičku, v níž byl nádherný, stříbrný digitální fotoaparát. Podívala jsem se na Kópuli a nebyla schopna slova.

„To je pro tebe. Abys mohla udělat ještě spoustu fotografií, vzkazují ti Němci. A aby líp prosperoval ateliér. Máš radost?“ zeptala se.

„A jakou!“ vykřikla jsem. Byl to nádherný dárek, byla jsem naprosto dojatá. Aparát byl malý, snadno ovladatelný a téměř nic nevážil.

Od té doby jej nosím téměř neustále s sebou, mám jej kdykoli po ruce, když se děje něco pozoruhodného nebo vidím cestou ve vsích nějakou hezkou, dojemnou nebo zajímavou scénku. Stal se jakousi součástí mne, je to mé třetí oko. Hledáčkem vidím svět, můžu zachytit okamžiky, a navíc se obejdu bez papíru. Připadám si, jako by člověk čaroval.

Našemu fotoateliéru můj nový digitální fotoaparát bohužel už nepomohl, počátkem března 2009 jsme jej musely zavřít. Velké fotoaparáty jsme opět odevzdaly, avšak ten svůj nový opatruju jako oko v hlavě a fotím dál, co mi přijde před čočku.

Fórum

Různým akcím bývalých dívek kamalarí jsem nyní věnovala čím dál více času. Již od svého osvobození v roce 2007 jsem přemýšlela o tom, proč se taky samy neorganizujeme. Ta myšlenka zpočátku zcela určitě vznikla rovněž z mé potřeby poznat své vrstevnice, dívky stejného věku, protože jsem se v přípravné třídě před příchodem Čandry cítila velice osamělá a izolovaná. Tak ráda bych tenkrát zašla odpoledne do nějakého dětského nebo mládežnického klubu, které nyní existují v mnoha vesnicích. Tam se mohou mladí scházet, hrát si, pěstovat sporty a dozvědět se něco o svých právech. Jenže já jsem musela pracovat jako kamalarí.

Nepodnítila mě však pouze osamělost. Říkala jsem si, že by bylo dobré vyměňovat si názory s jinými dívkami. A ten nápad mě neopouštěl. Když jsem potkávala jiné kamalarí, vyzývala jsem je k tomu. Taky ony s tím souhlasily, byly však příliš plaché, proto měly k aktivitě daleko. Jednou jsem o tom tedy promluvila s Mánem Bahádurem. Okamžitě souhlasil: „To je výborný nápad, Urmilo! Ano, bylo by užitečné, kdybyste vy dívky mohly spolupracovat, ba dokonce na větší, regionální úrovni. Vaše společné hlasy by měly větší váhu. Udělám všechno, abych vás v téhle věci podpořil.“

Měla jsem radost, že tak pozitivně zareagoval. Cítila jsem, že rudnu, a to nejen radostí, ale protože jsem nebyla zvyklá, aby mě někdo chválil.

Mán Bahádur pokračoval: „Pomůžu ti. Ano, je to vynikající věc!“

Tak se zrodila myšlenka založit fórum bývalých kamalarí. Společně s humanitárními organizacemi jsme svolali nejdříve setkání v Lamahí a v několika vesnicích kolem Mánpuru. Vyprávěla jsem děvčatům, jak je důležité, abychom každá vzala svůj život do vlastních rukou: „Všechny jsme byly kamalarí, všechny jsme prodělaly něco podobného. Jestliže však o tom hovoříme, nejsme se svou bolestí a pocitem hanby, jichž se nemůžeme zbavit, osamělé. Kromě toho bychom možná mohly pomoct děvčatům, která ještě dnes musí pracovat daleko od rodiny a nemohou chodit do školy.“

Většina těch, které na setkání přišly, náš záměr podporovala. Společně jsme přemýšlely o dalším kroku, o tom, co je důležité a jaké jsou naše cíle. Brzy jsme se na tom, co chceme, shodly: Všechny jsme chtěly chodit do školy, něčemu se vyučit nebo získat vzdělání, abychom měly v budoucnu možnost samy o svém životě rozhodovat, a co je důležité, rovněž si na svobodnou existenci samy vydělávat. Všechny jsme chtěly, aby vykořisťování dívek formou kamalarí skončilo, a to v Dángu i ostatních okresech v terajích. Jenže to všechno zformulovat a správně napsat žádná z nás neuměla.

Mán Bahádur proto napsal pro Fórum kamalarí jakousi osnovu a ukázal mi ji. Byla jsem hrdá, když jsem ji držela v rukou. Vidět naše společné požadavky a cíle poprvé černé na bílém na papíře byl nádherný pocit. Stálo tam: Některé z bývalých dívek-kamalarí, které byly z otroctví vysvobozeny, nyní získávají vzdělání a jsou schopné samy za sebe převzít odpovědnost a ujmout se vedení. To se ukázalo jako důležité, aby tento proces spoluurčovala sama cílová skupina. Z tohoto důvodu a kvůli posílení váhy dívek a žen, které byly vysvobozeny z nevolnictví, bylo založeno toto Fórum pro svobodu kamalarí.

Za cíl jsme si vytkly: 1. Vypracovat zásady, podle nichž by se mohly nabídnout drobné úvěry rodinám, aby nemusely prodávat své dcery; 2. rozvinout síť kontaktů mezi různými humanitárními organizacemi, vládními úřady a obecními radami na vesnicích; 3. centrálně shromažďovat a vyhodnocovat údaje o obětech obchodu s dívkami, sexuálního zneužívání, dětské práce a obchodu s kamalarí, aby se tyto dívky co nejrychleji osvobodily; 4. v konkrétních místech a prostřednictvím médií intenzivně provádět osvětovou práci.

Znovu jsme svolávaly místní shromáždění bývalých dívek kamalarí, abychom je s tímto programem seznámily. Většina jej přijala velice dobře. Také ostatní dívky se stejně jako já pyšnily, že i my samy, bývalé kamalarí, chceme být aktivní, a zapisovaly se na členské seznamy Fóra. Brzy jich bylo 100, později 500 a nakonec 1600.

Paralelně jsem jednala s různými organizacemi. Jejich aktivisté mi dávali tipy, co všechno je třeba brát na zřetel a o čem uvažovat. Kromě toho mi radili, abych se pokud možná chovala jako ostatní bývalé kamalarí. „Urmilo, tys žila jedenáct let v Káthmándú, ty jsi jiná než ostatní. Jinak se oblíkáš, jíš lžící, jinak mluvíš. Pokud chceš, aby tě ostatní uznávaly, musíš se snažit chovat jako ony.“

Od toho dne jsem tedy opět jedla jako ostatní Nepálci pravou rukou. U Síty a Nelidské madam jsem tomu totiž odvykla. Ale nebylo to nijak lehké. Znovu jsem se musela naučit techniku jak smísit rýži s omáčkou a tvořit z toho vhodné kuličky do úst.

Jako dítě jsem samozřejmě jedla rukou a taky u nás v rodině se jedlo lžící teprve odnedávna, což matka zavedla speciálně kvůli mně.

Z takových formálních věcí jsem si předtím nedělala hlavu. Často jsem chodila v džínech nebo dlouhých kalhotách, prostě oblékaná západnicky. Šaty, které jsem dostala od Síty, Nelidské madam nebo její dcery, jsem nosila proto, že byly praktičtější a teplejší, a to především, když jsem jezdila na kole. Po tomto rozhovoru jsem se však snažila nosit alespoň kurtu nebo šál, abych vypadala jako ostatní dívky.

V létě jsme uspořádaly v údolí Déukhurí první místní volby, v nichž jsem byla zvolena místopředsedkyní.

Předsedkyně bývalých kamalarí

Dne 10. 9. 2064, resp. 24. prosince 2007, se v Ghórahí konečně konala valná hromada Fóra kamalarí a současně i první volba předsedkyně v oblasti Dáng. Přišlo přes 600 dívek a žen. Sešly jsme se ve vedlejším sále jednoho hotelu. Bylo to poprvé, kdy se setkaly dívky z hor i roviny a seděly na zemi těsně vedle sebe.

Bylo to rovněž poprvé, kdy jsem měla promluvit před tolika lidmi, a k tomu ještě do mikrofonu. Cítila jsem značné rozčilení, trochu se mi třásla kolena a v žaludku jsem měla divný pocit. Snažila jsem se však nedat to na sobě znát.

Nejdříve vystoupili zástupci humanitárních organizací. Mán Bahádur dívkám vysvětlil, jak je důležité založit fórum, jehož předsedkyní bude jedna z nich. Dále popsal program celého dne s volbami, pohovořil o tom, co je demokracie a jak je důležitá pro naši zemi.

Když přišla řada na mne, divoce se mi rozbušilo srdce. Hovořit před takovým publikem nakonec nebylo tak těžké, jak jsem se obávala. Snažila jsem se mluvit do mikrofonu pevným hlasem. Viděla jsem mnoho tváří, které ke mně vzhlížely. Vypadaly zvědavě, zaujatě, skepticky i unaveně. Některé dívky byly mnohem mladší než já, jiné naopak starší. Některé vypadaly energicky a sebevědomě, jiné seděly ostýchavě a krčily se nebo schovávaly za ostatní.

Řekla jsem jim, že tu před nimi stojím s velkou radostí a hrdostí: „Stejně jako vy všechny jsem i já dlouhá léta pracovala a trpěla jako kamalarí. Teď bydlím opět u své rodiny a konečně smím chodit do školy. Předtím jsem už ztrácela naději, ale jsem přešťastná, že aspoň teď, v osmnácti letech, tu šanci mám. Znamená to pro mne nekonečně mnoho. Za stejně důležité však pokládám, aby toto štěstí měly i ostatní dívky, které jsou stále ještě drženy na otrockou práci v cizích domácnostech!“

Zazněl zprvu váhavý, ale stále sílící potlesk. To mi dělalo dobře. Náhle jsem si připadala silná, jako by mi tu sílu dodávaly ostatní: „Musíme udělat všechno, aby tato nespravedlnost skončila!“ Potlesk zesílil. „Společně to dokážeme – sakáva!“

Především jsme musely ustavit volební komisi. Také to byla malá lekce z demokracie, jíž jsme se při této příležitosti učily. Nakonec vznikl návrh dvou kandidátek na předsedkyni, což byla jedna dívka a já.

„Urmila umí tak dobře mluvit, je sebevědomá a odváží se hovořit před spoustou lidí. Ta by měla být naší předsedkyní,“ přihlásila se jedna dívka v sále o slovo. Druhé kandidátce však bylo už jednadvacet a chodila do desáté třídy, kdežto mně bylo v den volby právě osmnáct a chodila jsem do páté třídy. Tím víc mě udivilo, když dívky valnou většinou zvolily předsedkyní Fóra kamalarí v Dángu mne.

V té chvíli mi proběhla hlavou spousta věcí. Byla jsem hrdá, že mi ostatní důvěřují. Kéž by mě tak viděla Síta nebo Nelidská madam, říkala jsem si. Nebo Amar. Tady teď stojím já, Urmila, bývalá kamalarí, vesnická holka z Thárúů, kterou smýkali sem a tam, ponižovali ji a vykořisťovali.

Celá léta mi namlouvali, že jsem horší a hloupější než ostatní. A dnes mi stovky žen a dívek daly svůj hlas, a přitom mě většina z nich ten den viděla poprvé. Chtěly, abych se tohoto důležitého úkolu ujala právě já. Byl to dobrý, povzbuzující pocit, ale současně také velká odpovědnost.

Když jsme pak po oficiální části seděly pospolu a jedly dál bhát, přemýšlela jsem. Mnohé účastnice mi přicházely poblahopřát a sdílet se mnou naděje i přání. Malovaly mi na čelo tíku, přinášely květiny a přály hodně štěstí. To mě tak dojalo, až mi do očí vstoupily slzy. Nebyla jsem zvyklá být středem pozornosti.

A co když jejich očekávání nedokážu splnit. Co když pro tuto odpovědnou pozici přece jen nejsem ta pravá? Zhluboka jsem se nadechla, vzpřímila se, usmála a pokusila se tyto pochybnosti odsunout a soustředit se na to, co mě čeká. Neboť to znamenalo především značnou práci.

Bylo třeba pořádat shromáždění, demonstrace a různé akce, abychom veřejnost upozornily na současnou situaci, kdy jako kamalarí otročilo ještě nejméně tisíc dívek v Dángu a přes deset tisíc v celých terajích. Musely jsme psát dopisy a posílat e-maily, řečnit, sbírat peníze. Čekal na mne velký a vzrušující úkol.

Naše fórum získalo dokonce malou kancelář v přízemí menšího hostince, stojícího v jedné boční ulici v Lamahí. Nyní jsme tedy měly vlastní prostor, vlastní psací stůl, místo, kde jsme se mohly scházet. Dostala jsem dokonce mobilní telefon, abych byla pro členky Fóra kamalarí snadno dosažitelná. Sotva jsem dovedla pochopit, co všechno se náhle se mnou stalo. Poprvé v životě jsem si málem připadala tak trochu důležitá. Byl to pocit zcela nezvyklý a nový, ale zároveň i moc hezký.

Nejvyšším cílem nově založeného fóra bylo osvobození těch dívek, které ještě musely jako kamalarí v cizích domácnostech pracovat.

Od oné chvíle jsme v uplynulých letech provedly řadu zásahových akcí, z nichž zhruba sedmdesáti jsem se sama zúčastnila. Většinou jsme dostaly tip ze sousedství nebo z konkrétní vesnice. Někdo prostě ohlásil, že v určitém domě pracuje kamalarí. V nejvzácnějších případech postačil k nápravě dopis nebo telefonát, který měl konkrétního statkáře nebo malikní přimět k tomu, aby dívku propustili.

Většinou jsme je však museli navštívit. Jak často to bylo nutné, záviselo na situaci a společenském postavení konkrétního velkostatkáře. Majetní lidé v Nepálu totiž často patří k vysoké společenské vrstvě a zaujímají důležité pozice; bývají mezi nimi soudci, novináři, policisté, politici, ředitelé škol i učitelé. Ti se cítí povýšení nad zákon a myslí si, že mají navrch, zejména když dojde k nějaké konfrontaci. Proto jednoduchá výzva, aby dívky propustili, v jejich případě obvykle nestačila.

U velmi vysoce postavených a exponovaných osobností, jak jsme zjistily, naopak většinou postačilo zatelefonovat. Ti lidé se totiž báli o svou pověst. V případě pochybností raději propustili svou kamalarí, aby si ušetřili komplikace, a zcela nenápadně a tajně si obstarali nějakou náhradní. Taky s tím jsme se museli setkat. Vědomí páchání bezpráví se v Nepálu bohužel dodnes v mnoha hlavách neusídlilo.

Jakmile nás kdokoli o nějaké kamalarí informoval, naše fórum obvykle vyslalo delegaci, aby situaci ověřila. Zásadně jsme se snažily promluvit se samotnou dívkou. Statkáři totiž intrikovali čím dál rafinovaněji a většinou všechno popírali: „Ne, my žádnou kamalarí nemáme, to bychom nikdy neudělali. My víme, že to je nelegální. Kdepak, my nejsme takoví, něco takového bychom v žádném případě neudělali.“ Nakonec se však ukázalo, že to není pravda a že nám lhali.

Někteří se cítí naprosto nevinní: „My za to přece nemůžeme, jen jsme pro to děvče chtěli něco dobrého udělat.“ Anebo: „Vždyť já jsem její rodiče nenutil, oni to dítě ke mně sami poslali,“ tvrdil nám jeden učitel, když jsme stály u jeho dveří. Výmluv se najde tolik jako vydřiduchů.

Jiní nám jednoduše neotevřeli, chtěli nás zastrašit nebo nás ohrožovali. Jedna malikní na nás například z okna vylila nočník, když jsme stály s delegací přede dveřmi. Mnozí zašli tak daleko, že falšovali doklady, vydávali dívenky za starší a zatajovali, že to jsou kamalarí.

Jiný problém je v tom, že nevíme, kde se všechny kamalarí zdržují. Někdy se pouze dozvíme, že nějaká rodina dceru poslala pryč, jenže nevíme kam. Poté se pokoušíme promluvit rodičům do svědomí. Vysvětlujeme jim, jaké možnosti mají, pokud dceru vrátí do rodiny. Humanitární organizace například nabízejí lidem na vesnici sele nebo kůzlátko, jestliže podepíší, že svou dceru neprodají a pošlou do školy. Když totiž takové sele nebo kůzle vychovají a později prodají, mohou vydělat právě tolik peněz, kolik jim za rok přinese dcera. A pokud ta zvířata budou mít mláďata, pak mohou vydělat mnohem víc, než kolik by dostali od statkáře nebo handlíře za dceru.

Nedávno mi poprvé zavolala na mobil jedna dívka a prosila o pomoc. Na druhém konci linky se ozvala jakási Ganga. Nemám nejmenší tušení, jak získala mé číslo, nejspíš je dostala od jiné dívky.

„Prosím vás, zachraňte mě!“ volal zoufalý hlásek na druhém konci. „Já jsem zavřená v Ghórahí jako kamalarí. Pán a jeho žena na mě nejsou hodní. Často mě bijou, jsem samá modřina. Už jsem se pokusila utéct, ale oni mě našli a tři dny mi nedali najíst. Prosím vás, pomozte mi!“

Samozřejmě jsme okamžitě informovali sociální pracovníky, kteří do toho zapojili policii. Ještě týž den jsme odjeli do Ghórahí, avšak dům, kde měla Ganga pracovat, jsme nenašli. Ti lidé ji před námi ukryli. Pročesali jsme celou čtvrť, klepali na všechny dveře. Až jsme se konečně něco dozvěděli od jedné staré paní.

Nakonec jsme Gangu našli v jakési kůlně v zuboženém stavu. Byla vyhladovělá a naprosto vyděšená. Když lidé, kteří Gangu takhle zřídili, zahlédli policisty, naštěstí nekladli odpor. Sociální pracovníci se Gangy ujali a dopravili ji k rodině. Muselo to být setkání plné slz, jak mi vyprávěli. Dnes chodí Ganga do školy, ale o svém období, kdy pracovala jako kalamarí, stále nechce mluvit.

Jen jedenkrát jsme přišly příliš pozdě, tu dívenku kdosi nalezl oběšenou, protože jí statkářova rodina vyčítala, že krade. Onen případ se ostatně nikdy jaksepatří nevyšetřil. Mnohé sice naznačovalo, že nešlo o sebevraždu, jenže tělo děvčete bylo spáleno ještě před ohledáním, což byl pro všechny šok. My jsme o ní ve fóru sice věděly, ale jejího statkáře jsme hned nenavštívily, a já si to dodnes vyčítám. Kdybychom byli reagovali okamžitě, možná by ještě žila.

Byla jsem jediná, kdo po její smrti směl či spíše musel do statkářova domu. Jakožto předsedkyně fóra jsem byla povinná říct oněm lidem, že okolnosti dívčiny smrti pokládáme za velice pochybné. Od onoho případu jsem zřejmě ještě aktivnější. Už prostě nechci, abychom se ještě jednou opozdily. V jiném případě jsme proto musely jednat zcela mimořádně úporně. Já jsem se však nechtěla vzdát. Několikrát jsme přišly k statkářovu domu a celé hodiny s jeho rodinou vyjednávaly. Rodina vytrvale tvrdila, že to děvče adoptovala. Ani při druhé a třetí návštěvě nám ovšem žádné doklady o adopci nedokázali předložit.

To ubohé děvče násilím přinutili ke lži: „Ano, oni mě adoptovali, já jsem teď jejich dcera a chci tady zůstat. Taky mě posílají do školy.“ A tak to šlo celé týdny.

Po určité době se nám podařilo najít dívčiny fyzické rodiče, kteří přiznali, že se dcery před třemi lety zbavili jako kamalarí. Když jsme se zajímaly, zda ji nová rodina adoptovala, dala se matka do pláče: „Ne, my jsme dceru té rodině nikdy nedali, je to pořád má dcera, moje krev!“ Nakonec jsme musely přivolat policii, aby dívku odvedla.

Někdy se náš zásah může zdát dokonce tvrdý: Některé dívky skutečně chtějí v rodině, která je vykořisťuje, zůstat, protože tam žijí už dlouho, jinak nikoho nemají nebo už nic jiného neznají. My je však v cizích rodinách přesto nenecháváme, to by se systém kamalarí nikdy neprolomil. Lidé si musí uvědomit, že je nelegální nechat pro sebe pracovat děti a že z toho nemohou existovat žádné výjimky. Ani v případě, že s dívenkou jednají dobře a smí chodit do školy, což se ostatně stává jen ve velmi vzácných případech.

V posledních letech jsem poznala hrstku dívek, které ze statkářovy rodiny skutečně nechtěly odejít. Byly asi tak čtyři, nanejvýš pět. Pokaždé mi to pochopitelně mohlo srdce utrhnout, když plakaly a naříkaly, když se nechtěly nechat osvobodit. Bylo strašné sledovat, že pokládají za bezpráví, když jsme je chtěly odvést, protože kvůli nám přicházely o domov. Pokoušely jsme se jim samozřejmě co nejlíp vysvětlit, proč to musíme udělat.

Většinou však dívky neplakaly lítostí, nýbrž radostí a úlevou, když se dostaly na svobodu. Měly za sebou dny, měsíce, ba léta té nejtěžší fyzické dřiny, a co bylo ještě horší: trvalého psychického pokořování. Mnohé byly bity a zneužívány, dokonce i sexuálně. Některé jsou naprosto nejisté, protože se o ně v dětství nikdo nestaral. Celá léta nepoznaly lásku, povzbuzení ani vroucnost. Vůbec nechápou, proč se teď o jejich osud a utrpení někdo zajímá.

Je vždycky úžasné být při tom, když konečně pochopí, že je všechno za nimi, že jsou svobodné, že pro ně začíná nový život, že se smějí vrátit k vlastní rodině a dokonce chodit do školy. Vidět tyto zprvu vyděšené, nedůvěřivé a poté přešťastné dívčí tváře je pokaždé nesmírně pohnutá, dojímavá chvíle.

Utrpení dívek kamalarí

Při setkáních fóra nebo během našich osvobozovacích akcí se mi mnohé dívky se svými příběhy svěřily. Zpočátku byly většinou zakřiknuté. Často pro ně bylo obtížné hovořit o osobních záležitostech. Anebo jsou jejich vzpomínky tak bolestné, že je nechtějí znovu probouzet. V takových případech jsem jim prostě vyprávěla o sobě. Když pak poznaly, že jim sama otvírám nitro, našly většinou odvahu i ony. To je totiž důležitý krok a já to při našich setkáních znovu a znovu zdůrazňuji.

Je důležité, že hovoříme stejným hlasem. Je důležité, když vědí, že se v takové situaci neocitly pouze samy. Že za všechno to ponižování a zneužívání nemohou, nýbrž že se mnoha ženám a dívkám z Thárúů přihodilo totéž co jim. To není jejich vina, je to vina celého systému a těch, kteří kamalarí jako laciné pracovní síly dodnes vykořisťují. Vinní jsou ti lidé u nás v zemi, kteří si myslí, že se jich zákony netýkají a že se jim nemůže nic stát. To se změní pouze tehdy, když se budeme hlasitě ozývat. Musíme své příběhy vyprávět, abychom tento systém odsoudily a postavily na pranýř ty, kteří z něho až do dnešního dne těží.

V posledních letech jsem vyslechla mnoho příběhů bývalých kamalarí, příběhů, které se mne pokaždé hluboce dotkly. Každý je jiný, a přesto se v nich mnohé v tak kruté podobě opakuje. Některé dívky otročily rok, jiné dlouhých dvanáct let. Většina z nich zůstala během té doby u jedné rodiny, některé naopak pracovní místa měnily. Pracovaly jako kamalarí v nějaké domácnosti v Káthmándú, Ghórahí nebo v Nepálgaňdži, v hotelu v Pókhaře nebo na statku v nějaké vesnici. Jejich rodiče za ně dostávali odměnu v hodnotě 20 až 70 euro. Někteří statkáři jim zaplatili pouze jízdné, jiní nezaplatili nikdy nic.

Jen velice málo dívek smělo alespoň občas chodit do školy. S mnohými se však zacházelo ošklivě, páni je neustále komandovali a bili. Za trest je na celou noc zavírali na primitivním záchodku, ve stáji s kozami nebo musely spát v zimě bez přikrývky. Zdaleka nejhorší však bylo to, jak všechny říkají, že s nimi nikdo nejednal jako s lidmi.

Jedna bývalá kamalarí na jednom z našich setkání vyprávěla: „Jednali se mnou, jako bych byla méněcennější než děti z té rodiny. Ony směly chodit do školy, já ne. Ony si směly hrát, kdežto já ne. Jim dávali dostatek jídla, mně nikoli. A jak velice jsem trpěla ponižováním a osamělostí.“ Musela prodělat to, co jsem zažila i já, a tak mi hovořila doslova z duše.

Ani Karmu, má spolužačka ze školy, neměla lepší osud. Vlastní rodina ji poslala pryč, když se její starší sestra provdala. Do té doby pracovala ona jako kamalarí, nyní však vydělávat přestala, a proto rodina potřebovala peníze. Statkář za ni jejím rodičům za jeden rok zaplatil 2500 rupií.

Ani jí nezbývalo nic jiného než se podrobit osudu, stejně jako mně. Denně musela šestnáct hodin těžce pracovat, uklízet, vařit a prát. Nesmírně se jí stýskalo po domově, a tak toužebně čekala na příští svátek Mághí, protože doufala, že pak bude smět domů.

Mághí nastal, a ona skutečně směla teraje navštívit. V rodné vesnici ji však čekal šok: rodiče byli mrtví. Oba zemřeli během jediného měsíce na nějakou chorobu, protože neměli peníze ani na lékaře, ani na léky.

Tenkrát bylo Karmu jedenáct let, druhé nejstarší sestře patnáct, mladší sestře osm a bratříčkovi pět. Děti zůstaly samy. Veškerý majetek rodičů příbuzní prodali a dětem nechali pouze chatrč. Za pole, která rodiče obhospodařovali, zaplatili kupující z vesnice příliš málo, jenže to děti nevěděly. Byly nezkušené, a tak neměly ponětí, kolik takové pole stojí. Peníze, které za pole utržily, po půlroce došly. Nyní neměly ani co jíst, ani co na sebe.

Tu za nimi přišel místní statkář s nabídkou, že by prý Karmu mohla pracovat u jeho dcery, která se provdala a přestěhovala do jiné vesnice. Karmu nic jiného nezbývalo, vždyť se musela postarat o sourozence, a tak opět odešla. Taky tentokrát jí zaplatili jen 2500 rupií, ale za ně mohli sourozenci žít alespoň několik měsíců.

Karmu musela pracovat ráno od pěti hodin do pozdního večera. Za čtyři léta, která tam strávila, neměla jediný volný den. Stejně jako já musela přinášet vodu, prát, mýt nádobí, starat se o děti rodiny i o zahradu.

Když se její druhá nejstarší sestra provdala, poslali rovněž mladší sestru jako kamalarí do hlavního města sousední provincie, Nepálgaňdže. Když se Karmu od sousedů dozvěděla, že nejmladší bratr zůstal doma úplně sám, poprosila statkářovu dceru, aby se směla vrátit domů a postarat se o něj. A oni ji skutečně propustili.

Smutného osudu Karmu a jejích sourozenců si naštěstí povšimla místní humanitární organizace, a tak je navštívila jedna sociální pracovnice. Zeptala se Karmu, zda by chtěla chodit do školy. Karmu však odmítla, protože musí pro sebe a bratra vydělávat na živobytí. Poté jí nabídli, aby se vyučila švadlenou. Karmu se tedy učila šít školní uniformy, čímž si mohla vydělávat kolem 1500 rupií měsíčně.

Jako dítě však měla nehodu, popálila si pravou ruku horkým olejem, když se převrhl hrnec, takže ji dodnes měla poškozenou. Švadlenou se proto nevyučila.

Sociální pracovnici jednou vyprávěla, že její mladší sestra dosud pracuje jako kamalarí v Nepálgaňdži. Poté byla osvobozena také tato dívka a poslána do školy. A nakonec směl chodit do školy i nejmladší ze sourozenců, bratr. Tu Karmu sebrala všechnu odvahu a zeptala se, zda by místo učení švadlenou nemohla rovněž chodit do základní školy.

Den, kdy se dozvěděla, že se s oběma sourozenci smí nastěhovat do internátu v Nartí, byl nejkrásnějším v jejím životě, jak se mi svěřila, když mi vyprávěla svůj příběh. Nyní chodí do sedmé třídy a může se nejen jako já učit, ale taky si hrát. Smí tedy konečně dělat všechno to, co by vlastně mělo být samozřejmostí.

Karmu však měla dokonce štěstí. Jednou mi vyprávěla o sestřenici Anitě, jejíž osud byl nesrovnatelně tvrdší.

Anitu poslali rodiče v osmi letech na práci do sousední vesnice, za což její rodina dostala kousek půdy.

Statkář byl ředitel školy a vážený muž. Rodičům řekl, že jim chce pomoct.

Když bylo Anitě třináct let, poprvé ji znásilnil. V noci k ní přišel, lehl si na ni a přinutil ji k pohlavnímu styku.

Anita třikrát otěhotněla, třikrát ji zavedli k léčitelce a přinutili k provedení potratu. Čtvrté dítě se Anitě narodilo, když jí bylo šestnáct let. Je to chlapec a jmenuje se Sagam. Statkář ji s dítětem poslal domů, jenže pro rodinu to znamenalo hanbu, proto ji rodiče nechtěli přijmout. Anita nevěděla, co si má počít.

Taky na tento případ někdo upozornil humanitární organizaci, a tak se Anita dočkala pomoci. Odvážila se dokonce statkáře označit jako otce dítěte. Nakonec došlo k soudnímu procesu, což byl první případ tohoto druhu v Dángu.

Po roce se Anita dočkala spravedlnosti. Statkář musel přiznat otcovství a rodině dát nějakou půdu a peníze. Za to si mohla Anita otevřít obchůdek a podporovat rodinu. Dnes se o obchod stará Anitin bratr.

Ty peníze však nestačily, a tak se Anita musela vrátit do domu svého bývalého statkáře, který si ji vzal za druhou manželku, neboť jeho první žena s tím souhlasila. Tak měla v té chvíli se synkem Sagamem alespoň kam jít, já ale doufám, že se jí rovněž dá brzy skutečně pomoct.

Internát v Nartí

Na začátku osmé třídy jsem se taky já přestěhovala do dívčího internátu v Nartí, kde bydlela Karmu a další osvobozené kamalarí. Pro mne se tím všechno zjednodušilo; jako předsedkyně fóra jsem se musela často účastnit různých setkání a akcí, což bylo obtížné, když jsem bydlela tak daleko, půldruhé hodiny jízdy na kole z Lamahí. Často jsem tu cestu konala denně tam i zpátky, což bylo nejen namáhavé, ale taky to stálo spoustu času, který mi pak chyběl na práci pro školu. V závěru sedmé třídy se mi zhoršil prospěch. Do osmé třídy jsem se sice i tak dobře dostala, rozhodně jsem však už nechtěla riskovat, aby mými povinnostmi trpělo vzdělání.

Kromě toho mi začala vyhrožovat skupina mladíků. Už několikrát mě dohonili, když jsem kolem nich projela na kole: „Dej ruce pryč od kamalarí a konečně se přestaň motat do věcí, do kterých ti nic není!“ řvali za mnou. „Koukej zmizet, ty kamalarí, nebo si to odskáčeš.“

Možná to byli příbuzní nebo zaměstnanci některého ze statkářů, jemuž se nelíbilo, že jednu dívku po druhé osvobozujeme a kvůli nim veřejně protestujeme.

Kdykoli jsem se blížila k onomu místu, dostala jsem strach a téměř v panice mladíky vyhlížela. Pokud jsem je neviděla u silnice, šlápla jsem do pedálů, abych projela co nejrychleji. Jednou mě však vyslídili. Zčistajasna vyskákali na silnici a zatarasili mi cestu. V posledním okamžiku jsem dokázala zabrzdit, jenže jeden z nich mě srazil z kola, a tak jsem spadla na zem a oni mě obklopili. Bylo mi jasné, že mě chtějí zmlátit.

„Pokud se nepřestaneš míchat do cizích věcí, odděláme tě!“ vyhrožoval mi jejich vůdce. Jeho tvář s očima plnýma nenávisti se ke mně přibližovala: „Jsi ženská, a k tomu ještě kamalarí, tak se podle toho laskavě taky chovej. Do toho tady nemáš co kecat. A pokud ještě jednou otevřeš hubu, špatně skončíš.“ Pohrozil mi pěstí, až jsem se v očekávání úderu celá schoulila.

V té chvíli šlo naštěstí kolem několik rolníků. „Co to tady děláte? Nechte tu holku na pokoji,“ zastali se mě. Rychle jsem tedy vstala, skočila na kolo a co nejrychleji ujížděla do Lamahí. Tentokrát jsem tomu unikla, třebaže jsem byla pěkně vyděšená. Jenže jak to dopadne příště? Vždyť jsem tudy musela jezdit téměř denně... Byla jsem tak vyděšená, že jsem o tom ještě týž večer pověděla Mánu Bahádurovi. Taky on se domníval, že by pro mne bylo příliš nebezpečné nadále jezdit na kole sem a tam. Nabídl mi tedy, abych se přestěhovala do Nartí. Nartí je internát pro bývalé kamalarí, které se po svém osvobození nemohly vrátit domů. Mnohé osiřely, jiné pocházejí z tak bídných rodinných poměrů, že je rodiny nemohly nebo také nechtěly přijmout. Některé zase bydlí příliš daleko od nejbližší školy.

Tato ubytovna je při silnici, osm kilometrů od Lamahí, skrytá za eukalyptovým hájem, který zde vyrostl údajně po jedné návštěvě Australanů před mnoha lety a od té doby se mu velice daří. Hned vedle internátu stojí škola s názvem Surya Binayak Lower Secondary School.

Když jsem se koncem dubna 2008 do internátu přistěhovala, bydlelo tam pětadvacet dívek ve věku šesti až jednadvaceti let. V současné době jich tam je přes padesát.

V nízkých budovách je šest ložnic, v každé dvě až dvanáct paland. Při první návštěvě mě tam překvapily plastové pohárky se spoustou pestrých zubních kartáčků. Všude byl opravdový pořádek. Školní sešity a učebnice ležely srovnány na postelích nebo na lavici pod oknem, vedle pečlivě složených šatů.

Sabita, rovněž bývalá kamalarí, která se teď stará o dívky na ubytovně, mě všude provedla. Ukázala mi, kde budu spát. Dostala jsem postel hned vedle té, na níž spí Karmu, která sem přišla jako první hned po otevření internátu v únoru 2008. Je to tiché, plaché děvče, ale přesto jsme se hned spřátelily. Také ostatní dívky mě přijaly velice mile, a tak jsem se od prvního dne cítila v internátu dobře.

Zpočátku si dívky vařily ještě na otevřeném ohni za domem, ale mezitím tu přistavěli taky kuchyň. V posledním roce jsme dostaly dokonce jeden televizor, takže se o víkendech – pokud právě není výpadek proudu – můžeme dívat na filmy, nejraději bollywoodské muzikály se spoustou dojímavých milostných scén, hudbou a tancem.

Už nějaký čas je tu rovněž sprcha a toaleta, ale dosud žádná tekoucí voda. Michael, jeden humanitární pracovník z Austrálie, který nás už několikrát navštívil, se nám vždy pokoušel vodu připojit, ale nikdy se to nepodařilo. A tak se stále myjeme u studny v malém lesíku, vzdálené asi padesát metrů. Tam taky pereme prádlo, čistíme si zuby a umýváme hrnce a talíře.

Sabita se o nás stará jako matka, a proto jí taky říkáme mámu – máma, ačkoliv je sotva starší než my. Mámu nám vaří, ale my jí pomáháme, jak jen to jde. Čistíme a krájíme zeleninu, donášíme pytle s rýží, připravujeme krmení pro dvě krávy, které jsme dostaly, a staráme se také o zeleninu na zahradě. Prádlo si pere každá dívka sama, většinou koncem týdne. To je pak na šňůrách i na celém trávníku spousta pestrého oblečení, které se tam suší.

Oblíbenou činností nás dívek ve volných dnech je péče o krásu: Z heny a vody mícháme pastu, kterou si nanášíme na vlasy, protože se po ní hezky lesknou. Kromě toho si henou kreslíme na ruce složitě propletené vzory a splétáme si rafinované účesy z copů.

Většina dívek nejezdí domů ani o víkendech, ani o školních prázdninách. Stále zůstávají v Nartí. Já se pokouším zajet na kole alespoň o prázdninách a každý druhý víkend do Mánpuru; když se hodně snažím, zvládnu to asi tak za dvě hodiny.

V Nartí vstáváme každý den kolem půl šesté, umyjeme se, uděláme si školní úkoly a domácí práce, učíme se nebo si čteme, připravujeme snídani nebo vaříme kukuřičnou kaši pro krávy. Jíme dvakrát denně. O půl desáté před školou a mezi pátou a šestou večer, když zapadá slunce. V poledne máme většinou jen malý zákusek, ovoce nebo rýžové suchary.

Od deseti do čtyř máme vyučování. Škola je hned naproti, což je praktické. Má starou a moderní část. Stará budova pochází ještě ze čtyřicátých let. Byla postavena jako ubikace pro indický stavební oddíl, který zde v Dángu budoval silnici džunglí. Omítka z této budovy opadává a stěny jsou zčásti dokonce děravé. Zato v nové budově je všechno pěkné a v pořádku.

Od půl desáté ráno se sem ze všech stran scházejí školáci. Někteří to mají do školy hodně daleko. Jejich školní uniformy září už zdálky: bleděmodré košile a tmavomodré sukně nebo kalhoty. Podél silnice jsou všude vidět děti v uniformách, jedoucí na kole i pěší, ve skupinkách nebo jednotlivě. Mnoho jich přichází taky přes pole, husím pochodem jdou klikatě po úzkém hřebenu mezi rýžovými poli. Některé jsou dobře oblečené, mají teplou bundu a něco k svačině v igelitovém sáčku. Jiné nemají ještě ani dnes botky.

Přesto je v Nartí dobrá a také privilegovaná škola, neboť ve srovnání s mnoha ostatními v Nepálu, především těmi, které jsou daleko od silnic nebo v kopcích, máme obrovské štěstí, a víme to. Třídy nejsou nijak velké: je nás ve třídě jen asi šedesát, zatímco v jiných nepálských školách mívají třídy někdy až sto padesát žáků i víc. Máme kovové lavice a stolky, zatímco v mnoha vesnických školách musí děti sedět na špinavé podlaze. Naše škola v Nartí je čistá, každý den vynášíme odpadky na dvůr a zametáme třídy.

Naši učitelé nás navíc nebijí. Na to dohlíží náš ředitel Krišna Čaudharí. Sám je Thárú, a už jako dítě pokládal za nespravedlivé, když i z toho mála thárúovských dětí, které tenkrát směly chodit do školy, bývali téměř všichni chlapci. Jeho otec tajně vyučoval děti doma a později Krišnu poslal do školy. Sestry však musely zůstat doma. Během občanské války ho zajali maoističtí povstalci a mučili ho, protože usiloval o větší rovnoprávnost a vzdělání. Krišna se však zastrašit nenechal.

Dnes dohlíží na to, aby vyučování probíhalo řádně. Na mnoha místech mají totiž učitelé chabé vzdělání i malou motivaci. Na spoustě škol bývaly na denním pořádku tělesné tresty a sexuální obtěžování.

Učitelé prý dříve děti Thárúů zesměšňovali a diskriminovali, jak jsem slyšela. „Thárúové jsou krysy. Thárúové jedí vepřové, takže jsou sami prasata.“ Takové urážky musely děti poslouchat, když chodily do školy. Jedna žena, která v dětském věku směla ve své vesnici jako jediné thárúovské děvče chodit do školy, mi vyprávěla, jak jí učitel pod jejími domácími úkoly kreslil tužkou krysu, aby ji zesměšnil. Něco podobného by se dnes v Nartí už nestalo.

Pochod šesti set

Vedle četných záchranných akcí je hlavní činností našeho fóra osvěta. Krátce před svátkem Mághí 2009 jsme plánovaly mohutnou kampaň: Dosud jsme chodily na demonstrace v Dángu, tentokrát jsme chtěly vzbudit pozornost na celonárodní úrovni. Spolu se šesti stovkami bývalých kamalarí jsme chtěly odjet do Káthmándú, abychom se setkaly s politiky, stranami, novináři a organizacemi na obranu lidských práv. Chtěly jsme vládu přinutit k tomu, aby se už nesnažila potají se zbavovat zodpovědnosti, nýbrž aby pro vzdělávání a budoucnost kamalarí udělala taky něco konkrétního.

Během jízdy autobusem do hlavního města dívky jedna přes druhou štěbetaly, zpívaly a tleskaly. Vládla zde rozverná nálada, nabitá energií. Mnohé z těchto bývalých kamalarí ještě nikdy nevytáhly paty ze své vesnice, svého údolí nebo z Dángu. V Káthmándú jich dosud bylo jen pár. Čím blíž jsme tedy byly městu, tím víc vzrůstalo i vzrušení: „Jen se podívej, těch aut a mopedů! A ty vysoké domy! A tolik televizních antén! Vidělas tu ženu? Tu ve vysokých botách a těsných džínech? Jak ta je oblečená! A vůbec, co tu všude chodí lidí. Proč mají všichni na obličeji masku? Jak se tu musí cítit v tom zmatku autobusů a ulic? Nevěděla bych, kterým autobusem jet…“

Musela jsem se tomu usmát. Sama jsem byla už podruhé v Káthmándú jako svobodná bytost. Stále ještě mi připadalo komické být znovu v tomhle městě, kde jsem byla tak dlouho uvězněná. Mne však nic nemohlo vyvést z míry, ani provoz, ani ta spousta lidí.

Autobus nás dopravil ke třem hostincům v Sundháře, do nichž jsme byly na dvě noci v Káthmándú rozděleny.

Všechny jsme byly po cestě unavené, protože jsme toho moc nenaspaly, ale na odpočinek jsme neměly ani pomyšlení, bylo třeba hned jednat. Krátce po příjezdu jsme se všechny sešly na dvoře a projednaly program příštích dvou dní. Rozdělily jsme se na skupiny, z nichž každá dostala vlastní úkol. Karmu, pár dalších dívek a já jsme měly na odpoledne dojednáno přijetí u předsedy vlády Pračandy a státního prezidenta, což byl dr. Rám Varan Jádav.

Krátce před půl třetí 8. ledna 2009 jsme tedy stály ve svátečním kroji Thárúů před velkou bránou prezidentského sídla Šítal nivás. Doprovázelo nás několik novinářů z velkých ústředních listů Kathmandu Post, Himalayan Times, Kantipur a Rising Nepal, a kromě toho tam byl i televizní tým z Kantipur TV. Strážci u brány se ten shluk lidí ani trochu nelíbil. Přísně se zeptal, co si přejeme.

„Chceme k panu prezidentovi Jádavovi, máme dojednáno přijetí,“ zněla naše odpověď.

„Tak dobře, já vás ohlásím,“ zabručel strážný.

Trvalo hezkou chvíli, než někdo přišel. Netrpělivě jsme přešlapovaly a snažily se překonat narůstající nervozitu. Brána se konečně otevřela a přivítal nás muž v tmavém obleku. „Pojďte za mnou, zavedu vás do zahrady,“ vyzval nás.

Trávník tu byl ještě hustší než u Nelidské madam. Šlo se po něm jako po koberci, pod každým krokem péroval.

„Ten trávník je tu měkčí než postel mnohých kamalarí,“ špitla jsem jedné dívce. A třebaže jsem mluvila tiše, jeden novinář mě zaslechl. Příští den přinesl list Kantipur National Daily na první stránce velký titulek: „Prezidentův trávník je měkčí než lůžko kamalarí“. Přečíst si na titulní stránce novin něco, co jsem předtím řekla, byl zvláštní pocit.

Dr. Rám Varan Jádav nás přijal na zahradě před bílou prezidentskou rezidencí. Na trávníku stálo v půlkruhu několik židlí. Naštěstí jsme nemusely dlouho čekat, stejně jsme byly vzrušené až až. Konečně vyšel ze dveří. Měl teplou, bílou vlněnou šálu kolem ramen a dhákátópí, typickou pokrývku hlavy nepálských mužů.

Předaly jsme mu koš s ovocem a květinami a poté přečetly prohlášení, jež jsme mu také oficiálně předaly. Obsahovalo naléhavou prosbu, aby byl systém kamalarí provždy odstraněn a bývalým kamalarí umožněno vzdělání nebo se vyučit řemeslu.

„Do které třídy teď chodíš?“ zeptal se mě prezident.

„Do sedmé, pane,“ odpověděla jsem.

„Cože, teprve do sedmé? Na to však velice dobře mluvíš a sebevědomě vystupuješ.“ Byl zjevně překvapen. Trpělivě vyslechl, co jsme mu ještě chtěly říct, a přislíbil dvanáct milionů rupií jako finanční pomoc na školní vzdělání kamalarí.

Na závěr ke mně přistoupil. „Good girl,“ pravil a položil mi dlaň na hlavu.

„Ne, pane, promiňte, prosím,“ odpověděla jsem. „Já nejsem žádná hodná dívka. Jsem rozhněvaná holka a budu se zlobit tak dlouho, dokud neskončí vykořisťování kamalarí.“

„Dobře, slibuju ti, že pro to udělám všechno,“ odpověděl a vzápětí opět zmizel v bílé vile.

Návštěva u prezidenta byla vcelku úspěšná a vzbudila ve mně důvěru. Když nás poté přijal ještě vůdce maoistů Pušpa Kamal Dáhál, zvaný „Pračanda“ neboli „Hrozný“, už zdaleka jsem nebyla tak nervózní jako při naší první oficiální schůzce. Pračanda, bývalý vůdce povstalců a šéf maoistů, se stal v srpnu 2008 prvním ministerským předsedou Nepálu, poté co maoisté v prvních nepálských volbách valnou většinou zvítězili.

Tentokrát jsme spěchaly dlouhou chodbou, v níž naše kroky prázdným prostorem duněly. Prošly jsme mnoha dveřmi, až jsme konečně dospěly do předpokoje Pračandovy kanceláře. Usedly jsme na pohovky a čekaly. Trvalo deset minut, než Pračanda vstoupil. Nevypadal tak hrozně, jak jeho bojový přídomek naznačuje.

Taky jemu jsme předaly dárkový koš a petici. Promluvit tentokrát už mi připadalo mnohem snazší. Představila jsem se mu jako předsedkyně Fóra kamalarí a představitelka více než dvou tisíc kamalarí z Dángu, které přijely do Káthmándú. „Jedenáct let jsem čekala na to, abych směla chodit do školy. Nepřeju si proto nic jiného, než aby stejnou šanci jako já dostaly všechny kamalarí. Jsme hrdé na to, že již brzy budeme moct Dáng prohlásit za oblast, kde žádné kamalarí neotročí. Jak to však vypadá v ostatních okresech? Vy jste přece zástupce lidu, pane, musíte nám pomoct. Za týden se v terajích opět slaví svátek Thárúů Mághí, to zase přijdou handlíři, aby děvčatům a jejich rodinám naslibovali modré z nebe, jen aby dívky nalákali a pak je prodali do otroctví. Musíte udělat, co je ve vašich silách, já to dělám taky!“ rozhorlila jsem se. Když jsem si však uvědomila, co jsem řekla, podívala jsem se na něj zděšeně. Že bych si počínala až příliš sebevědomě?

Pračanda se však rozesmál, pak ale opět zvážněl a zahleděl se přísně. „Systém kamalarí je špatný, udělám všechno, co je v mých silách, aby skončil.“ S těmito slovy nás propustil.

Závěrem a současně vyvrcholením této kampaně se stala demonstrace v podobě průvodu hlavním městem: všech šest set kamalarí utvořilo průvod centrem města směřující na závěrečnou manifestaci na jednom náměstí nedaleko sídla vlády. Když jsme tam pak stály a skandovaly: „Dívky chtějí vzdělání, ne otročení! Zastavte systém kamalarí!“, náhle vyjel od poslanecké sněmovny bílý džíp Pajero s tónovanými skly.

Ten vůz jsem okamžitě poznala: patřil Nelidské madam! Právě v něm jsem se učila řídit. Náhle se mi roztřásla kolena. „Ano, ano, tohle je auto mé mahárání,“ koktala jsem a ukazovala na bílý vůz.

„Kde, kde?“ rozhlížely se zvědavě dívky.

„Tamhle, to byla určitě ona!“ křičela jsem. Na zadním sedadle jsem nikoho neviděla. Dívky se jedna přes druhou ptaly: „To byla tvá mahárání? To jezdí v tak velkém autě? Je to mocná paní? Myslíš, že tě viděla?“

„Nevím, jestli uvnitř seděla, ani nevím, jestli mě viděla, jisté však je, že já už nechci vidět ji!“ odpověděla jsem.

Pravda je, že mě Nelidská madam musela vidět alespoň večer v televizi. Když jsem totiž po několika týdnech telefonovala se Sítou, sdělila mi, že se teta ozvala, když uviděla rozhovor se mnou: „Měla prý hrozný strach, abys ji v televizi nejmenovala. Prosí tě, abys její jméno nikdy nevydala všanc. Myslím, že by ses toho měla radši držet. Víš, jak nepříjemná umí teta být, když se rozlítí…“

===+=

Poslední kamalarí

„Když se všechny cesty uzavřou, Bůh ti otevře novou.“

NEPÁLSKÉ PŘÍSLOVÍ

Už nikdy otroctví

Dne 14. ledna 2009, pouhý týden po našem pochodu v Káthmándú, byla oblast Dáng o jednom mimořádně jasném, slunném svátku Mághí oficiálně prohlášena prvním okresem v Nepálu, kde se skoncovalo se systémem kamalarí. Na návsi v Ghórahí se sešlo 3000 bývalých kamalarí a mnoho významných lidí, aby tento pozoruhodný den oslavili za přítomnosti guvernéra Dángu, policejního šéfa, několika politiků, zástupců četných organizací bojujících za lidská práva a také novinářů z národního i zahraničního tisku, rozhlasu i televize.

V dlouhém průvodu jsme pochodovaly městem a pak se zúčastnily slavnostního aktu, který několika slovy uvedl guvernér Dángu a pár slov jsem směla jako předsedkyně Fóra říct i já. Před tolika lidmi jsem ještě nikdy nemluvila, tentokrát jsem však neměla ani nejmenší trému. Tato příležitost mě naplňovala takovou hrdostí a radostí, že jsem na nervozitu úplně zapomněla.

Během posledních let, co existuje kampaň za zrušení systému kamalarí, se toho v Dángu hodně událo. Zhruba 3000 dívek se navrátilo k svým rodinám nebo našlo nový domov v Nartí, což je přibližně 95 procent všech otročících v Dángu. Zbývajících pět procent, které jsme dosud nedokázali osvobodit, buď už nemají rodiče, nebo se jich příbuzní nechtějí ujmout, čímž se věc komplikuje. My se však nevzdáme a rovněž jim co nejrychleji pomůžeme. A třebaže několik kamalarí dosud otročí, počet dívek, které byly na svátek Mághí do otroctví poslány, se každým rokem snižuje. A částečně je to rovněž naší zásluhou.

Na vesnicích byly založeny skupiny na ochranu dětí, které mají informovat rodiče a nabízet jim alternativy, což je velice důležité. Utvořily se skupiny žen, které poučují matky a nabízejí jim podporu, aby své dcery chránily. Poskytují se drobné půjčky, jež mají ženám a rodinám umožnit lepší existenční podmínky. Ustavily se skupiny dívek, které formou společných aktivit, her, přednášek a rozhovorů posilují sebevědomí děvčat.

Už více než rok kromě toho vystupují bývalé kamalarí každý pátek a sobotu večer v pořadu na rozhlasové stanici Deukhury FM. Několik dívek vyškolil známý nepálský novinář na rozhlasové reportérky, které pravidelně informují o úspěších kampaně, o různých programech, kurzech, učebních poměrech, setkáních, o osvobozování a dalších akcích. Je to výborné, protože radiopřijímače již mají v terajích mnozí, čímž se stal rozhlas nejlepší cestou, jak se dostat k lidem.

Tímto způsobem alespoň v Dángu, kde žije nejvíce Thárúů, končí jedna temná kapitola. Zde byl problém kamalarí ještě před deseti lety všudypřítomný, neboť každá rodina, která si to mohla dovolit, měla alespoň jednu kamalarí. A dnes je toto vykořisťování dívenek v podstatě odstraněno.

U silnice kousek za Lamahí na hranici se sousedním okresem je od ledna 2009 modrá deska s nápisem: Dáng – oblast bez kamalarí. To si může přečíst každý, kdo jde kolem.

V sousedních okresech Bardija, Kaňčanpur a Kailálí, ležících směrem na západ, boj teprve začal. Tam jsou dívky o svátku Mághí nabízeny na skutečném trhu. Handlíři přicházejí a předhánějí se na silnici, aniž by se skrývali nebo styděli.

Proto se nás čtrnáct dívek z fóra loni vypravilo na osvětovou kampaň do Bardije. Navštívily jsme vesnice, školy, obecní spolky a ženské kluby, abychom tam vyprávěly, že Dáng byl prohlášen okresem bez kamalarí. Snažily jsme se s lidmi mluvit a ženy informovat o naší práci ve Fóru. Na tuto akci jsme si každá oblékla modrou čapku a bílé tričko, které má na zádech náš známý slogan: „Dívky chtějí vzdělání, ne otročení. Zastavte systém kamalarí!“ Už jenom jako mladé ženy oblečené po vzoru Západu jsme budily velkou pozornost, jakmile jsme se objevily.

K dobru jsme si mohly připsat první úspěch, neboť dvě dívky jsme mohly osvobodit hned na místě. Během jedné návštěvy jsme se o nich doslechly, a tak jsme okamžitě jednaly. Tak dlouho jsme do jejich malikní mluvily, až to vzdala a děvčata pustila. Obě byly naprosto zmatené, vůbec nechápaly, co se děje. Když jsme jim však vysvětlily, že nemusí mít strach, že je vrátíme k rodičům a taky v budoucnu budeme podporovat, sotva si své štěstí dokázaly uvědomit.

Rozhodujícím krokem pro budoucnost se stane založení fóra bývalých kamalarí rovněž v západních okresech oblasti terají. Na tom momentálně pracujeme. Rovněž tam se dívky musí zorganizovat a zvolit si zástupkyně, které je mohou reprezentovat u mocných v této zemi i v médiích. Veřejnost se přece musí dozvědět, co se v těchto okresech děje rok co rok o svátku Mághí.

Vláda sice v poslední době přislíbila několik milionů rupií na školní vzdělání bývalých kamalarí, dosud však vyplatila pouze část. Tato trvalá vrtkavost a nespolehlivost vlády všechny reformní procesy komplikuje a zpomaluje. A i když peníze přijdou, je třeba taky dohlédnout, aby se správně rozdělily a skutečně dostaly tam, kde je jich nejvíc třeba. Ale my na tomto programu trváme, dotazujeme se, připomínáme politikům a ministrům, co slíbili.

Kromě toho jako bývalé kamalarí samozřejmě musíme hledat možnosti, abychom si i samy vydělaly peníze. Fórum v Dángu například provozuje farmu s henou, prodává košíky a výrobky z bambusu. Tak máme alespoň malý příjem. Čím líp se o sebe umíme samy postarat a čím samostatnějšími se stáváme, tím rychleji dosáhneme svých cílů.

Ženská záležitost

„V Nepálu není snadné být ženou.“ Přesně si vzpomínám, jak to při setkání se skupinou dívek prohlásila jedna z nich, jíž mohlo být čtrnáct nebo patnáct let. S několika členkami Fóra jsme se vydaly do vesnice na úpatí hor, abychom tam pohovořily s děvčaty o škole, AIDS, rodině a vůbec o všem, co se jich týká.

Byla tam s námi taky Pratibha Čaudharíová, která koordinuje mnoho z našich projektů v Lamahí. Je z Thárúů stejně jako já, studovala však a mluví velice dobře anglicky. Při různých setkáních jsme my dvě často bývaly jedinými ženami. Pratibha však svým elánem i argumentací bez problému strčila muže do kapsy. Bylo působivé sledovat, jak jedna Thárú, žena z mé etnické skupiny, sebevědomě vystupuje a jak daleko to ve svém povolání přivedla.

Svou přímostí a vlídností dokázala i toto odpoledne přimět členky z klubu Girlsclub, aby se rozpovídaly. Nějakých čtyřicet dívek ve věku dvanácti až dvaceti let sedělo pospolu na zemi pod slaměnou střechou, kde bylo horko, a tak se ovívaly slaměným vějířem nebo lupenem. Jako tak často se některé neodvažovaly ani otevřít pusu. Několik minut bylo takové ticho, že jsme slyšely šustění vějířů.

„No tak si důvěřujte! Jsme tu jen ženy mezi sebou, můžeme mluvit o všem,“ povzbuzovala je Pratibha. A poté skutečně vstala tato patnáctiletá, jménem Papíta, a prohlásila, že cítí jako nespravedlnost to, že je žena: „Proč to máme my ženy o tolik těžší než muži?“ zeptala se. „Musíme zastat veškerou práci, vařit, uklízet, starat se o zvířata a pečovat o děti. Musíme děti nosit pod srdcem a za bolestí přivést na svět, a navíc ještě každý měsíc krvácíme.“

Její odvaha i upřímnost na mne udělaly hluboký dojem. Ona totiž vyslovila to, co si většina z nás myslí. Po jejích slovech se ozývalo souhlasné mručení. Papíta se strefila do černého, vyjádřila, co cítíme všechny.

A je to pravda: V Nepálu jsou ženy a dívky, zejména ty co pocházejí z venkovských oblastí a patří k nižším kastám, dodnes v mnoha ohledech znevýhodňovány. A změna ve způsobu myšlení se prosazuje jen pomalu.

Dosud v Nepálu neexistuje práce, která by se pokládala pro ženu za příliš těžkou. Ženy nosí dvacetikilové pytle rýže, obrovské otepi dřeva a hory cihel na hlavě, tahají nejtěžší náklady, odstraňují suť, pracují na stavbách, kopou hroby, roztloukají kameny. A kromě toho se starají o děti a rodinu.

Ženy v Nepálu jsou během menstruace dosud pokládány za nečisté, proto nesmějí vařit ani se dotýkat jídla. Pratibha mi vyprávěla, že v mnohých velice zaostalých vesnicích musí ženy během svého měsíčního cyklu dokonce odejít z domu. Po tuto dobu odcházejí samy do bídné boudy v lese, která nemá ani okno a je tak malá, že si tam nelze ani lehnout. Ve dnech, kdy krvácejí, se krčí v této chýšce a nemohou se umýt ani vyhlédnout ven. K měsíční hygieně mají kus hadru, který si perou v noci, kdy je nikdo nevidí, v řece nebo u studny, a potom se jej snaží nějak usušit.

Pratibha viděla, že takové boudy v lesích ještě stojí. Když se jednoho muže zeptala, proč se tak ke své ženě chová, pokrčil jen rameny: „A co mám dělat? Vždyť mám jen jeden domek. Tam přece nemůže zůstat, když krvácí. Tu boudu jsem jí postavil jen proto, že ji mám rád. Aby nemusela dřepět v lese bez střechy nad hlavou.“

Mnohé ženy to mají v Nepálu ještě stále těžké. Začíná to už při narození: dívky jsou totiž pro mnoho lidí bezcenné, protože se provdají a opouštějí domov. Má druhá nejstarší sestra Mithila porodila šest děvčat, než dostala konečně syna. Rádha, manželka bratra Hariho, má čtyři holčičky, z nichž tři jsou albínky – Sarisma, má milovaná Samira a jejich nejmladší sestra Susmita; Rádha však bude rodit tak dlouho, dokud neporodí syna. Když totiž děvčata vyrostou a provdají se, odstěhují se k manželově rodině, čímž jejich rodina ztrácí pracovní sílu. Práce v rodině se pak ujímají snachy, pracují od úsvitu do noci, musí zastat práci v celé domácnosti a nemají sebemenší volnost pohybu. Také k návštěvě vlastních rodičů musí požádat o dovolení tchyni.

U nás Thárúů odedávna bývalo běžné, že se chlapci ve věku deseti až patnácti let ženili se staršími ženami. Tak si ženichova rodina byla jistá, že je jeho manželka natolik zkušená, aby se mohla ujmout práce v domácnosti i na poli. Bývaly to pochopitelně jen zřídka sňatky z lásky, což často vedlo k tomu, že si muž pak jednoho dne přivedl domů mladší ženu. Pokud si to mohl dovolit, jako druhou manželku, pokud ne, pak ji měl tajně. Veškerou práci však musela zastat první žena, měla prostě smůlu. Tato nespravedlivá dělba povinností vedla v rodinách k napjatým vztahům mezi nemilovanou první ženou, která musela dnem i nocí pracovat, a tou druhou, těšící se manželově přízni, jíž často nestoudně zneužívala. Tato tradice zvolna ustupuje, protože mladí lidé si ji už nenechají mlčky líbit.

Četla jsem, že pětasedmdesát procent provdaných žen v Nepálu není v manželství šťastných. Mnohé zažívají pravidelné domácí násilí. Tu a tam člověk zaslechne v rozhlase nebo se dočte v novinách o mimořádně brutálních napadeních: o mužích, kteří svou ženu zmlátili tak surově, že měla následky na celý život nebo dokonce zranění podlehla.

Podle zákona se manželství mohou rozvést, ženy se však k tomuto kroku prakticky nikdy neodváží. Alespoň na venkově. Ve městě spíš. Avšak ani v Nepálgáňdži nebo Káthmándú nebývají rozvedené ženy uchráněny diskriminace a pohany. Dokonce i vdovám se všichni vyhýbají. Stát proto vyhlásil prémii 50 000 rupií pro muže, kteří jsou ochotní oženit se s vdovou. Kdo si vezme ženu z nejnižší kasty, zvanou dalit, má dostat dokonce milion rupií. Normálně se totiž nesluší, aby se kasty mísily. Zdá se však, že počet sňatků s vdovami a ženami z nejnižší kasty ani při tomto finančním zvýhodnění nevzrostl.

Žena bez muže nemá v Nepálu dodnes valnou cenu. Tato situace se někdy možná změní, jen budou-li mít ženy přístup k vzdělání, a tím i k práci a vlastním příjmům. Vláda doufá, že se zlepší podílem žen v politice, na úřadech a ve školách. Jenže ženy, které se dostaly do politiky nebo na univerzitu, pocházejí jen zřídkakdy z dolních kast nebo venkova. Přesně jako Nelidská madam.

Já doufám, že se výchova mění. Už dnes lze pozorovat, že rodiče a děti spolu hovoří otevřeněji. Rodiče poskytují dětem větší volnost a v důležitých otázkách je nechají spolurozhodovat. Pozoruji, že především dívky, které směly chodit do školy od první třídy, vystupují podstatně sebevědoměji. Jejich matky však sotva chodily do školy, ty se většinou velice brzy provdaly a rodily děti. Dcery ovšem už znají nevýhody časně uzavřených manželství, vdávají se proto později a mají méně dětí. Vzdělání, osvěta šířená prostřednictvím médií a samozřejmě politické reformy jsou v podstatě jedinou cestou jak prolomit ďábelský kruh bídy, rozhodování o druhých a násilí, v němž stále ještě až příliš mnoho žen v Nepálu vězí. To je velice nutné, objevují se totiž nová nebezpečí, neboť obchod s bídou láká únosce a různé zprostředkovatele. Ročně bývá podle odhadu jedné nepálské humanitární organizace odvlečeno sto až sto padesát tisíc žen a dívek, a navíc 7500 dětí do Indie a zčásti dokonce až do arabských států kolem Perského zálivu. Obchod s lidmi kvete a rok od roku vzrůstá. Jeho příčina tkví stejně jako u systému kamalarí v bídě lidí. Únosci nestoudně zneužívají důvěřivost venkovského obyvatelstva. Naslibují jim lepší život, finanční příjem pro rodinu, vzdělání dětí. Metody jsou stále stejné, ale protože nyní obchod s kamalarí postupně upadá, kriminální bandy hledají nové lukrativní možnosti obchodu.

Humanitární organizace zřídily na hraničním přechodu do Indie v Nepálgáňdži stanici, kterou jsme s několika dívkami z fóra navštívily. Dvě sociální pracovnice tam mají denně osmihodinovou službu a podezřelé únosce s oběťmi chytají.

„Podezřelých dívek se ptáme, kam cestují, jaký je důvod jejich cesty, a kontrolujeme doklady,“ vyprávěla nám jedna z nich. „Obchodníci jsou ostatně čím dál troufalejší a rafinovanější. Někdy s sebou mívají k zamaskování ženicha a předloží kompletní doklady, falešný oddací i rodný list.“

„Pokud vůbec někoho chytíme, jsou to vždycky jen malé ryby, zcela vyděšené dívenky, které nemají tušení, kam putují. Ti, co tahají za nitky, totiž zůstávají v pozadí a nikdy se nevynoří. Přesto: tím, že tu stojíme, jim ty kšefty alespoň ztěžujeme,“ dodala její kolegyně.

Odnedávna, pokračují obě ženy, únosci děvčatům čím dál častěji oblékají burky. V Nepálgáňdži je totiž jedna z největších muslimských komunit v Nepálu, a pokud jsou ženy jako muslimky zcela zahalené, nelze je kontrolovat. Náboženství je v Nepálu, jako ostatně ve všech zemích, velice citlivá záležitost. Takové slabiny umějí obchodníci s lidmi samozřejmě okamžitě zneužívat. Nebo převedou své oběti do Indie přes další hraniční přechod, kde žádný dohled není, popřípadě přes 1500 kilometrů dlouhou zelenou hranici.

Lávádžuní – nové štěstí

V současné době vyrůstají všude v Dángu jako houby po dešti krámky, které se jmenují Lávádžuní neboli nové štěstí, nový život, nový začátek. Lávádžuní lze číst na každém třetím domě: na fasádě čajoven, salonů krásy, kiosků, stánků s teplým občerstvením, minimarketů, krejčovství nebo hostinců. Mnohé z nich patří bývalým kamalarí, neboť ty všechny věří v „nový život“, a já mám z každé z nich velkou radost.

Tyto drobné podnikatelky, které si budují vlastní budoucnost a vydávají se do samostatnosti, změní tvář oblasti terají, neboť studie dokládají, že ženy každou vydělanou rupii investují do rodiny a dětí, což u mužů není vždy samozřejmostí. Leckterý otec rodiny svou mzdu raději prohraje nebo propije, zatímco jeho žena se musí ohlížet, jak nasytí děti.

Jednou odpoledne jsem se v Mánpuru i já rozhodla, že minulost, která mě na každém kroku pronásledovala jako prokletí, nechám za sebou. Vzala jsem tedy své deníky a strčila je do batohu k domácím úkolům z matematiky a nepálštiny. Dosud jsem ony sešity, popsané za svých časů kamalarí u Síty a madam, ukládala doma do skříňky, kde chováme rodinné cennosti. Sama jsem tam měla fotoalba od Síty, deníky a zděděné thárúovské šperky.

Kdykoli mi ty potrhané sešity přišly do ruky a já jimi listovala, zmocnil se mě nad těmi ztracenými lety nesmírný smutek. Stránku za stránkou jsem znovu prožívala všechny ty starosti, bolest, vztek, stesk po domově a vzpomínky. Ale i s tím jsem teď chtěla skoncovat, už jsem nechtěla být smutná, umínila jsem si, že budu hledět jen do budoucnosti.

V Nartí jsem ty sešity ještě týž večer spálila. Vždyť i ten internát se jmenuje Lávádžuní neboli nové štěstí.Lawajuni Girls Hostel je napsáno nad vchodem na modré tabuli s bílou holubicí.

Sešity jsem házela jeden po druhém do ohně. V plamenech plápolaly, svíjely se v lepenkových deskách a bleskurychle se ztrácely. Hořely jasným plamenem a kouř z nich mi stoupal do očí. Zbytky jsem klackem postrkovala ke středu, nechtěla jsem, aby z těch smutných kapitol cokoli zůstalo.

„Co to tady děláš?“ ptala se mě Aruna, jedna z nejmladších dívek, která se ze zvědavosti přišla podívat, co to tu čoudí.

„Chci nechat minulost za sebou, abych na ty zlé věci z dřívějška už nemusela myslet,“ vysvětlila jsem jí. „Chci, aby se rozpadly v popel, rozpustily v dýmu a vystoupaly na oblohu, aby mě už nikdy nenutily k zlosti ani pláči.“

Byla to jakási vnitřní očista, neboť když jsem hleděla do plamenů, naplňoval mě hluboký klid a spokojenost.

K soudu

Veškerou svou energii a sílu potřebuju teď pro školu. Chci (a musím) se soustředit na učení. Půjde-li to dobře, chtěla bych za pár let studovat na nějaké vysoké škole, abych se stala novinářkou nebo advokátkou a mohla bojovat za práva těch nejchudších. Pak bych mohla i sama u soudu dosáhnout toho, že by mi Nelidská madam vyplatila dlužnou mzdu za třicet měsíců, které jsem u ní odpracovala. Za své peníze budu bojovat, to je jisté. Pravidelně volám Sítě a prosím ji, aby na tetu zapůsobila.

Když madam slyšela, že jsem v Káthmándú opět poskytla rozhovor televizi, požádala Sítu stejně jako po mé návštěvě u prezidenta, aby mi zavolala. Síta mi pak znovu vyřídila, že pokud nechci mít nepříjemnosti, v žádném případě nesmím zveřejnit její jméno. Síta pak dodala: „Teta říkala, že když její jméno neprozradíš, pošle ti za to peníze.“ Nic se však nestalo. Tehdy jsem svůj slib dodržela a jméno Nelidské madam neuvedla, třebaže na mne novináři naléhali, kdo to byla ta poslankyně. Madam však ze své strany úmluvu opět nedodržela. Dosud na to čekám.

Když volala Síta naposled, dozvěděla jsem se šokující zvěst, že před týdnem zemřel Sítin syn Móhan. Ta zpráva mnou otřásla. Bylo mu právě sedmnáct a údajně ho našli mrtvého před televizorem. Pro Sítu to byla osudová rána, ale i mne to zasáhlo. Mezitím jsem se dozvěděla, že v tom snad sehrály roli drogy… Při téhle smutné zprávě jsem se pochopitelně nemohla zeptat na peníze. Poté jsem se nějakou dobu vůbec neodvážila Sítě volat, protože jsem přesně nevěděla, jak bych s ní po Móhanově tragické smrti měla jednat.

Až po třech měsících jsem sebrala odvahu a znovu se ozvala. Nelidská madam mi krátce předtím vzkázala, že bych se ohledně peněz měla obrátit na jejího bratra v Ghórahí. Ten mi je prý vyplatí. Onen bratr však tvrdil, že mu onemocněla žena, žádné peníze už nemá, a proto mi mou mzdu nemůže poukázat. Je to skutečně k zbláznění...

Ještě jim chci dát zcela poslední šanci. Chci tomu bratrovi v Ghórahí zavolat a dát mu ultimátum: Buď mi mou mzdu vyplatí, nebo to dám k soudu. To jim řeknu na rovinu.

Dosud mě od toho odrazovala skutečnost, že soudy v Nepálu jsou přetížené. Než dojde k procesu, může to trvat celou věčnost, a pak dvojnásobně dlouho, než vynesou rozsudek. Pokud to však bude nutné, tu cestu podstoupím. K tomu jsem se pevně rozhodla.

Vím, že to bude dlouhý a obtížný proces. Dosud totiž žádná kamalarí svého statkáře či mahárání kvůli mzdě nežalovala. To je v zemi jako Nepál, kde dosud existuje systém kast a hierarchií, tabu. Pokud však Nelidská madam nadále zůstává neoblomnou a věří, že jí to projde, protože já jsem příliš slabá nebo příliš hloupá, abych dostala, co mi náleží, pak toto tabu prolomím. A budu zastupovat všechny ostatní kamalarí, které byly o svou mzdu okradeny.

===+=

Epilog – hudba budoucnosti

Od chvíle, kdy jsem spálila sešity, jsem si už žádný deník nepsala. Ale ráda bych opět začala. Teď se totiž v mém životě děje tolik věcí.

Rok 2066 neboli 2009 byl pro mne velice šťastným rokem. Jednoho dne totiž přišla do našeho internátu v Nartí jedna německá novinářka. Jmenuje se Nathalie Schwaigerová, a ačkoli žije tak daleko od nás, dozvěděla se o mém příběhu. V ten den, kdy mě navštívila, jsme spolu velice dlouho hovořily. Vyprávěla jsem jí o své vesnici, rodině, o letech, kdy jsem musela otročit jako kamalarí. Pozorně mi naslouchala a poté se zeptala, zda si umím představit, že bych svůj příběh popsala v knize.

Byla jsem naprosto překvapená. Něco takového by mě nikdy nenapadlo. Nathalie se však domnívala, že je v její zemi spousta lidí, které by můj osud zajímal, a kromě toho by taková knížka na situaci dívek kamalarí důrazně upozornila. Cítila jsem se velice poctěná, a tak se stalo, že jsme můj příběh společně napsaly. Pomyšlení, že lidé v Německu i jiných zemích můj příběh, příběh kamalarí Urmily, znají, mě naplňuje velkou hrdostí. Jsem ráda, že mohu nechat promluvit taky bezpočet dalších dívek v mé zemi, které byly rovněž prodány do otroctví.

A pak se stala další neuvěřitelná věc: dostala jsem nabídku navštěvovat anglickou soukromou školu, abych se zdokonalila v angličtině. Už brzy tedy dokážu vyprávět o nás dívkách kamalarí celému světu anglicky.

Učení mám však spoustu. Mnohé musím dohonit, a tedy hezky zabrat. Před poslední zkouškou jsem se celé týdny učila do dvanácti nebo jedné hodiny v noci a ve čtyři opět vstávala a pokračovala. Zejména v přírodopisu a matematice musím mnohé dohánět. Vím však, jak je důležité učit se cílevědomě. V životě studenta je knížka klíčem ke světu, sešit jeho duší a tužka ho přivádí k cíli.

Mezitím jsem v Lamahí získala dokonce vlastní pokoj. Poprvé tedy bydlím jen já s bratrem Guru a bratrancem. Poprvé mám vlastní malý byt a cítím se opravdu jako dospělá! Nikdy v životě jsem nepomyslela, že bych já, Urmila Čaudharíová, mohla jednou navštěvovat anglickou soukromou školu a mít vlastní byt. Život je plný strašných ran, ale také báječných překvapení.

Tím jsem zvědavější, co ještě přijde...

Samozřejmě si přeju mít jednou vlastní rodinu. Ale rozhodně až později, až dokončím vzdělání. Momentálně na žádnou májá, nepálsky „lásku“, nemám čas. Samozřejmě by bylo hezké, kdybych se mohla provdat za muže, kterého bych taky milovala. Ještě víc si však přeju milého muže, který mě chápe, je jako přítel a můžu s ním o všem mluvit.

Poté bych chtěla mít dvě děti – nejdřív dceru a poté syna. Dceru budu milovat stejně jako syna. Budu ji posílat do školy a oběma poskytnu stejné šance. A každý den jí budu říkat, jak jsem na ni pyšná. To je velice důležité. Aby totiž od začátku věděla, že si jí cením stejně jako chlapce. Možná to někdy bude dokonce tak, že si všechny matky budou přát, aby jejich prvním dítětem byla dívka.

Momentálně ještě žádného prémí neboli přítele nepotřebuju. U nás v Nepálu se ani nevidí rádo, když se lidé do sebe zamilují. Většina svateb, hlavně na venkově, je stále ještě výsledkem dohody. Lidé se domnívají, že má-li dívka chlapce, končí s dětstvím i se vzděláním. Mnohé dívky dokonce vezmou ze školy, pokud je uvidí s chlapcem. Rodiče si totiž hned myslí, že se dcera brzy provdá, a že se proto nevyplatí dál investovat do jejího vzdělání.

Lidé ve městě bývají o něco přístupnější informacím a modernější. V Káthmándú lze nyní vidět mladé páry, které se dokonce po ulici vedou za ruku. Pokud se však dívka na vesnici na chlapce jen podívá nebo s ním prohodí pár slov, hned se spustí šuškanda. Spousta dívek přišla o dobrou pověst jen proto, že o nich nenávistní sousedé začali šířit lživé historky. Na to je třeba si dávat obrovský pozor. A já v žádném případě nechci riskovat, že bych už nesměla chodit do školy. Až příliš dlouho jsem na to musela čekat a velice za to bojovat.

Sním ještě o mnoha věcech. Třeba o tom, abych se někdy mohla projít po Čínské zdi. Jako dítě jsem ji viděla u Síty v televizi, připadalo mi nesmírně zajímavé, že lidé dovedou postavit něco tak obrovského, tisíce kilometrů dlouhého přes celou zemi.

Pro mne je ta zeď symbolem toho, že lidé mohou všechno udělat a všeho dosáhnout. Jeden z dobrovolných pracovníků v Nartí mi vyprávěl, že ta zeď je dlouhá a velká natolik, že je vidět dokonce i z vesmíru. Nevím, zda je to pravda, ale bylo by úžasné ucítit tento kus dějin, tuhle jedinečnou stavbu pod vlastníma nohama, opravdu ji vidět a dotýkat se jí. Kromě toho bych jednou rozhodně ráda zajela do Dharamsaly v severní Indii, kde žije v exilu dalajlama. Slyšela jsem, že je to tam velice zelené a neobyčejně krásné. Zajímalo by mě, zda by mě poznal, když jsme se už jednou setkali. U něho totiž člověk nikdy neví. Říká se, že má paměť jako slon a je moudřejší než my všichni dohromady.

Rovněž bych ráda do Tibetu, abych mohla v horách vystoupat ke klášterům, kde je člověk bohům blíž než kdekoli jinde na světě. A do Vietnamu, abych uviděla moře. Představuju si je nekonečně veliké a široké. Až k obzoru... Něco takového je těžké si představit. Dokonce i tady v rovině, tím spíš pak v kopcovitých a hornatých částech Nepálu je pohled neustále ohraničen horami. Nikdy není bezbřehý.

Samozřejmě by bylo krásné podívat se jednou taky do Ameriky, Austrálie nebo do Evropy. Hodně jsem o tom slyšela. V Nartí jsou neustále nějací dobrovolní pracovníci ze zahraničí. Byli tu už mnozí z USA, Austrálie, Anglie, Španělska a Německa. S některými jsem zůstala v kontaktu e-mailem. Vyprávěli mi o krajině ve své zemi, která je úplně jiná než ta naše.

Hovořili o kilometrových písčitých plážích a skalnatých pobřežích; o dálnicích a mostech, které sahají daleko do moře; o mrakodrapech, které se tyčí k obloze, o starých chrámech s mnoha pestrými okny a o velkých městech. Ukázali mi pohlednice a snímky Opery v Sydney, mostu Golden-Gate v San Francisku, New Yorku, Eiffelovy věže, Big Benu i nádherných zámků v Německu. Kdoví, možná alespoň něco z toho jednou uvidím na vlastní oči.

To bych pak letěla taky letadlem. Létání miluju. Je to nepopsatelně krásný pocit nechat všechno za sebou a vznést se do vzduchu. Dosud jsem směla letět dvakrát. Jednou s Nelidskou madam, když mě zavolala na kongres své strany do Lumbiní. Tam jsem dojela autobusem, zpátky pak letěla společně s ní. Bohužel byla už tma, proto jsem nemohla nic vidět. Přesto mi to připadalo velkolepé. Vzpomínám si na velice hezkou a příjemnou letušku, která nám nabídla něco k pití. Všechno to bylo pro mne vzrušující, ale strach jsem neměla, třebaže stroj hučel a poskakoval, a rovněž při přistání letadlo spíš kodrcalo.

Podruhé jsem letadlem doprovázela tým amerických filmařů. Natáčeli film o kamalarí a vzali mě s sebou z Nepálgáňdže do Káthmándú, protože jsem byla z těch několika děvčat jediná, která uměla pár slov anglicky. Taky to byl jen krátký let, ale tentokrát nádherný, ještě za světla, a kromě toho jsem směla sedět u okna.

Po celou cestu jsem měla obličej přilepený k okénku – bylo to neskutečné! Poprvé jsem viděla pohoří Himálaj ze vzduchu jako bílý, klikatící se řetěz majestátních vrcholů, které se na obzoru ztrácely v mracích. Pod sebou jsem měla zeleně porostlé kopce, které vypadaly jako oblé hřbety obrovitých nosorožců nebo slonů, rýžová terasovitá pole se všemi svými odstíny, řeky, které se podobaly tekoucímu stříbru, úrodná údolí i pole, a nakonec ulice a moře domů v Káthmándú. Ten Nepál je přece jen krásná země, říkala jsem si. Bylo okouzlující dívat se na svět shora, vypadal dokonalý a velice pokojný.

Kdoví co přinese budoucnost. V Nepálu má mnoho vlastních jmen nějaký význam. Urmila znamená „nový začátek, druhá šance“.

Možná to všechno není jen náhoda. Mým posláním je možná opět se vzchopit, nenechat se porobit a nevzdávat se, ať se stane cokoli.

Vždyť lidský život je plný klopýtání a překážek. Život bez potíží neexistuje. Ať člověk dělá cokoli, má problémy. Rozdíl je pouze v tom, že někteří lidé je mají malé, jiní velké. A tak je život někdy šťastný, jindy smutný.

Člověk se nesmí vzdávat, musí na svých problémech pracovat a najít řešení. Tím se vyznačujeme my lidé. Já pro sebe jsem se rozhodla, že chci něco změnit. Nejen pro sebe, ale taky pro ostatní. Možná jsem na světě proto, abych bojovala proti nespravedlnostem, jako je systém kamalarí. Rozhodně vidím, čím se dá pohnout, jestliže se člověk se vším prostě nesmíří, ale hlasitě vysloví svůj názor. Jedno jak: na jevišti, na ulici, ve škole, v rodině, při demonstraci, na shromáždění, v rozhlase nebo televizi.

Čas nečeká na lidi, nýbrž člověk musí čekat na správnou chvíli. Ta o něm rozhodne, zda bude králem, nebo žebrákem. Čas nám může pomoct proměnit neúspěch v úspěch nebo porážku ve vítězství. To je důležitý poznatek, který mám od chvíle, kdy jsem byla zachráněna.

Další je ten, že se od druhých nesmí nic očekávat, pokud je člověk sám nečinný. Svého cíle – Nepálu bez kamalarí – mohu dosáhnout pouze s pomocí druhých.

O nás, dcerách Nepálu, jsem napsala píseň s názvem Hlas dcery, kterou chci věnovat jen vám. Protože jste přečetli můj příběh a protože vám osud kamalarí není lhostejný. Za to vám patří můj dík.

Čhóri kó avádž

Teď jsem už pochopila,

že bez boje žít nelze.

Jsem dítě, vaše dcera,

proč bratra máte radši?

Teď jsem už pochopila,

že bez boje žít nelze.

Jen za dva pytle rýže

pryč cizím jste mě dali,

vždyť nejsem žádné zvíře,

proč jste mě zaprodali?

Teď jsem už pochopila,

že bez boje žít nelze.

Do školy chci teď chodit,

to mi pak dobré bude,

chci pomáhat a radit

a pečovat o chudé.

Teď jsem už pochopila,

že bez boje žít nelze.

Píseň Urmily Čaudharíové

z nepálštiny od Suníty Karkíové

===+=

Doslov Nathalie Schwaigerové

Když v březnu roku 1998 Senta Bergerová poprvé při jela do Nepálu, bylo Urmile osm let a pracovala v domácnosti své mahárání, vzdálené jen pár kilometrů od hotelu, v němž se ubytovala paní Bergerová. Jejich cesty by se tedy teoreticky mohly v Káthmándú zkřížit již tenkrát. Avšak nestalo se.

Senta Bergerová společně s Marianne M. Ravenovou, vedoucí organizace na záchranu dětí „Plan International“ v Německu, tehdy v Nepálu potkala místo Urmily jinou dívenku, Šarmilu. Bylo to setkání, které mělo být pro mnoho dívek, a později také pro Urmilu, rozhodující.

Na jednom výletě do nepálské vysočiny potkaly obě německé ženy milou malou holčičku. Bylo velice studené ráno, ale ta dívenka byla jen spoře oblečená a bosá. Obě ženy šly za Šarmilou do domku jejích rodičů, kde se setkaly s její matkou a bratrem. Chlapec měl čistou školní uniformu a boty. Na otázku, proč je ta malá tak špatně oblečená a nejde do školy, odpověděla matka překvapivě: „Vždyť je to jen děvče.“

To byla věta, která ono ráno na vysočině u Káthmándú způsobila, že se věci daly do pohybu. Když se Marianne M. Ravenová a Senta Bergerová vrátily z Nepálu, zahájily kampaň na podporu dívek, která mezitím dostala mezinárodní název Because I am a Girl – „Protože jsem dívka“ a usiluje o zlepšení života dívek na celém světě.

Pro mnoho děvčat v chudých zemích to stejně jako dříve na této planetě nevypadá dobře, neboť jsou výběrově odstraňována již jako embrya. Často se jim dostává horší výživy i horší lékařské péče. Musí více a častěji pomáhat v domácnosti, bývají oběťmi obchodu s lidmi, ženské obřízky a sexuálního zneužívání. Méně je posílají do školy, a pokud, pak na kratší dobu.

Nedostatek vzdělání má dramatické následky, když dívky dospějí. Nemají naději na lepší život, na vlastní finanční příjem, nemají šanci bránit se nuceným sňatkům a vykořisťování, chránit se před HIV a bojovat za práva vlastní i svých dětí.

V uplynulých letech se díky kampani na ochranu dívek leccos pohnulo. Dívkám a mladým ženám se tak otevřely nové možnosti. Jednou z nich je právě Urmila. Byla to právě tato kampaň, která jí v roce 2007 umožnila konečně – po jedenácti letech nevolnictví – chodit do školy, a tak si splnit svůj největší sen. Když jsem v roce 2009 přijela do Nepálu, jedné z nejkrásnějších a nejchudších zemí světa, připadalo mi to jako cestování v čase. Společenské rozdíly jsou velké již v Káthmándú, na venkově však, jsou doslova obrovské a bída je vesměs děsivá. O elektřině, tekoucí vodě, teplém oblečení, botách, stolcích a židlích ve třídách, což je pro nás Evropany naprostá samozřejmost, mohou mnozí lidé a děti na nepálském venkově jen snít.

Výmluvná jsou čísla: V roce 2009 činil hrubý domácí produkt Nepálu na hlavu 452 amerických dolarů. Jen pro srovnání: v Německu dosahoval ve stejném roce kolem 40 856 US dolarů (podle údajů Mezinárodního měnového fondu, MMF). Polovina lidí v mnohonárodnostním a mnohojazyčném státě Nepálu žije z necelého eura denně! Padesát procent nepálských dětí trpí podle UNICEF podvýživou nebo hladoví.

Jsou to alarmující a šokující údaje. Avšak proč je tomu tak? Leccos lze vysvětlit historicky. Bývalé Himálajské království má za sebou staletý útisk a mnohaletou občanskou válku, čímž se nachází v jakémsi vleklém sebeidentifikačním procesu. Poté co byl v roce 2006 vyhnán ze svého paláce poslední král, trvalo dva roky, než se konaly svobodné volby, neboť byly na nátlak maoistů několikrát odloženy. Teprve v roce 2008 byla vyhlášena republika, čímž po 237 letech definitivně zanikla monarchie. Tak se stal Nepál jednou z nejmladších demokracií na světě.

Více než rok se pokoušely tři velké a bezpočet miniaturních stran dohodnout na nové ústavě. Dosud bez úspěchu, neboť strany si vzájemně nedůvěřují a bojkotují se. Nový termín hlasování o ústavě byl znovu odložen, na rok 2011.

V červnu 2010, opět na protest maoistů, odstoupil poslední předseda vlády po pouhém roce výkonu úřadu. Řadu měsíců se politické strany nedokázaly dohodnout na jeho nástupci, a tak zemi ponechaly svému osudu. Mírový proces se zastavil. V zemi panují velké obavy, že mír je po mnohaměsíčním přetahování opět ohrožen. Důvěra v politické strany a jejich představitele setrvávající v trvalých neshodách značně utrpěla. „Když se nemohou dohodnout ani na nejjednodušších, základních otázkách politické linie, jak mají později konstruktivně spolupracovat?“ ptali se mnozí, s nimiž jsem mluvila. Tlak veřejnosti sílí. A také velcí sousedé Čína a Indie se čím dál více zajímají, co se v Nepálu děje, a pokoušejí se více či méně skrytě uplatňovat svůj vliv. V důsledku toho je však naděje, že v dohledné době vznikne nové pojetí, jež by akceptovaly všechny politické strany, ještě nepravděpodobnější.

Země se prostě neuklidňuje. Politická nestabilita brzdí její vývoj, odrazuje investory a poškozuje pochopitelně také místní programy podporující školní vzdělání a rehabilitaci dívek kamalarí. Peníze, které vláda již dávno slíbila, buď vůbec nepřicházejí, nebo neplynou na patřičná místa. Zemi pravidelně ochromují časté stávky a téměř každodenní výpadky proudu. Změny a reformy zpomaluje a komplikuje kastovní smýšlení a přísná hierarchie.

Dětská práce je pravděpodobně zakázána taky v Nepálu. Údajně tam nesmějí pracovat děti mladší čtrnácti let, ve věku mezi 14 a 16 lety pak nesmějí být zaměstnávány za nebezpečných nebo špatných podmínek. Přesto je dětská práce všude v zemi evidentní, prakticky na denním pořádku. Podle odhadů zde počet pracujících dětí ve věku od pěti do čtrnácti let činí 2,5 až tři miliony.

Oficiálně je zde zakázáno rovněž obchodování typu kamaja a kamalarí. Chybějí však prostředky a možnosti, aby se proti zbývajícím statkářům zasáhlo. Poslední dobou alespoň spolupracuje policie, jestliže se případy ohlásí. Dokud však zhruba třetina rolníků nevlastní půdu a spousta rodin denně bojuje o holé přežití, dotud budou existovat způsoby a možnosti pro prostředníky a obchodníky s lidmi, aby rodiče k prodeji dětí přemlouvali.

Dnes již naštěstí existují určité alternativy a také finanční podpora pro rodiny, pokud o této pomoci vědí a přijmou ji. Organizace jako „Plan International“ a její místní partnerská organizace SWAN, dále pak nepálská organizace FNC Mána Bahádura rodiny Thárúů cíleně podporují: nabídkou vzdělání, drobnými úvěry a opatřeními k získání kvalifikace, aby si lidé mohli zajistit existenci tím, že začnou podnikat v malém nebo obhospodařovat pole. Už tedy nejsou z ekonomické nouze nuceni prodávat dcery, ba dokonce je mohou posílat do školy.

Přesto se stát ještě dnes své povinnosti často vyhýbá. V roce 2009 vyčlenila vláda z rozpočtu dvanáct milionů rupií na školní vzdělání bývalých kamalarí, z nichž však byla dosud vyplacena pouhá polovina, většinou formou subvencí školám, do nichž tyto dívky chodí. Ministerstvo školství přislíbilo, že zbývajících padesát procent brzy vyplatí a že bude určitá částka připravena rovněž pro následující léta. Trvající politická krize však důležitá rozhodnutí a sestavování programů oddaluje, a tak budou muset dívky na slíbené financování pravděpodobně ještě hezky dlouho čekat.

Na pozadí této politicky i sociálně nanejvýš komplikované země jsem se v roce 2009 v Nartí seznámila s Urmilou. Svou srdečností, otevřeností a úsměvem si mě okamžitě získala. Jinak vypadala jako ostatní dívky žijící v internátu Lávádžuní v Nartí, veselá, skromná, vědomá si svých povinností. V hlavách své postele měla nafouknutý míček s nápisem Life is good. „To je dárek od jednoho dobrovolného pracovníka z Kanady,“ vysvětlila mi Urmila a rozzářila se.

To, co prodělala, na ní na první pohled není znát. Je to mladá žena, nyní jednadvacetiletá, která má ráda akční filmy a jejímuž obdivu se těší indická profesionální tenistka Sánija Mirza. Je sebevědomá, odvážná, veselá, sportuje, až do vyčerpání hraje badminton, povídá si s kamarádkami a rekordním tempem cvaká esemesky. Urmila ráda zpívá i tančí, vypráví živě a celou svou bytostí, je-li to napínavé. Například když líčí přepadení u Nelidské madam, které kdysi zažila v Káthmándú.

Kromě toho ovládá umění proměny: s copy ve školní uniformě vypadá jako holčička, ale když si po vyučování vyčeše vlasy, oblékne sárí nebo svůj pestrý thárúovský kroj, mění se náhle v indickou nebo nepálskou princeznu. V džínech a tričku, což nosí ve dnech, kdy nemá školu, nejradši, působí jako energická, moderní mladá žena, která se právě chystá na procházku do města.

Čím víc času jsem však během rešerší pro tuto knížku s Urmilou strávila, čím víc jsem ji poznávala, tím víc mi imponovala a tím víc mi bylo jasné, že je to mimořádná mladá žena. Mladá žena mezi dvěma světy. Urmila ví, co chce, ví však taky, kam patří. To je na ní opravdu mimořádné. Neodlišuje se a velmi přesně i bystře umí odhadnout situaci.

Klíčovým okamžikem se pro mne stalo srovnání, když jsem jednou ráno Urmilu zažila v její rodině v Mánpuru a poté ji odpoledne doprovázela na shromáždění Fóra kamalarí v Ghórahí. V rodině byla Urmila tichá, skromná a zdrženlivá, mluvila málo a tiše, celé hodiny chovala své světlovlasé neteře Susmitu a Samiru, větvemi zametala dvůr a venku u pumpy umývala hrnce. To byla jedna Urmila.

Zcela jiná Urmila však o několik hodin později podněcovala vášnivými slovy své kolegyně, bývalé kamalarí. To na mne udělalo velký dojem a bylo mi jasné, že je to rozená představitelka a „šikovná ženská“. Její energie a nadšení nakazily i mne, která jsem vůbec nevěděla, co těm druhým nepálsky říká. Z reakcí a tváří dívek jsem však pochopila, že Urmila zvolila přesně ta správná slova.

To, co Urmila dokázala, je naprosto pozoruhodné. Během pouhých čtyř let se ze sedmnáctileté téměř analfabetky a služky vypracovala ve vůdkyni a vzor. Dívky kamalarí a etnická skupina Thárúů do ní vkládají velké naděje.

Urmila by však nebyla Urmilou, pokud by jí to stouplo do hlavy. Urmila zůstává oběma nohama pevně na zemi. Přesně zná své přednosti. Když se musí učit do školy nebo ke zkouškám, všechno ostatní jde stranou. V tom je neúprosná. A každou volnou chvíli využívá k četbě. Často sedává na zemi, kdy zcela soustředěná a pohroužená čte noviny. Jako by se každým slovem, každým písmenem přibližovala k absolvování školy.

K tomu, jaká je, určitě přispěly i její zkušenosti a čas strávený v Káthmándú: „Těch jedenáct let, kdy jsem pracovala jako kamalarí, mě učinilo silnou,“ tvrdí. Silná a cílevědomá však byla vždycky, jinak by to pravděpodobně už dávno všechno vzdala. Vzdávat se však nikdy nebyl její styl: „V téhle zemi je ještě spousta práce!“ říká a odhaluje své nádherné bílé zuby. Jen její oči se při těchto slovech nesmějí.

Na svátek Mághí v lednu 2011 byla rovněž sousední oblast Dáng prohlášena za oblast bez kamalarí. Pár set kilometrů na západ však tento obchod kvete dál, jak informují pozorovatelé z humanitárních organizací v posledních letech. Organizace „Plan Nepal“ a FNC proto rozšířily svůj akční rádius na Kailálí, Kaňčanpur a Bardiju v terajích a pokračují dále na západ, kde je potřeba největší. Vědí zhruba o 5000 dívkách pracujících jako kamalarí v těchto třech regionech, které obývají především Thárúové. Počet nezjištěných a nezjistitelných případů je však pravděpodobně mnohem vyšší. Nejspíš tam čeká nejméně ještě 10 000 dívek, aby je někdo osvobodil a aby jednou mohly stejně jako Urmila chodit do školy.

„Jak můžu odpočívat, když vím, že bezpráví pokračuje?“ odpověděla Urmila rozhořčeně na mou poznámku, že by přece mohla být spokojená, když v její oblasti, Dángu, už žádné kamalarí nejsou.

„A kromě toho,“ pokračovala, „víš, že se statkáři teď čím dál víc zaměřují na chlapce? Protože zaměstnávat dívky jako kamalarí je kvůli tlaku humanitárních organizací, našeho fóra i vlády příliš riskantní? Teď berou chlapce, protože ti žádnou lobby dosud nemají!“

Tato zpráva mnou velice otřásla. Ukazuje, jak mnozí statkáři v Nepálu ještě dnes uvažují a jak je ten problém zásadní. Dříve dávali přednost děvčatům, protože jsou poslušnější, spolehlivěji pracují a neutíkají. Když je to však nyní s děvčaty obtížnější, došlo na chlapce. Prostě k nevíře! Samozřejmě nelze v rámci kampaně opatřeními na pomoc dívkám poskytovat ochranu také trpícím chlapcům. Lze však v jejím rámci požadovat, aby se stejně jednalo s dívkami i chlapci, aby měli zkrátka všichni stejné šance.

„Vidíš, že je ještě obrovská spousta práce,“ zní Urmilin závěr.

„Máš pravdu,“ musela jsem zahanbeně přiznat. Vůbec jsem se během své cesty do Nepálu mnohému naučila. Byla to lekce v otázkách pokory, která je pro nás Evropany, zvyklé žít pohodlným, bezpečným a příjemným životem, občas prospěšná.

Jsem zvědavá, kam Urmila během několika let dospěje, až dokončí školu a bude studovat. Možná se jednou opravdu stane advokátkou, novinářkou nebo populární herečkou. Anebo političkou, která ve své zemi leccos změní ve prospěch kamalarí, Thárúů, ve prospěch žen.

Jsem si však zcela jistá, že o Urmile Čaudharíové v budoucnu ještě uslyšíme.

===+=

Slovníček

adhiján nové uspořádání po zrušení systému kamaja; v tomto systému rolníci obdělávají statkářovo pole a za to dostávají polovinu sklizně

ali ali (nepálsky) trochu

ánandí (nepálsky) šťastný

ášá (nepálsky) naděje

bábá (thárú) otec, (nepálsky) bábu

Bhagavatí hinduistická bohyně, jíž se přisuzuje, že lidem umí splnit přání; každý Nepálec má předsevzetí, že jedenkrát v životě navštíví její chrám a obětuje jí;

band (nepálsky) stávka

barkhá období dešťů trvající od konce června do září

bháudžjú (nepálsky) švagrová

bhát (nepálsky) rýže vařená

bódhi druh fíkovníku [Ficus religiosa, fíkovník posvátný] a symbol Buddhy; podle buddhistického podání Siddhártha Gautama „prozřel“, když pod tímto typem stromu seděl

Butua bůh Thárúů mající podobu koně

čámal (nepálsky) označení pro loupanou rýži

čhórí (nepálsky) dcera

dádá (nepálsky) bratr

dái (thárú) matka

dalit příslušník nejnižší kasty, dříve nazývané „nedotknutelní“

Dašain nejdůležitější hinduistický svátek v říjnu/listopadu, jehož vrcholným svátečním dnem je Vidžaja dašamí

dhákátópí třírohá čapka, typická pokrývka hlavy nepálských mužů

dál bhát nepálské národní jídlo sestávající z vařené rýže a čočky

dhán označení pro rýži dosud nesklizenou na poli

dikči sváteční pokrm Thárúů, závitky a kuličky z rýžové mouky

hansí (nepálsky) úsměv

hó (nepálsky) ano

hunčha (nepálsky) v pořádku

chrám Kálí vlastně Dakšin Kálí; chrám na jihu Káthmándské kotliny; je zasvěcen šestioké bohyni Kálí a je místem krvavých rituálů, zejména o svátku Dašain

chrám Manakámna stojí na hřebeni stejnojmenné 1300 metrů vysoké hory; bohyně, která je zde uctívána, je jednou obdobou hinduistické bohyně Bhagavatí; chrám Manakámna je nejoblíbenějším ze všech poutních míst v Nepálu a lze se k němu pohodlně dostat lanovkou

chrám Májádéví proslulý chrám v Lumbiní, v němž se údajně Buddha narodil

chrám Talédžu svatyně zasazená do chrámového komplexu na náměstí Darbár v Bhaktapuru; vybudována v 17. století a zasvěcena Talédžu, jedné z inkarnací bohyně Durgy

džahán (thárú) rodina (nepálsky parivár)

džamara jemné, žlutozelené výhonky ječmene nebo kukuřice, které se o svátcích hojně nosí za uchem

kamalarí v doslovném překladu „těžce pracující žena“; dívky ve stáří šesti až osmnácti let, téměř výlučně pocházející z etnické skupiny Thárúů, které jsou o svátku Mághí prodávány za částku v hodnotě 20–70 euro za rok do cizích domácností. Od roku 2005 je tento obchod v Nepálu oficiálně zakázán

kamaja nevolnictví; bezzemci obdělávají jako nevolníci pole statkáře; od roku 2000 oficiálně zakázáno

kártik název měsíce v hinduistickém měsíčním kalendáři, zhruba konec října/začátek listopadu

kimčhi naložená ředkev

kumárí dívka, která je zhruba ve dvou až třech letech vybrána a jako dětská bohyně žije v paláci (v Káthmándú, Pátanu nebo Bhaktapuru), který opouští jen jednou ročně na procesí; v pubertě její role končí a je stanovena nová kumárí

kúndži dětská hra trénující zručnost

kurta typický oděv žen sestávající z tuniky sahající po kolena a kalhot

lávádžuní (nepálsky) v doslovném překladu „nové štěstí, nový život, nový začátek“

Lumbiní rodiště nepálského prince Siddhárthy, známého jako Buddha

Mághí novoroční svátek Thárúů v polovině ledna, den, kdy se koná tradiční obchod s kamalarí

mahárání (nepálsky) původně manželka mahárádžova

mailí (nepálsky) sestřička

malikní pojem užívaný především v souvislosti s mahárání, která se k svým kamalarí špatně chová

mámu (thárú) matka (nepálsky ámá)

májá (nepálsky) láska

mómó těstové taštičky plněné zeleninou nebo masem, původně z Tibetu

móru (nepálsky) hezký

namaskár (nepálsky) dobrý den/na shledanou (zdvořile)

namasté (nepálsky) dobrý den/na shledanou

Pahádíové označení Nepálců žijících ve vyšších horských oblastech; patří k vyšší kastě než Thárúové; též Paháríové, Pahárci

páni (nepálsky) voda

prémí (nepálsky) přítel, snoubenec

Phúl kó ánkhá má známá nepálská lidová píseň

rámru (nepálsky) dobrý, dobře

sakáva nepálská varianta výroku Yes, we can/Ano, my to dokážeme

stúpa původně náhrobek; buddhistický památník, v němž se chovají Buddhovy ostatky

Thárúové etnická skupina z terají, převážně rolníci

Thárúni potupný název příslušníků etnické skupiny Thárúů

Tihár/Dívalí svátek světel v listopadu

tíká červená nebo růžová tečka na čele jako přivítání, ozdoba nebo požehnání

===+=

Poděkování

Rády bychom z celého srdce poděkovaly všem, kteří nás při vzniku této knihy provázeli, posilovali, podporovali a pomáhali nám. Jsou to:

Níta Čaudharí, Sónu Čaudharí, Púna Rám Čaudharí, Dhaní Rám Čaudharí, Bághi Rám Čaudharí a Krišna Kumár Čaudharí z organizace SWAN v Lamahí, okres Dáng;

Rádžu Dhamala, Parlád Dakál, Phakala Thárú, Dípak Bhattaráí, Púran Čaudharí a Mán Bahádur Čhétrí z organizace FNC;

Sóm Panéru a Olga Murray z organizace NYF;

Sudhír Régmí z instituce Women Development Office v Dángu, aktivistka v otázce pozemkového práva Áša Rám Čaudharí a Santa Čaudharí z ustavujícího shromáždění;

Donald Keane, Krišna Ghimiré, Prémrádž Pant, Šrírám KC, Níta Gurung, Vidžaj Čand, Kópila Dangól, Pratibha Čaudharí z organizace „Plan Nepal“;

Kathrin Hartkopfová a Sandra Spiegelová z organizace „Plan Deutschland“;

Petra Hermanns, Andreas Riechelmann, Florian Heinebrodt a Suníta Karkí.

Dále děkujeme našim přátelům a rodinám

Nathalie Schwaigerová

a Urmila Čaudharíová

===+=

Z nevolnictví

do svobodného života

Organizace na pomoc dětem

„Plan International“ pomáhá dívkám

pracujícím jako kamalarí v Nepálu

Dívkám a ženám v rozvojových zemích se děje velká křivda – právě tak je tomu i v Nepálu. Dívky z etnické skupiny Thárúů tam musí pracovat v otrockých podmínkách pro bohaté rodiny a velkostatkáře. Organizace na pomoc dětem „Plan International“ je z těchto vykořisťovatelských pracovních podmínek vysvobozuje a pomáhá jim při startu do budoucnosti, o níž budou rozhodovat samy.

„Přivést na svět dceru je neštěstí“, praví jedno z mnoha podobných nepálských přísloví. Přitom má každé dítě právo na rodinu, vzdělání i na ochranu před vykořisťováním. S uskutečňováním těchto základních práv je však v tomto státu v Himálaji, zejména pro dívky Thárúů, špatné. Tato etnická skupina žije na jihozápadě Nepálu podél hranice s Indií.

Thárúové většinou nevlastní zemědělskou půdu. Mnoho rodin nemá dostatečné příjmy, aby mohly posílat děti do školy. Thárúové nemají politické zastoupení v národním parlamentu. Stát kromě toho důsledně neprosazuje povinnost školní docházky ani zákaz dětské práce a nevolnictví. To činí lidi málo odolnými vůči pochybným zprostředkovatelům práce, kteří pro vyděračské pracovní poměry dávají přednost malým dívenkám Thárúů. V rodinách boháčů nebo statkářů začínají jako takzvané kamalarí, což znamená „těžce pracující žena“. Šestnáct až osmnáct hodin denně pro domácí pány uklízejí, vaří a nakupují nebo pracují na poli. Na často slibovanou návštěvu školy jim nezbývá čas, a tak po svém návratu nejpozději v osmnácti letech nemají na trhu práce nejmenší šanci. Často jim pak nezbývá nic jiného, než aby taky samy poslaly své dcery z domova za 50 až 70 euro ročně.

Tyto dívky kamalarí často také zcela ztrácejí kontakt s vlastní rodinou, a jsou tak bez ochrany vystaveny sexuálnímu zneužívání. V mnoha případech bývají prodány do indických nevěstinců, aniž se o tom jejich rodina vůbec dozví.

Osvobození

Organizace „Plan“ tento koloběh z bídy a finanční závislosti proráží osvobozováním dívek z jejich nelidských pracovních podmínek a opětným začleněním do života jejich obcí. „Plan“ někdy financuje příbuzným cestu za vlastními dětmi, jindy zprostředkovává kontakt s úřady, které tak aktivizuje – v krajním případě zahájí soudní řízení. Přitom úzce spolupracuje s lokálními partnery.

Pomocí mediálních kampaní, zakládáním výborů na ochranu dětí a propojením místních a celonárodních činitelů usiluje „Plan“ na politické úrovni o to, aby systém kamalarí v praxi zlikvidoval. Od roku 2000 je sice zákonem zakázán, avšak stále ještě velice rozšířen.

Úspěchy

Od počátku tohoto projektu v únoru 2006 dokázal „Plan Nepal“ ve spolupráci s místním partnerem SWAN v regionu Dáng vrátit domů více než 1700 dívek pracujících jako kamalarí. V tomto regionu je praxe kamalarí zcela zrušena. To je velký úspěch. Organizace na pomoc dětem nyní rozšířila svou práci na sousední regiony Kailálí a Kaňčanpur. Tam podle průzkumu místní organizace na ochranu dětí z roku 2009 pracují jako kamalarí ještě více než 4000 dívek, které naléhavě potřebují pomoc.

Start do nového života

Po návratu do domovské vesnice dívky často potřebují psychologickou podporu. Ve speciálních podpůrných kurzech je poté připravují na návštěvu státních škol. V těchto kurzech se bývalé kamalarí dozvídají také mnoho o právech dětí, rovnoprávnosti a zdravotních záležitostech. „Plan“ podporuje osvobozené dívky a mladé ženy rovněž v tom, aby se samy angažovaly v odstraňování praktik kamalarí a podílely se na osvětových kampaních na venkově. Rodiny totiž často ani nevědí, co se s jejich dcerami skutečně děje, poté co je poslaly k cizím lidem. Osvobozené dívky proto ve vsích a školách uvádějí představení, v nichž diváky seznamují se svým osudem. Nebo organizují protestní akce a pochody před Novým rokem, svátkem Mághí, kdy jsou thárúovské dívky tradičně prodávány.

Pomoc a svépomoc

Organizace „Plan“ pomáhá bývalým kamalarí, aby se samy dokázaly uživit. Tyto mladé ženy se mohou například připojit k spořícím skupinám a získávají drobné úvěry. Tak si mohly v minulých letech mnohé bývalé kamalarí otevřít krejčovství, malé restaurace a různé jiné drobné živnosti. Tak mohou z vlastních příjmů podporovat své rodiny a financovat si vlastní další profesní vzdělání. Tento programový článek organizace „Plan“ se jmenuje „Pomoc a svépomoc“.

Dosud je v Nepálu mnoho dívek, které touto formou otroctví trpí. V regionech Kailálí a Kaňčanpur proto „Plan“ v lednu 2010 zahájil nový projekt zaměřený na kamalarí. Podporujte nás, prosíme, a pomozte dívkám k novému životu! Rádi vám o tomto projektu poskytneme další informace.

Kamalari-Projekt můžete podpořit finančním

darem na některé z těchto adres:

Plan International Deutschland e.V.

Bramfelder Straße 70

D-22305 Hamburg

Stiftung „Hilfe mit Plan“

info@plan-stiftungszentrum.de

Tel. 040/61140170

Bank für Sozialwirtschaft

Konto 8875707

BLZ 70020500

heslo: „Kamalari-Projekt“

Plan International Österreich

Linke Wienzeile 4/2, DG 1+2

A-1060 Wien

info@plan-oesterreich.at

www.plan-oesterreich.at

Reifeisenzentralbank Wien

Konto 150978261

BLZ 31 000

heslo: „Kamalari-Projekt“

Plan International Schweiz

Tödistrasse 51

Ch-8002 Zürich

info@plan-schweiz.de

www.plan-schweiz.ch

Konto PC 85-496212-5

heslo: „Kamalari-Projekt”

O organizaci „Plan“

„Plan International“ je jednou z nejstarších organizací na pomoc dětem působící v 48 zemích Asie, Afriky a Latinské Ameriky, nezávislá na náboženství a politice. „Plan Nepal“ začal fungovat v roce 1978. V rámci spolupráce s rozvojovými zeměmi financuje trvalé projekty svépomoci orientované na děti, týkající se především patronátů, individuálních darů a veřejných prostředků. Podporovány jsou hlavně dívky, aby měly stejné šance jako chlapci. Kampaní Because I am a Girl (Protože jsem dívka) pod patronací herečky Senty Bergerové hájí „Plan“ od roku 2003 práva dívek na celém světě.

Autoři snímků

2 Urmila Čahdharíová

3 „Plan International“/Kathrin Hartkopfová/

4 „Plan International“

5  Meike Wirselová

6 Urmila Čaudharíová

7  „Plan Intrnational“

8 Mán Bahádur Čhétrí

9 „Plan International“/Kathrin Hartkopfová/

10  Armin Jelenik

11 Meike Wirselová

12 Urmila Čaudharíová

13 „Plan International“/Kathrin Hartkopfová

14 Urmila Čaudharíová

15 Urmila Čaudharíová

===+=

[2]

Jediný snímek z dětství, který mám a kde jsem se svou rodinou.

Zleva doprava: babička, matka se mnou na ruce, otec.

Vpředu: sestřenice Budhaní a má sestra Sarda

===+=

[3]

To jsem já se svými dvěma „sestrami“ kamalarí v ubytovně v Nartí

===+=

[4]

Zde smějí bývalé kamalarí a jiné děti chodit do školy

===+=

[5]

Na půdě v chýši mých rodičů při učení. I když mám jen málo času, využívám každou příležitost, protože chci školu bezpodmínečně dokončit

===+=

[6]

Bývalé dívky kamalarí na demonstraci fóra v Káthmándú

===+=

[7]

===+=

[8]

Jako předsedkyně Fóra kamalarí musím často řečnit. Zpočátku jsem byla nervózní, ale nyní jsem hrdá, že mohu mluvit jménem kamalarí

===+=

[9]

Bývalé dívky kamalarí, které se vyparádily na počest zahraničních hostů v Lamahí

===+=

[10]

Zde tančím během jednoho našeho divadelního představení Fóra kamalarí

===+=

[11]

Poslední kamalarí – to jsem já v našem tradičním kroji Thárúů

===+=

[12]

Cestou do Mánpuru. Na kole mi to trvá z Lamahí k rodičům přes hodinu

===+=

[12]

Zde se během jednoho kurzu učím, jak se správně fotografuje.

Ráda dělám snímky; malý fotoaparát, který jsem dostala darem, nosím stále s sebou

===+=

[13]

Chutné thárúovské speciality, které servírujeme na velkých listech

===+=

[14]

Ve fotoateliéru v Mánpuru krátce po svém návratu

===+=

[15]

Most přes řeku Ráptí – od té doby, co stojí, se nemusíme přes řeku brodit jako dříve. Pro mne obrovská úleva

===+=

Urmila Čaudharíová

DĚTSKÁ OTROKYNĚ

Prodány, odvlečeny, zapomenuty – Můj boj o dcery Nepálu

Z německého originálu Sklavenkind.

Verkauft, verschleppt, vergessen – Mein Kampf für Nepals Töchter,

vydaného nakladatelstvím Droemersche Verlagsanstalt

Th. Knaur Nachf. GmbH & co. KG v Mnichově v roce 2011,

přeložila Zlata Kufnerová

Autorská spolupráce Nathalie Schwaigerová

Předmluvu napsala Senta Bergerová

Fotografie na obálce Meike Wirselová

Podle originální obálky ZERO Werbeagentur, Mnichov

upravil Vojtěch Kybal

Redigovala Ivana Parkmanová

Vydala Euromedia Group, k. s. – Ikar,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

v roce 2013 jako svou 600. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

Knihu lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.bux.cz

===+=

Table of Contents

Start

Předmluva Senty Bergerové

Konec dětství

Mághí

Dítě z kmene Thárúů

Dobrá cena

Mánpur

Loučení

Páni – voda

Na druhém břehu řeky

Svatba

Káthmándú

Kamalarí

Džahán – rodina

Cizí domov

Sama se Sítou

Manakámna – Chrám přání

Krátké štěstí

Amar

Nelidská madam

Černý den

Uvězněná

Bhát – rýže

Náladová diva

Žárlivost

Koncert

Deníky

Čaj pro dalajlamu

Dašain

Řidičský průkaz

Smrtelná hrůza

Záchrana

Můj bratr

Ášá – naděje

Konec

„Zastavte systém kamalarí!“

Konečně svobodná

Shledání

Dívky

Nový život

Hansí – úsměv

Učit se

Zápas

Fotoateliér Paňčaratna

Fórum

Předsedkyně bývalých kamalarí

Utrpení dívek kamalarí

Internát v Nartí

Pochod šesti set

Poslední kamalarí

Už nikdy otroctví

Ženská záležitost

Lávádžuní – nové štěstí

K soudu

Epilog – hudba budoucnosti

Čhóri kó avádž

Doslov Nathalie Schwaigerové

Slovníček

Poděkování

Z nevolnictví do svobodného života

Osvobození

Úspěchy

Start do nového života

Pomoc a svépomoc

O organizaci „Plan“

Autoři snímků

2

===+=

===+=

Table of Contents

Start

Předmluva Senty Bergerové

Konec dětství

Mághí

Dítě z kmene Thárúů

Dobrá cena

Mánpur

Loučení

Páni – voda

Na druhém břehu řeky

Svatba

Káthmándú

Kamalarí

Džahán – rodina

Cizí domov

Sama se Sítou

Manakámna – Chrám přání

Krátké štěstí

Amar

Nelidská madam

Černý den

Uvězněná

Bhát – rýže

Náladová diva

Žárlivost

Koncert

Deníky

Čaj pro dalajlamu

Dašain

Řidičský průkaz

Smrtelná hrůza

Záchrana

Můj bratr

Ášá – naděje

Konec

„Zastavte systém kamalarí!“

Konečně svobodná

Shledání

Dívky

Nový život

Hansí – úsměv

Učit se

Zápas

Fotoateliér Paňčaratna

Fórum

Předsedkyně bývalých kamalarí

Utrpení dívek kamalarí

Internát v Nartí

Pochod šesti set

Poslední kamalarí

Už nikdy otroctví

Ženská záležitost

Lávádžuní – nové štěstí

K soudu

Epilog – hudba budoucnosti

Čhóri kó avádž

Doslov Nathalie Schwaigerové

Slovníček

Poděkování

Z nevolnictví do svobodného života

Osvobození

Úspěchy

Start do nového života

Pomoc a svépomoc

O organizaci „Plan“

Autoři snímků

2