Děti

Zbyněk Čáp

Jsem santen, jeden ze dvanácti nejvyšších kněží církve… Mé rodové jméno je Gera. A takový je můj příběh.

Až do svých dvaceti let, zhruba ještě v počátcích dospívání, jsem byl pouhým taramou, bezejmenným. Jedním ze stovek milionů těch, kteří udržují náš svět v chodu. Bez takových, jako jsme my, by naše pyšná šlechta neznamenala nic. My pracujeme v továrnách, my zkoumáme zákonitosti světa. Oni se vezou na výsledcích naší práce, pořádají své turnaje a tvrdí nám, že by to bez nich nešlo. Za celou tu dobu jsem poznal jediného vznešeného, který nebyl tak úplně stejný jako ostatní. Pocházel z rodu Fa‘ c a chtěl změnit svět. Já se stal jedním z jeho druhů. Zařekli jsme se, že získáme ty nejvyšší funkce a dosáhneme změny. Prostředkem k tomu měla být armáda. Zdánlivě nám přálo štěstí. Tehdejší císař, bohové nechť odpustí jeho nesmrtelné duši a chrání ji po tisíce let, usiloval o reformy také. Jenomže nebyl příliš důsledný. Jeho dobrá vůle se zastavila na půl cestě a my při svém postupu narazili na hráz opozice.

Byli jsme tehdy mladí, příliš mladí a překážky nás znechutily. Vzdali jsme se svého cíle. Pan Fa mohl pokračovat, cesta se ztratila pouze nám, bezejmenným, ale on ji opustil také. Když vojenská akademie neotevřela své brány nám, nevstoupil na ni ani on. Nastoupili jsme do občanských škol.

Dnes na něj vzpomínám v dobrém, ale tehdy jsem ho nenáviděl. Ukázal mi příliš mnoho z jiného světa, než abych se mohl spokojit s tupou odevzdaností mých nových spolužáků. Mé spory s Mistry vědění přinesly jediný výsledek – osamělost. Nenávist Mistrů a strach těch ostatních. Připadal jsem si jako vykořeněný. Nepatřil jsem do žádného světa.

Změna nastala jednoho dne. Rok co rok směly povolené sekty vyslat své zástupce do občanských škol, aby tam přednesli svá učení a usnadnili nám tak výběr. Už se vystřídali ortodoxní gaoisté i mirdiánci, ale jejich strnulost a zahleděnost do minulosti mě odpuzovala. Věděl jsem, čeho byli schopni v minulosti a jejich kazatelé ani nezastírali, že změna pro ně nepřichází v úvahu Pak přišel Mistr Sinu. Zcela mě uchvátil. Jeho družina nebyla bandou povýšených zbabělců, chovajících se nadutě k nezasvěceným a podlézavě ke svým mistrům. Tito s námi mluvili bez zábran, nepotřebovali halit své učení do pláště zbytečné mystiky. Byli sice také odnoží uctívačů velikého Gaa, ale od svých předchůdců se lišili jako siani a siari. Strašlivý stepní drak a domácí hlídač. Oba jsou mocní, draví a krásní, ale zatímco sianiho je nejlepší obdivovat z hodně veliké dálky, siari je hravý miláček rodiny. Dokud do domu jeho pána nevstoupí neohlášený vetřelec…

Nejenže jsem přijal mistrovo učení. Sám jsem vstoupil do řádu, abych je mohl šířit dál. Během těch osmi let mého novictví se událo mnoho věcí. Mistrovo učení se šířilo jako požár ve vysoké suché trávě a zasahovalo všechny, kteří se odmítali smířit s chybami minulosti. Když Mistr přišel kázat do Cerova učiliště, měl několik tisíc přívrženců. O sedm let později to byly desítky milionů. Když jsem získal titul kazatele, bylo nás již přes dvě sta milionů a císař vyhlásil rovnost naší nauky se starým učením. Bylo to naše vítězství a potěšilo nás.

Jinak jsme mnoho důvodů k radosti neměli. Rudý drahokam, Gaova hvězda, se hroutil a hrozil nám svým výbuchem. Tento nešťastný jev dokončil rozštěpení církve. Představitelé starého učení se zatvrdili. Prohlásili supernovu za okamžik božího soudu, zločinem mělo být naše učení. Jako by nevěděli, že změny naznačující výbuch byly pozorovány dávno předtím, než Mistr Sinu prozřel.

Jejich oddaní věřící dostali příkaz k pasivitě. V žádném případě se nesměli podílet na ničem, co by snad mohlo vést k záchraně. A tak, zatímco se miliony nás, sinuistů, vrhly společně s bezvěrci či věřícími ostatních bohů na budování ochranných štítů a dalších projektů Velkého úniku, pět set milionů pravověrných se ponořilo do tichého světa modliteb.

× × ×

Mým prvním působištěm se stala malá vojenská posádka, chránící jeden z generátorů štítu blízko hlavního města. Vojáci byli důkladně prověření tajnou službou, převážně se jednalo o nevěřící, nebo mirdiánce. Vláda asi předpokládala, že mirdiánci, jejichž bohyně shlíží na svět z úplně jiné hvězdy, nebudou ochotní přispět k rychlejšímu příchodu Gaa nějakou hloupostí. Mně připadla péče o ty ostatní. Neuvěřitelná energie soustředěná do generátoru, soupeřící s agresivními zářeními přicházejícími z hvězdy se promítala ve formě zářivé koróny a neustálého dunivého hřmění. Každá erupce ze vzdálené hvězdy i našeho vlastního slunce se projevila změnou intenzity těchto průvodních jevů a dávala prostor pro úvahy o vlastní bezvýznamnosti. Nezůstalo to bez následků. Dva vojáci z nevěřících spáchali sebevraždu a ti ostatní velice rychle našli cestu do kaple reformované pětice. Ve světle pozdějších událostí to možná nebyl nejlepší nápad, ale v konečném důsledku asi nelitovali, stejně jako já.

Snad tři dny před katastrofou mi přišla zpráva, působící jako úder kombou. Mistr byl otráven! Pobýval tou dobou ve městě Etari, ležícím zhruba na opačné straně Bewagu, oproti Tanzu, císařskému hlavnímu městu. Nevím, proč odcestoval právě tam. Snad mu připadalo bezpečnější, držet se dále od centra, do kterého hoten Gamak svolal své věrné. Sešlo se jich dost – sto milionů těch největších nadšenců zaplavilo Tanzu a jeho okolí s nadějí, že uvítají Gaa spolu se svým vůdcem. Přesto se našel nejméně jeden, který věnoval trochu svého času vetření se do Mistrovi blízkosti a nasypání dávky sapiku do jeho číše.

Mistr přežil. Naštěstí nevypil vše, jeho číši, dočasně odloženou na stole převrátil náhodný otřes, vyvolaný nedalekým sesuvem půdy. Přesto byl dlouho v bezvědomí a nemohl se zúčastnit důležitého jednání s císařem. Nikdo tehdy netušil, o čem měli jednat. A nikdo si dodnes netroufá hádat, zda by se na našem osudu něco změnilo.

× × ×

Nastal den Velkého úniku. Vlastně Velkého podrazu, jak jej nazýváme nyní. Pár minut před půlnocí hvězda začala jasnět a z centra přišel příkaz ke zvýšené pozornosti. Všude kolem nás probíhala evakuace, živých kvapně ubývalo a hrozilo nebezpečí, že se Věrní pokusí usnadnit Gaovi cestu. O to jsme nijak nestáli. Stačilo nahlédnout na zatížení štítu, aby bylo jasné, že tuhle úroveň radiace bychom přes svou přirozenou odolnost dlouho nepřežili.

Požehnal jsem vojákům bez ohledu na jejich víru a ti pak zaujali svá postavení v bunkrech po obvodu zakázané oblasti. Na mě nezbyla žádná práce a proto jsem zamířil do operační místnosti. Trávil jsem tam mnoho času. Operátoři mě dobře znali, vždyť se účastnili mých seancí a já se jim svěřil se svou vášní. Tato technika, s blesky a hromy krotící děsivou moc hvězd, mne skutečně fascinovala. Měli pro mě pochopení a zasvětili mě do základních funkcí systému. Úkol měli o to snazší, že jsem pod Mistrovým vlivem nezanedbával ani světské vzdělávání. Bavili jsme se, už ani nevím o čem, když zvenčí zazněl výbuch. Vzápětí ho následoval lomoz prudké bitvy. Pevnůstky moc dlouho neodolaly. Ani ne za deset minut se ozval hlas velitele, vyzývající k evakuaci. Pohlédl jsem na operátory, kteří nijak nereagovali. „Vy se nepřenesete?“ zajímalo mě.

„Ne. Generátor nesmí být ani chvíli bez dohledu. Ale vás, kazateli, zde nic nedrží.“

Pokrčil jsem rameny. „Ale nic mě ani nenutí zmizet… Kdo je to?“ překvapilo mě zdvižení poklopu nad propojovací chodbou. Objevil se voják v potrhané a popálené uniformě. Vypadal zoufale. „Co se stalo, bratře?“ dotázal jsem se ho.

„Ach, kazateli,“ vyhrkl, „naše konvertory nepracují.“

„Jak to, naše!“

„Nás, následovníků Mistra Sinu. Každý se jenom dozví, že, že…“ nedořekl. Z chodby se postupně vynořilo ještě dvacet více či méně zraněných vojáků.

„Co se dozví,“ zajímalo mě, ale přitom se mě zmocňovala nedobrá předtucha. Použil jsem konvertor. Na okamžik jsem se propadl do prázdnoty, vyplněné temným hukotem. Z té po nějaké době zazněl hlas ‚Z důvodů bezpečnosti virtuálního státu vám byl zabráněn přístup. Sekvence nebude pokračovat‘ a já se probral. Nebylo to příjemné probuzení. Zíral jsem totiž přímo do hlavně napřažené kirty. Dost výkonné na to, aby mě celého rozprášila na atomy.

„No co, odpadlíku,“ pronesl posměšně držitel zbraně, „tvá vize tě nechala na holičkách, jak vidím.“

Poznal jsem ho. Byl to santen Narti, jeden z nejbližších spolupracovníků Gamaka. Oblečený ve slavnostním hávu jako na mši, na nohou i rukou spoustu náramků, odznaků svého titulu. „Má vize je mocná,“ odpověděl jsem mu, „zde selhali lidé.“ Nevím, jak mě to napadlo, ale v duchu jsem začal uvažovat, jestli za naším odříznutím stojí sám císař, nebo jen nějaký paranoik z tajné služby. Nikdo jiný neměl tolik moci, aby si vynutil něco takového… Své prohlášení jsem si mohl ušetřit. Jen pohrdavě škubnul ocasem a víc jsem ho nezajímal. Přešel, následován tlupou Věrných k oběma operátorům, stojícím se spoutanými pažemi kus od ovládacího panelu. Ostatní vojáci na tom nebyli lépe.

„Vypněte to. Ukončete okamžitě toto kacířství,“ přikázal jim.

„Ne.“ odvážil se vzdorovat Dinka, starší z operátorů.

„Chceš setrvat v hříchu? Veliký Gao přichází a ty si troufáš postavit se mu se svým odporným strojem?“

„Gao přijde i tak. Počkám, až mě rozdrtí svou ohnivou paží, nechci umírat několik hodin, pomalu spalován jeho září…“ Dinkova fantazie mě uchvátila. Jistě, nemohla zapůsobit na fanatika, ale byla určena jeho následovníkům. Bohužel, ani na těch se neprojevila.

„Nepotřebujeme tě. Tvůj ďábelský stroj dokážeme zničit i bez tebe.“

„Jen do toho, ty hňupe,“ ujeli nervy Tynakovi, mladšímu z operátorů. „Už teď, bez kontroly je štít přetížený, jestli nás budeš zdržovat ještě chvíli, vybuchne generátor i bez vašeho přispění.

„To stojí za úvahu,“ prohlásil Narti a vystřelil. Kirta měla veliký rozptyl, odražená energie zasáhla i Dinku a vypařila jednu z jeho paží. Intenzita úderu a bolest ho srazily na zem. Byl jsem už dost v pořádku na to, abych se mohl pokusit pomoci mu. Zastavili mě, než jsem k němu došel. „Ale copak, odpadlíku…“ zasmál se Narti.

„Chci tomu muži ulevit v jeho utrpení.“

„Zbytečné. Stejně se bude navždy smažit v nejhlubším pekle, tohle může považovat za nácvik.“

„A ty si myslíš, že se na mě budeš koukat z Gaova ráje? Jestli generátor vybuchne, jeho síla rozerve vaše duše a nikdy před Gaa nepředstoupíte,“ zkoušel Dinka ještě jeden argument. Možná zabral. Jeden z Věrných se znepokojeně otázal Nartiho: „Ó Vznešený. Co když tento kacíř mluví pravdu?“

„Lže,“ kategoricky námitku odmítl Narti. „Duše je věčná, nedotknutelná.“ Pak vystřelil podruhé. K hluku výstřelu se připojil třesk elektrického výboje. Někde v ovládací soustavě podlehla první z ochran. Narti se spokojeně zasmál: „Naše dílo se daří. Již brzy pohlédneme do Gaovy tváře přímo.“

Byl blázen. Měl jsem takové tušení už dávno, když jsem slyšel jeho kázání v Aréně. Nyní tedy zvolil mučednickou smrt. Co mi však vadilo, bylo, že svým rozhodnutím vnutil totéž i statisícům dalších. On, jeho věrní zde a samozřejmě my z posádky zemřeme rychle, prostě se vypaříme v oblaku plasmy. Ale ostatní? Neřízené odstavení jednoho z generátorů způsobí kolaps všech ostatních a miliony lidí zemřou na nemoc z ozáření… Narti se takovými úvahami nezatěžoval. Seřadil své komando a za zpěvu starobylého chorálu je odvedl z centrály. Bídák. Píseň, kterou zpíval, údajně složil sám kehten Imrisí, muž, který oznámil Gaův příchod. Muž, který ukončil dlouhé období bojů a zahájil Druhou éru rozkvětu. Tu éru, na kterou dodnes vzpomínají básníci i ostatní umělci, éru, kterou zničili mocichtiví fanatici Nartiho typu.

Pohlédl jsem na monitory venkovních kamer. Komando nasedlo do připraveného vznášedla, našeho vlastního vznášedla a odjelo. Ani se nenamáhali něco zničit. Zatímco jsem osvobozoval vojáky, ptal jsem se, jak útočníci pronikli do nitra základny – její bojový ochranný štít nemohli za tak krátkou dobu prorazit. Odpověděl mi jeden z přeživších poddůstojníků. „Měli spojence na centrálním velení, kazateli… Nechali se sem pronést nákladním teleportem a pak ho zničili.“

V tom případě jsme tu byli v pasti. Jediné, co jsem mohl udělat, bylo, přesměrovat maximum funkcí na ostatní generátory a doufat, že alespoň ty, postavené v mnohem odlehlejších oblastech zůstaly nedotčeny. Nárůst energie za kritickou mezí se trochu zpomalil, ale na zastavení katastrofy už bylo stejně pozdě.

Vojáci se mě ptali, co dělám. Vysvětlil jsem jim to. Samotného mě překvapilo, co to s nimi udělalo. Jejich obdiv dosáhl hranice uctívání. No, být světcem, alespoň na pár minut, je rozhodně nadprůměrný zážitek. Uvažoval jsem, že by to měl vidět velitel základny. Ten si jako jediný zachovával ode mně odstup, mnohem větší než kdokoliv z jeho podřízených, včetně mirdiánců. Kam se asi zašil… Jeho se určitě onen podraz netýkal. Nebo se mohl přenést svým osobním teleportem přímo do centra a… Vykřikl jsem: „Rychle. Do velitelského bunkru!“

„Co tam, Mistře?“

„Jeho osobní teleport!“ Pochopili ještě dřív, než jsem domluvil a vrhli se do spojovací šachty. Ještě jsem prohlédl panely. Výstražná modrá svítila už téměř kdekoli, kam jen můj pohled padnul, odhadem nám zbývalo na útěk tak pět minut. Vyrazil jsem za četou.

Právě jsem mizel pod úroveň podlahy, když tu z panelu vyrazil elektrický oblouk, který se uzemnil přes poklop průlezu. Z kovu vyrazil proud žhavých jisker a padl přímo na mne. Má tunika rychle vzplanula a já, v zoufalé snaze udusit plameny, jsem použil všechny čtyři ruce. Spadl jsem dolů do šachty, kde jsem zůstal ležet v bezvědomí. Další události proto znám pouze z doslechu. Asi bych tam zahynul, kdyby se pro mě dva vojáci nevrátili a neodvlekli mě. Protože jsem proti tomu nemohl protestovat, byl jsem odeslán ze základny jako první. Ostatní mě následovali, jak to jen přístroj umožňoval. Dvěma se únik nepovedl.

Let transportérem pro vyšší vrstvy mi prospěl. Mé spáleniny ani zlomená noha neznamenaly pro systém žádnou potíž. Byla to běžná fyzická zranění, snadno identifikovatelná a jako taková byla v cíli vyhojena. Byl jsem tedy opět zdravý a daleko od nejhoršího nebezpečí. Spolu s četou ke všemu odhodlaných, leč bezbranných vojáků. S tím jsme ovšem neměli nejmenší problém. Transportér byl nastaven pro rychlé spojování vojenských základen a my se tak v jedné ocitli. Byla prázdná, pokud nepočítám slavnostní nástupiště. Tam seděly vzorně vyrovnané řady mrtvých vojáků, kterým se únik povedl. Na stožáru vlála vlajka 8. pluku sinturského sektoru. Oddechl jsem si úplně. Byli jsme hodně daleko od hlavního města, naopak jen nějakých osm set mil od Etari. Nebýt toho, že na odvrácené straně Bewagu teď právě záření ze supernovy ničilo vše živé, bylo by vše v pořádku.

„Co bude teď, Mistře?“ Ten titul se vžil, přestože mi právoplatně nenáležel. Vojáci se na mně obraceli jako na svého velitele, ale já si nebyl jistý, co jim mám říct. „Najděte nějaké vozidlo a pokusíme se dostat do Etari, k Mistrovi Sinu. Snad s ním bude někdo, kdo si bude vědět rady.“ V skrytu duše jsem v to doufal. V Etari vždy panoval duch určité opozice vůči centrální vládě. Jestliže císař přijal evakuaci duší, snad tam nalezneme někoho, kdo vymyslel něco jiného.

× × ×

Základna byla vojensky strohá a bezbarvá. Poté, co jsme v podobném prostředí strávili rok života, jsme rozhodně neměli důvod se v ní zdržovat déle. Ovšem, jen co jsme na ukořistěném kurýrním transportéru, rychlém a obratném, avšak nechráněném vyletěli k Etari, jsme se do ní rádi vrátili. Venku se nedlouho před naším příchodem bojovalo. A to tvrdě. Všude se válely trosky strojů a mrtvoly útočníků, kterým obránci základny dali co proto. Ale proč vůbec? Kdo vydal ten šílený příkaz k útoku na opevněnou bázi, jejíž štíty by podlehly jen fúznímu bombardování? Mrtví kolem nás nám odpovědět nemohli. Ale mohli napovědět. Mnoho z nich neslo lehké vrhače plasmy. Nechtěli jsme riskovat, že ho na nás někdo vyzkouší a vrátili jsme se pro těžký tank.

Pod ochranou kvalitního štítu se nám cestovalo lépe. Ne snad rychle a pohodlně, ale s klidem v duši.

× × ×

Dorazili jsme do Etari, metropole čtvrtého království a vlastně celého kontinentu Fitt. Město mělo pověst centra svobodného rozhodování, nepodléhajícího tak úplně momentální módě či císařovým názorům. Zde uspěli mnozí z těch, na které se v Tanzu dívali skrz prsty. Pak se triumfálně vraceli na císařský kontinent, předcházeni pověstí úžasných vědců a umělců. Posléze obklopeni luxusem a pochlebováním zapomenuli a historie se každou generaci opakovala. Tentokrát se ve městě sešli víceméně všichni, kteří z jakéhokoliv důvodu pochybovali o schváleném způsobu evakuace. Počítačoví experti, nevěřící v bezpečnost systému běžícího vlastně bez kontroly. Biologové, nedůvěřující možnosti adaptovat si cizí tělo. Myslitelé, váhající, zda vůbec máme jako rasa právo někoho ovládnout. Přesto jich mnoho nakonec podlehlo a pokusilo se o přenos. Hodně jich uspělo. Ale ti nejvýznamnější, známí svými ohnivými polemikami se zastánci ‚císařské cesty‘, byli odsouzeni zůstat, ať už nakonec chtěli, nebo ne. Z těchto zatracenců byla nejvýznamnější dvojice vědců, jejichž dílo nás posléze zachránilo.

Profesor Ino Qiss. Někdejší spolužák vedoucího císařského projektu doktora Aik’arua, se kterým se poměrně brzy názorově rozešel. Bylo to někdy před třiceti lety, v době velkého úspěchu s prvním mezihvězdným letem. Aik’aru tehdy se svým týmem navrhl řešení, které snad nemělo jedinou dobrou vlastnost. Bylo pomalé, let se počítal na hodiny či dokonce týdny. Mělo vysokou spotřebu. A zejména, návrat do normálního prostoru byl pro takto vybavenou loď neobyčejně složitým problémem. Ale Aik’aru byl šlechtic, rodem blízký císaři a chyby se velkoryse, až příliš velkoryse přehlížely. Přes ohromné ztráty – ve vesmíru zůstalo nejméně šest prototypů i s posádkami, trval Aik’aru tvrdohlavě na své metodě. Nakonec ji dovedl k použitelnosti. Po mnoha letech, během kterých Inoův pokusný stroj postavený z jeho soukromých prostředků dávno dokazoval svou použitelnost. Marně.

A profesor Oreza Ha‘ Stum? Specifickým způsobem aplikoval Inoovu teorii vytváření mimoprostorového pole a vytvořil stabilní prostor, uvnitř zhruba milionkrát větší než zvenčí. Ačkoliv v něm při praktických demonstracích mizely stovky dobrovolníků se svými vozidly a zase v pořádku vyjížděli, dostal nálepku ‚zamítnuto z důvodu velké spotřeby.‘ Byl to nesmysl. Jakmile prostor jednou existoval, stačilo na jeho udržení minimum energie.

Později jsem se s oběma osobně potkal a seznámil. Ale v době mého příchodu do města jsem neznal ani jejich jména, natož výsledky jejich práce. Do města jsem spolu se svými vojáky přijel po třech dnech únavně pomalé cesty. Nechtěli jsme totiž být v cíli na obtíž a tak jsme našeho obrněnce naložili takovým množstvím zásob, že se nevznesl a my museli cestovat jako ve středověku, po kolech.

Město bylo obklopeno tisíci civilních i vojenských strojů nejrůznějších velikostí. Věděli jsme proč. Signál etarijského rozhlasu nás na naší cestě vedl jako maják a vysílanou výzvu si pamatuji dodnes: ‚Voláme všechny, kteří se chtějí pokusit o nový začátek. Dostaňte se do Etari, potřebujeme každého z vás!‘ A tak podobně. Za deset dní po katastrofě mělo město více obyvatel než před ní, ale to předbíhám. Zatím nás pouze na městských hranicích zastavila hlídka: „Kdo jste,“ vybafl jejich velitel na mé druhy, vyhlížející z vozidla.

„Byli jsme třetí setnina sentunnského pluku, strážci štítu. Nyní jsme strážci mistra Gery.“

„Mistr Gera? Kdo je to?“

Ukázal jsem se. Velitel jen koukl na mou uniformu vojenského kněze a znechuceně řekl: „Kazatel. Jako by jich bylo málo. Všichni kněží se mají hlásit v bazilice Gaova čehosi. Je to velkej palác, zhruba pět mil tímhle směrem. A už jeďte, zdržujete provoz!“

To přeháněl. Míjelo nás jediné vozidlo, tahač, naložený tisíci mrtvých. Bylo to nutné, kvůli nebezpečí epidemie, ale to, jak tam byli jen tak bez piety naházeni, mnou otřáslo. Zajímalo mne, kam je vezou, ale hlídka neměla zájem odpovědět. Pokračovali jsme tedy. Baziliku jsme našli snadno. Nejslavnější církevní stavbu konce éry, dílo fenomenálního Terka Obse by minul jen naprostý ignorant. Přikázal jsem vojákům, ať zaparkují naše mohutné vozidlo a počkají na mne u něj. Odmítli a tak jsem vstupoval obklopen celou četou. Hned prvního kněze, na kterého jsme narazili, jsem se zeptal: „Bratře, k čemu ta registrace a kde se provádí.“

Nepatřil k ortodoxním a tak mi odpověděl docela přátelsky: „Potřebujeme oddělit naše lidi od fanatiků a ty izolovat, aby neudělali další škodu. Odkud pocházíš ty a tvůj doprovod, bratře?“

„Sentunn. Posádka generátoru štítu.“ Zalapal po dechu: „Sentunn? Počkejte zde, vrátím se.“

× × ×

‚Sentunnští hrdinové. Muži, za které byla sloužena obrovská mše za účasti samotného Mistra. Zde a živí? To musí oznámit.‘ Chasten chvátal, div nenechával v dlaždicích stopy drápů. Jak se však blížil k mistrově pracovně, začínaly se ho zmocňovat pochybnosti a u dveří se ohlašoval docela váhavě. Když mu navíc otevřel santen Mizu, málem ztratil řeč. Sebral se: „Mám důležitou zprávu pro Mistra.“

„Je to skutečně důležité? Mistr má závažná jednání s učenci.“

„Přijeli nějací vojáci. Vede je polní kazatel a tvrdí, že pocházejí ze Sentunnu.“

„Sentunn? Tam přece všichni zahynuli. Hlídka nenašla nic, jen obrovský kráter na místě štítu.“

Chasten udělal neurčité gesto: „Nevím. Omlouvám se, měl jsem to víc uvážit a nejdřív od nich zjistit víc.“ To už ale ze dveří vyhlédl sám Sinu. „Co se děje?“

„Mistře, přijeli nějací cizinci a tvrdí, že pocházejí ze Sentunnu.“

„Ale? Přiveďte je ke mně, mám zde někoho, kdo jistě odhalí každý klam.“

Když chasten zmizel, řekl Mizu téměř znechuceně: „Vojáci ze Sentunnu. Musí to být zbabělci, kteří uprchli před havárií.“

„Nesuď je předem, bratře. Promluvíme s jejich velitelem a pak teprve bude čas na pocty či odsouzení.“

× × ×

Vojáci s reptáním odložili zbraně a pak nás uvedli do velké pracovny. Spatřil jsem Mistra a poklonil se mu. Vojáci též, i když nevěděli proč vlastně. Mistr pravil: „Měli jsme zde zprávy, že z posádky štítu nikdo nepřežil. Jistě nám prominete, pokud se budeme pídit po podrobnostech. Popište nám, co se stalo.“

Zdálo se mi to, nebo nás skutečně pozorovali s podezřením, hraničícím s pohrdáním? Raději jsem začal mluvit. Popsal jsem zákeřný útok pod vedením Nartiho i jeho výsledek. Řekl jsem o nepovedené evakuaci, o tom, co jsem provedl a o našem útěku pryč. Když jsem domluvil, Mistr přivolal jednoho ze svých hostů: „Profesore, je to, co tento muž popsal, možné?“

„Možné to je, ale od kněze bych to neočekával. Popište mi, posloupnost kroků které jste provedl, ještě jednou a zkuste k tomu dodat, jaký význam to mělo.“

Začal jsem vypočítávat: „Otevřel jsem nouzový panel kocat. Kompenzátorem I2 jsem se pokusil vyrovnat úbytek výkonu. Systém ohlásil poruchu vzniklou průrazem izolace a odmítl výkon zvýšit. Proto soustavně docházelo k poklesu úrovně silového pole až k mezi doteku s povrchem. Z toho důvodu jsem vyvolal pomocný display Aria. Zadal jsem přístupové heslo, pro Sentunn znělo ‚Cesta pokoje‘, dostal se do centrální kontrolní databáze a přesměroval výkon na generátory v oblastech Gei, Taraka, Menu a Isi. Poté jsme uprchli.“

Profesor byl zcela uchvácen. „Mistře, tento muž skutečně zachránil svět. Věci, které řekl, nemohl znát nikdo jiný než přímý účastník, aktivně se podílející na procesu.“

Ta věta, pronesená ohnivým hlasem změnila jako zázrakem výraz všech přítomných. Sinu ke mně přistoupil. „Bratře, tvá zásluha je ohromující. Čeho si za ni žádáš?“

„Chci být navždy po tvém boku a podílet se na tvém díle, Mistře. Pro své muže žádám místo ve tvé stráži.“

„Nic víc?“ Mistra má žádost očividně udivila.

„Nic, Mistře.“

„Dobrá. Dnes odpoledne budu v místní aréně vysvětlovat náš cíl. Bude tam mnoho lidí a ne všichni Gamakovi věrní odjeli na Reinu, aby se tam nechali usmažit.“ Zadíval se na mne tak, až mne z toho pohledu zamrazilo. Náhle jeho pohled změkl a on se usmál a pravil: „Děkuji ti, santene Gero. Vyhledej se svými vojáky chastena Tusiho, postará se vám o ubytování, pak se vrať, jednání bude poté pokračovat.“

Santen. S takovým titulem jsem nepočítal ani v nejkrásnějších snech. Sotva jsme vyšli na chodbu chrámu, začali mi vojáci nadšeně blahopřát. Děkoval jsem jim napůl mechanicky a šel zrovna tak. Museli mne vést. Našli jsme Tusiho. Nezdál se být překvapen, že k němu přichází žádat o ubytování santen v obyčejné uniformě polního kazatele. Až později jsem se dozvěděl, že sedm z jedenácti dosavadních santenů zahynulo během nepokojů při evakuaci a Mistr udělil titul každému, kdo se zrovna naskytl a vykonal cokoliv důležitého. Ve svém výběru měl neobyčejně šťastnou ruku, nebo v tom bylo i něco víc, neboť ho nikdo z nás nezklamal.

× × ×

Mé velení nad jednotkou bylo už během cesty víceméně formální. Uznával jsem, že o otázkách taktiky a strategie nevím téměř nic, proto jsem tyto praktické záležitosti přenechal poručíku Tekaovi. V novém zařazení si Tekao ponechal funkci velitele čety a ve spolupráci s ostatními veliteli dosavadní stráže rozdělil vojáky s předstihem na stanoviště v aréně. Shromáždění mohlo nastat.

Ochozy arény se plnily rychle. Deset tisíc míst její celkové kapacity bylo brzy zaplněno do posledního. Já zíral. Tolik lidí! A venku před holoprojektory čekaly tisíce dalších. Etari snad bylo císařským prokletím postiženo víc než jiné oblasti. Přes ono ohromující množství lidí panovalo téměř ticho. Chápal jsem to. Násilné vyřazení z evakuace. Ztráta příbuzných či přátel, kterým se vedlo lépe. Strach z budoucnosti a mnoho podobných věcí.

Pak přišel Mistr v doprovodu několika dalších, mně neznámých lidí. A ty mlčenlivé tisíce všude kolem mne překvapili znovu, jinak. Přestože jsem věděl, že nikdo nebyl zvlášť poučován, všichni naráz vstali a poklonili se. Mistr došel na místo, kam byly zaostřeny akustické senzory. Okamžik mlčky postál, jen se rozhlížel. Viděl jsem, že se ještě hýbe trochu ztuhle, následky nedávné otravy byly stále patrné. Mluvit však mohl bez potíží. „Děkuji vám,“ začal. „Pro nás všechny nastala těžká doba. Byli jsme zde opuštěni, ponecháni napospas ohnivému peklu, které se každým dnem blíží. Nebudu soudit ty, kteří o tomto rozhodli, protože nevím, zda se skutečně jednalo o zlou vůli či pouhou chybu. Mým cílem je jediné: Dosáhnout toho, abychom své šťastnější bratry a sestry následovali co nejdříve. Máme možnost. O ní vám nyní sdělí více profesor Sunk. Prosím.“

Vědec mu poděkoval za udělené slovo a pokračoval: „Jak všichni dobře víme, Gaova hvězda Rudý drahokam vybuchla formou supernovy před čtyřmi dny našeho času. Nebudu polemizovat o tom, že vzhledem k rychlosti světla se to ve skutečnosti stalo už před několika lety a že tuto událost už tehdy sledovaly naše sondy. Podstatná věc je ta, že to co dnes vidíme je pouze světlo, doprovázené zvýšenou dávkou tvrdého kosmického záření. To nás však neohrožuje, neboť díky hrdinskému zásahu jednoho mladého vojenského kněze byla zachráněna většina generátorů planetárního štítu. Je smutný fakt, že se nepodařilo zachránit generátor chránící hlavní město a proto je oblast kolem Tanzu smrtelně nebezpečná. Leč o to nejde. Skutečně smrtícím prostředkem, ohnivou paží Gaovou, bude teprve hmota, vyvržená při výbuchu z hvězdy. Té náš štít neodolá. Naštěstí, budeme – li se všichni poctivě snažit, udeří trosky mrtvé hvězdy do prázdna. Máme pět let času. Během pěti let můžeme postavit loď, která nás po vzoru lodi proroka Hae ‚Ik Wena převeze přes rozbouřený vesmír do klidnějších vod, obrazně řečeno.“

Slovo opět převzal Sinu: „Máme vše potřebné ke stavbě. Plány této lodi jsou hotovy. Máme k dispozici továrny ležící na třech čtvrtinách povrchu Bewagu. Jediné, co nám chybí, jsou lidé. Potřebujeme ruce každého, bez ohledu na víru, protože nikdo z nás není v pozici vítězů. Ani já se svými žáky, ani ti, kteří uvěřili hotenu Gamakovi. Proto vláda, koordinující záchranné úsilí bude nábožensky neutrální. Jejím předsedou jsme zvolili hraběte N’áif We Lae. Tento muž odmítl evakuaci, když zjistil, že jeho věřícím sloužícím nebyla dovolena.“ Ozvalo se vlažné volání na uvítanou, když šlechtic vystoupil kupředu ze skupinky a mírně se uklonil. Mistr pokračoval: „Jelikož veškeré naše úsilí bude směřovat k co nejrychlejšímu dokončení stavby záchranných lodí, budou otázky směřování průmyslu koordinovat přímo vědci Nové Akademie. Profesor Qiss a profesor Ha‘ Stum.“ Oba jmenovaní se také ukázali. „Protože odhadujeme dobu potřebnou ke stavbě na několik let,“ zněla opět Mistrova slova, „bude nutné zajišťovat i zásobování. Potraviny z doby před výbuchem brzy dojdou a bude potřeba vypěstovat nové. Ministrem pro zásobování bude baron ‚Khe Poe Reno, někdejší pracovník císařského ministerstva zemědělství.“

Mistr oznámil ještě několik dalších jmen, pak shromáždění ukončil.

× × ×

Po shromáždění se sešli členové nové vlády s užší náboženskou radou. Jen jsme se usadili, začal hovořit premiér N’áif. „Co jestli se ortodoxní neumoudří? Občanskou válku nemůžeme riskovat.“

„To v žádném případě,“ souhlasil s ním Sinu. „Ale máme velkou šanci, že se vzdají. Gamak i Narti jsou spolehlivě mrtví.“

„Našli jsme pouze Gamakovu mrtvolu,“ připomínal baron ‚Khe.

„Santen Gera viděl na vlastní oči, že se Narti do poslední chvíle zdržoval v blízkosti generátoru. Se vznášedlem, které měl, se v čase mezi Gerovým útěkem a výbuchem generátoru nemohl vzdálit dost daleko. Byl pravděpodobně rozprášen na atomy.“

„Skutečně?“ obrátil se N’áif s dotazem přímo na mne.

„Pravděpodobně. Naše vznášedlo, které v základně ukradli, je nemohlo dostat do bezpečné vzdálenosti včas.“

„Ale do základny se teleportovali,“ připomínal N’áif.

„Použitý nákladní systém zničili ihned po příchodu. A velitelův soukromý jsme použili pouze my. Neunikl. Pokud ovšem,“ nápad mi připadal tak nepravděpodobný, že jsem ho sám zavrhl. „Ne, nic.“

„Povězte. Nemůžeme zanedbat nic.“

„Je to jen taková domněnka, protože o něčem takovém jsem dosud slyšel jen jednou, jako o experimentu. Chtěl jsem říci: Pokud neměl jednobránový teleport.“

„Měl. Určitě.“ Ta slova vyřkl santen Rien, konvertita. Slyšel jsem o něm hodně a s pýchou mládí jsem si myslel, že se své vysoké hodnosti u ortodoxních vzdal příliš snadno, než aby jednal upřímně. Teď pokračoval: „Výzkum pod Gamakovou kontrolou se zaměřoval na více směrů. Teleportace s pomocí jediného přístroje k nim patřila. Povězte, měl Narti nějaký zvláštní náramek?“

Zapátral jsem v paměti. Obraz napůl šíleného kněze se mi vynořil před očima a já mohl kývnout: „Spoustu. V té chvíli mi to připadalo až nepřiměřené. Hlavně dva, vypadaly jak dětské ozdoby, střídavě složené z několika různých kovů.“

„To je ono. Osobní klíč.“

Do našeho dialogu se zapojil i Mistr. „Chcete říct, že se santen Narti mohl dostat do bezpečí?“

„Ano,“ kývl Rien.

„To není dobré,“ zamyslel se Sinu. „Profesore, je možné vyslat hlídku do oblasti Tanzu?“ obrátil se s dotazem na Qisse.

Vědec odpověděl nepříliš jistě: „Možná. Mohli bychom zvýšit výkon generátorů štítu v okolí, tak, aby se bublina opět zdvihla na povrch. Určitou rezervu stále ještě mají. Pokud by členové výsadku používali antiradiační obleky, mohli by se v oblasti pohybovat několik hodin.“

„To by mohlo stačit. Centrála bude určitě v katedrále, antén měla na střeše až dost, aby se tam jedna navíc ztratila.“

„Děkuji, santene Riene. Chce se někdo zúčastnit výsadku?“ zeptal se Mistr.

Přihlásil jsem se: „Viděl jsem, co Narti provedl. Chci mít jistotu, že ho postihl trest.“ Ruku zdvihl ještě Rien a ‚Khe.

O baronovi bylo známo, že nemůže vystát ortodoxní gaoisty. Žádný div. Právě usínal po aktivaci svého konvertoru, když byl náhle vržen zpět do reality. Ta měla podobu skupinky věrných, zpívajících hymnus k větší slávě Gaa. Jejich vedoucí zrovna rozbíjel baronův konvertor o zeď. Nechali ho tam, napůl ochromeného nastalým šokem ležet a kráčeli ‚spasit duši‘ někoho dalšího. Když se vypotácel z opuštěné budovy ministerstva na Císařské náměstí, zjistil, že se dostal přímo doprostřed davu bláznů. Desetitisíce lidí tam vyvolávaly Gaovo jméno. Pokřik náhle utichl, když na ochoz paláce vystoupil sám Gamak, hoten Gaovy církve. Žvanil něco v tom smyslu, že ti nejvěrnější právě otevírají Gaovi cestu a pak že mu opět bude možné pohlédnout do tváře. Ještě ani nedomluvil, když na obzoru vyrostl zářivý hřib a brzy dolehl hromový zvuk výbuchu. Nebe, jehož barva byla v posledních letech díky vlivu štítu nazelenalá, získalo svůj obvyklý odstín a na obloze se objevil nový zářivý bod. Supernova, jejíž jas mohl soupeřit i se sluncem. To již baronovi stačilo. V hlavě se mu vyrojily veškeré poučky o vlivu hvězdné radiace na člověka a bylo mu jasné, že všichni během několika hodin zemřou. To ještě ani nevěděl, že zbytky štítu soustřeďují záření do tohoto prostoru a vše bude ještě rychlejší. Vběhl do budovy. V nouzové lékárničce sebral veškeré zásoby prostředků proti nemoci z ozáření, vzal si pořádnou startovací dávku a spěchal do hangárů. Měl štěstí. Služební stroje byly nedotčeny a ovládání dveří pracovalo. Odstartoval. Veden čirou zvědavostí však neodletěl pryč ihned. Vystoupal na několik mil nad město, jen aby se ocitnul mimo dohled a pomocí dálkových kamer sledoval, co se bude dít dál. Spatřil dav, jak se z náměstí vydává směrem k císařské Vědecké Akademii a došlo mu, že se asi snaží zastavit přenos. Byl tak zaujat sledováním počínání zfanatizovaného davu, že nevnímal svůj vlastní stav. Vzpamatoval se až ve chvíli, kdy už málem bylo pozdě. Sotva stačil zadat koordináty pro let do bezpečné oblasti a pak se zhroutil. Trvalo téměř dva dny, než se probral. A první signál, který zaslechl z vysílačky, když ji zapnul, byla výzva z Etari.

Jeho motivaci jsem tedy chápal. Ale proč Rien?

× × ×

Posílení štítové sítě se povedlo a my mohli vyrazit. Obdrželi jsme velký výsadkový letoun, instrukce a přání šťastné cesty. Pak nás již nikdo nezdržoval. Spěchal jsem do kabiny předat pokyny pilotům, ale Rien mě předešel. Už tam okouněl. Když viděl, jak jsem se zarazil při jeho spatření, zasmál se. „Něco se vám nelíbí, bratře?“

„Proč vy? Co zrovna vás vede k účasti na výpravě!“

Zvážněl. „Máte strach, že se na místě rozpomenu na svou minulost? Máte pravdu. Rozpomenu se a proto udělám vše pro úspěch této výpravy.“ Rozhlédl se po kabině. Když viděl, že piloti nenápadně, ale o to pozorněji naslouchají, aby se mohli později chlubit kolegům, mne pozval do své kabiny. Na místě pečlivě zavřel dveře. Zůstali jsme nějakou dobu mlčky stát. Pak zvolna promluvil: „Víte, Gero, zrovna tak bych se mohl ptát já. Co vedlo kněze z daleké, opuštěné posádky k tomu, aby nabídl své služby samotnému mistrovi? Já sloužil reformě už v dobách, o kterých vy, mladíku, nemáte ani tušení. Proč si myslíte, že to dokážete stejně dobře?“

„Mistr dal mému životu smysl.“

„Ano? To dal mnohým. Proč by to měla být ve vašem případě výhoda?“

Pověděl jsem mu to. Vše. O panu Fa’c, o naší skupině i o našem krachu. Pečlivě naslouchal a pak přikývl: „Nevzdáváte se svého cíle. Armáda neexistuje a ostatní společenské struktury se také zhroutily. Církev může v současné době jako jediná pomoci, říkáte si. Přestože ji mistr sám odsouvá do pozadí?“

„I přesto.“

„Vznešená myšlenka, alespoň ve srovnání s tou mojí… Mne totiž vede prachobyčejná pomsta. Můžete se ptát, co mi provedli tak strašného. Strašného tak, že jsem kvůli tomu zapřel jméno Boha, který mne vedl přes šedesát let života? Povím vám to. Jistě víte, že od Resovy revoluce nesměla církev obětovat lidi. Tak se to přinejmenším tvrdilo a tolik jsem věděl. Dokud jsem se sám nestal santenem a nestanul po Nartiho boku. Hned první oběť byla má ilikešo a řez smrti jsem musel vést já sám. Víte, co to pro mne bylo?!? Vzdal jsem se hodnosti a opustil církev úplně. Skrýval jsem se, stejně mne našli a poslali na mne vrahy. Přežil jsem, ne bez následků. Možná jste si všiml, že nemohu hýbat levou dolní rukou. Asi počítali s tím, že zbavit se mne nebude tak snadné, proto ten poslední zabiják měl kopii záznamu s obřadem. Abych snad nespěchal na církevní radu s udáním, byly záběry voleny tak, jako by celá záležitost byla od počátku až do konce pouze má osobní věc. Tohle dosud věděl pouze mistr Sinu a nyní vy. Tak co. Mám důvod k návratu k velikému Gamakovi?“

Cítil jsem, že mluví pravdu a zastyděl jsem se: „Omlouvám se vám za svou nedůvěru, bratře Riene.“ Má úklona, která následovala, byla hluboká a dlouhá. Zdvihl mne: „Povstaň bratře. Čekají nás důležitější věci než ohýbat hřbety.“

× × ×

Zatímco jsme si vysvětlovali své pohnutky, transportér odstartoval. Prozradilo nám to jeho lehké chvění a krátké trhnutí, než se ustálily hodnoty stabilizátoru zrychlení. Vyšli jsme tedy po smírném ukončení diskuze na chodbu. ‚Khe tam stál a vyhlížel z okna. Zdálo se, že nás nevnímá, jen si něco počítal. Zastavili jsme se mu za zády a Rien se zeptal: „Něco důležitého?“

Baron sebou škubl, jakoby si nás všiml teprve nyní. „Omlouvám se pánové. Profesionální deformace. Jak vidím zemědělskou půdu, hned ji oceňuji a odhaduji, kolik lidí na ní bude muset pracovat a kolik navíc uživí.“

„A jak to vidíte?“

„Nijak blankytně. V Etari se shromáždilo přes deset milionů lidí. Viděl jsem statistiky, většinou se jedná o měšťany. Bude těžké je přesvědčit, že ze starých zásob dlouho nepřežijeme.“

„Ani těch pět let do konečného řešení naší problematické přítomnosti na této planetě?“

„Ani rok. V oblastech bez elektřiny a údržby se potraviny rychle zkazí a stejně bychom je tu neměli kde uložit, i kdybychom je svezli sem…“

„Premiér N’áif uvažuje o zavedení vyjímečného stavu a stanného práva. Pokud odmítnou zařazení, budou potrestáni,“ nadhodil Rien.

‚Khe potvrdil: „Jistě, nic jiného mu ani nezbývá. Anarchii si nemůžeme dovolit, ničeho bychom nedosáhli.“ Asi jsem se díval dost nedůvěřivě, protože mi Rien řekl: „Bratře, pro vznešené ideály bude prostor a čas nějakých tisíc světelných let odtud, raději dál. Tady, kde se několika let můžeme dočkat miliard tun prvků, čerstvě vytažených z hvězdné pece, má především místo pořádek.“ Chápal jsem to, ale nelíbilo se mi to o nic víc. Vrátil jsem se do pilotní kabiny. U řízení byli vojáci z mé jednotky, mohli jsme si tedy povídat, aniž by mne zahrnovali přehnanou úctou. Zajímali se, proč letíme nazpět do Tanzu. Řekl jsem jim o možnosti přežití Nartiho a nutnosti definitivně eliminovat jeho vliv. Nato pilot okamžitě zvýšil výkon. Prohlásil, že každá sekunda, o kterou by Narti žil déle, by urážela památku jeho kamarádů, kteří u generátoru kvůli Nartimu zahynuli.

× × ×

Tanzu. Naše hlavní město. Nikdy nebylo největší. V dobách vrcholné slávy, to jest ještě před týdnem, mělo jenom nějakých šest milionů obyvatel. Ale určitě bylo nejkrásnější. Blížili jsme se k němu od východu, a z dálky vypadalo nádherně. Vysoké věže ve spojení s odvážnými oblouky viaduktů tvořily dokonalý celek s horami Samataruka na pozadí. Čím blíže jsme však byli, tím více vystupovaly stopy poškození. Výškové budovy centra byly popraskané, viadukty zhroucené, další stavby nesly neklamné známky požárů. A když jsme přiletěli ještě blíž, spatřili jsme na ulicích desetitisíce mrtvých. Neklidně jsem se podíval na senzory. Jejich indikátory nehnutě setrvávali na hodnotách mírné zátěže, nouzově protažený štít tedy pracoval a my mohli chodit i bez obtížného ochranného obleku. Pilot zavedl stroj ke katedrále. Rien, stojící spolu se mnou u předních průzorů mi ukázal někam mezi její věže. Byla tam. Zakrytá pohledu náhodných příchozích desítkami korouhví a erbů, byla anténa. Na můj pohled se jevila stejná jako každá jiná. Rozhodně patřila k teleportu. Jinak jsem na ní skutečně nic zvláštního neviděl.

Nepřistáli jsme na nádvoří. Snad kvůli ohledům na desítky mrtvých těl, která by těžký stroj rozdrtil. Místo toho pilot posadil letoun přímo na široký ochoz stavby. Vystoupili jsme, v běžné výsadkové zbroji a se zbraněmi. Nikdo na nás nezaútočil, jen zápach. Ti dole byli mrtví už pár dní a horké, vlhké počasí poslední doby přispělo k rychlému rozkladu. Zápach byl hrozný. Také všudypřítomný. Neunikli jsme mu ani vstupem do budovy. I její chodby a sály skrývaly celou posádku mrtvých. Nešťastníci. Vítali příchod Gaův, aniž by tušili, s čím vlastně běsnící bůh přichází. Zemřeli během několika hodin a nebyla to tichá a důstojná smrt. Ta, která k nim přišla na paprscích supernovy, byla provázena bolestí a ponížením.

Rozdělili jsme si stavbu na sektory. Na mne vyšly sklepy. Rien se svými vojáky se vydal zkoumat místnosti v přízemí a ‚Khe se bez valného nadšení pustil do strmého schodiště první věže.

Ve sklepech byla pouze tma a další, o něco zachovalejší mrtví, jinak nic nepatřičného. Zaujala mne jenom přítomnost generátoru v jedné z místností. I to ale bylo logické. Jestliže chtěla ortodoxní církev používat zařízení s velkou spotřebou tajně, nemohla jen tak odebírat energii z veřejných zdrojů.

Chtěl jsem oznámit ostatním pátračům svůj neúspěch zde a pokračovat v sektoru někoho jiného. Ale řekl jsem si: ‚Když už tady ta elektrárna je, proč ji nevyužít a nevyzkoušet naposled výtahy této stavby.‘ Neuvažoval jsem o tom, zda otřes vzdáleného výbuchu nenarušil i něco víc než pouze skla v oknech a po poradě s několika technicky založenými vojáky jsem generátor nechal nastartovat. Nezněl prý úplně dobře, ale hodnoty se držely v provozních mezích a tak jsem ho nechal běžet a pustil energii do rozvodů. Ihned se rozsvítilo hlavní osvětlení. V jeho jasném světle jsme vyšli ze strojovny na chodbu a chtěli se pustit vzhůru. A pouhou náhodou jsme centrálu přenosů našli. To totiž, když jsme zacházeli za roh chodby, zahrála si akustika podzemí se sluchem jednoho z vojáků. Ohlédl se po neexistujícím soupeři a spatřil, jak se část stěny v chodbě leskne jinak než její okolí. Byl zvídavý a tak nad tím nemávl ocasem, ale zašel jev prozkoumat. Udělal dobře. Pod vrstvou barvy nebyl beton, ale kov. Zavolal nás ostatní. Sešli jsme se kolem a krátce se poradili co s tím. Nic magického jsme nevymysleli. Problém vyřešila hrst plastické trhaviny. Když se rozptýlil kouř, vtrhli jsme s napřaženými zbraněmi dovnitř. Byli tam. Narti, Isdra, devět ostatních santenů ortodoxní větve a sám Gamak. Všichni mrtví, s psychickými konvertory, které jim vypadly z bezvládných prstů…

Přivolal jsem Riena i barona. Můj hlas musel mít velice naléhavý podtón, protože nepátrali po důvodech a rychle a prostě odpověděli, že jdou. Za okamžik přiběhli v čele svých čet. Nález je překvapil stejně jako mne, ani se to nesnažili skrývat.

„Objevil jste závažnou věc, bratře. Pořiďte záznamy, tato věc nám snad pomůže,“ pravil Rien klidně, ale pak se neudržel a zařval: „Ti ničemové!“

Vůbec jsem se mu nedivil. Displeje konvertorů, které jsem si prohlížel, udávaly úspěšně ukončený přenos. Kněží, na které státní propaganda dštila oheň za nelidskost, s jakou přinutili své příznivce zůstat v pekle novy, zde poklidně leželi. A jejich duše, jejich živoucí vědomí se zatím v klidu a komfortu elektronického domova vzdalovaly do bezpečí.

„Ale vždyť se tvrdilo, že Gamakovu mrtvolu již máme?“ ptal jsem se.

„Mysleli jsme si to. Našel ji první tým, který podle instrukcí našeho kolegy,“ Rien ukázal na stranou stojícího barona, „propátrával okolí císařského paláce a ústavu pro technologie. B‘ Reti,“ zavolal svého vojáka, který nesl vysílač.

Muž přestal okounět a jako zázrakem se proměnil na vzor ostražité připravenosti: „Pane?“

„Spojte nás s vládou. Priorita chu.“

„Rozkaz!“

Priorita chu znamenala, že se naše zpráva nezastaví u nějakého poskoka (ne snad, že by jich v prozatímní vládě bylo moc), ale dojde ihned k vedení. Sledoval jsem vojáka, co kutí. Vysílač byl maximálně jednoduchý, pět tlačítek a displej, jeho prsty nad nimi poletovaly jako šílené mouchy a za pár sekund nám oznámil: „Spojení navázáno, pane, ale signál není moc kvalitní.“

„Postačí na přenos záznamu?“

„Na informativní přenos, podrobnosti vidět nebudou.“

„Nevadí.“ Rien začal mluvit, přímo k premiérovi: „Pane, v prostorách katedrály jsme nalezli těla vedení, upřesňuji, všech členů vedení ortodoxní církve. Z nalezených indicií vyplývá, že se přenesli do únikového systému.“

N’áif byl, pokud jsem to mohl posoudit z chvějícího se obrazu na displeji, rozespalý a trochu zmatený. „Cože? Jak to, všech. Přece jsme našli těla nejméně tří z nich a dopravili je do Etari?“

„Zdá se, že jde o velkoryse provedený podvod. Bude vhodné prozkoumat ona nalezená těla na genetickou čistotu. My přivezeme ta naše. Později. Zatím prohlédneme okolí, jestli nenajdeme ještě nějaké překvapení. Výsadek končí.“

‚Khe se zachechtal: „Tedy Riene, Sinu si může říkat co chce o podřízenosti své církve vládě, ale realita se zdá jiná, že? Takhle mluvit k císařskému premiérovi by si netroufnul ani Gamak, svého času…“

Na tohle Rien neuznal za vhodné odpovědět. „Pojďme do organizačního střediska. Je možnost, že najdeme nějaké informace,“ pravil místo toho. Jedné četě přikázal, ať přenesou mrtvé do letounu a uloží je zatím na výsadkovou plošinu. Pak vyrazil z místnosti tak rychle, že jsme mu málem nestačili. Vedl nás vzhůru, ze sklepů, prvním poschodím katedrály, až do druhého, kam již prostí věřící neměli přístup. Před jedněmi dveřmi se zastavil. Výstřelem z pistole zničil zámek a vrazil dovnitř. Zklamaně sykl. Před týdnem zde mohl být velký počítač. Dnes už jen hromada trosek naznačovala jeho existenci. Bez velké naděje jsme přešli ke skříni hlavní paměti. Ze stěny rozpárané několika ranami z pistole se vyřinul vodopád paměťových krystalů. Zničených, rozpraskaných žárem. „Tohle už nikdo nedá dohromady,“ mávl jsem všema čtyřma rukama v gestu zmaru.

„Obávám se, že máte pravdu,“ souhlasil Rien. „Byla tu skutečně jen malá šance…“ Zamyšleně postál, poté pravil: „Pane ‚Khe, jak dlouho ještě můžeme zůstat v oblasti?“

Baron se koukl na svůj dozimetr: „Ještě asi dvě hodiny. Z toho nám minimálně třetinu vezme let do bezpečného pásma.“

„V tom případě musíme ještě do císařského paláce.“

„Proč?“

„Mám takovou domněnku.“

„To je mi odpověď…“ ‚Khe se začínal cítit uražený, to bylo jisté. Zatímco já jsem Riena, stržen jeho příkladem, následoval svižně, baron se svou četou se za námi pouze loudal. Naštěstí. My, kteří jsme se pod nohy téměř nedívali, jsme kolem té věcičky proběhli. Baronovi padla na schodech ležící krabička do oka. Sehnul se pro ni. Byl to paměťový krystal v ochranném pouzdře. Nález ho tak zaujal, že ho dokonce přinutil pospíšit si za námi. Dostihl nás až na palubě. Rien ho chtěl asi kritizovat. Než to však stihl, otevřel baron dlaň a ukázal svůj nález.

„Kde jste to našel?“ uklouzlo Rienovi.

„Na schodišti. Máte tušení, kde se to tam vzalo?“

„Nemám.“

Mne jedna možnost napadla. „Neměl to u sebe někdo z mrtvých? Po tom schodišti je vojáci vynášeli k letounu.“

„Bude to tak.“ Rien opatrně převzal modul a vsunul ho do slotu palubního počítače. Než začal s jeho obsahem manipulovat, vytvořil pro jistotu kopii, naštěstí zbytečnou. Modul byl běžně čitelný, ale také neobsahoval žádné důležité údaje. Zanadával a odhodil modul stranou.

„Asi bychom toho chtěli moc,“ povzdechl jsem si.

„Možná ne. Vezměte si nějaké vojáky a prohledejte mrtvým oděvy.“ Rien bezpochyby uměl velet. Myšlenka, zda má na to ve vztahu ke mně právo, se mi totiž vplížila do hlavy až ve chvíli, kdy jsem prohrabával kapsy první mrtvole a přivíral nozdry před jejím pachem. Ležela sice v chladné sklepní místnosti, ale i tak byla cítit až až.

V kapsách Isdrova slavnostního pláště nebylo nic. Stejně tak byl prázdný plášť toho parchanta Nartiho a dalších. Ale Gamakův plášť zacinkal, když jeho majitele voják bez piety převrátil na druhý bok. Moduly nebyly v kapsách, ale všité do lemu bohatého límce. Proč je vůbec měl u sebe?

Donesl jsem nález starším velitelům výpravy. A moduly, vsunuté do počítače nám předali svůj děsivý obsah. Zprávu o podlosti, která neměla obdoby. Dohodu mezi starou církví a císařem. Seděli jsme mlčky v kabině stroje. Generátor slabě hučel, ale nikdo se neměl k tomu, aby povolal pilota a vydal příkaz k letu.

Dokumenty hovořily jasně. Když o přenos požádá méně než polovina registrovaných ortodoxních věřících, bude mít vedení Gaovy církve opět oficiální podíl na vládě. Pokud více, bude zachován status quo…

„A oni se skutečně snažili,“ zapřemýšlel nahlas ‚Khe. „Možná až moc, vždyť se jim málem podařilo zničit vlastní únikovou cestu…“

„Ano. Útok na generátor, ostřelování ústavu technologií… Proč to nechali dojít až do takové krajnosti? Že by se to jejich náhradníkům vymklo z rukou?“

„Pravděpodobně.“ Rien konečně vstal a povolal pilota z kabiny mužstva. „Do Etari,“ přikázal.

× × ×

V Etari málem vše skončilo fiaskem. Předvedení dokumentu před členy vlády a církevní radou bylo plánováno na poledne. A bylo už skoro půl osmé denní a počítač v aréně stále tvrdošíjně hlásil: ‚Záznam kódován. Vložte klíč.‘

Kolem procházely největší vědecké kapacity našeho pozůstalého národa a nikdo si nevěděl rady. Doktor Qiss už po bůhvíkolikáté zpovídal Riena. A ten mu stále dokola a čím dál více rozhněvaně opakoval: „Povídám vám, že jsme záznam bez potíží četli.“

„Palubní počítač transportéru je dobrý nanejvýš na řízení letu, ale ne na dekódování tak dlouhého klíče. Vzpomínejte, santene, zadávali jste nějaké další údaje? V jakém pořadí jste vkládali moduly?“

Nic nevedlo k cíli. Přesto všichni zúčastnění asi stále doufali v zázrak, protože nikdo akci nezrušil. Začali se scházet i ostatní členové vlády. Do zákulisí, kde si zoufalý Rien div neloupal šupiny nahlédl ‚Khe. „Něco se nedaří, santene?“

Rien musel být pěkně zoufalý, když přehlédl baronův uštěpačný tón a po pravdě mu vše řekl. A baronova odpověď byla tak prostá, až jsem se málem kousl do ocasu, že mne samotného nenapadla dřív: „A nebude klíč v onom bezvýznamném modulu?“

„Jestli ano, tak je všechno ztraceno. Nevím, kam se poděl, asi ho piloti během letu vymazali.“

„Klidně by mohli a nikdo by jim to nemohl zazlívat. Naštěstí jsem ho vzal včas, tady je.“ Rien se na modul díval, jakoby nemohl uvěřit v jeho existenci. Pak cosi chvatně řekl, sebral modul a vrhl se k počítači. Záznam ožil. Ověřili jeho funkčnost, načež u stroje ponechali operátora a připojili se k ostatním členům vlády.

Rozhlédl jsem se sálem. Ministry vlády a členy církevní rady jsem už od pohledu znal. Dnes však mezi námi byla skupinka cizinců, sledujících okolní dění s očividnou nedůvěrou. Nápadně nenápadně se kolem nich pohyboval kruh strážných. „Kdo je to?“ zeptal jsem se kolemjdoucího chastena.

„Vyslanci z Diageru,“ pravil, nahlédl do nějakého dokumentu a odběhl.

No děkuji, to jsem se toho dozvěděl. O diagerském kultu jsem nevěděl nic. Ostatně zanikl dřív, než se mi stačil nějak zapsat do paměti. Z ochozu zazněla znělka, hraná sborem attrakistů. Zněla hodně důstojně a přinutila všechny účastníky spěchat na svá místa, tak to asi byla nová hymna. Jen co utichla, přišel N’áif. Za ním pár vojáků vleklo káru, na níž bylo cosi přehozené plachtou.

Premiér začal mluvit. Přivítal všechny přítomné, zvlášť pozdravil diagerské a květnatě pokračoval. Hovořil o událostech minulých dní, jejich následcích a možnostech jejich překonání, pokud odhodíme vzájemné sváry. Jeho řeč provázela projekce zničeného Tanzu. Jakmile však promluvil o pravděpodobné vině Gamaka, jeden z diagerských vyskočil.

„Lžete!“ vykřikl. „Snažíte se nám namluvit, že veliký světec je lhář? Lhář jste vy. Gamak je hrdina, vytrval spolu s námi až do úplného konce světa!“

„Jste si tím jist?“

„Hovořil jsem s ním vysílačkou! Stál spolu s ostatními, kteří vytrvali ve víře, na Císařském náměstí a dodával nám na druhém konci světa odvahu až do poslední chvíle!“

„Kdyby nepřikázal zničit generátor štítu, mohl být s vámi i nyní. Ostatně, na jakém kanále s vámi hovořil? Byl to snad univerzální přenosový kanál eiu3? Pojďte se tedy na něco podívat.“ Počkal, dokud mluvčí nepřišel až k němu a pak dal signál vojákům. Část plachty se svezla k zemi a odhalila bednu se skleněným víkem, ve které ležel Gamak, tak jak ho našel první výsadek. Popálený, potřísněný. Ke ztuhlé paži měl přivázanou vysílačku.

Ten chlapík, honosící se nepochybně dlouho a pečlivě voleným jménem Gamakaiumri (Ten, co líbá Gamakovy nohy) si mrtvého prohlédl, poklekl a vykřikl se vztaženými pažemi: „Ó světče!“

„Je to tedy hoten Gamak?“ ptal se vážně Náif.

„Nepochybně! Žádám vás, abyste nám neprodleně odevzdali světcovo tělo, abychom mu mohli vystavět důstojný náhrobek!“ Ten chlapík snad nedokázal mluvit jinak než ve výkřicích.

„Jen si ho vezměte. My jich máme až dost…“ K zemi padla další plachta. Tělo ze sklepů katedrály vyhlíželo mnohem lépe, alespoň co se čistoty týče. A jeho konvertor tam byl také, i se svým žalujícím svědectvím.

„Co to má být!?! To je podvod!“

„Ano. Ale podvod spáchaný na vás. Zatímco s vámi Gamakův klon hovořil, skutečný Gamak uprchl transportem spolu s nevěřícími.“

Byl odkryt zbytek bedny. I v této části byly některé mrtvoly dvakrát. Výstavka mrtvých kněží přilákala ostatní diagerské. Všechno si pečlivě prohlíželi a tiše si šeptali. Náif je ani nenechal strávit toto odhalení a přispěchal s dalším: „Možná jste všimli, že plášť hotena Gamaka je rozpáraný. Skrýval v něm totiž důkaz své zrady, který měl zmizet v troskách katedrály. Zde je!“

Znovu zazněl onen strašlivý rozhovor. Císař a mocný kněz, tak jak je nikdo neznal. Dva zrádci. Gamakaiumri poslouchal a chvěl se. Když záznam skončil, zeptal se slabým hlasem: „Kde jste to našli? Proč to mělo zmizet…“

„Výsadkový tým našel těla ve sklepech katedrály. Vedle nich byla puma, která je měla po přenosu spolehlivě rozmetat. Ale její časovač selhal. Určitě sám veliký Gao chtěl, abychom tyto zrádce našli.“

Ukázaly se další záběry. Kryptu po našem odletu prohledal ještě třetí tým, vyslaný už v naší nepřítomnosti a pumu našel. Až mne zamrazilo, když jsem si uvědomil, jak blízko antihmotové nálože jsme si výbuchem otevírali cestu. O její síle nejlépe vyprávěly krátery na místě budov tajné služby. Ale to už bylo pryč. Dnes šlo o přesvědčení skupinky polovičních bláznů, zastupujících statisíce zrovna takových. Dlouhou dobu bylo vše na vážkách. Vyslanci se tiše, ale bouřlivě radili. Konečně hromadně povstali a Gamakaiumri pravil: „Přijímáme občanskou vládu a splníme úkoly, kterými nás pověří…“

× × ×

Jsem santen, jeden z dvanácti nejvyšších kněží církve. Dnes stojím na můstku vlajkové lodi Hae ‚Ik Wen a naposledy shlížím na planetu hluboko pode mnou. Čtyřicet let byla mým domovem. Sto tisíc let patřila mému národu. Padesát milionů let po ní chodili tvorové našeho druhu. A před miliardami let se na ní zrodil život. Dnes je odsouzená k zániku. Z hlubin vesmíru se řítí mračno hvězdných trosek, které očeše tenoučkou slupku atmosféry, zasype oceány a rozdrtí kontinenty.

Ale my už tou dobou budeme pryč a nebudeme sami. Naše loď veze generátor komprimovaného prostoru. Na jedné lodi odvážíme živé tvory z celé planety, abychom jim darovali nový domov někde jinde. Máme velký cíl. Jistě. Ani naše prostředky nejsou malé. Krom vlajkové lodi tvoří flotilu desítky menších plavidel, která jako mocné prsty prohrabou písek vesmíru, aby našla poklad. Nový domov. Bewag Asar…
Inkvizitor

Zbyněk Čáp

Bylo to o dva dny dříve. Jasnou oblohou časného odpoledne se řítila osamělá stíhačka se znaky zvláštního vyšetřujícího sboru. Její pilot, příslušník zvláštního sboru Horam Henderson, byl jako na jehlách, mačkal ze stroje každou kapičku výkonu, ale nestačilo to. Dnes nebude u Císařova projevu. A takových věcí si vládce všímá. Zuřil. Taková smůla. Při rutinním letu z Jupiteru dostal hlášení o riziku meteorů na kursu. Flotila zase jednou prováděla v pásu asteroidů cvičné střelby a její pomocné služby neodklidily trosky. Byl donucen změnit dráhu, let se protáhl o dvě hodiny. Tím přišel o své vyhrazené přistávací okno. Protože navenek necestoval služebně, musel se podřídit civilním předpisům. Ty ho nesmlouvavě stáhly k povrchu planety na opačné polokouli. K čertu. Otec začne mluvit za dvacet minut, a jemu stále zbývá šest tisíc kilometrů, hodina pomalého přízemního letu.

Vstoupil právě do sektoru Chicago, když celý kontrolní panel zazářil rudými signály chyb. Bleskurychle změnil zobrazení, aby se mu ukázaly jenom ty nejpodstatnější. A zaklel. Příčinou byl palivový systém, dodávka do generátoru. Nepatrná turbínka nevydržela pekelné zatížení a odporoučela se. Systém bude pracovat ještě minutu a konec. Chvatně zvažoval co dělat. Letěl ve výšce přes deset kilometrů. Pokud stáhne štít a zpomalí na polovic, vydrží palivo na tři minuty. Za tu dobu se přiblíží o stopadesát kilometrů blíž k městu a klesne dost nízko, aby mohl použít padák… Hloupost, musí zpomalit ještě víc, při rychlosti tři tisíce kilometrů by ho náraz vzduchu roztrhal. Upravil program: Až bude výdrž pouhých deset sekund, zařadit intenzivní brzdění. Palubní stabilizátor sice dostane zabrat, ale snad vydrží.

Naposledy zkontroloval instrukce a odeslal je. Vyskočil od řízení, úderem odrazil pojistku nouzové skříně, odhodil překážející skafandr a vytáhl dosud opomíjený batoh padáku s integrovanou nouzovou výbavou. Připoutal se do něj. Ramena, kolem pasu… Sekundy běžely jako splašené. Má vše? Dávno zapomenuté poučky z hvězdné akademie se mu mihly hlavou a přinutily ho sáhnout pro opasek se zbraněmi. Dvacet sekund. Vběhl do vstupní chodby a vší silou se zapřel zády o stěnu ve směru letu. Patnáct…, čtrnáct…, třináct…, dvanáct…, jedenáct, deset. Zpomalování ho přimáčklo ke stěně, byl rád, že se stihl zajistit. Devět…, osm…, sedm…, šest…, pět…, čtyři…, tři…, dva…, jeden… Přetížení zmizelo. Oběma rukama obtáhl ve vzduchu znak Cesty a sáhl po nouzovém odpalování dveří. Odpadly, vyraženy výbuchem. Dovnitř vnikl mrazivý výškový vzduch, náhlý podtlak způsobil, že se mu z nosu spustila krev. Nevšímal si jí. Poodstoupil ode dveří. Povrch stroje byl do ruda rozpálený, mohl vidět jak kolem dveří proudí žhavý vzduch. Musí jím proniknout co nejrychleji! Zakryl si tvář rukama, napočítal do tří, z hluboka se nadechl, rozběhl se a skočil. Už v té chvíli mu došlo, jakou hloupost udělal. Stroj by přece nevybuchl, ani by nepadl okamžitě k zemi. Pouhá zůstatková rychlost by ho dopravila mnohem blíž k městu. Nemluvě o tom, že zachránci ho budou hledat v blízkosti stroje a ne bůh ví kde.

Letoun se stále ještě řítil více jak čtyřista kilometrovou rychlostí. Vichr do něj udeřil, turbulence vyvolané strojem ho roztočily. Slyšel tiché odpočítávání elektroniky padáku, hlídající jeho rychlost a výšku. Pak upozornění: Pozor, aktivace nosného systému. Uslyšel praskavý zvuk a cosi s ním strašlivě škublo. Vyhekl a zůstal okamžik bezvládně viset. Pak se sebral. Podíval se nad svou hlavu. Rozevírala se nad ním báň z tenoučkého plátna a její okraje se napínaly tlakem vzduchu. Mrkl na výškoměr. Tři kilometry. Zamrazilo ho. Jestli ten hadřík povolí… Ale několik set let starý princip spolehlivě dokázal, že je hoden svého jména a relativně pomalu ho dopravil až k zemi. Téměř pomalu. Dopadl tak rychle, až se mu podlomily nohy a on se roztáhl po zemi tak nešťastně, že ho náraz do hlavy omráčil.

Nevěděl, jak dlouho ležel bez sebe. Ale věděl, že zhruba od poloviny se mu zdál sen. Ne, sen ne. Skutečná noční můra. Jeho vědomí, vždy připravené zaslechnout císaře, bylo svědkem děsivých událostí tam daleko v hlavním městě. Tisíckrát se cítil roztrhán expandujícím plynem, upálen či rozdrcen v šílené konstrukci Velkého sálu. A pak vše zmizelo a on věděl, že je císař mrtev…

Otevřel oči. Zíral na temnou noční oblohu, musel tedy být v bezvědomí velice dlouho. Na obzoru spatřil načervenalou záři. Že by se už rozednívalo? Pak mu došlo, je teprve první polovina noci a navíc, že se dívá na západ, ne na východ. Co je to tedy? Opatrně, každý pohyb ho bolel, se zbavil batohu s příslušenstvím a vstal. Hmátl na opasek pro asistenta. Zcela automaticky nastavil pásmo zdejšího okruhu a ohlásil se. Nic. Ani šum. Je snad poškozený? Provedl testy. Přístroj byl odřený a olepený blátem, ale plně funkční. Jen ukazatel síly signálu tvrdošíjně setrvával na nule. Proč? Nechal si zobrazit mapu. Ukazovala jeho polohu v čase posledního zaměření. Byl v oblasti spolehlivě pokryté pozemním signálem a přesto žádný nepřijímal. Pohlédl na čas. Byl zdvojený. Jeden údaj stále ještě spolehlivě odpočítával minuty a hodiny, ale druhý zamrzl necelých dvacet minut po opuštění letounu. Vyvolal si k němu poznámku. Znamenal dobu, kdy zmizely signály z místní sítě. Jak to, u všech všudy. Taková závada, trvající tak dlouho je přeci nemožná.

Jasu na obzoru přibývalo. Za několik minut viděl i jeho zdroj. Z prstů vztyčených před očima vytvořil jednoduchou clonu a podíval se přímo na něj. Zalapal po dechu. „Och, to ne!“ V celém vesmíru byla jen dvě tělesa s takovým, tak dokonalým tvarem. A v žádném případě neměla co dělat níž než tisíc kilometrů nad hladinou pozemských oceánů…

Stanice hlučně přeletěla nad krajem a ten se postupně opět ponořil do tmy a ticha. Jen z jediného místa zazníval lidský hlas, zajíkavě vyslovující starobylé verše:

„Kráčím po Cestě, ač tisíci zákrut, přesto rovnou čarou.
Nač hledat Cestu, sama mě dovede k branám věčnosti.
Vždyť spojuje Cesta pouhé body dva:
Zrod a Smrt…“

Vstal. Složil padák, až pedantsky dokonale ho uložil, hodil si batoh na záda a vyrazil k šedesát kilometrů vzdálenému Chicagu. Kráčel rychle, bez ohledu na stupňující se ospalost. Ale náhle prudce zastavil. V té chvíli v daleké Africe vyrazily k nebi první proudy rozžhavených částic, původem z půdy, písku, skal, vody a živých tvorů. Pak si oběma rukama stiskl spánky, zapotácel se a padl jak podťatý. Z oblaku plasmy zazněl omračující mentální výkřik: „MÁLO…“

‚Málo? Čeho málo?‘ zašeptal omámeně.

Úder byl silný. Naštěstí netrval dlouho. Zbyl po něm jen neobvyklý pocit, dojem, že za každým rohem někdo číhá. Vlastně, ani ne číhá. Číhat znamená, že se dotyčný chystá zaútočit. Tohle vědomí se pouze skrývalo, aby, samo neviděno, vidělo vše. Pro muže, pro kterého lidská vědomí znamenala vždy otevřenou knihu nabídnutou ke čtení to bylo zvláště nepříjemné. Nakonec představu vší silou zapudil.

Došel k dráze pozemní magistrály. Byla neobvykle pustá. Jediné vozidlo v dosahu stálo nepohnutě na místě a po řidiči nebylo ani stopy. Došel k vozu. Generátor běžel v parkovacím režimu, vnitřní osvětlení bylo ztlumené. Zavrtěl nad tím hlavou. Připojil svůj komunikátor k portu vozidla a odblokoval jeho ochranu. Nastoupil. Na univerzálním panelu si vyvolal údaje o posledním řidiči: ‚Sirlon Ravenwood? Tak se po tobě podívám, chlape…‘ Ponořil se do pátracího transu. Pomalu zvyšoval dosah svého vědomí, až na patnáct kilometrů. Po hledané osobě nebylo ani vidu, ani slechu. Ani po něm, ani po nikom jiném. ‚Fantómy miluju. Máš smůlu, chlape, pokud mi neležíš v kufru, tak se proběhneš, já totiž spěchám.‘ Myšlenka na mrtvolu v kufru, tak obehrané téma detektivek ho přesto přinutila opustit kabinu a nahlédnout do úložného prostoru. Byl prázdný. Vrátil se tedy zpět, aktivoval zdroj a jakmile měl stroj dost síly, vyrazil vpřed.

Civilní vznášedlo nebylo příliš výkonné. Navíc, pro záhadnou poruchu spojení, která postihla celý kraj, byl zcela odkázán na ruční řízení. Suma sumárum, nemohl jet rychleji než asi dvěsta kilometrů v hodině a město se blížilo zoufale pomalu. Konečně vjel na most přes řeku Nyu Gran Rive, křižující ji nedaleko města. Neměl v plánu zvolnit jen proto, že jede po mostě. Proto nestačil zareagovat, když v půli mostu rozeznal policejní uzávěru. V plné rychlosti do ní narazil a překážka vymrštila vozidlo přes zábradlí dalekým obloukem do řeky. Let skončil hlasitým šplouchnutím, když se vznášedlo zapíchlo pod hladinu. Masa vody se valila nepříliš rychle, ale nezadržitelně a vozidlo nebylo upravené pro obojživelný provoz. Stabilizátor tíhového zrychlení sice ochránil řidiče před následky nárazu a pádu a stroj sám byl natolik lehký, že se nepotopil, ale proud ho vlekl s sebou do Michiganského jezera. ‚Co s tím, k čertu,‘ uvažoval Henderson. Zkusil vyvážit výkon ve všech jednotkách, stroj se pohnul ke břehu, ale za okamžik už silová pole opět bezmocně pulsovala do uhýbající kapaliny nekladoucí dostatečný odpor. Otráveně motor vypnul úplně. Stroj se uklidnil a jen se mírně pohupoval na vlnách. Za okny plynulo město, v panujícím nočním šeru se budovy jevily jako světlejší stíny. Henderson náhle zamrkal. Přímo před jeho očima se jeden dům zhroutil. Ne sám. Byl pouze první, protože se vzápětí začaly kácet desítky dalších. „Ach Bože!“ Nestačil se včas uzavřít, protože do posledního okamžiku pátral po nějakém vysvětlení situace a nyní se mu děs statisíců umírajících lidí zabodl do hlavy jako rozžhavený drát. Těch šoků bylo na jeho citlivou nervovou soustavu až příliš. Po několikáté ztratil vědomí.

Ráno ho zastihlo v hlubokém spánku, ve který jeho bezvědomí plynule přešlo. Spalo se mu lépe jak kdykoli v posledních třiceti letech, ve voze houpajícím se na vlnách jako kolébka. Ale do kolébky obvykle nezatéká, pokud nepatří zrovna Plaváčkovi. Do auta ano. Když se první vlnka přelila přes vrchol vysoké služební boty, probudila ho studená voda stejně spolehlivě jako vřeštění poplachových sirén. Probudil se, zorientoval se, voda přelévající se téměř na úrovni sedadel ho vůbec nepotěšila.

‚Asi se už s károu nesetkáš, chlape,‘ oslovil v duchu neznámého majitele vozidla a začal prohrabávat oddíly nouzového batohu. Byl tam. Nafukovací člun, včetně teleskopického stožáru. Nasoukal si batoh na záda, k levé ruce si připoutal člun, do pravé vzal ionovou pilku a prořízl strop vozu. Padl na něj koutouč slabého plechu, přes okraj se ihned začala přelévat voda. Odhodil trosku střechy stranou a vstal. Nafoukl člun ze zásobníku, naposledy se odrazil od sedačky vozu a skočil do loďky. Auto, které mu tak dobře posloužilo, kleslo okamžitě ke dnu.

Počkal pár minut, dokud se za sucha komprimované součásti člunu vlhkem nerozbalily na pracovní rozměr. Jakmile si byl jistý, že má loďka alespoň nějaký kýl a kormidla a že v ruce nedrží pouhou tyčku, ale ucházející pádlo, otočil loďku a vyrazil na jih k městu. Nebylo příliš daleko, nějakých šest kilometrů, mohl ho proto cestou pozorovat. Bylo hrozně zničené. Blížil se k přístavní čtvrti. Z drahých domů, ve kterých si přírodní výhled na jezero platili ti nejbohatší z bohatých nestál ani jediný. Na jejich místech se kupily hromady trosek, které při nejlepší vůli nemohl označit jinak než pohřebiště. Opatrně otevřel na moment vědomí. Bylo to tak, jak se bál. Mrtvý klid. ‚Ale jak je to možné! Copak je nikdo nevaroval?!?‘ zoufal si.

Noční otřesy vyhodily na břeh jezera nádhernou jachtu. Hendersonovi to nedalo. Přirazil ke břehu a na opuštěnou loď vstoupil. Skutečně pěkná. Replika člunu z prvního století, jak si všiml na vyleštěné bronzové cedulce. Všude panoval nepořádek, jak ji vyděšená posádka ve chvatu opouštěla. Jak se tak opatrně procházel po nakloněné palubě, nahlédl i do kabiny kormidelníka. V tiskárně komunikačního centra zůstala zpráva. Nahlédl do ní: „Doporučení přístavní správy. Očekává se prudké zhoršení počasí, radíme zabezpečit loď a strávit noc na pevnině.“

„To je nesmysl,“ říkal si nahlas, aby zahnal pocit samoty. „Zkušený jachtař by se tímhle nenechal odradit.“

Ozvalo se šustění látek a slabý ženský hlas: „Kdo mluví o tom, že Deran patřila zkušenému jachtaři? A kdo jste vůbec vy?“ Zareagoval okamžitě a pustil své vědomí na průzkum. Než se k mluvčí otočil, již věděl dost, aby ji mohl oslovit. „Dobré ráno, slečno Robinsonová.“ Vykukovala z hromady hadrů ležící na palandě v koutě. Mohl o ní vědět dávno, pokud by se nevyhýbal naslouchání. Ale skličující psychické ticho ho ubíjelo a on se raději po krátkém průzkumu okolí uzavřel ještě před vstupem na loď.

Zajíkla se: „Sku – skutečný inkvizitor… Omlouvám se, vaše lordstvo.“

Mávl rukou: „To nic. Co vaše noha?“ udělal narážku na zranění, které svým průzkumem odhalil. Chtěl ji tak spolehlivěji ujistit o své funkci a schopnostech.

„Je v pořádku, už to ani nebolí, vaše lordstvo.“

„‚Pane‘ úplně stačí, pokud trváte na titulech. Mám dojem, že titul za poslední noc poněkud ztratil na hodnotě. Ukažte mi to zranění,“ přešel k ní.

Opatrně se začala soukat z pod svých pokrývek. Zasykla bolestí. Nebylo divu. Pod nepořádně nasazeným obvazem byla otevřená zlomenina.

„To vás tu chtěli umučit?“ zažertoval temně. Věděl, že lidé, kteří to provedli, dělali podle svého přesvědčení to nejlepší, co mohli. Sáhl do batohu. Obsahoval jeden z posledních významných objevů imperiální vědy, komprimovaný prostor a jeho vnitřní objem byl přes metr krychlový. Dost na to, aby se do lehké torny vešlo vše potřebné pro přežití. Vytáhl dlahy a injektor. Pak se jí zeptal: „Umíte odpojit bolest?“

„Ne. Ono to je možné?“

„Je. Dost lidí to má vrozené a mnoho dalších si to může nacvičit. Vy jste to nikdy nezkoušela?“ Bavil se s ní jako obyčejný člověk, aby přehlušil to strašlivé ticho.

Zahanbeně zavrtěla hlavou. „Já se nikdy nezajímala o žádné psychické cvičení.“

„Nevadí. Uvolněte se.“ Zvolna vstoupil do její mysli. Uklidni se, bolest je jen představa a představu je možné odehnat… Sáhl na zranění: „Je to lepší?“

„Je! Necítím vůbec nic,“ vykřikla nadšeně.

„Dobrá.“ Sklonil se nad ránu a začal ji důkladně prohlížet. Noha byla roztržená úderem tupého tělesa. Holení kost byla zlomená a prošla skrz ránu ven, ale nebyla roztříštěná. Urovnal ji, stáhl ránu lépe nasazeným obvazem, nasadil dlahu a sáhl po injektoru. Nastavil potřebnou dávku a aplikoval ji.

„Co je to?“ ptala se zvědavě.
Neviděl žádný důvod k mlčení. „QH4b. Rychlolék.“
„Aha. Ale ten byl přece zakázaný.“
„Jenom starší verze. Ta do těla vnášela nanoboty, kteří se s oblibou usazovali v mozku. Bioboti ze čtyřbéčka se prostě rozpadnou na neškodné látky.“
„A jak dlouho to asi bude trvat?“
„Zhruba do večera. Máte hlad, nebo žízeň?“
„Já si pro něco zajdu do kuchyně,“ odmítla jeho návrh.
„Nebuďte blázen, přece nebudete s takovou nohou chodit, dám vám něco ze svého.“
„Ale pane, já si nic takového nezasloužím, vždyť jsem jen…“
„Otrok? Vím. Jenže to minulo dnešní noci.“
„???“
„Pan Williams je mrtvý, jste tedy svobodná.“ Řekl to jen tak, bez předběžného zkoumání a proto ho překvapilo, že začala plakat. Pokoušel se ji uklidnit, běžným lidským způsobem bez pomoci stimulace myšlenek, která ho unavovala. Usedl k ní a objal ji. „On mě miloval a chtěl si mě vzít,“ šeptala mezi vzlyky, hlavu skloněnou k jeho rameni. Vzal ji za ruce s úmyslem těšitelsky ji pohladit. Zarazil se. V záblesku matného slunečního světla se mihla písmena. Podíval se lépe, ale věděl, že se nemýlil. SOL. Seeds of life. Slova v prastarém jazyce, firemní znak a motto klonové farmy. Zadržel slova, která se mu drala na rty. Slova o tom, že její pán jí lhal a sliboval něco, co nemyslel vážně. Nevyhnutelně by následovaly dotazy proč a mohlo by se stát, že by odhalila svůj původ. A pro takový případ měly klony hluboko v mysli zabudován příkaz zabít se. Henderson nijak nestál o to, přijít o společnici. I umělý člověk, vypěstovaný ve skleněném válci, je, pokud se s ním dá mluvit lepší než statisíce skutečných, leč mrtvých lidí. Představa, že by zůstal sám v mrtvém světě jím otřásla a donutila ho jednat. Uspal ji. To bylo snadné, vždyť to byl první trik, který se chlapci v akademii zvláštní služby učili. To další už nikoli. Úplná transformace vědomí byla mistrovským dílem, které ovládal jen císař s pomocí Boží, ale až tak vysoko Henderson nemířil. Vyslal do otupeného mozku děvčete tvrzení, že je klonem. Pak už jen stačilo vysledovat odrazy sebevražedných impulsů až k jejich zdroji a ten zničit. Nepatrný biopočítač, vlastně jen gramový shluk neuronů se rozplynul, aniž by to zanechalo následky. Nespokojil se s prvním zdánlivým úspěchem. Ve snaze ujistit se o úplnosti svého konání, začal děvče bombardovat nejhoršími stimuly. Četl její vzpomínky, upravoval je a v krutě zhoršené podobě zasílal nazpět. V těchto testovacích myšlenkách byla bita, ponižována, zneužívána… Výsledkem nebylo nic víc než běžná deprese vyvolaná ponižováním, oprava tedy byla důsledná. Uklidnil ji, utlumil falešné vzpomínky a sám úplně vyčerpán se svalil na podlahu.

Probudil se dříve než ona. Zkontroloval její zranění, úspěšně se hojilo a začal chystat jídlo. Cinkání konzerv ji probralo: „Stalo se mi něco? Omdlela jsem?“

„Ne. Omlouvám se, uspal jsem vás bez vašeho souhlasu. Tak hluboká rána se ve spánku lépe hojí.“

„Měla jsem noční můru. Zdálo se mi, že jsem klon.“ Henderson strnul. „A vadilo by vám to?“

„V tom snu určitě. Pan Williams mi v něm pořád opakoval, že k nečlověku se nemusí chovat lidsky. Co ten mi všechno prováděl…“ Vytáhla dlaně z pod pokrývky a zadívala se na ně, jakoby je viděla poprvé. Zbledla, ruce ihned zmizeli pod pokrývkou. Vyplašeně se podívala na Hendersona, jestli si toho všiml. Všiml. Napjatě ji pozoroval celou tu dobu. „Co… Co se mnou uděláte…“ zeptala se plačtivě.

„Já? Nic. Nejsi na útěku, tví majitelé zahynuli. A já nejsem tyran ze sna, abych ti musel dokazovat, že jsi ve skutečnosti lidštější než on. Karen,“ usedl k ní a podíval se jí přímo do očí, „ty jsi nyní originál. Jsi jediná, na tomhle světě je šance na přežití další dívky z tvé řady mnohem menší než jedna k nekonečnu. Rozumíš? Už nejsi klon, jsi člověk.“ S napětím pátral po sebemenších stopách sebedestrukce. Ještě ráno by její mozek po takovém odhalení nedělal nic jiného, než plánoval co nejsnáze dosažitelnou smrt. Ale mohl si blahopřát. Odhalení vyvolalo jen mírný zmatek, vystřídaný pocitem štěstí. Objala ho a on se tomu nevyhýbal.

Jedné věci se také nevyhnul. Vypověděla mu příběh svého vzoru. Byl časově aktualizován, ale když nahlédl do její paměti, řekl jí, že reálie odpovídají minulosti vzdálené přes sto let. V duchu si pomyslel, jaká krize donutila firmu vytáhnout z archivu tak dávnou bytost. Obvykle se klonovali lidé současní. No, tak tedy ona dávná Karen byla nezaměstnaná, hodně dlouho, už ztrácela naději. V tom se doslechla, že klonová farma Humanics přijímá nové vzory. Za poslední ušetřené peníze navštívila kosmetický salon, aby vypadala co nejlépe. Pak absolvovala přijímací pohovor. Talentový komisař jí řekl, že má velikou šanci a dal jí na to i doklad. Karen byla tak poblázněná štěstím, že se ani nepřesvědčila o skutečném obsahu smlouvy a podepsala.

Opustila náborové středisko a dočasně se ubytovala v Naději. Dostala umístěnku na pokoj, který obývaly další dvě ženy. Neprozřetelně jim pověděla o svém úspěchu. A ta mladší, ještě nedospělé děvče, jí její místo u Humanicsu vyfouklo. Když to Karen navečer zjistila, strašlivě ji to rozrušilo. Nebyla schopná logicky uvažovat a pokusila se svou konkurentku zabít. Jejich noční souboj přilákal velitele bloku, který je rozehnal. Navíc, když zjistil že Karen útočila s vražedným úmyslem, odeslal její případ k soudu. Úřad odpověděl rychle a Karen měla být popravena. Její sokyně, o které věděla jen to, že se jmenuje Anna, však pro ni vyžádala milost. ‚Prý milost!‘ odplivla si. Prodali ji za třicet tisíc nějakému mizerovi. Nejprve ji během prvního roku málem utloukl. Pak se nějak dozvěděl o její minulosti, dal si to dohromady s legendou, která doprovázela prodej klonů její soupeřky a přišel na nápad. Pronajal ji jako vzor konkurenční firmě.

„Zvláštní,“ řekl jí na to Henderson. „Asi se jim něco zvrtlo, že tvůj vzor nechali tak dlouho u ledu. Řekl bych, že se jim nepovedla reimplantace vzpomínek, protože ten poslední rok by sis vůbec neměla pamatovat. A co tvůj poslední pán?“

„Pan Williams? Ten byl úplně jiný. Koupil si mě jako sekretářku, protože mu tři předchozí utekly na jiná místa. Choval se ke mně slušně, jako ke skutečné zaměstnankyni a dokonce dbal na to, aby mě tak uznávala i jeho rodina.“

„Máš pravdu, to skutečně nebylo příliš obvyklé. Povíš mi, co se dělo včera odpoledne a večer? Většinu toho dne jsem o sobě nevěděl,“ přiznal.

Pokud ji udivilo, jak se něco takového může stát inkvizitorovi, nedalo se to bez použití vyšších schopností poznat. Začala opět vyprávět. „Včera pan Williams tady na lodi pořádal piknik pro své obchodní společníky. Zahájení se poněkud opozdilo, protože někdo opustil svůj letoun a nechal ho padat přímo na město. Nakonec to dopadlo dobře, městská posádka prý trosku stáhla na svou bázi transportérem. Oslava tedy začala, vypluli jsme s lodí na jezero a když jsme byli v nejlepším, přišla z přístavu ta zpráva. Pan Williams nechtěl riskovat bouři na jezeře. Byl v jachtaření amatér a ostatní zrovna tak. Proto jsme se z poloviny výletu vrátili zpět. V přístavu panoval strašlivý zmatek, protože se z nějakého důvodu přerušila dodávka elektřiny. Spojení po místní síti také nepracovalo, pánové se tedy vydali podepsat uzavřené dohody na břeh a mne pověřili, ať dohlédnu na úklid lodi. Při tom, nevím jak se to mohlo stát, se uvolnilo ráhno hlavního stožáru a zhouplo se tak nešťastně, že mi rozervalo nohu. Bolest mne omráčila. Probrala jsem se až v noci a to už jsem byla tady na tom lůžku. Volala jsem o pomoc až do ochraptění, ale nikdo nepřišel. Jen okny jsem zaslechla, jak kolem přístavu projíždí policejní vůz a hlásí, aby obyvatelé zachovali klid a vrátili se do svých domovů. Pak nastal strašlivý rámus. Loď se začala divoce potácet a naráz ji obrovská vlna vymrštila z vody na břeh. Tam ji zasáhlo ještě několik daších, málem ji převrátily, ale naštěstí má celkem ploché dno a na něm zůstala sedět. No a já… Byla jsem tak vyčerpaná, že jsem usnula, dokud jste sem nepřišel vy. Pane, co se vlastně stalo, proč jste říkal, že jsem na světě poslední…“

„Ty jsi se dosud nepodívala z okna? Vlastně promiň.“ Musel se jí omluvit. Ze svého lůžka mohla vidět nanejvýš na jezero. Pomohl jí vstát a vyhlédnout jinam.

„To… To je strašné,“ zašeptala. „Slyšela jsem rachot a výkřiky, ale netušila jsem, že to bude tak zlé… Co chcete dělat?“

„Počkám, až se uzdravíte a pak se podíváme, jestli ještě někdo nezůstal naživu,“ přešel opět na zdvořilé vykání.

× × ×

Kolem čtvrté odpoledne již bylo Karenino zranění natolik v pořádku, aby mohla s pomocí opory chodit. Našel pro ni v kabině posádky nové šaty, praktičtější než její koktailový úbor a dal jí je, aby se převlékla. Sám vyšel před kabinu. Stál u lodního zábradlí, sledoval pokojnou hladinu jezera, brázděnou skupinkou kachen a čekal, až se Karen převlékne. Ta však s oblékáním nespěchala. Konečně slyšel její volání. Vešel. Ona tam stála. Vysoká, štíhlá, krásná do posledního centimetru, nebýt té nešťastné nohy. Mohl to dobře posoudit, protože byla úplně nahá. Napřáhla k němu ruku: „Můj pane…“

Zaváhal. „Karen, nic mi nedlužíte.“

Zklamal ji, její úsměv pohasl. „Chtěla jsem vás potěšit. Není na světě moc věcí, které bych vám mohla darovat…“ řekla tiše.

„Přijmu váš dar. Příště, až zmizí stíny mrtvých. Přijímáte?“ Nataženou rukou se jí dotkl. Jeho prsty ji lehce pohladily po tváři, kolem krku až na rameno. Odtud se sklouzly a obkroužily její nádhernou hruď. Jen příslib, nic víc. Poklekl, vzal ze země šaty a podal jí je. Mlčky se oblékla.

Opustili loď a začalo únavné pátrání. Henderson byl příliš vyčerpaný, než aby dokázal pátrat pomocí hledacího transu, zbývalo tedy jen zdlouhavé procházení mezi troskami a volání. Ke všemu se stmívalo, rychleji než by odpovídalo roční době. Ze šedivého závoje mraků se opět spustilo drobné mrholení, které sílící vítr činil stále nepříjemnějším.

Vzdal se, když už byla téměř tma. „Nemá to smysl. Vrátíme se kousek zpět, tam kde byl ten parčík. Na trávníku se nám bude spát lépe než tady na té suti.“

„Proč ne až na loď. Ta je ještě pohodlnější,“ lákala ho.

„Ne, přístav je až příliš daleko na to, abychom z něj mohli ráno vyjít na další průzkum.“

„Myslíte, že máme naději někoho najít?“

„Ano. Ráno.“ Podrobnosti neupřesnil. Ve světle silné svítilny došli k parčíku. Tvořilo ho pár stromů a keřů soustředěných kolem sochy Orlogona Jeremiaha, kdysi známého básníka. Ovšem od jisté doby jeho význam pohasl. Ti, kteří ho obdivovali zaživa, chtěli svou úctu vnutit i svým dětem, které ho v rámci obvyklé generační vzpoury odmítly. Zbyla jen ta socha, občas navštívená těmi, kteří překonali nechuť z mládí a ve starých knihách objevili poklad.

Teď její mohutný podstavec ochránil před větrem malý stan, ve kterém našli dočasné přístřeší dva unavení lidé, muž a žena. Tiskli se k sobě. Nebyl v tom sex. Jen zima.

Co se děje dál?

Vítejte ve Světě zázraků, pane Hendersone. Snad mu vaše výchova a vzdělání pomohou vtisknout snesitelnější tvář. Ale pozor. Již nejste nejmocnější…
Ve stínu Homamu

Zbyněk Čáp

Zahrada pěti potěšení byla velmi pověstná restaurace. Hodilo se sem pozvat dobré přátele a pan Gu‘ Deri t’Han tak s potěšením činíval. Zdejší specialitky vyhledávali labužníci dokonce až z daleké zámořské Illigaheny. Rosolovité zárodky vodních závojnatic se sice podávaly kde všude, ale jen tady se nakládaly do kulantového oleje s kořením. Když jste si je pak vložili do úst, ještě se vám mrskaly na jazyku, než jste je rozdrtili o patro. Odměnou vám byla neobyčejně jemná chuť a pocit sdíleného tajemství. Nikdo sice přesně nevěděl, o jaké tajemství jde, ale o to dráždivější bylo. Muselo být prastaré, možná z archaických dob.

Ale dnes tu byl sám. Zastavil se před velkým proskleným bazénem a znalecky se do něj zahleděl. Dvě závojnatice již byly připravené, jejich tmavomodré závoje pokrývaly bílé skvrny a v rudých vacích se vlnivě přelévaly zárodky připravené k výtěru. Skutečně nejvyšší čas. Kdyby se dostaly do vody, zhořkly by. Většina zákazníků si volila mladší, ale to nevěděli, o co přicházejí. Znalci si počkali a pan Gu znalec byl. Vyčkával do poslední chvíle, dokud jeden z vaků nezačal fialovět. Pak teprve ukázal trpělivě čekajícímu číšníkovi; „Tuhle mi vymačkejte.“

Muž snaživě přikývl a vyběhl na můstek nad bazénem. Závojnatice zachovaly naprostý klid. Přestože měly výrazný mozek, neměly nic, čím by do něj dostávaly informace. Neměly smysl pro hmat ani sluch. Oči možná někdy nějaké byly, ale úplně zakrněly a primitivní čichové a chuťové receptory jim sloužily jen k vyhledávání vhodně připravené potravy a oceňování kvality vody. Pokud závojnatice začala zelenat, byl nejvyšší čas vyměnit obsah nádrže. Jinak však neměla nic, co by jí mohlo prozradit lovcovy přípravy. Ten do bazénku ponořil dlouhou tyč, chvíli hledal nejvhodnější místo a pak udeřil.

Závoje omráčeného tvora zplihly a on se volně vynořil k hladině. Pan Gu se nejméně po sté zamyslel, jak mohla taková bytost přežít v mořích Bewagu, plných zdravě agresivního života. Jako vždy nepřišel na nic a tak se raději věnoval zábavnější činnosti, pozorování, jak číšník s pomocníky zápasí se silným svěračem zárodečného vaku a pak přelévá malé závojnatice do mísy.

Za chvíli je bude mít na jídelním koberečku. Ale i ponor v oleji si vyžádá svůj čas. Má tedy několik düm-tiků, aby si přečetl jedno pojednání. Bylo na čase, že ho konečně dostal. Mnohokrát si již myslel, že jeho autora s ostudou vyžene z domu, ale vždy podlehl jeho zoufalým prosbám, vhodně maskujícím jistotu dobrého postupu.

Nakonec, bylo to i v jeho zájmu. Každý věděl, že nalezl homamské památky. Ale jeho práce by byla polovičatá, kdyby v muzeu viselo na stěnách pár obarvených kůží a porytých kamenů. On věřil, že lid Homam, mýtické společenství jež dobrovolně ustoupilo lidu Strážců, ovládal písmo. Učenci císařských vědomostí, historicky posvěcených znalostí, se mu však vysmáli. Barbaři a písmo?!?

Jací barbaři, oponoval jim. Vždyť oni sami v tom prastarém jazyce píší svá pojednání. Kdo neovládá starou homamštinu i pozpátku, ten si nezaslouží vědecký titul. Ba co víc, ta řeč pronikla i do běžného života. Převzali jsme jejich jména i mnohé pojmy. Jen ti nejchudší z nejchudších se jmenují Okonice z rodu Vrb, namísto aby si koupili překlad a povýšili se v očích sousedů zvukem Kahar t’Macha. Viďte, pane starší organizátore… Ta slova neřekl. Přestože každý znal význam homamského výrazu Kazu dar Chorai, nebylo by společenské vyslovit ho. Klidně však mohl urážku pronést, nic by se nezměnilo. Nezbylo mu nic jiného, než vztekle švihnout ocasem a odejít jinam.

Pátral delší čas, až našel toho pravého. Na katedře logiky studoval nadaný mladík, toho času bez prostředků, opuštěný dosavadním patronem. Poskytl mu tedy dočasně ochranu svého jména a vyzkoušel si ho, zda si tu čest zaslouží. U Bohů, že ano. Už jen tento test stál za všechny vložené investice. Azurový kód rodiny Chase, to byl v těchto časech pravý poklad. Ale pokud pro něj mladý pan Kori A’Biru t’Han přeloží homamské artefakty, bude jeho i nehynoucí sláva.

Dřepl si na kobereček, pečlivě stočil ocas, aby mu ho nějaký nezdvořák nepřišlápl a začetl se do překladu. Měl dokonce pojem o tom, co právě čte. Podle obrázků v originále to bylo přírodovědné pojednání o závojnaticích. Právě kvůli němu dnes zamířil sem, přestože byl sám.

‚Vědecká kniha ve verších?‘ podivil se však po prvních řádcích. Pan Kori byl absolutní suchar, nedalo se předpokládat, že by se k překladu ještě unavoval veršováním. Muselo to být v originále.

Ale…

Když o tom tak uvažuje, tak to ani nevypadá jako přírodovědné pojednání. Spíš jako…

Milostná poezie?!?

Číšník před něj položil mísu naložených zárodků. Nepřítomně jeden vylovil bojovou paží a vložil ho do úst, zatímco pokračoval ve čtení. Byla to dobrá poezie. Přes propast věků a úplně jiné rasy k němu promlouvala hluboce zamilovaná bytost, jíž velmi dobře rozuměl. Začal číst poslední sloku.
Ona je úžasná.
Vzdala se jména.
Vzdala se smyslů.
Vzdala se světa.
Rozkvetla pro mne v nádrži, její křídla září posvátnou modří.
Já vstoupím k ní za zlatého úsvitu a její vaky naplním budoucností.
Vzdala se pro mne všeho.
Stala se matkou mého rodu.

Večeře zhořkla panu Gu na jazyku…

× × ×

Tajemství odhalené onoho večera mu nedalo spát. Jeho zájem o dávnou minulost, dosud spíše symbolický, vyvolaný náhodným objevem na stavbě nového paláce, se změnil v pravou posedlost. Koupil si od císaře monopol na homamské vykopávky a rozjel to ve velkém stylu.

Šel za svým cílem po mnoho let. Neškodný blázen, jemuž není třeba klást překážky do cesty. Průběžně ztrácel majetek vysoušením pobřežních bažin a zase jej nabýval prodejem nalezených artefaktů a bestsellerů, které jeho jménem o výzkumech sepisoval pan Kori s pomocí několika zasvěcených a přísahou vázaných literátů.

Pátral, nechával psát a potají psal také. Pak nastal den, kdy zdánlivě již nebylo co vyřknout. Tehdy ukryl nejcennější části své sbírky v bunkru pod horou Mirbanah Qu Chosi a řekl to poslední. Dal do tisku svou tajnou knihu.

Na pouhých čtyřiceti dvou stranách vyjevil to, nač přišel tehdy před lety a co po celou tu dobu všude pečlivě cenzuroval. Homamové neustoupili svým někdejším služebníkům, lidu Strážců, dobrovolně. Vymřeli, protože moudrostí obdarovaní Strážci se usídlili v jejich městech a budovatele poslali do vnitrozemí. Všechna původně homamská města stála na břehu moře, protože Homamky potřebovaly pravou mořskou vodu k tomu, aby prošly proměnou a staly se matkami.

Je to tak. Nádržka se závojnaticí nebyla snobskou ozdobou pro potěšení očí, ale manželským pelechem Homamů. A oni toto své tajemství hájili tak důsledně, až bylo pozdě. Ač neoplodněné závojnatice bez přestání co pár dní vrhají svou dávku potěru, již není cesty, která by jej vyvedla na břeh.

Homamský cit pro architekturu a poezii vyschnul ve stepích Neriav Gahor. Jaký paradox, že v místech, odkud jejich předkové Neviděli cestu zpět…
Uprchlík
Zbyněk Čáp
Použijme před neinformovaným, nebo ještě lépe zcela nevzdělaným člověkem, dostatečně propracované technologické zařízení. Máme velkou šanci, že budeme prohlášeni za kouzelníky. Nuže, použijme zařízení ještě lepší. Takové, jenž by nás v očích zmíněné osoby postavilo na úroveň bohů. O kterém by i Niels Bohr prohlásil, že je příliš šílené na to, aby bylo reálné. Zařízení, které nám ukáže věci nevídané, zařízení, prolamující prostor i čas. Zaměřme jej tedy někam do vesmíru a zaostřeme na jistou hvězdu, jejíž jasné světlo dopadá na jedinou planetu. Tam někde sedí v setmělém sále dva tvorové. Vzhledem k jejich živočišné a společenské funkci budeme předpokládat, že to jsou muži. Urození, bohatí a vlivní muži. Nemluví, nehýbají se, upřeně sledují obraz prostorového projektoru. A co vidí?
Louku. Kus volného prostoru, tak velký, jak to jen v průmyslovém světě šlo. Na květech a listech rostlin se třpytily poslední kapky rosy, bez milosti vysávané paprsky zářivě bílého slunce. Stébla i stonky se vlnily v lehkém vánku, bzučení hmyzu všech velikostí se prolínalo s šustěním trav. Přesně uprostřed se vítr zarážel o nevysokou stěnu. Sotva tak po hruď stojícího člověka. Před ní i za ní byl terén upravený tak, že tvořil přirozenou překážkovou dráhu.
Do přírodních zvuků se vmísilo pravidelné dupání. Od okraje se blížil mladík v jednoduché uniformě. Běžel rychle, ale ne na hranici sil. Plavnými skoky, dlouhými několik kroků překonával volný prostor, drápy na jeho nohou nenechávaly téměř žádné stopy. Před stěnou nepatrně zrychlil a lehce vyskočil až na vrchol. Tam se elegantně stočil, švihnutím ocasu udržel rovnováhu a zůstal stát bez pohybu. Pouze prsty první ruky položil na ovladače přístroje, navlečeného na té třetí jako zesílený rukáv. Trpělivě sledoval místo, kde vyběhl z lesa. Netrvalo příliš dlouho, než se objevili první následovníci, o něco mladší než on. Rychle, ale pečlivě zadával jejich údaje, tak, jak se objevovali v jeho zorném poli. Doběhli, s menšími obtížemi překonali zeď a sestoupili se na druhé straně. Otočil se k nim, seskočil ze zdi a v prostřed skoku ztuhl ve vzduchu.
Jeden z mužů v setmělém sále odložil ovladač projektoru a otočil se k druhému s konstatováním: „Váš syn, hrabě Fa’c, se snaží. Jeho projekt výcviku měšťanských dětí je velice neotřelý. Pokud se mu bude takto dařit i nadále, získá pro svou přihlášku do Raovy akademie značnou podporu.“
Druhý se zamračil. „Přesto bych byl raději, kdyby si vybral jinou specializaci. Cvičit měšťany pro velitelské funkce armády… Odporuje to všem tradicím.“
„Armáda potřebuje čerstvou krev, s novými idejemi.“
„Možná máte pravdu, Turi, ale proč vzal do skupiny i dívky?“
„Pro potěšení? To vědí jen bohové a on. Ostatně, v ničem jim neulevuje, jeho četa je kompaktní celek. Hrabě, smiřte se s tím, bude to tak lepší.“
„Smířit se s tím? Barone, nebudu přeci sledovat, jak ze sebe dělá hlupáka. Kdo to kdy slyšel, aby si kadet přivedl na akademii vlastní četu! Vysmějí se mu.“
„Smát se vašemu synovi? Hrabě, jeho císařské veličenstvo vyhlásilo desetiletí nových myšlenek. Desítky těch nejurozenějších mladých mužů se tlučou do hlavy, že na něco takového nepřišli dříve. Posměchu bych se na vašem místě neobával. Přesto, máte-li nějaké obavy, promluvte si s ním sám. Jistě je rozptýlí.“
„To taky udělám. Pusťte zatím zbytek záznamu.“
Přerušená scéna pokračovala. Mladý velitel doskočil a přistoupil ke své oddychující jednotce. O čem s nimi hovořil, nebylo na záznamu slyšet, bylo však vidět, jak se společně smějí.
„Věděl váš syn, že ho necháváte sledovat?“
„Chytrý je na to dost a osobní stráž si nedala s kamerami příliš velkou práci.“
„Tak proto. Zajímalo by mě, jak dokázal vyklíčovat řeč, ostatní zvuky jsou v záznamu všechny.“
„Mě to taky vrtalo hlavou. Poslal jsem tam včera techniky zase a víte co zjistili? Ta nejjednodušší věc na světě, ten rošťák prostě otočil mikrofony na druhou stranu.“
V prostoru promítací plochy se postavy rozdělily do dvojic a zahájily cvičení v neozbrojeném boji Se’tumi. Údery, skoky, výkřiky probíhaly na pozadí šumící přírody nehlučně, výsledný dojem byl dost podivný. Baron Turi raději ztlumil zvuk úplně. Pohlédl na svého hostitele. Starý hrabě s nesouhlasem ve tváři sledoval svého syna, jak zápasí s jednou z dívek. Ten náhle přerušil zápas a předvedl soupeřce znovu průběh posledního úderu. Zkusila to po něm. Nepřesně. Přistoupil k ní zezadu, uchopil za určenou paži a vedl úder za ni. Několikrát. Byla to snad náhoda, ale spíš úmysl mladého muže, výsledek vyhlížel spíše jako milostná předehra. Ostatní přerušili své cviky, obklopili dvojici a začali pár povzbuzovat. Dívka se vyškubla, naznačila úder, mladý šlechtic ho vykryl a celá parta se znovu rozesmála.
„Hrabě, raději ten záznam smažte. Díváte se na něj nejméně podruhé a mám dojem, že vám ta neškodná scéna vadí čím dál tím více.“
Oslovený jen zavrčel; „Jak víte, že už jsem ho viděl?“
„Zcela prostě. Ke kontrole kamery vás nepochybně vedlo zjištění, že záznam je téměř němý.“
„To je pravda,“ přiznal tuto skutečnost Fa’c.
„No, na každý pád, pokud vám mohu radit, přestaňte se mučit tímto záznamem, zničte ho a s princem si promluvte osobně. Teď se rozloučím, když dovolíte.“
„Jistě. Doprovodím vás. Turi, děkuji vám za návštěvu, pomohl jste mi v těžkém rozhodování.“ Starý hrabě Fa’c sáhl po tlačítku domovního signálu.
„Bylo mi ctí, že jsem vám mohl pomoci.“
Ve dveřích haly se objevil majordom, uklánějící se v očekávání povelu. Hrabě mu oznámil: „Odcházíme. Než se vrátím, sežeňte prince a vyřiďte mu, že s ním bezpodmínečně potřebuji mluvit.“
„Ano pane, ale…“
„Ale co? Není vám snad něco jasné?“
„Ne pane. Pouze jsem vám chtěl oznámit, že mladý pán odejel na soustředění do tábora Isiuti, včetně svého doprovodu.“
Fa’c se kupodivu nerozhněval. S nezvyklým klidem řekl jen, „aha. Kdy to bylo?“
„Již brzy ráno. Oznámil mi, že je nutné, aby tam byli před polednem.“
× × ×
Ozvalo se zahvízdání nosných jednotek a z mělké úžlabiny necelou míli před branami tábora se vynořilo velké výletní vznášedlo. Starý typ, určený pro celou rodinu i se služebnictvem. Když se však přiblížilo, pátravému zraku strážných neušlo velké množství dodatečných úprav. Strážní proto raději spolkli posměšnou otázku a přichystali se k uvítání návštěvníků. Ti však nijak nespěchali, vznášedlo sjelo mimo dráhu a zaparkovalo v poli. Jeho cestující, bylo jich snad deset, vyskákali ven a shlukli se před vozidlem.
„Proč jsme zastavili již zde, pane?“
Oslovený sledoval opevněný tábor. Po chvíli se otočil a odpověděl, nepřímo; „V tomto táboře se nachází elita říše. Musím vás na ně připravit.“
„Nač to, pane. Známe své místo a víme, jak se chovat k výše postaveným.“
„Nevíte. Přicházíte tam se mnou, jako moje osobní garda. Kdo urazí vás, uráží i mě. Stejně tak, máte všechna práva jako mám já a komu se já osobně nepokloním, toho smíte ignorovat. Četo pozor!“
Vymrštili se do strnulého postoje na zadních a velitel k nim přednesl starobylou přísahu nájemných vojáků „Mám jen jednoho pána. Dokud žije, neznám jiného, ni jménem, ni původem, ni slovem, ni sluchem.“
Jejich hromové ‚přísahám‘ zaletělo až k branám tábora. Nasedli a vzápětí byli před branou. Nad sedadlem řidiče se zdvihl kryt průlezu a řidič se vyklonil ven. „Otevřete bránu pro pana Swap Fa’c a jeho družinu.
× × ×
„Nuže, synu?“ Hrabě nechal otázku otevřenou. Seděli ve Velkém sále, v krbu před nimi praskala voňavá polena karithu a celková atmosféra nahrávala důvěrnému rodinnému rozhovoru. Nezdálo se však, že by měl mládenec chuť mluvit. Seděl, koukal do plamenů, jenom si sem – tam usrkl ze své sklenice chiky. Jednou či dvakrát se nadechoval ke slovům, ale vždy umlkl. Trvalo to nějakou chvíli. Hrabě svého syna zkusil povzbudit „váš projekt je…“
„Projekt je mrtvý.“
„Něco se snad nepovedlo?“
„Všechno. Ti nafoukaní instruktoři v táboře. Co se jim nevejde do předpisů, tak s tím pryč Celý systém je tak strnulý… Rodiny Gera, Tenti ani Jumanč nejsou žádná lůza. Každý z nich byl tisíckrát lepší než kdokoli jiný a myslíte si snad, že to někoho zajímalo? Jenom za první týden jsem měl tři souboje o jejich čest. Bili by se sami, ale táborová rada je prohlásila za méněcenné… Odešli jsme a nastoupíme do civilní školy.“
„Tak takhle je to,“ pokýval hrabě hlavou, ale dalšího hodnocení se zdržel. Místo toho se zeptal „a jak jste si vedl v soubojích?“
Tento dotaz mladíka rozveselil. Rozjařeně odpověděl: „Výborně. Klan Terasi může hledat nového dědice a mladý Karima bude mít památku do konce života. Prince Muru Tats’aši ještě nenašli, utekl z arény a od té doby ho nikdo neviděl.“
„Takže to jste byl vy, kdo tomu malému náfukovi skřípl tipec? Když se tato zvěst rozkřikla, nikdo neznal jméno vítěze… Víte synu, že kníže Assurta Tats’aši kvůli tomu rezignoval na svůj úřad?“
„Cože? Ministr války? Císařův nejvýznamnější kritik?“
„Přesně tak. Je to šlechtic ze staré školy, stejně jako já. Čest rodiny je pro něj vším a jeho syn ji svou zbabělostí pošlapal. Mám obavu, že vám to nikdy neodpustí. Ovšem, císař také nemá krátkou paměť.“
× × ×
Uprchlík
Jsem Swap’c z rodu Fa. Sjednocená duše národa Bewagi. Poslední Bewagi v celém vesmíru. Strážce tradic mrtvého národa. Dokud však existuji, není mrtev!.
Byla to naše pýcha i prokletí. Pětice hvězd, posledních patnáct tisíc let tvořící téměř dokonalý pravidelný pětiúhelník. Stala se naším symbolem. Nejmocnější kult, Děti Gaovy, má pětici ve znaku. Podle legend sídlí veliký Gao v nitru Rudého drahokamu, největší hvězdy tvořící současně vrchol obrazce. V průběhu let pronikla Pětice do všech oblastí našeho života. Pět říší, pětistupňová státní správa, pět kast… A pak?
Stalo se to ve čtyřicátém cyklu Éry Ro. V tom čase byl vynesen ortel. Nevynesl jej žádný z mnoha vládců, ani kněz. To jen skupina předních astronomů potvrdila svá předchozí varování, že se Rudý drahokam mění nezadržitelně v supernovu. Nebyl to objev zcela nečekaný, předběžné varování pocházelo už z doby císaře Kew, ale teprve obrovský rozmach astrofyziky umožnil spočítat okamžik posledního soudu. Výpočty se prováděly v několika nejvýznamnějších vědeckých centrech nezávisle na sobě. Výsledky nebyly zcela totožné, ale zato jednoznačné. Čtyři roky života. Plus minus měsíc. Poté budeme smeteni plamennou stěnou, jež překoná vesmírné hlubiny, ničíc na své cestě vše.
Nastalo horečné rozhodování co dělat. Lodě schopné překonat vesmírné vzdálenosti pomocí Skoku byly ve stadiu experimentů a technici, kteří se vraceli z testovacích letů, se nelichotivě vyjadřovali o možnostech navigace. Lodě se vynořovaly z mimoprostoru kde se jim zrovna chtělo. První tři prototypy zůstaly ztraceny ve vesmíru, protože ani palubní počítače nedokázaly zastavit loď u našeho slunce. Ukázalo se, že bez obousměrného spojení s letící lodí je bezpečný návrat vyloučen. Přijímače FTL rádia se sice na loď vešly, vysílače v dosavadním provedení už ne. Nezbylo, než je dramaticky zjednodušit, nebo postavit větší loď. Volba padla na druhou možnost a tak vznikl Zvědavec. Směšná konstrukce. Dvě sta kroků trupu neslo mílovou anténu urychlovače. Přes tento podivný vzhled dokázala loď vykonat několik úspěšných cest k blízkým hvězdám. Leč všechny expedice byly marné. Hvězdné systémy byly zcela pusté, jen některé obíhal pás neobyvatelných asteroidů či plynný obr.
Začali jsme prohrávat závod s časem. Měli jsme sice prototyp záchranného člunu, jenže v našem kosmickém moři nebyly ostrovy ani pevnina. Ukázalo se že je nemožné postavit včas záchrannou flotilu pro odvoz více než miliardy našich lidí a že není známá žádná planeta, na kterou by nás přemístilo menší množství pendlujících lodí. Ústřední rada, složená ze zástupců Velké pětice, pěti největších mocností na planetě proto rozhodla o efektivním, leč mírně sobeckém způsobu záchrany. Bylo určeno sejmout vědomí všech zájemců a poslat je na lodi s patřičnou kapacitou počítače do vesmíru. Tam by našli použitelnou životní formu a přivlastnili si její těla. Pro někoho to sice není dvakrát morální, ale nebyli jsme neviňátka a šlo nám o krk. Ostatně, tímto způsobem se zachraňovali naši lovci už v archaickém věku, když se jejich kořist ukázala silnější než oni. Podle inteligence nositele měla bludná duše větší či menší převahu a na dojití k osadě to stačilo. Po návratu do vesnice počkal animoid nějaký čas na nové lidské tělo. Nikdy to netrvalo dlouho, adoptovat duši bojovníka pro své dítě byla pro zemědělce čest, o kterou se byli ochotní i porvat. Tato schopnost v nás nikdy zcela nezanikla a proto dostala tato verze projektu Únik poměrně rychle plnou podporu centrální vlády.
× × ×
Měl jsem za sebou sedm let studia na nejlepší civilní vysoké škole. Nic mi sice nebránilo absolvovat prestižní Raovu akademii, jenže kdysi dávno jsem se zařekl, že buď tam vstoupím spolu s přáteli, nebo vůbec. Smůla byla, že přátelé nebyli dost urození na to, aby je vedení akademie vůbec považovalo za lidi… Přesto, necelé dva roky před katastrofou, jsem nastoupil do svého prvního zaměstnání přímo do Ústavu pro výzkum zvláštních technologií. Prestižní organizace. Zde byla před třiceti lety realizována myšlenka hyperprostorového letu a právě zde se nyní sbíhaly všechny nitky Úniku. Není to špatný flek pro absolventa civilní školy. Mít skrytou podporu nejvyššího vládce má svá plus.
Ne vždy. Vahou svého původu, či zákulisních jednání se můžete protlačit kamkoliv, jenže v tak přísně hierarchické organizaci začínáte vždy u dna. Třebas jako mladší asistent.
„Swap’c, podejte mi ovládání kvazilineárního urychlovače.“
„Tohle může uklidit Swap’c.“
„Kde je ten Swap’c, posílal jsem ho pro nástavce k sondě už před hodinou!“. Povely se sice v různém pořadí, s jiným obsahem, ale stále dokola opakovaly každý den. Pak však přišla změna. „Swap’c, přiveďte sem otroka z cely číslo 23.“ Sešel jsem do sklepa. Původně zde byly vytvořeny obytné bloky pro dobrovolníky, kteří souhlasili s testováním přenosu přímo na sobě. Ovšem po několika nehodách a milionech pozůstalým vyplaceného odškodného došla vědecká rada k závěru, že standardní otrok na počáteční pokusy bohatě stačí.
Otevřel jsem dveře. Otrok seděl na palandě bez pohybu a bez valného zájmu o cokoliv. Byl to jen levný klon, určený na hrubou práci v domácnosti, s odpovídající mozkovou kapacitou. Není s nimi moc zábavy, ale jsou levní a může si je dovolit skoro každý. Šlechta je ovšem téměř nepoužívá. Když chceme osobního sluhu, přijmeme do služby níže postaveného člena rodiny. Pokoje konkubín jsou ideálním zdrojem.
Přikázal jsem otrokovi, ať mne následuje. Ani jsem mu nenasadil obojek, nejsou cvičeni k boji, ani nemají dost fantazie na to, aby se třebas jen pokusili o útěk. Dovedl jsem ho do místnosti, ve které se chystal experiment. Tam mu vedoucí projektu doktor Aik’aru přikázal usednout na vyšetřovací křeslo a dva další asistenti ho připoutali. Pak se mne Aik’aru zeptal: „Chtěl byste dělat originál?“
Podle tónu to byl spíše rozkaz a tak jsem raději souhlasil. Nebezpečí mi ostatně nehrozilo, riziko bylo vždy na straně příjemce. Nasadil jsem si přilbu mentálního skeneru a posadil se na židli. Měl jsem tak dobrý výhled na monitory zobrazující průběh procesu. Začalo snímání. Indikátor zbývajících operací se zastavil na mezi „Snímání skončeno. Povolit zápis?“ Aik’aru mi povolil odložit přilbu a pak dokončil operaci. Sledoval jsem otroka pozorně. Nastala očividná změna. Přestal se tvářit jako leklá ryba, zkusmo trhl pouty a jakmile byl přenos hotov, řekl, přesně s mou intonací: „Myslím, pane Aik’aru, že přenos funguje zcela bez problémů. Mohli byste mi sundat pouta?“
Po odpoutání vstal, protřásl si všechny čtyři paže a pravil „tohle standardní tělo nestojí za nic. Doufám, že v cíli dostanu něco lepšího.“
„Tak to aby sis mezitím nešlápl na ocas,“ hodil po něm kdosi urážlivou radu. Něco takového se totiž může stát jen absolutnímu nešikovi. Můj dvojník se k autorovi poznámky zuřivě otočil, ale než něco stačil říct, sesul se bezmocně k zemi.
Aik’aru odložil omračovací zbraň. „Neberte si to osobně, Swap’c, ale musíme z něj váš otisk zase dostat a při vědomí by to nešlo. Nasaďte mu snímací přilbu.“
Provedl jsem příkaz a Aik’aru spustil aparaturu. Přeformátoval otrokův mozek na původní stav. Pak povolal uklízeče, ať odtáhnou tělo zpět do cely. Byl jsem rád, že ho nezabil. Jeho osvobozené vědomí by se velice rychle pustilo do hledání náhradního těla a já, coby originál, jsem byl nejvíce na ráně. Bludné duše dokázaly zcela ovládnout jenom mozek ve vývoji a na něco takového jsem už byl přeci jen trochu starý.
Asi to na mně bylo hodně vidět, protože se Aik’aru usmál a řekl „nebojte se, žádný z nás nechce riskovat dědickou schizofrenii. Zatím to tady ukliďte, dnes už pokračovat nebudeme.“ Odešel.
Vrátil se asi za hodinu. Končil jsem zrovna s úklidem. Aik’aru chvíli lelkoval okolo, sem – tam koukl na monitory a pak se náhle zeptal „uvažoval jste někdy o tom, co se stane, až přiletíme ke vhodnému cíli a necháme se přepsat do nových těl?“
„Jenom částečně, pane. Zřejmě budeme mít menší potíže s motorikou nového těla a téměř určitě s chápáním jejich techniky.“
Zasmáli jsme se tomu a Aik’aru pokračoval „to je pravda. Napadá vás nějaké řešení tohoto problému?“
„Snad ano. Upravit algoritmus přenašeče tak, aby nedošlo k úplnému překrytí originálu. Díky tomu bychom mohli považovat původní osobnost nositele za určitou databanku s nutnými informacemi.“
Bavili jsme se o tématu ještě chvíli a pak se stalo něco neuvěřitelného. Aik’aru mne pozval na oběd. Sice jen do ústavní jídelny, ale přesto to byla veliká čest, sedět s ním u jednoho stolu, spolu s ostatními členy elitního týmu. Tak náhlý vzestup důvěry mi vrtal hlavou celý zbytek dne. Vymyslel jsem spousty teorií, které se však většinou točily kolem jednoho bodu. Doktor Aik’aru si pravděpodobně nechal udělat analýzu mých znalostí a důvodů, proč jsem chtěl nastoupit na toto pracoviště za každou cenu. Snad byl spokojený.
× × ×
Uběhlo asi půl standardního roku. Situace se stále zhoršovala. Hvězda se měnila každým okamžikem. Změny v její aktivitě se projevily i na Bewagu, přestože jsme jim sami trochu pomohli. Přístroje prokázaly, že nás Rudý drahokam stále intensivněji bombarduje těžkým zářením. Veřejné mínění si vynutilo vztyčit kolem planety ochranný štít, i když intenzita zdaleka ještě nebyla kritická. Udržování štítu nás stálo 85% vyrobené energie a navíc, způsobil nepopsatelnou změnu klimatu. Extrémní horka, děsivé průtrže mračen, vichřice… Toho všeho jsme si užívali až až.
Vracel jsem se do ústavu. Musel jsem jít pěšky, teleporty byly vypojeny kvůli velké spotřebě a osobní příděl energie jsem raději věnoval na klimatizaci než na jízdu vznášedlem. V tom mou pozornost upoutal tichý, melodický nápěv.
„Óóó Gaáó!!! Óóó Gaáó!!!“ Vyvolávané jméno Otce Bohů se ozývalo ze vstupní brány někdejší virtuální arény. Před krizí zde mohl kdokoliv předstoupit před publikum, zvolit si soupeře a pak vyhrát, nebo i prohrát. Nebo s hanbou odejít, zasypáván odpadky. Také teď byly ochozy plné. Jen po bojujících nebylo ani stopy. Místo nich stál uprostřed arény kněz s prezentačním holoprojektorem. Nad jeho hlavou zářila projekce Rudého drahokamu.
Motlitba pokračovala.
„Ó Gao.
Otče nás všech.
Ty, který k nám nyní přicházíš.
Čekáme na Tebe, naše srdce jsou plna radosti.
Ó Gao.
Otče lidí i bohů.
Ty, který nyní přicházíš.
Neopovrhni námi, sjednoť nás v lůně věčnosti.“
Ze zářivé koule nad našimi hlavami vyšlehl paprsek ohně. Rozplynul se až pod střechou, jak se protuberance dostala mimo záběr kamery na astronomické družici. Zíral jsem na kvalitu zobrazení – kult, jen formálně podléhající státní správě měl nepochybně veliké prostředky, které mu umožnily umístit na oběžnou dráhu zázrak optické technologie.
Kněz zvolal „Bůh nám odpovídá! Očekává nás! Ale očekává nás celé! Nesmíme jej zklamat nebo neujdeme zatracení!“
„NE! NE! NE!“ skandovaly ochozy. Na plochu arény začaly dopadat nějaké předměty. Poznal jsem v nich mentální sběrače určené pro osobní použití. Ti lidé okolo se vzdávali možnosti přenesení. Raději jsem se vzdálil. Gaoisté nebyli příliš tolerantní k jiným názorům. Těžko bych vysvětloval, že jsem na shromáždění zašel jen náhodou.
V ústavu jsem se o zážitku náhodou zmínil, jako o novince. Reakce kolegů mne překvapila.
„Hmm, ano.“
„Už jsem o tom taky slyšel.“
„Minulý týden byl velekněz na audienci u císaře…“
Jak to vypadalo, byl jsem poslední, kdo se o vzestupu Gaova kultu dozvěděl. Jinak ovládly myšlenky na Slunečního boha asi čtyřicet procent populace a tvrdé jádro skalních věřících, odmítajících přesun, čítalo asi půl miliardy lidí.
Zdálo se, že to nikomu nevadí. Aik’aru s námi o tomto faktu diskutoval a přitom jej dokonce označil za výhodný. Rozuměl jsem mu. Ušetřená kapacita potřebné paměti umožnila lepší zabezpečení hlavního svazku.
Přesvědčit o tomto faktu Císaře bylo složitější. Byl politik a téma péče o celý národ mělo zvýšit jeho popularitu, otřesenou několika netaktickými kroky z posledních let. Dlouho nám nechtěl věřit naše údaje dokazující nežádoucí vliv násilně přenesených vědomí na stabilitu celku. Museli jsme pro Jeho veličenstvo uspořádat praktickou ukázku. Měli jsme vzorek, vědomí asi padesáti tisíc lidí, kteří souhlasili s předběžným nakopírováním. Císařská bezpečnostní služba nám dodala vědomí deseti aktivních věřících, sejmutá tajně, bez jejich vědomí. Prezentaci nic nebránilo. Až na jedinou maličkost. Obvykle jsme výstupy systému sledovali v podobě rovnic a jejich grafů. Ale pro laického pozorovatele se naše snadno pochopitelné symboly měnily v nesrozumitelná magická písma a klubka červů jikka. Dlouho jsme rokovali, jak našim vznešeným hostům informace zpřístupnit. Po několika hodinách průběžně konané porady jsme se rozhodli reprezentovat každou jednotlivou bytost jedním bodem světelné matice a její rozpoložení rozlišovat barvou. Zařízení jsme dokončili včas. Když se Císař se svojí suitou dostavil, Aik’aru jej uvítal a seznámil ho s obsahem obrazovky.
„Vaše Imperátorské Veličenstvo, to co můžete vidět na obrazovce je odraz duševního rozpoložení vzorku dobrovolníků. Tato elektronicky uchovávaná vědomí žijí ve vlastním světě, kde mohou vše. Bavit se, pracovat, učit se. Jak vidíte, všichni jsou spokojení. Nyní, pokud dovolíte, odešleme do Snového města skupinku násilně přenesených.“ Neplýtval přehnanou úctou. On sám pocházel z rodiny, které k císařství chyběla už jen ta ozdoba na čele a proto si mohl relativní strohost dovolit.
Císař pokynul rukou a prezentace pokračovala.
„Do Snového města dorazilo deset nových existencí. Jsou zmatení ze své situace, proto jsou znázorněni bíle. Jejich okolí je pokládá za běžné zachráněné a chová se k nim přátelsky. Ale sledujte. V tomto okamžiku se nováčci dozvídají, že jsou v záchranném modulu a jejich duše podle gaoismu propadnou peklu.“
Na obrazovce se deset bílých bodů zbarvilo do ruda. Jejich nejbližší okolí je následovalo, ve středu obrazovky se rozlila červená, do žluta se rozplývající skvrna. Kolem jejích okrajů se stáhly fialové body, skvrna několikrát zapulzovala a zanikla. Na vrcholu obrazovky, kde chvíli zářilo 50.010 obyvatel se objevilo strohé číslo 38.215.
Aik’aru tiše pokračoval. „Jsou velice přesvědčiví. Tolik nových následovníků si získaly a následné hrozné krveprolití způsobily pouhé 2 promile celkového počtu transportovaných. V reálu bychom převáželi 33 procent potenciálních vzbouřenců.“
Císař chvíli mlčel. Pak se zeptal: „Kolikrát rychlejší byla ta simulace?“
„Asi tisíckrát Vaše Veličenstvo.“
„Takže nespokojenost by se začala šířit již pátý den po odletu?“
„Možná již dříve.“
Císař se zachmuřeně odmlčel, ale s dotazem se na doktora Aik’aru obrátil úřadující premiér, kníže Gida. „Je možné nespokojenost nějak potlačit již při snímání?“
„Jen velice obtížně. Jak jistě víte, gaoismus sahá hluboko do podvědomí, jeho morální kodex se proplétá celým životem věřícího. Pokud bychom toto vše odfiltrovali, zbyla by duše vhodná nejvýše do lidového otroka.“
„Škoda. Výsledky uchovejte v tajnosti, samy o sobě by mohly vyvolat napětí, pokud by se lidé dozvěděli o takovémto vlivu do důsledků aplikované víry.“
Gida se obrátil k císaři a šeptem s ním chvíli diskutoval. Pak nahlas pokračoval: „A pokud jde o tohle,“ ukázal na panel, „ukončete je. Všechny.“
Aik’aru zalapal po dechu: „To přece nemůžeme. Jsou to inteligentní bytosti, občané Říše!“
„Ukončili byste je tak jako tak, při hlavním přenosu,“ namítl Gida.
„To právě ne, excelence!!!“ zvolal náš vedoucí tak naléhavě, až to bylo podezřelé. Dodal pak ještě vysvětlení: „Jsou cvičení ve virtuálním životě, při přenosu by dostali aktuální vzpomínky, ale pak by působili jako instruktoři.“
To už kníže, vztekem celý modrý, vybuchl: „Tak si budete muset vychovat nové. Máte snad jistotu, že by si tuto ukázku nevykládali špatně?!? Že by se nemstili i řádným příchozím?! Uděláte to hned.“
Odvážil jsem se pohlédnout na císaře. Panovník vypadal, jako že se dobře baví.
Mezitím tasil velitel císařovy osobní stráže svou zbraň a zamířil na Aik’aru. Ten už raději neprotestoval, přešel se zjevnou nechutí ke konzoli počítače a vyvolal reaktivaci pamětí. Podivné. V okamžiku, kdy se tisíce myslí rozplynuly pod náporem nicoty, se jeho tvář uvolnila, jako by se zbavil všech obav.
Sotva císař s doprovodem odešel, svolal nás všechny do své soukromé pracovny. Jakmile jsme se usadili, starší pracovníci do křesel, ostatní na podlahu, Aik’aru na nás vypálil otázku „Pánové, říká vám něco fenomén Kas?“ Stále byl neuvěřitelně vzrušený, přestože to bylo jen stínem jeho nedávného stavu.
Neptal se nikoho konkrétního, ale díval se na mne a tak jsem odpověděl. „Je to pojem z archaické éry, spojené vědomí. Prý to dokázali mistři Imrisí a Mirbanabai.“
Aik’aru udělal pochvalné gesto, nato si spustil v terminálu počítače slovník, okamžik hledal a pak nalezené údaje promítl na stěnu.
„‚Kas‘ – stav vědomí navozovaný údajně některými kněžími v éře ranného gaoismu. Dle pověstí dokázali spojit mentální síly věřících během velkých poutí a bez jejich vědomí je použít na konání zázraků, převážně s destruktivním účinkem. Například vraždy nepohodlných osob či spalování obětin. Viz též Náboženství archaické éry,“ přečetl pyšně.
„Dobrá, ale co to má společného s námi?“ otázal se odborný revizor Keh’f.
„Všechno!“ chvatně vykřikl Aik’aru a broušené drápy jeho dolní levice vyrývaly do stolní desky ze vzácného waralového dřeva složité obrazce. „S něčím takovým jsme vůbec nepočítali, ale ono to existuje! Těch necelých čtyřicet tisíc virtuálů se díky spojenému úsilí porazit fanatické vzbouřence dostalo do stavu Kas a dokázali působit i vně počítače. Kdyby se zaměřili na kohokoliv jiného než mě, ovládli by ho úplně i bez pomoci konvertoru!“ Věřil si. O vyvolávačích Kas, mocných kněžích z počátku času jsem kdysi mnoho četl, legendy o nich byly mou vášní. Nemyslím, že by skutečné bytosti Kas dokázal kdokoliv odolat. Ostatní mou skepsi nesdíleli.
„To nám dává nové možnosti. Myslíte, že by zhruba miliarda patřičně motivovaných vědomí dokázala zvrátit průběh katastrofy?“ zamyslel se Keh’f. Myšlenka ho očividně zaujala, střídavě hleděl na projekci a do svého vlastního minipočítače, kam vkládal nepravděpodobné funkce.
Aik’aru však již vychladl a začal být ve svých vývodech opatrnější: „Zřejmě ne. Ale přesto, Tým 4 začne řešit otázku, zda by to bylo možné. Máte k dispozici původní kopii vzorku dobrovolníků a celý modul Snové město 1. Současně se týmy 2 a 3 zaměří na problém rozdělení bytosti Kas a její transfer na náhradní nositele. Tým 1 pokračuje na svém původní úkolu.“ Pak se podíval, co vyvedl se svým stolem a nikdy bych nevěřil, že tak vznešený pán zná taková slova.
× × ×
POPLACH! POPLACH! POPLACH! Zvýšená aktivita hvězdy! Zvýšená aktivita hvězdy! Očekávaná exploze do 30 hodin. Zahajte evakuaci. Opakuji, zahajte evakuaci.“
Naše noční můra byla zde. V očekávání nevyhnutelného jsme už několik týdnů neopouštěli Ústav, proto jsme mohli okamžitě začít s řízením přenosu. Ze všech světových stran se do centrálního počítače sbíhala kvanta informací. Všechno muselo klapnout napoprvé, nebyla žádná možnost opravy. Žádná racionálně uvažující bytost se nenechá dobrovolně upéct zaživa a proto v každém osobním konvertoru byl modul, jenž svému nositeli umožnil spáchat bezbolestnou sebevraždu.
Vrhl jsem pohled na monitory externích kamer. Na ulicích panoval chaos. Když vám někdo řekne, že 33% lidí s vámi nesouhlasí, je to jenom číslo. Teprve, až je uvidíte v ulicích šestimilionového města, zjistíte, kolik jich vlastně je. Děsilo mě to a asi jsem nebyl sám. Z nás, kteří jsme zvolili únik, zbývalo naživu už jen asi šedesát. Všichni ostatní byli v ulicích, modlili se, křičeli, váleli se v křečích extáze a mezi nimi stovky povzbuzujících kněží.
Ozval se komunikátor. Volal velitel Císařské gardy, ponechané v Ústavu kvůli zabezpečení přesunu. Mluvil s ním Aik’aru osobně a zpráva ho zřejmě nepotěšila. Obrátil se k nám a pravil: „Máme problém navíc. Velitel hlásil, že davy zfanatizovaných občanů útočí na sentunnský generátor ochranného štítu. Chtějí být v bezprostředním kontaktu s Bohem.“
„Ničeho nedosáhnou. Je to jen jeden z mnoha…“ namítl Keh’f a lhostejně se šťoural mezi zuby. Mohl si to dovolit. Po přenosu stejně ztratíme vzpomínky na celý tento den, abychom nebyli v záchranném virtuálním světě stresováni zážitky ze dne posledního soudu. Aik’aru o prohřešku vědět nebude. Nikdo nebude nic vědět, nikdo si nebude muset dělat starosti.
Ten čas ale ještě nenastal. Neklid doktora Aik’aru se přenesl i na pana W’Anar, vrchního psychologa projektu. „Fanatiky něco takového většinou nezajímá…“
„Ale stejně se nedostanou se až k němu,“ neztrácel pan Keh’f klid. „Každý generátor je chráněn vlastní posádkou a několika pásy automatických zbraní.“
„Mezi útočníky je prý také mnoho vojáků,“ dostal se Aik’aru konečně zase k řeči. „Zmocnili se i těžké výzbroje. Podle velitele bylo hlášení o situaci přerušeno. Obsluha se asi raději přenesla.“
„Oni snad vážně ztratili rozum. V okruzích každého generátoru je tolik energie, že jestli je nevypnou ve správném pořadí…“ Vzbouřenci ztratili rozum a Keh’f svůj klid. Měl pravdu. Ani nestihl domluvit, když se nám podlaha zahoupala pod nohama a za několik okamžiků dorazila i tlaková vlna. Pozdě, ale přece zaječel: „Bude to horší než antihmotová puma!“
Bylo to horší. I zde, sto mil od generátoru propuklo peklo. Rázová vlna ve spojení s otřesy půdy srazily modlící se davy k zemi a ve stěnách mnoha budov se objevily trhliny. Ústav zůstal nepoškozen. Stěny byly už dávno posíleny a nejdůležitější obvody byly hluboko v podzemí. Rychle provedené testy ukázaly, že zařízení obstálo se ctí. Mohli jsme pokračovat v práci. Kdesi v pláních Mrtvé zóny se pohnula obří zrcadla hypervlných antén a nasměrovala se do prostoru, kde v dáli tří světelných let nehybně spočívala Budoucnost, se svou sítí pomocných přijímačů. Vzápětí se na dalekou, přesto mžikovou cestu k lodi vydaly první z triliard infonů. Sledovat automaticky a bez potíží běžící proces bylo poměrně nudné a tak jsme se naposledy rozhlíželi po svém městě. Nebylo nám přitom nejlépe. V ulicích nepanovalo pouze organizované nadšení blouznivců. Také skutečná anarchie a teror. Povědomí o tom, že vzpomínky posledního dne budou vymazány nějak uniklo z ústavu a i v této napjaté chvíli se našli lidé, kteří toho dokázali zneužít. Na jednom z monitorů se odehrávala strašlivá scéna. Několik mužů pronásledovalo ženu, podle oděvu byla kněžkou Gaových dětí. Dostihli ji, povalili na zem a zatímco jeden z nich jí u hlavy přidržoval konvertor, ostatní ji rozsápali. Bylo to hrozné. Tak rychle nemohl přenos mysli proběhnout. Když zločinci začali ještě položivé tělo pojídat, Keh’f nevydržel, zaryčel a praštil po selektoru kanálů. Ovládací pultík se rozpadl, ale posloužil. Mše na Císařském náměstí byla oproti tomu předešlému pravou ukázkou řádu a klidu. Aik’aru proto přidal i zvuk. Ostatně, všichni jsme byli více či méně řádní věřící. To, co jsme však zaslechli, bylo pro nás téměř stejně nepochopitelné a děsivé jako zločin v přímém přenosu. Kontrolním střediskem zněla slova velekněze, řečnícího z ochozů Císařského paláce.
„… ký Gao se hněvá. Jeho hněv je zamířen proti nám všem. Kde jsou však viníci, jaká je jejich vina? Naši bratři a sestry, jež neunesli tíhu svých hříchů. Kde jsou, proč si netroufají stanout tváří v tvář svému Bohu? Prchají, zanechali zde jen svá nečistá hmotná těla. Doufají ve spasení svých duší, leč to může přijít jen skrze Boha! Nedopusťme, aby byli navždy zatraceni. Dovolme jim předstoupit před velikého Gaa spolu s námi.“
Byl přerušen nadšeným voláním. „K ústavu, k ústavu!“
Na nic jsme už nečekali. Aik’aru zavolal veliteli gardy: „Kapitáne, vzbouřenci se domnívají, že rozbitím počítačů uvolní duše uprchlíků. I když to je nesmysl, nemůžeme jim v tom nijak zabránit a proto nemáme moc času. Nastavte automatickou obranu a okamžitě se přeneste!“
Velitelovu odpověď jsem neslyšel, přehlušil ji náraz, který otřásl celou budovou. Nebyla to tlaková vlna. Ozval se výkřik: „Oni na nás střílejí!“
„Rychle, do bunkru!“ poháněl nás Aik’aru a nebylo nikoho, kdo by se příliš vzpíral.
Náhradní centrála byla pod deseti metry kombinovaného pancíře. Teoreticky měla odolat i samotné hvězdné explozi, ale přesvědčit se o tom na vlastní kůži raději nikdo nechtěl. Navíc v ní bylo pouze manuální ovládání. Nedalo se nic dělat, museli jsme losovat; kdo se přenese jako poslední a odstartuje přenos celku.
Los padl na mne. Kolegové mi popřáli mnoho štěstí a během minuty jsem byl sám. Naposledy jsem se rozhlédl. Na monitorech sledujících hvězdu už řádilo pravé peklo. Divoké, zcela netypické protuberance šlehaly statisíce mil od povrchu hvězdy. Dávky toho nejhoršího, co jen ze sebe umírající hvězda může vychrlit, bičovaly povrch planet, Bewag nevyjímaje. Zničený štítový generátor způsobil, že se veškeré síly zadržené zbytkem štítu soustředily do okolí hlavního města. S tak intenzívním rušením konstruktéři nepočítali a v obvodech se množily chyby. Bylo jen otázkou času, kdy korekce chyb neodolá a systém se zhroutí. Proto jsem maximálně pospíchal. Malér přišel přesně ve chvíli, co jsem spustil vlastní konverzi. Po zvláště nevhodné kombinaci rušivých vlivů se pečlivě budované, mnohokrát zálohované strukturální bloky zhroutily do sebe a pak vlivem samoopravných algoritmů přijaly jedinou zachovalou duševní formu, jedinou identitu, právě vstupující duši asistenta Swap’c…
× × ×
Poté, co se mé vědomí vzpamatovalo z následků superintegrace jsem se začal zajímat o své okolí. Mimo veškerou pochybnost byla má pozice. Shluk všeho a ničeho, kterým jsem nyní byl, se vysokou rychlostí vzdaloval od rodného a nyní smrtelně ohroženého systému. Začal jsem se probírat získanými znalostmi s cílem ovládnout více svůj osud. Kdysi dávno jsem třídil databázi, kterou nějaký nešika uložil bez strukturálních záznamů. Tohle bylo ještě hroznější… Ztratil jsem pojem o čase…
V reálném prostoru musely běžet roky jako splašené, protože když jsem se vynořil z nicoty, byl jsem ve zcela jiné části galaxie. Ne, že by mi to tak vadilo. To co se mi podařilo nemělo daleko k zázraku z mého hlediska a umožnilo mi dělat zázraky pro kohokoliv jiného. S pomocí reaktivovaných rezidentů doprovodného počítače jsem obnovil entity jež jsem absorboval. Už ne jako samostatná vědomí, na to byly příliš promíchány, ale jako mohutně paralelizovaný systém. A co víc. To co moderní doba odsunula do říše bájí a co pracovníci týmu 4 jen pracně znovu odhalovali, se stalo skutečností. Byl jsem Kas.
Zachovaly se zmínky o sektách, jejichž příslušníci dokázali bez doteku rukou přemístit obrovské náklady, nebo z ničeho stvořit drobné předměty. Nyní jsem dokázal to, co by i Gaovi kněží pokládali za nemožné. Na pouhý pokyn představy, která v mých vzpomínkách tvořila ruce, se částice kosmického prachu, větších tělísek i plynů shlukly, transmutovaly se a stvořily loď. Žádnou ubohou experimentální kocábku. Ani pouhou kopii Budoucnosti, jejíž atomy nyní doplňovali mé dílo. Ohromnou loď, která by znamenala záchranu pro celý Bewag, pokud by jich vzniklo více a včas. Virtuálním zrakem jsem se kochal kolosem, jehož hrubé plány jsem převzal a rozvinul. Byl v tom kus megalomanie, na ochranu mé integrity v reálném prostoru by stačila loď daleko menší. Ale jsem jen Bewagi. Stavěli jsme vždy impozantněji než bylo nutné. Bylo to někdy až směšné, navenek ohromné vládní stavby byly uvnitř téměř prázdné.
Přenesl jsem se na palubu či spíše do vnitřních prostor lodi a spojil s hlavním počítačem. Nebyl jsem takový blázen abych se stal jeho součástí. Ani loď z diamantových kompozitů nemusela vydržet všechno a mně jedna konsolidace za milion let stačila. Vytvořili jsme spíše partnerství. On nekonečně rychlý a já motivující. Vydal jsem rozkazy a loď ožila. Světlo na můstku, které se z průzorů linulo ven, i poziční majáky, to byla jen romantická formalita. Rotující antény superprostorových skenerů zajišťovaly bezpečnost. A zdánlivě prosté antény pro příjem podsvětelných záření mi měly pomoci splnit úkol.
Byla to víceméně filozofická otázka, která přesto způsobila na Bewagu mnoho hluku. V době, kdy evakuace v podobě přeneseného vědomí byla pouze jedním z mnoha řešení, skupina teologů, filozofů a politiků navrhovala řešení poněkud jiné, snad jednodušší. Měli víceméně pravdu, když tvrdili, že hledat obydlenou planetu je zbytečné. Bytosti v přenosovém systému mohly nejen komunikovat, ale i volně přemýšlet a dokonce plodit virtuální potomky. Přesto nakonec zvítězil oficiální názor, podle kterého jsme měli prioritně přežít jako bytosti z masa a kostí. Ať už by naše nová těla byla z jakéhokoliv materiálu.
O tomto jsem přemýšlel, když jsem zadával podmínky pro počítač. Nejlépe se hledají civilizace, které již objevily elektrický přenos informací a nemají důvod nebo možnost ho tajit. Piloti pokusných lodí často přiváželi zpět na Bewag nahrávky staré více než pět set let. Zašuměné a zkreslené filtrací, přesto však obsahující hlasy našich dávných předků. Veřejné vysílače té doby neměli více jak 1.5 MW a přesto vyslali svou zprávu dále, než jejich tvůrci doufali. Proto počítač dostal úkol vodit loď po úsecích 50 světelných let a vždy oskenovat prostor na výskyt pro přírodu netypických radiových vln. Já zatím řešil jiný problém. Přestože jsem měl v sobě vzpomínky a ideje Císaře a celé Velké rady, nechtěl jsem přijít ihned jako dobyvatel. Chtěl jsem si cílovou planetu nejprve omrknout a seznámit se zhruba s jejími obyvateli, než si někoho z nich vyberu jako svého nosiče. Na něco takového se šestimílový kolos nehodil. Vynalézt a realizovat maskovací clonu mi trvalo mnoho dní. Idea byla poměrně jednoduchá. Ohnout vlnění přicházející z libovolného směru kolem trupu lodě a poslat jej přísně identickým směrem a neoslabené dál. Přiznám se, že mi vymýšlení principu zabralo mnohem více času než jeho konečná realizace.
Poptal jsem se počítače na výsledky a strnul. Nedělal jsem si od počátku iluze, že by snad hledání jiné civilizace bylo snadné. Ale že by během několika dní neodhalil vůbec nic? Rozšířil jsem podmínky hledání. Z původně striktně vymezené hvězdné třídy Da na jakoukoliv hvězdu kromě zhroucených kolosů, záření prakticky všechna, jaká se mohou šířit kosmem… Druhé hledání bylo příšerné. Statisíce skoků, miliony měření. Jak je ten tik strašlivě dlouhá časová jednotka. Když míjel dvacetimiliontý, vplížila se mezi mé myšlenky jedna, že nemám šanci. Že ani s upraveným pohonem, v jediné chvíli spojujícím stovky světelných let nemám proti nekonečnosti vesmíru šanci. Podle strohých výpočtů jsem měl najít alespoň stopy nejméně tisíců civilizací. Nenacházel jsem. Původně jsem zavrhoval představu anorganických bytostí, či vodních tvorů. Jedni by neměli příliš důvodů zabývat se technikou, druzí zase možnost. Když hodinami počítače proletěla informace o šedesáti milionech tiků od mého úplného probuzení, už bych byl vděčný i za pouhé bakterie.
Začal jsem se pokoušet o meditace a snažil se čas nevnímat. Nedařilo se. Gaova ani Mirdiina mystika nepomáhala. Mé záchvaty beznaděje se střídaly s výbuchy vzteku. Jednou jsem pod vlivem frustrace vyzářil z lodi veškeré informace na tolika vlnách, kolik jich jen vyzáří běžná hvězda. Loď explodovala a já ji musel stavět znovu. Po dosavadních zkušenostech, nesetkal jsem se s ničím, co by mě skutečně ohrozilo, jsem ji trochu odbyl. Jen motor mohl podávat skutečný dlouhodobý výkon a senzory spolehlivé informace.
Když vnitřní čas obnovené lodi ukazoval nových osmdesát milionů tiků, už jsem na to ani nemyslel. Mít tělo, ležel bych tou dobou v nějakém pelechu a nevnímal svět. Mé pokusy o vytvoření nových vlastních lidí selhaly. Stvořil jsem těla, jenže duše odpočívaly v mém nitru a nebylo cesty, jak je uvolnit. Zabil jsem ty tupé strojové bytosti. Všechny naráz, v kapli, která je nedokázala motivovat. S úklidem jsem se ani nezatěžoval. Nechal jsem je tam ležet.
Má letargie postupně dosáhla takové úrovně, že i přes přímé spojení s počítačem jsem téměř nevěnoval pozornost tomu, co se mi snaží sdělit. Loď rozhoukal poplach, stroj ke mě vysílal miliony impulsů, ale já se probouzel jen pomalu. Konečně jsem trochu zmátořil. A v příští miliontině tiku jsem se probral úplně. Od bezvýznamné hvězdy třídy Dahor přicházel signál! Kromě zcela standardního hvězdného šumu tam byla divoká směs kmitočtů, které zcela určitě nemoduloval průlet vesmírným prachem. Analýza prokázala, že při měření z druhé pozice, bližší k cíli o několik světelných let se změnila struktura vysílání a počet zdrojů se zvýšil. Kurs byl jasný. Cíl čtyři, maskování zapnout, start.
Loď se vynořila uprostřed planetárního systému. Byl poměrně rozsáhlý, deset, možná jedenáct planet. Plynoví obři mne nezajímali. Vysílání přicházelo od dvojplanety na třetí pozici od hvězdy. Několik hodin práce gravitačních motorů mne dopravilo na její oběžnou dráhu.
Právě jsem váhal, jestli vydat příkaz k poslední fázi přiblížení, když loď zasáhla sprška kosmického záření. Analýza, kterou počítač okamžitě provedl, byla stručná a jednoznačná. Nepotřeboval jsem ji. Její výsledek mé mnohovědomí znalo již dávno. Předtucha miliardy bytostí se nedá opomenout, tím spíš, když jsou soustředěny do jediné. To, co mne právě míjelo cestou do nicoty, byl Bewag.
Věřící tvor je ochotný považovat za znamení od svého Boha cokoliv. List, který se pohnul a odstartoval tak svatou válku na konci První éry byl proti tomuto zcela bezvýznamný. Mé pochybnosti byly ty tam. Svět, pokrytý ze dvou třetin vodou a pevninou rozdělenou do šesti hlavních celků ležel přede mnou…
Ufo: Nepřítel neznámý. 1. díl

Zbyněk Čáp

V jednotkách La Defence mohou sloužit pouze dobrovolníci. Neboť v případě zajetí nemohou očekávat nic jiného než krutou, nelidskou smrt v nejčistším smyslu toho slova.

Gen. Guy De La Roche

Prázdniny právě začaly a už se zdálo, jako by tu byly odjakživa. Také to znamenalo, že je léto a to klasické léto poslední doby. Horké jako pec. Kuchyně se změnila na předsál pekla, jenže co si s tím počít, jíst se musí. Paní Mašková si otřela z čela záplavu potu a s novým úsilím se vrhla na těsto. Ale náhle přestala a s lehce staženým obočím se zaposlouchala do ruchů okolí. Do bublání na plotně, šumění pokaženého rádia, čert aby ten krám vzal, a kvokání slepic na dvoře se vmísil nový zvuk. Brzy odhadla, co se asi děje. Její dcerka Marta zase někam spadla a odřela se, nebo se pohádala s klukovskou partou. Jiný důvod to fňukání mít nemohlo. Zhodnotila rychlým pohledem, zda se krátká nepřítomnost nevymstí hladovým polednem a vyšla na verandu. Marta se skutečně vlekla po zahradě jako hromádka neštěstí a neustále popotahovala. „Mami! Marťa mi zakázal dělat šamanku! A já přitom mám taky lebku i hnátu jako on!“

Cože? Jakou lebku proboha, podivila se v duchu paní Mašková a začala se diplomaticky vyptávat, o co vlastně jde. Vyšlo najevo, že děti někde našly hromádku kostí a rozhodly se, že ode dneška budou kmenem lidožroutů. Desetiletý synovec Maškových Martin se rychle zmocnil vedení s tím, že jeho nález kompletní lebky a hnáty ho automaticky korunuje do role kmenového šamana Mbeki Mbeki. A nebylo síly, která by ho nové moci zbavila, přestože novopečená divoška Ubeki Ubeki také našla vlastní odznaky šamanství.

„To bude v pořádku, uvidíš, že to Martina přestane bavit,“ uklidňovala ji paní Mašková a přemýšlela, jakou to asi kostru děti našly. Že by v lese zase řádili pytláci? Bude to srnka, nebo divočák? „A kdepak ji máš,“ ptala se. „Pro mě, za mě si s kostmi klidně hrejte, ale bude lepší je pořádně vyvařit, aby na nich nebyly nějaký bacily.“

„Mám ji tady, za kůlnou,“ vysvětlovala uklidněná zastupující šamanka důležitě. „A je úplně bílá a čistá.“

Její matka sice měla o přírodní čistotě kostí jisté pochyby, ale konec konců, venkovské dítě se potká s tolika věcmi, ze kterých by se hygienik zbláznil… „Tak se s ní pochlub,“ pousmála se.

„Hned!“ vyhrkla malá a odběhla. Ona se zatím vrátila do kuchyně na krátkou preventivní návštěvu. Ujistila se, že žádná katastrofa nehrozí, proto se klidně otočila a vyšla malé naproti, aby jí udělala radost.

O minutu později už běžela k telefonní budce, ani se neohlížela po ztracených pantoflích. Lebka i kost byly skutečně čisté a bílé, ale od srnek i divočáků je dělilo několik milionů let samostatného vývoje.

× × ×

„To se vám teda děcka povedlo,“ vzdychl si tiše nadporučík policie Valenčík. Z případných stop nezbylo vůbec nic. Děti vše dokonale přebraly a pošlapaly. Větší část jedné kostry dokonce chyběla a ani psycholog nevypáčil z členů party informaci, kam ji ukryly.

Jisté bylo jen jedno. Kostry byly pravé, lidské a dvě. Ta kompletní patřila docela jistě dítěti kolem třinácti let. Druhá, ze které se našla pouze lebka s končetinami, byla pravděpodobně ženská. Podrobnosti měly být jasné až po definitivním ohledání na patologii, ale Valenčík měl již nyní nedobré tušení. Mrazilo ho z něj přímo v zádech, v tomto horkém odpoledni to bylo zvláště nepříjemné. V obci nedávno zemřel mladý muž. Událost smutná, ale ne až tak neobvyklá, upil se k smrti na křtinách kamarádova syna. Jenže původně na nich neměl vůbec být. Podle nejasných výpovědí svědků, kteří si dokázali přes opilost a následnou kocovinu něco vybavit, prý přišel čirou náhodou. Hledal hospodu, ale ta byla kvůli nemoci majitele ten den zavřená. A nebyl na Pohořanech sám, někde v lese dva kilometry od vsi na něj měli čekat společníci. Členové nějakého spolku recesistů, nebo tak. Muž a žena ve věku dvaadvacet let. A čtrnáctiletý chlapec vypadající na míň. Tyto podrobné údaje se policie dozvěděla o čtyři dny později, když byli ti samí označeni za pohřešované. Nyní měl Valenčík nepříjemné tušení, že dva z nich našel.

Dva, čistě matematicky vzato jenom jednoho a půl. Třetí scházel a byla otázka, jestli bude později označen za pachatele, nebo oběť.

× × ×

Na patologii se předtucha potvrdila. Pohřešovaní Zdenek Hrubeš a Kristýna Sýkorová byli skutečně nalezeni. A nikdo z toho neměl radost. Pátrání po třetím členovi spolku bylo marné, jakoby se po něm slehla zem. Měsíc. Pět týdnů. Čtyřicet dva dní. Čas letěl stále rychleji, aniž by to bylo znát jinak než v kalendáři. Čtyřicátý třetí den se vše změnilo.

Onoho dne se jednomu toho času šestnáctiletému klukovi jménem Radek podařilo ukecat svou blízkou kamarádku Martinu k romantickému výšlapu na Jedovou, sice nevysokou, ale v okolí Olomouce přesto dominantní horu. No, spíš vyšší kopec. Zaručený výhled z výšky šesti stovek a něco metrů a vůbec, ta samota, vůně roztopené smůly, možná taky vyhřátý mech a hluboká tráva, budoucnost mohla být docela hebká a vlahá.

Nebyla.

Ale kdo to moh k sakru tušit.

Jen co je autobus příměstské linky vyplivl na horním konci vsi a po čtvrt hodině chůze je pro změnu pohltilo pruhované přítmí lesa, zahájil Radek opatrný útok. Nevypadalo to špatně. Martina asi taky čekala jenom na tohle a tak šli docela zvolna. Možná ani až na vrcholek nedojdou, letělo Radkovi hlavou a rozhlížel se po vhodném koutku. Tu se mu však Martina vypletla z náruče a začichala. „Ráďo, tady je někde zdechlina,“ řekla pak.

„Proč myslíš?“ snažil se zlehčit situaci, přestože ten páchnoucí závan ucítil také. Příští vlna pohyblivého vzduchu přinesla novou dávku smradu a on prohlásil: „To není zdechlina. To spíš vypadá, jako by tu někde měli lesáci kadibudku.“ Pokusil se Martinu odtáhnout dál, ale už bylo pozdě.

„Radku,“ šeptala a třásl se jí hlas, „ale já to vidím! Je to člověk…“ Jako fascinována hrozným objevem šla pomalu přímo k mrtvole a Radek se chtě nechtě musel připojit. Jejich objev vyhlížel skutečně děsivě. Ještě nedávno to byl mladý muž, o něco starší než oni, aspoň pokud mohl posoudit podle tváře. Ta jediná byla čistá, zbytek vypadal, jako by mladík strávil měsíc na dně žumpy. V tomhle se tedy Radek nemýlil. Ale rozhodně o bližší seznámení s mrtvolou nestál. „Pojď, vypadnem odtud! Necháme ho být, ať si ho najde kdo chce!“ Byl bledší než ta mrtvola a měl co dělat, aby na ni něco nepřidal sám.

„Ale to přece nejde! Musíme to ohlásit,“ prohlásila Martina energicky a bez ptaní mu sáhla na opasek pro telefon. Poodešla jen pár kroků od nejhoršího a vymačkala celostátní číslo. Radek, s jistotou že krásný den je totálně v hajzlu, se podřídil. Poslouchal Martinu, jak se baví s policajtama bůhví odkud a přemýšlel o tom, proč zrovna teď a tady. Takhle ji neznal. Vždycky snil o nějakém dobrodružství, kde on bude rytířem bez bázně a hany a ona zachraňovanou princeznou. A přitom teď prokazovala víc odvahy než on. Myslel si, že horší to už být nemůže.

Bylo.

Vzdálený hlas je vyzval k vyčkání na místě, že výjezdová skupina z Olomouce vyrazí co nevidět a ztichl. Uběhlo deset minut. A pak mrtvola zasténala a posadila se.

× × ×

Místo patologie se sice jelo jinam, ale pytel na mrtvoly stejně přišel vhod. Objevený Altmann smrděl tak hrozně, že by pouhé přirovnání bylo urážkou tchořů. Valenčík už viděl a cítil kde co, ale aby takhle zapáchal živý člověk, to ještě ne. Když, jednou možná. To šel jako doprovod sociální pracovnice, která měla třeba násilím odvézt jednu starou paní, o kterou se do té doby staral pomatený manžel. Ta také vypadala víceméně podobně. A nepřežila to. Proleženiny a vředy a otrava krve, která z nich vzešla… Že byl Altmann ještě naživu, to zavánělo zázrakem. A zázrakem hodným hlášení do Vatikánu bude, pokud přežije do zítřka, jak prohlásil otřesený lékař na příjmu Fakultní nemocnice.

Jenže tenhle pacient přežil. Den, dva. Celou tu dobu ležel na zvláštním pokoji a většinu času mu zabíraly koupele. Stejně však stačila chvíle, aby si Valenčík přesedl blíž k oknu, když za ním pátého dne po nálezu přišel kvůli výslechu.

Altmann seděl na posteli a hleděl do prázdna. Byl a nebyl to on, rozhodně by se vyšetřovatel dost rozmýšlel, pokud by ho měl rozpoznávat podle fotografií. Pár vrásek ve tváři, to by nestálo za řeč, ale ty úplně bílé vlasy… Policista si až dosud myslel, že něco takového patří leda do pohádek. Chlapec musel mít hrozné zážitky. Ale co se dá dělat, on je tu kvůli výslechu a ne litování. Dobrý den, jste Vilém Altmann, narozen 5. 8. 1981 v Olomouci… Muž na posteli všechno odkýval. K hovoru se však neměl. Na dotaz, kde byl poslední měsíc a něco, jen pokrčil rameny. Můžete mi říct něco o úmrtí Zdenka Hrubeše a Kristýny Sýkorové?

Zdálo se to, nebo se při vyslovení jména dívky přehnal strnulou tváří nový výraz? Byl to mžikový jev. Zůstaly po něm jen dvě stopy slz, které se klikatě svezly dolů, na okamžik ulpěly na bradě, jakoby nevěděly kam dál, až nakonec zmizely v pokrývce přitištěné na oči. Ale ani slovo. Valenčík chvíli čekal, než se pokusil o poslední argument: „Jistě víte, že se sám vystavujete nebezpečí soudního stíhání, pokud tajíte nějaké informace o zločinu.“

První skutečná reakce. Altmann spustil kolena k posteli, pokrývku nechal padnout s nimi a zvolna k němu otočil tvář: „Co horšího než oni mi můžete udělat? Když budu zticha, tak mě možná zavřete do basy. Když něco řeknu, skončím v blázinci. Tak vám radši neřeknu nic.“ Pak si lehl, přikryl se i v tom parném srpnovém dni až po uši a odvrátil se.

Tady se dnes nic nedovím, povzdychl si Valenčík. Sice by se mohl pokusit rozmluvit Altmanovi jeho utkvělou představu, že by ho svědectví dostalo do ústavu, ale to může počkat na vhodnější podmínky. Tak odešel, rozhodnut, že si Altmanna podá po propuštění z nemocnice. Ještě dlouho mu však před očima svítila ta bílými vlasy lemovaná tvář, která vyhlížela, jakoby prošla peklem a nebylo by už na celém světě nic, co by ji mohlo překvapit.

Ale bylo. Jenže to Valenčík ovlivnit nemohl, protože ještě ten večer uklouzl na obrubníku svlaženém průtrží mračen, vymknul si kotník, k tomu si zlomil pravou ruku v zápěstí a na měsíc se ocitnul mimo dění. Že Altmann ihned po propuštění z nemocnice ukradl auto, vyboural se a zabil dvě děti a jejich učitelku, to měl jen z doslechu.

× × ×

Ona první a tajemnější část Altmannova případu se mu připomněla sotva pár dní poté, co se opět vrátil do služby. Další zmizení. Tentokrát ne na Pohořanech, díky Bohu alespoň za to, ale o něco blíž. Na jihozápadním kraji města, nad místní částí Nemilany, v lesíku který lemuje napůl zavezenou jámu na cihlářskou hlínu.

V sobotu večer se tam vypravila stanovat tříčlenná parta. Kluci od čtrnácti do šestnácti. Měli se vrátit v neděli ráno, ale nevrátili se. Když je znepokojení rodiče vyrazili hledat, našli jen opuštěné tábořiště. Papíry od jídla, napůl vypitá dvoulitrová láhev od coly, pod drnem schované láhve s něčím ostřejším a nachystané spací pytle, ve kterých večer nikdo neležel. Vylekáni nedávnými zprávami o řádění pohořanské bestie neváhali a zavolali na policii.

Policie měla tenhle dosud nevyřešený případ také dobře na paměti a tak na místo nevyrazila hlídka z okrsku ale rovnou kriminalisté posílení pátracím psem. Ze začátku to nevypadalo tak zle. Vlčák si to bez dlouhého váhání namířil přes zorané pole přímo do blízkého Nedvězí. V hnědé ornici se stopy tří párů nohou dobře zachovaly a členové policejního týmu se s úlevou začali sázet, jestli jim parta vyjde naproti dřív, než oni přejdou pole. Vždyť v sobotu večer byla ve vedlejší vsi metalová zábava. Pro kluky ve věku pohřešovaných lákadlo jak hrom.

Jenže pak se pes zastavil. Psovod a zbytek skupiny také. Stopa končila uprostřed pole. Jediné, co dokazovalo, že až sem někdo nedávno došel, byla bílá bota Nike, zapíchnutá špičkou do hlíny. Strážmistr Jašek se pro ni sehnul. Zabral a málem upadl, protože bota držela v zemi jako přilepená a on na něco takového nebyl připravený. Zatáhl zas, tentokrát pořádně, v zemi něco tiše křuplo a bota byla na světě. Ne sama.

Ze špičky visela téměř úplná kostra lidské dlaně. Jednotlivé kůstky byly pečlivě slepeny dohromady a v hlubinách ornice mizel zbytek.

„Ale do hajzlu,“ zaklel Jašek a Valenčík se jen obrátil na východ. 660 metrů vysoká hůrka Jedová mu ze závoje oparu pohled lhostejně vrátila.

Navečer už byly pozůstatky pohřešovaných v márnici a v protokolech ležel doklad o skutečném hororu. Valenčík měl co dělat, aby se mu neustále nevracela vzpomínka na jeden docela milý, filmový, jmenoval se Noční můra v Jilmové ulici. V jedné scéně tam jeho filmoví kolegové vyšetřovali následky řádění šíleného vraha ze záhrobí a kdosi se sháněl po lékaři. Dostal suchou odpověď, že zvrací vedle. On zažil něco velmi podobného. Při vyprošťování těl kopali kriminalisté podél vzhůru natažených kostí paže. Pak se z hlíny začala nořit lebka, žebra s druhou téměř volně svěšenou rukou, pánev s nedotčenou svalovinou, zbytkem vnitřních orgánů a penisem, opět úplně holé stehenní kosti a nakonec chuťovka největší: Zbylí dva pohřešovaní, naaranžovaní do pozice psů, hladově očekávajících něco shora. Tohle přece nemohl udělat normální člověk. Už jenom kvůli času, který by si to všechno vyžádalo. A vůbec, tohle nebyla pustina jako tam nahoře za řekou, dvěsta metrů odtud začínala zahrádkářská kolonie, kde někdo určitě… Určitě nebyl. Bez ohledu na krásné slunečné počasí byl podzim a kdo by zdržoval na sklizeném pozemku hluboko do noci.

Tohle byl takřka dokonalý zločin. Vědělo se, kdy a kde a že vůbec se stal. Ale po zločincích nezůstaly kromě obětí žádné stopy. Svědci nějak chyběli, až na jednoho nepřímého, tomu však nikdo nevěřil. Tím svědkem byl Vilém Altmann. Jenže ho právě soudili za trojnásobné zabití a státní zástupce dělal co mohl, aby dokázal, že to byla přímo vražda. Povídačkami o tom, že byl unesen mimozemšťany si příliš nepomohl.

Valenčík se po měsíci marné práce smířil s tím, že tohle je případ pro Máldra se Skaliovou a s výpovědí v podobném duchu nakonec obstál i proti inspekci ministerstva vnitra, kterou na něj poslali nespokojení příbuzní obětí. Nebylo to jen nezvyklou emotivností, s jakou to podal, ta by mu proti rozjeté státní mašinerii moc nepomohla. Zde zapracovaly stovky dokladů o provedených šetřeních, znalecké posudky, analýzy a tuny dalších popsaných papírů, které prokazovaly, že není v lidských silách najít pachatele.

× × ×

Ale tak snadno se obou případů nezbavil. Nebýt toho, že v následujících měsících úspěšně vyřešil všechno, k čemu přišel, tak by asi s prací u policie sekl. Takhle si aspoň mohl říct, že odčiňuje své selhání. Jenže v dubnu příštího roku na něj všechno zase spadlo. Uprostřed noci ho probudil telefonát. Chvíli rozespale a napůl automaticky přitakával, ale když došlo na skutečně podstatné údaje, zježily se mu vlasy. Na těch zatracených Pohořanech se našel ženský trup. Bez hlavy, rukou a nohou. Jinak nic. Ne, jezdit nemusí. Žádní svědci kromě objevitele, který z toho byl úplně na prášky. Taky se nejdřív pořádně opil, jen proto svůj nález oznámil tak pozdě. Lokace? Tam, kde se loni našly ty kostry. Teď je tělo na patologii, pitva začne ráno.

No nazdar.

Jo, přesně tak. Dobrou noc.

Houby dobrou… Copak se dá po takové zprávě spát? Valenčík se beze snů převaloval na posteli až téměř do rána. Když se pak ze zálohy připlížil skutečný spánek, byl vskutku důkladný. Probudil ho až vytrvalý jek mobilního telefonu. Vymrštil se, sáhl po něm, div že ho nesrazil na zem, pak začal pořádně vnímat, zjistil, že už je nejmíň půl desáté, no potěš, zase kázeňský přestupek a ohlásil se. Nebylo to tak hrozné, volal jen strážmistr Jašek a rozrušením téměř nemohl mluvit. „Víš, koho to včera našli?“

„Nech mě hádat. Sýkorovou, že? Víme už něco víc?“

„Nic moc. Doktor posílal jen obecnou zprávu, potvrdil identifikaci, ale hlavně chce mluvit přímo s tebou.“

„Jo… Já se tam nějak dohrabu,“ řekl ztěžka Valenčík.

Jašek to dobře slyšel: „Jseš v pořádku?“ dělal si starosti.

„Ále…“ mávl obrazně rukou a dodal, „za půl hodiny jsem tam, kdyby mě někdo sháněl. Tak zatím.“ Zaslechl krátký ozvuk Jaškova loučení, ale to rychle zaniklo pod novým jekem ze sluchátka. Zase ta porucha. Zasahovala, náhodně a nepředvídatelně úplně všechno. Telekomunikční společnosti prohlašovaly, že s tím nemají nic společného. Pro statisíce lidí, kteří ztráceli peníze při přerušených hovorech, nebo nervy při ztrátě posledních minut oblíbených seriálů, to znělo jako pustý alibismus. Valenčík telefon úplně vypnul. Povzdychl si. Tak měl pravdu. Jeho předtucha se vyplnila, naštěstí z toho lepšího konce, nikdo se nepokusil zopakovat loňský zločin s novou obětí v obráceném pořadí. Ale proč ho patolog zve k pitvě? Copak musí vidět každý kus zetlelého lidského masa osobně?

Umyl se, snídani si z důvodu návštěvy v pitevně odpustil, sešel před dům, nasedl do auta a odjel

Možná by udělal lépe, pokud by se důkladně nasnídal.

Aspoň by měl na pitevně co zvracet a nemusel se dávit naprázdno…

× × ×

Patolog ho přivedl k přikrytému tělu a Valenčík se v duchu obrnil proti všemu, co asi mohl vidět. Ale co nakonec spatřil, ho totálně zaskočilo. Tělo sice sice mělo běžnou voskovou barvu mrtvol, ale ani po těch téměř deseti měsících neneslo stopy rozkladu, rány po odstraněných končetinách byly dosud čerstvé a zdálo se, že ještě nedávno krvácely. A bylo tam ještě pár divných věcí… Lékař spolu s ním několik minut zachmuřeně mlčel a pak zvolna řekl: „Je tady ještě jedna věc. Určitě jste si všiml, že? Původně jsem si myslel, že ji někdo prostě měl v mrazáku a čas od času si užíval, ale je to podivnější… Do protokolu bych to nedal, tak si to také nechte pro sebe. Včera, nejpozději předevčírem, porodila…“

Ten výkřik nebyl ani moc hlasitý a přesto se zdálo, že zaplnil celou místnost tisícem ozvěn. „COŽE?!?“

„Vsadím na to všechno. Tohle tělo, zhruba deset měsíců po tom, co ztratilo ruce, nohy a hlavu, porodilo dítě…“

„Co… Pard… uuh!“ Valenčík se vrhl k nejbližšímu umyvadlu. Něco takového, to snad nemůže být pravda, klel v duchu, zatímco se svíjel nad výlevkou. Copak ho něco takového mohlo zaskočit? Zažil už přece všechno možné. Viděl mrtvoly utopené i spálené, zapomenuté či schované po mnoho měsíců, rozdrcené při silničních či železničních nehodách, občas se mu vracela vzpomínka na tu starou paní… Ale…

„Sám jsem tomu nemohl věřit,“ slyšel za zády vykládat doktora, „ale je to nepopiratelné. I kdybych přehlédl jiné změny, tak zbytky placenty v děloze ignorovat nemůžu.“

„Ale ona přece byla mrtvá, tak jak by mohla…“ protestoval chabě Valenčík, zatímco mu kdesi v mozku klíčila zatím potlačovaná představa. Patolog využil toho, že se policistův žaludek mezitím uklidnil a odvedl ho zpět. „Nejsem si jistý, ale podívejte se sem,“ ukázal na pahýl krku. Vypadalo to, jakoby byl ještě nedávno napojen na soustavu hadiček. Mnohem čerstvější ranky ukazovaly na nedávno vytržená spojení. Do žil, do tepen, do průdušnice i jícnu. Mícha čouhala z posledního krčního obratle ven, doslova rozpletená do tisíce vlákének.

„Byla ve stavu klinické smrti a udržovaná na přístrojích?“

„Nejen to. Víte, pokud zemře mozek, nebo pokud je jako v jejím případě úplně odstraněn, nepracuje vůbec nic. Zejména trávení ne. Proto se těla, z nějakých důvodů udržovaná v chodu, musí živit infůzemi. Ale ona? Její orgány pracovaly až do poslední chvíle.“

„Ale proč? Kdo by to dělal?“

„To se ptáte vy mne?“ pousmál se smutně lékař. „Ale jestli ho najdete, zkuste se ho zeptat, jak to vlastně dokázal. Vždyť to je zázrak neurochirurgie.“ Snad to měl být žert. Ale bez nejmenších stop veselosti.

„Tady moc nesvedu. Mám mrtvolu. Mám vaše neoficiální prohlášení, že si s ní zahrával lékařský génius. Ale nemám svědky. Nemám důvody, proč by to dělal. A předpokládám, že vy neznáte také nikoho, kdo by toho byl schopný… Ledaže…“ Představy konečně prorazily přes vrstvu logiky na povrch.

„Ledaže?“

„Altmann.“

„Kdo je to?“

„Svědek.“

× × ×

Altmann je velmi problémový vězeň. Altmann je velmi pohodový vězeň. Altmann je v pohodě, dokud se mu kdokoliv nepokusí sebrat jeho přehrávač s jedinou kazetou. Altmann je magor, jakému není rovno. Kolik lidí, tolik názorů. A teď Valenčík seděl v návštěvní místnosti olomoucké věznice a na toho blázna čekal. Konečně. Zarachotily dveře a dozorce Altmanna přivedl. Na policistův pokyn se vzdálil, zatímco si vězeň bez ptaní sedl.

Valenčík si ho prohlédl. Pokud to vůbec ještě bylo možné, ten mladík zestárnul o dalších tisíc let. Hleděl do prázdna, špunty sluchátek nacpané do uší a přehrávač měl puštěný tak hlasitě, že se to neslo celou místností. Kristýnka by mala dnes… Jinak nic. Jen bezhlasný pohyb rtů v rytmu slov.

Policista nějakou dobu hledal skulinku, kterou by vězňovu apatii prorazil. Našel ji ve chvíli, kdy přehrávač zahrál slova Ty si jediná, z nás, tak blízko při oblakoch… Altmann se k němu při opakování verše připojil a Valenčíka osvítil nápad. Řekl krátce: „Už není.“

Vteřinu nic a pak hudba zmlkla. Zato se rozhovořil vězeň. „Co jste říkal?“

„Říkal jsem, že Kristýna Sýkorová je zpět, ať už byla kdekoliv. A od vás bych se chtěl dozvědět, kde byla.“

„Nevím nic. Co jsem věděl, to mi na psychině vymyli z hlavy. Já se tam nechci vrátit.“

Valenčík si v duchu říkal, že ho zřejmě vůbec neměli pouštět, ale nahlas řekl: „Neřekl bych, že nic nevíte. A já jsem pro tentokrát více než ochotný věřit neuvěřitelnému.“

„A co se změní. Ona je mrtvá. Vydýchla mi v náručí a odvtedy si nalhávam…“ přešel Altmann plynule do zpěvu.

„Co bylo pak,“ přerušil ho Valenčík.

Balada podruhé zmlkla, aniž by se vězeň rozzuřil. Zato se ponořil do hlubokého mlčení. Minutu, dvě, netrpělivému policistovi to připadalo jako sto let. Pak zvolna, jakoby s velikou námahou, řekl: „Vážně to chcete vědět?“

„Ano. Od začátku.“

„Začátek… Začátek… Začátek…“ zopakoval několikrát stále tiššeji Altmann. Už se zdálo, že ho vzpomínky strhnou k záchvatu pláče, ale udržel se. „Měla to být jen taková sranda. Pár metrů pošlapanýho žita, nebo co to bylo. Měli sme sraz u Kristýny. Ale už když sem k ní šel, tak začaly maléry. Otravovala mě nějaká stará baba, nelíbilo se jí, že mám na rukávu vyšitej nápis K.U.R.V.A. Je to zkratka, vymyslela ji Krista ještě někdy na gymplu. Klub Univerzální Recese Viléma Altmanna. Nějak se to ujalo. Zakecal sem to, možná sem byl aj trošku sprostej. Pak sem přišel ke Kristýně domů. Ještě ani nebyla oblečená a říkala mně, že máme spoustu času, protože prej Vašek s Lenkou přijdou z nějakýho důvodu pozdějc. Pomalu se začala oblíkat na cestu a přitom poslouchala rádio. No a oni začali hrát Kristýnka iba spí. Kristě se ta písnička z nějakýho důvodu strašně líbila, jestli kvůli tomu jménu… Pustila věž skoro naplno. A v té chvíli zase začala ta porucha. Při té hlasitosti to bylo hrozné, nevím, jak to popsat. Slyšel jste to taky někdy pořádně osolené? Zní to, jakoby se na stádo velkejch zvířat vylila láva. A ony ještě žily a naráz řvaly bolestí. Pak přišel Vašek a přived místo Lenky svýho bratrance, že Lenka chytila chřipku.

Tak sme šli na nádraží, sedli do vlaku… Nějaký chlapík z vedlejšího sedadla si ještě na poslední chvíli skočil na perón koupit pivo, nechal na sedadle svý tašky přikrytý Bleskem. Měli právě titulek, něco jako ‚Záhada kruhů odhalena, známý ufolog Blabla tvrdí: Jsou to oni!‘ Řek sem, „hele, konkurence.“ Děsná prdel, že? Dojeli sme do Hrubý Vody a zadem vylezli na Pohořany. Vašek prohlásil, že by v tom hicu bodlo pivo. Tak sem ho ze srandy pro to pivo poslal a on vážně šel. Už sme ho neviděli. Mohlo bejt okolo půlnoci, když sme začali. Znáte to, ne? Div ne po špičkách do středu pole, pár provazů, kus prkna a druhej den se můžem smát.“

Valenčíkův bratr byl soukromý zemědělec a tak to policista za moc velký žert nepovažoval. Ale mlčel a mladík mluvil dál: „Dělali sme zrovna druhý kolo. A v tý chvíli se tak nějak divně zablýsklo a malej Zdenek, kterej dělal osu otáčení zařval a sesypal se. Krista k němu skočila, že mu pomůže, jenže odněkud přiletělo něco jak zelená kulička a trefilo ji to. Přímo do hlavy. Padla na něj a já se za nima vrh taky. Chyt sem ji do náruče, ale… Už byla mrtvá. Držel sem ji jak magor. Ne magor. Jak ňákej úchylák! Držel sem ji za hlavu a líbal kus opečenýho masa! Pak nad náma něco tak divně zahučelo. Když to ztichlo, otevřela se snad tři kroky ode mě v čirý tmě díra plná černýho světla. Jak na diskotéce. A z tý díry vyběhli takoví malí šmejdi. Malí, ale silní jak sviňa. Chytli mě, Kristu aj Zdenka a odtáhli nás dovnitř.

Hodili mě do díry, kde nebylo ani to světlo. Co mezitím dělali se Zdenkem, to sem nevěděl, až pozdějc, od vás. Ale Kristýna… Odřezali z ní všecko zbytečný. Ruce. Nohy. Hlavu. Do zbytku napíchali nějaký sondy a to mrtvý tělo žilo. Normálně dejchalo, těma sondama dostávalo výživu a vodu… Jenom o záchod se tomu nestarali. Na co, když sem tam byl já. Moje mrtvá holka visela metr nade mnou a srala na mě. A ti hajzlíci si čas od času přišli a nutili mě, abych… abych…“

„… a ona předevčírem porodila,“ vydechl šokovaný Valenčík, aniž by skutečně chtěl. Ale vězni to stačilo. Vyskočil a začal hystericky řvát: „Tak já mám dokonce děcko! Nosila ho mrtvá holka a za kmotra mu šli ufouni! No fajn, sem king, to se jen tak někomu nepodaří…“

Strážný chtěl vtrhnout dovnitř, ale policista mu naznačil, že to není třeba. Skutečně. Altmann se uklidnil zrovna tak rychle, jako vybuchl. Sesunul se podél stolu zpátky na židli, hlavu nechal padnout na nedokonalý polštář překřížených předloktí a zdálo se, že už neřekne ani slovo. Valenčík však byl nyní trpělivější.

Skutečně se dočkal. Vězeň zdvihl slzami smáčenou tvář a s přemáháním pokračoval: „Nakonec za mnou přišli. Ti hajzli uměj mluvit jakou řečí chtěj. Jejich velitel řek, že ať si tu svobodu pěkně užiju, že stejnak nebude dlouhá. Pak mi píchli nějakej bordel a probudil sem se až v tom lese…“ Zmlkl. Nějakou chvíli se zdálo, že už skutečně navždy, ale přesto promluvil ještě jednou. Se stínem naděje ve hlase řekl: „Pane nadporučíku… Dostaňte mě odtud. Ti šmejdi toho nenechaj, velitel se chlubil, že hra bude pokračovat. Chci být u toho, až se jim někdo nakope ty kamený ksichty…“

Znělo to nekonečně upřímně. A Valenčík sám si byl téměř jistý, že za těmi strašnými vraždami nemohli být lidé. Tím hůř se cítil, když mu musel říct, „víte sám, že to nejde. Nejste tady za okolnosti smrti svých přátel, ale za zabití jiných lidí.“ Zdvihl se, posbíral věci a téměř stihl vyjít ze dveří, když zaslechl Altmannův poslední pokus: „Pane… Prosím… Oni mě ovládali!“

„Lituji. Sbohem…“

Připadal si, jakoby utíkal.

× × ×

Seděl zase v kanceláři. Už pár hodin… Celou dobu myslel jenom na to, jestli je Altmann takový lhář, nebo jestli má i v tomto pravdu. Znal jeho spis poměrně dobře, včetně výpovědi klíčového svědka, samotného majitele vozidla. Jenže tu znal i vězeň a mohl své nereálné alibi budovat na ní. Ale i kdyby měl pravdu a byl jenom nástrojem cizí vůle… Tomu přeci žádný soudce neuvěří. Nikdo si nevezme na svědomí, že by se z obnoveného případu stal precedens, kterým by se oháněl kdejaký vrah.

Ufo: Nepřítel neznámý. 2 díl

Zbyněk Čáp

Pomalu se tady začínalo říkat Chalupářov. Osada, osídlovaná jen dočasně o víkendech a v čase prázdnin. Zdánlivě ideální cíl vykradačů chat. Ve skutečnosti však past, které se zlodějíčci z celého někdejšího okresu Šumperk vyhýbali jako čert kříži. Druhý, právě tak neoficiální název osady totiž zněl Policajtov. Ze dvanácti chalup, porůznu rozesetých po údolí totiž sedm patřilo policistům, nebo jejich blízkým příbuzným.

Byla to náhoda. Ale i ty se stávají. Když se před nějakými dvanácti lety stal tehdejší strážmistr Josef Valenčík čtvrtým z klanu, stálo ho to bečku piva a sele. Vzal to s humorem, ale stejně jako předchozí tři čekal, zda bude posledním. Nezůstal dlouho. Dva roky po něm sem začal z Ostravy jezdit relaxovat major Mareš a ceremonie se opakovala. Pak ještě dvakrát. A pak už byla osada po celé severní Moravě tak známá, že se sem žádný další kolega nevydal.

Valenčík usazený na zahrádce hospody střediskové obce zamával přijíždějícímu Marešovi a zahnal vzpomínky aktuálnější událostí. „Prý si ztlouk mladýho Hynše,“ obrátil se na zrzavého mladíka na druhé straně stolu.

„Měl blbý kecy,“ vysvětlil s náznakem vzpoury ten. Jmenoval se Jarek, bylo mu nedávno čtrnáct a kromě jiných věcí to byl Valenčíkův syn. Cucl si kofoly, závistivě zašilhal po pivu v tátově sklenici a dodal: „Říkal, že teďkom konečně dořešíš hrobaře.“ Citovaná oběť výprasku narážela na to, že teď, když se ufoni skutečně objevili, bude moct Valenčík některého z nich zatknout za všechny záhadné vraždy, které se kdy v okolí Olomouce staly.

No, že jsou mimozemšťané tady, se nedalo popřít. Před necelými dvěma měsíci, 4. července, proletěl velký meziplanetární koráb nad Washingtonem a zakroužil nad Bílým domem. Zastavil se nad davem konsternovaných lidí, do té doby naslouchajících projevu prezidenta a shodil dolů velký válec. Těleso před zraky kamer a následně celého světa zabilo tři lidi. A pak dalších čtyřicet, protože asi deset sekund po dopadu explodovalo jako šrapnel a rozletělo se na několik desítek vraždících úlomků.

Převážnou většinu z nich sesbírala policie s příslušníky tajné služby. Ocitly se v laboratořích a byly podrobeny důkladnému průzkumu. Do posledního je pokrýval text v neznámém písmu a neznámém jazyce, ze kterého byli kryptografové nějakou době úplně mimo. Dokud se profesor Martin Logan nepraštil do čela, neodběhl a nevrátil se po nějaké chvíli s výtiskem knihy Silmarillion od J.R.R. Tolkiena. Otevřel ji na první straně vysvětlivek a ukázal stránku kolegům. Znaky, úplně stejné jako ty, které pokrývaly zlomky granátu, se podle knihy jmenovaly trpasličí měsíční runy. Pak už zapracoval internet a jeden z několika desítek tisíc nadšenců odpověděl za všechny: „BUĎTE ZDRÁVY, DĚTI NAŠE,“ vzkazovali návštěvníci.

S ohledem na okolnosti to znělo jako výsměch.

Od onoho dne se stejně neukázali.

I tak stačil samotný fakt jejich objevení uhasit posměšky kolegů a nahradit je něčím jako falešným soucitem. ‚Je mi líto kamaráde, že tyhle lumpy nikdy nedostaneš k soudu…‘ Nadporučíka to pěkně štvalo. Zrovna tak ho štvalo Altmannem zaseté podezření, že mimozemšťané nemají nejčistší úmysly a z něho pramenící jistota, že americký incident nebyl politováníhodným omylem, ale dokonale připravenou vraždou.

Jediná krátká vzpomínka na vězně rázem vrátila zpět všechny. I tu zoufalou prosbu, která Valenčíka několik týdnů strašila po celé noci. Ale co mohl dělat. I kdyby se pokusil vyvolat nový proces, i kdyby se našel soudce, který by to zkusil, stejně by ničeho nového nedosáhl. Ruka, která vedla mladíka k pošetilému činu, se v očích zákona jmenovala Tři promile alkoholu v krvi. Fakt, že na téměř k smrti opilého člověka si počínal příliš racionálně, během procesu zapadl.

Stejně nyní s pokrčením ramen odpověděl: „Nestojí to za to.“

„I kdyby ne, takovýmu blbcovi rozbiju hubu za každý slovo už jen z principu,“ vypěnil mladík.

„A já tě pak seberu,“ odpověděl mu napůl vážně otec a oba se rozesmáli. Pak do sebe Jarek převrátil zbytek kofoly a řekl, že je nejvyšší čas jít na oběd. Valenčík otec se lítostivě podíval na svou před chvílí přinesenou, téměř plnou sklenici a dostal nápad: „Víš co? Neříkej mámě, že už jsem tady. Beztak se mnou touhle dobou ještě nepočítala. Přijdu později a řeknu, že už jsem po jídle.“

„Tak tajemství, jo? Tati, to nebude levný. Můžu příště rozbít hubu Jirkovi, pokud bude sprostej?“

„Nó, to se ještě rozmyslím,“ mrkl Valenčík starší a Jarek odběhl.

Chvíli ho sledoval, dokud chlapec nezmizel v zatáčce a pak si sám pro sebe povzdychl: „Jo, jo…“ Takhle dopadl. Musí ho bránit čtrnáctiletý kluk. A za všechno můžou ti parchanti, malí, ale silní jak sviňa… Popíjel své pivo, ale vůbec z něj neměl radost. Ani z toho, že má konečně po dlouhém čase skutečnou dovolenou, ani z toho, že na ni mohl odejet o celý půlden dřív. Slepě zíral na zvolna klesající hladinu, automaticky odháněl příliš dotěrné vosy a myslel na to, že ho před posměchem okolí musí bránit syn.

Neměl pojem o čase. Tak napůl zaregistroval, jak se auto policejního generála Mareše, velitele policie ostravského kraje, řítí z osady pryč. Probralo ho teprve zachvění stolu, které rozvlnilo hladinu piva. Několik sekund po něm nastal hromový výbuch. Ze všech stran se nesly nadávky šokovaných hostí, politých vlastním pitím a také sílící jekot. Nad údolím se přehnala letka stíhačů.

„Zatracení parchanti! Tohle si nedovolili ani za rusáků,“ pletl si pojmy a dojmy nějaký stařík, který už žil jenom ve světě vlastních růžových vzpomínek. Ale nikdo ho neposlouchal. Hosté, kteří se probrali z prvního šoku, fascinovaně sledovali, jak se na nebi nad nimi rozvíjí skutečný souboj. Od křídel stíhačů se odpoutaly dvojice raket a zamířily k neviditelnému cíli. Vybuchly ve vzduchu, ale na okamžik zarámovaly do oblaku dýmu a ohně veliký objekt. Ten si ze zásahů nic nedělal a vystřelil také. Jasně zelené paprsky našly svůj cíl. Dvě stíhačky se rozprskly na tisíce úlomků. Třetí se zřítila k zemi celá, s plamenných chvostem za zádí.

„Proboha,“ vydechl Valenčík, když si uvědomil, kterým směrem vrak padá. Vyběhl bez placení z hospody, sebral u plotu stojící kolo a jako blesk ujížděl k místu nehody. K místu, kde stála stoletá dřevěnice, jeho víkendové sídlo. Kde ještě nedávno stála. Teď se změnila na hromadu trámů a nějakých padesát metrů ve směru, kde se válela troska střechy, šlehaly ze země plameny hořícího vraku. Ale Valenčík se zastavil ještě daleko před troskami. Odhadem tak deset metrů nad zničeným domem se vznášel nejasný objekt, jen stín, možná vlnění vzduchu. Fascinovaně to sledoval. Pak se loď vetřelců, teď už jim tak bez výčitek říkal, jedním rázem odhalila celá a v příští chvíli prudce vystartovala k nebi.

Sonický třesk se ozval opět. Byl tak silný, že kácel stromy, srážel lidi na zem a zasypával je taškami ze střech i celými střechami. Trosky chalupy rozhodil na všechny strany a policistou jeho síla mrštila na deset metrů daleko i s kolem. „HAJZLI!!!“ zaječel. Nevnímal ani desítky modřin, ani jekot v uších, vypletl se ze pozohýbaných trubek, vymrštil se na nohy a potácel se k domu. Teď už domem nebyl ani náhodou. Brutální síla vzbouřených vzdušných mas ho rozmetala na všechny strany.

A uprostřed té zkázy byl dokonale umetený plácek.

Stál tam stůl.

U stolu seděla tři těla.

× × ×

Tři lidé přešití na králíky kdesi v rekreační oblasti, letadlo, které vybuchlo během startu a požár, který zachvátil Národní filmový archiv. Ve všech případech svědci zahlédli nejasný obrys, mizející vysokou rychlostí v dálavách.

Ale stalo se to jen v malé, přehlížené zemi a nic z toho by světu nestálo za řeč a druhé ohlédnutí. Pokud by se ovšem záhadné nehody a zločiny doprovázené stínem velkého tělesa nestaly tentýž den na nejrůznějších místech po celé Evropě.

V Rakousku to bylo pověstné ruské kolo, které se vydalo na krátký, ale o to ničivější výlet po Präteru.

Na Slovensku si mladý učitel nedobrovolně vyzkoušel pocity Ježíše Krista a panny Marie v jednom.

Alpského sedláka zašili do krávy nabarvené na fialovo a pokryté výrazným nápisem MILKA.

Eifelova věž se ohnula v půli a z její špičky, jako z veliké skoby, visela místo lampy limuzína předsedy vlády, včetně svého uvězněného uživatele.

Televize měly žně. Taková sbírka šokujících událostí se ještě nevyskytla. Reportážní týmy se hladově vrhly po senzacích a pomáhaly šířit strach a beznaděj: Copak se něčemu takovému dá vzdorovat?

× × ×

Valenčíka kolegové raději drželi od televize stranou. I od všech novinářů, protože prvního, který se ho pokusil s diktafonem v ruce na něco zeptat, málem uškrtil.

× × ×

Příští týden patřil Americe. Od Kanady po Chile.s

Ohromující exploze změnila Niagarské vodopády na stále ještě impozantní, ale už ne tak efektní peřeje.

Mayské pyramidy se staly největší galerií brutální pornografie na světě, když je během jediné bouře pokryly miliony detailních obrázků.

Praskla vrata všech plavebních komor panamského průplavu.

Zásilka vysoce čistého kokainu v ceně mnoha milionů dolarů se posunem jedné chemické vazby změnila na časovanou pumu, která o měsíc později vybuchla záplavou náhlých úmrtí.

× × ×

Další bomba vybuchla, naštěstí jenom obrazně, v laboratořích AT&T. Inženýři komunikačního giganta sice v zoufalém boji proti poruchám neuspěli, ale zato zjistili něco jiného: Jak zaměřit jejich zdroj.

Dva roky od prvního úderu jeku z nebes mohli konečně ukázat prstem a říct: „Tamhle jsou.“

Armáda Spojených Států, ponížená beztrestnými nájezdy vetřelců na vlastní území, se vynálezu ihned zmocnila. Během jediného týdne byly pomocnými dekódéry vybaveny všechny radarové stanice. Pak nastal ten slavný den. Přilétající vetřelecký koráb byl nejen zahlédnut, ale i zaměřen. Poprvé operátoři viděli jasný cíl a ne mizející obláček vhodný pouze pro fantazii. Okamžitě za ním byla vyslána útočná letka a po dvaceti minutách stíhání se speciálně upravené rakety AIM 120 AMRAAM vypálené z letounu F16 zakously do jeho trupu. Cizák se odhalil a před zraky potěšených pilotů se kolísavě snášel k zemi. Vyryl dlouhou brázdu, na jejímž konci zůstal stát na hromadě navršené půdy, skloněný pod úhlem nějakých třiceti stupňů.

Otvor v jeho boku říkal: Pozemská technika se sice nemůže vetřelcům rovnat, pokud jde o vesmír, ale v atmosféře ano.

Byl to omyl.

Spojené Státy stál četu vojáků ze slavné 101. výsadkové divize.

× × ×

V místní nemocnici částečně zabrané pro potřeby armády se léčili dva přeživší vojáci, hlídaní po zuby ozbrojenými strážnými. Až na tuhle malou změnu a s ní spojená omezení fungovala nemocnice jako obyčejně, po chodbách krom té jediné chodili lékaři i pacienti, ovšem když jeden člověk zamířil k uzavřené zóně, vyvolal poplach. Strážný mu s napřaženou zbraní vyšel naproti a žádal doklady a důvod návštěvy. „Major Wells, úřad prokurátora,“ řekl návštěvník a ukázal průkaz. Voják zasalutoval a propustil ho dále. Wells mu s úsměvem poděkoval a vešel do pokoje, kde ležel jeden z vojáků. Ani ne za minutu byl venku, na tázavý pohled strážného řekl, že zraněný spí a on ho nechce zbytečně budit. Vzápětí vstoupil do druhého pokoje. Jeho nepříliš dobrovolný obyvatel nespal. Sice ležel, ale to bylo jen proto, že v jeho stavu to bylo nejbezpečnější. Jednu nezafáčovanou ruku měl volně položenou na pokrývce a vyklepával si na ni rytmus Madonnina Zmrzlého, nesoucího se v tichých vlnách z rádia.

„Seržant John Thornton?“ zeptal se formálně návštěvník poté, co za sebou zamkl.

Voják se k němu lehce natočil a odpověděl: „Ano pane.“

„Major Wells, úřad prokurátora,“ zopakoval pro něj své jméno i titul návštěvník. „Přicházím vyšetřit okolnosti zásahu proti vesmírným hostům. Akce neproběhla přesně podle předpokladů. Co mi o tom řeknete, jako poslední přežívající člen komanda?“

Seržant krátce zaváhal a pak řekl: „Byla to sebeobrana pane.“

Návštěvník vypadal na okamžik zaskočeně: „Sebeobrana? Vy jste zabil…“

„Já musel, pane. Buď oni, nebo já.“ Tvář muže v obvazech nenesla žádný výraz. Nemohla. Vlastně to ani nebyla tvář, jen kukla mumie, desítky závitů bílých obvazů, které kryly popáleniny a další zranění. Ale za tvář mluvil hlas. Až nepřirozeně klidný hlas člověka, kterému může celý svět se svými problémy vlézt na záda.

Ten druhý ho však na pokoji neneachal: „Povězte mi Thorntone, co se tam vlastně stalo!“

„Když o to tak stojíte, tak vám to teda povím,“ řekl rezignovaně voják. „Jenom nevím, co se dělo prvních deset minut, protože vedle mě vybuch nějaký granát a omráčil mě. Probral sem se teprve ve chvíli, když se mě kapitán Miller pokoušel skalpovat. Všude okolo se dělo něco podobného. Chlapi se honili navzájem, Oswalda Jenkinse vykuchali zaživa a on chodil kolem s vlastníma střevama na krku a chechtal se.

Nikdo, možná kromě vojínů Kinga a Greena, nebyl při smyslech. Když sem se Millerovi bolestí vyškub, ani to s ním nehlo. Prostě si přesed a chtěl mě zase začít pižlat. Neměl jsem žádnou zbraň. Ale podařilo se mně ho oslepit a pak sem mu vyškub jeho vlastní nůž a zabil ho. Zdvih sem se a to už po mně skočili další dva chlapi ze třetího družstva. Vůbec sem je nepoznával. To nemluvím o ksichtech pane. Šli jak roboti. Vůbec ne jak vojáci. Když sem Nimitzovi ukop hlavu, s Flandersem to vůbec nehlo. Jenom tak nějak pomalu zdvih pušku, držel ji jak prase kost a chtěl po mně střelit. Nějakou chvíli se hrozně divil, proč mu to nejde. Než mu došlo, že ji má zajištěnou, tak už sem byl u něj. Nikdo mně nemůže říct, že sem se nesnažil ho probrat. Ale copak by mně normální člověk ukousl nos!?! Pak už sem je bral jednoho po druhým. Kdo nedokázal odpovědět, měl smůlu. Dal sem dohromady ty dva kluky a vběhli sme tou dírou dovnitř. Bylo tam úplně nastlaný, samá šedá postavička rozmáznutá amraamkou po stěně.

Ale jeden přežil a dostal Greena. Přímo do břicha. Měl na sobě vestu a byla mu hovno platná. Ten paprsek ho propálil skrz naskrz. King ale toho hajzla co střílel uviděl a vrátil mu to. Pak sme obešli celou loď. Přízemí, to byla krom tý místnosti jenom jedna dlouhatánská chodba kolem dokola. Uvnitř toho kruhu, za druhejma dveřma, byla nějaká strojovna, nebo co. Samý svítící válce a potrubí a smrdělo tam elektrický povětří. Našli sme tam další dva zmrdy, asi jim ten luft nedělal dobře, tak sme jim dali ránu na rozloučenou a šli nahoru. Tam byl takový plac, samý křesílka před obrazovkama a v jednom z těch křesílek seděl další hajzlík. Neměl žádný kvér, nic. Jen se na nás otočil. A v tý chvíli mně začalo strašně bzučet v palici. K tomu mlha před očima a ta mlha se hejbe. Celej svět much. A ty bzučí a říkaj že stejně všeci zhebnem, že nejsme nic, jen další moucha, která sedá na hovno a myslí si, že vládne vesmíru. Pak asi King vypálil granát. Od tý chvíle si pamatuju až nemocnici.“

„Děkuji seržante, stačilo,“ řekl suše návštěvník a pokračoval: „Rád bych vám popřál rychlé uzdravení, ale bohužel, podle toho, co jsem slyšel, Společenstvo nepotřebuje lidi jako jste vy…“ Ozvalo se prasknutí, asi jako když se ulomí hrdlo maličké skleněné lahvičky.

Zraněný muž obrátil zafačovanou tvář k mluvčímu. „Pane? Co?!? Póómóóóc!“

Zařinčelo rozbíjené sklo a výstřel. Seržanta Thorntona zavalila váha bezvládného těla a těsně vedle ucha mu zasykl injektor, neškodně vyprázdněný do polštáře. Pak se jeden přes druhého ozvaly hlasy strážného a jednoho z lékařů: „Jste v pořádku pane?“

„Jseem,“ třásl se seržantovi trochu hlas. „Co to kurva bylo za hajzla, že mě tady chtěl zabít?“

× × ×

Tím hajzlem byl skutečný major Wells z úřadu prokurátora, ale proč se vydal do nemocnice otrávit dva vojáky, to nikdo nevěděl. Naštěstí se mu podařilo zabít jen vojína Kinga. Provedl to injekcí naplněnou koktejlem nejrůznějších, za normálních okolností neškodných látek. King zemřel ve spánku a vrah počítal s tím, že si toho nikdo nevšimne, protože voják byl již natolik v pořádku, že trvalé připojení na monitory nebylo třeba. Ale měl smůlu. Na jednu z těch víceméně neškodných látek byl voják alergický. Otok, který se v místě vpichu vytvořil, neunikl pozornosti sestry Rachel Brumheimerové, která za Kingem z osobních důvodů zašla. Zavolala lékaře a ten po krátkém ohledání vyrazil za strážným, zeptat se, zda k vojínovi vešel ještě někdo jiný. Odpověď, že tam byl jen major a že je nyní u seržanta, kterého vyslýchá, ho trochu klidnila. Říkal si, že by se vrah nezdržoval tak dlouho a s takovým klidem na místě činu. V té chvíli se však huhlavé hlasy za dveřmi změnily na otevřené volání o pomoc a t

o již nezaváhal: „Vojáku, zadržte majora Wellse!“

Dveře byly zamčené zevnitř, ale mléčné sklo neodolalo kopanci těžkou botou. V příštím okamžiku vojín Hicks vystřelil.

Proti oknu rýsující se silueta důstojníka s injekční stříkačkou v ruce nepotřebovala další vysvětlování.

× × ×

Francouzská republika má mnoho důvodů k hrdosti. Kosmický a jaderný program, letadlové lodě, ponorky, tanky i letouny vlastní konstrukce, skvělé a v celém světě proslavené zemědělské výrobky, rychlovlaky a Eifelovu věž. Tu vlastně již ne. A nyní může přijít o všechno. Tentokrát za tím nebude byrokracie evropské unie, nebude za tím nic, co by se dalo nazvat lidským vlivem. Za nehodami, které pomalu srážejí hrdost Francouzů do bláta, stojí cizinci z neznámého vesmíru. Cizinci, se kterými je však možné bojovat, které je také možné porážet. Ale místo toho den za dnem přicházejí pouze nové důkazy lidské omezenosti. Síly, které by při centrálním vedení dokázaly vetřelcům vzdorovat, jsou tříštěny mezi národní velitelství. Generálům se klepou zadky, jen co radary posílené nejnovější americkou technikou zaměří cizáckou loď a oddechují si radostí, když stín zmizí za hranicemi, aby šířil zkázu tam. Cizáci jsou rychlí, na masakr nebo nepěkný žert jim stačí rozhodně méně času, než je třeba na zalarmová

ní a dopravu jednotky běžné armády…

„… ehm… Promiňte pane premiére, leželo to mezi dokumenty nachystanými na tento den…“ Charles Levant, premiérův tajemník se necítil zrovna skvěle, připadal si, jako by ho premiér přistihl při něčem zakázaném. A přitom nedělal nic jiného, než že studoval běžné pracovní dokumenty, tak jako tisíckrát předtím.

„To nic, pane Levante, neměl jsem to tu nechávat. Napsal to spolužák mého vnuka a ten mi to ukázal.“

„A… Co o tom soudíte, pane?“

„Má pravdu. Sakra, že má pravdu. Ale co s tím? Když ti ničemové nepřilétají od oceánu, tak máme svázané ruce. Nad Ruskem zasahovat nemůžeme a víte sám, jak se od poslední krize na Blízkém východě zhoršily vztahy s arabskými zeměmi.“

„Od toho by měla být OSN,“ řekl svůj opatrný názor Levant.

„Ta je ochromená z těch samých důvodů.“

„Přesto,“ řekl tajemník.

Premiér se rozhodl rychle. Vzpomínka na trapnou epizodu ve stometrové výšce nad zemí byla dosud velmi živá a pálila ho ve vzpomínkách jako skutečný oheň. Jestli je nějaká šance na zúčtování s cizinci, pak to musí být Francie, která jako první zdvihne prapor tohoto ideálu: „Dobrá tedy. Připravte podklady pro pana Croissanta a já budu informovat pana prezidenta.“

× × ×

Mělo být zapotřebí asi týden, aby se obrovská organizace dala do pohybu a usnesla se na nutnosti uspořádat mimořádné valné shromáždění za účasti všech delegátů. Ale události, poháněné vetřelci, rozhodly jinak.

× × ×

Každý skutečně zbožný muslim by měl vykonat alespoň jednou v životě pouť do Mekky, obětovat kozu nebo ovci a jejich maso darovat potřebným. Pro maročana Omara Mubaraka to byla důležitá otázka. Bylo mu již přes šedesát a cítil, že jeho čas se krátí. Měl jít již dříve. Ale vždycky se našla nějaká překážka a ta poslední, restriktivní omezení samotné saudské vlády, nebyla z nejmenších. Pouhých tisíc poutníků na milion věřících obyvatel, kdo to kdy slyšel? Ale přesto jednoho dne konečně stanul spolu se statisíci dalších mužů a jejich žen ve stanovém poutnickém táboře a zapojil se obřadů pouti. V prostém obleku ihram sedmkrát obešel Ka’bu a dotkl se černého kamene v jejích základech. Pomodlil se k proroku Ibrahimovi. Také se poctivě pokusil proběhnout mezi pahorky al-Marva a as-Safá, ale na hlasitou recitaci veršů koránu se necítil. Vrátil se do tábora, druhý den měl začít hlavní obřad, nejdůležitější část pouti.

Již k němu nedošlo. Ve chvíli, kdy se poutníci Mubarakovi skupiny chystali k mešitě, přelétl nad nimi černý stín.

Nejen stín. Skutečná černá díra v nebesích. Zastavila se nad nádvořím Velké mešity a Ka’ba, dobře rozpoznatelná i na tu dálku, se vznesla, přiskočila ke stínu a zmizela. Vzápětí se stín rozložil do podoby obří chobotnice s tisíci chapadel, jež se začala vlnit oblohou. Přeskakovaly mezi nimi blesky doprovázené dunivým hromobitím. Tábory se začaly šířit poděšené výkřiky. Jenže když se zdálo, že hrůza dosáhla vrcholu, stalo se ještě něco horšího. Chapadla začala bičovat zemi. Ve šlehancích zůstávaly zranění či mrtví lidé a také stopy jasně žluté látky s povědomým pachem. Mubarak, otřesený blízkým úderem, který přímo před jeho očima rošlehl jako obří bič dva muže, se sklonil k zemi a vzal hrst hmoty do ruky. Promnul ji v prstech, přičichl z blízka… Po zádech mu přeběhl mráz. On, starý lékárník se nemohl splést. Síra, smíchaná s ledkem.

Nedaleko něj udeřilo s ostrým zaječením drásaného písku další chapadlo. Stopy se zkřížily a směs vzplála. Mubarakovo nejbližší okolí zaplavily husté kotouče dusivého dýmu. Neváhal a vyrazil na útěk. Ale byl příliš starý a tábor byl příliš plný vyděšených lidí, pobíhajících v dýmu i ohni na všechny strany. Kdosi jej srazil k zemi, několik dalších lidí na něj šláplo či o něj zakoplo. Vyrazili mu dech, přerazili ruku i nohu. Už se smiřoval se smrtí a jen dokola opakoval Lá iláha illá’lláh va Muhammadun rasúlu’lláh, aby neodešel nepřipraven. Pak spatřil samotného šajtána. Měl podobu asi metrového skřeta s obrovskýma očima, nozdrami bez nosu a maličkými ústy. Démon vyrazil ostrý jek, rozhodil prackama a na všechny strany se rozletěla fontána pavouků, hadů a žab. Hadi byli určitě jedovatí. Pavouci nepochybně také. A žáby, než je zahubil nezvyklý žár slunce, byly odporné. Mubarak se marně pokusil odstrčit to pekelné nadělení mířící ke stínu jeho těla stranou.

Démon ho pozoroval. Opět zaječel a seběhla se tlupa dalších takových. Chytili bezmocného starce a vysokou rychlostí ho odnášeli pryč. Tušil, že za tím nic dobrého nebude. Také že ne. Připoutali ho za nohy k lanku na stožáru místo sáudské vlajky a vytáhli ho k nebesům. Pak zmizeli, zatímco on nekonečně pomalu kluzal zpět k zemi. Nával krve do mozku dokonal to, co načala zranění. Omdlel.

Již neviděl, jak se loď opět stáhl do podoby černého mraku, ani jak pod úderem neznámé zbraně strašlivé síly mešita explodovala. Trosky létaly na všechny strany. Trosky kamenů i těl. Jeden kámen, ještě nedávno součást okenního rámu, popsaný fragmentem súry narazil ohromnou rychlostí do kovové trubky ozdobené Omarem Mubarakem. Promáčkla se a zatížena vahou svého zajatce se zlomila. Mubarak tvrdě dopadl na záda a nehybně spočinul v písku.

Probral ho teprve po nějakých pěti hodinách hlas neznámého vojáka: „A tenhle žije?“

× × ×

Mekka se změnila na město mrtvých. Z půl milionu stálých obyvatel přežila vraždění polovina. Z poutníků jenom každý desátý. Zpráva o masakru se na vlnách CNN dostala do celého světa, ale cizáci byli rychlejší. Nepříliš rovnou čarou zamířili na severozápad. Možná to ani nebyla stejná loď.

Tentokrát již média citovala pouze dvě slova.

Jeruzalém.

Řím.

Pro mnoho lidí skutečné středy světa, pokladnice lidské historie naplněné nevyčíslitelnými hodnotami vlastní existence byly pohřbeny pod statisíci tun vlastního prachu a popela. A uprostřed vší té zkázy se tyčily černé obelisky, pokrytý písmem řeči z pohádek. JSTE NAŠE NEHODNÉ DĚTI. POUHÝ NÁVRAT K VLASTNÍM KOŘENŮM VÁM MŮŽE VRÁTIT NAŠI LÁSKU.

Co jsou ty vlastní kořeny?

Nikdo si netroufal hádat. Ale bojovný proslov francouzského delegáta Jacquese Croissanta otevřel srdce stopadesáti devíti pověřených a donutil je zdvihnout ruku na podporu důležitého usnesení. Poprvé po mnoha letech zažila OSN skutečně jednohlasé rozhodnutí a budování ozbrojených sborů, na Croissantovu počest nazvaných La defence, nestálo nic v cestě.

× × ×

Mačkalov. Nebyl to název, který by se psal do map. Ale možná jednoho dne bude. Olomoucké sídliště dostalo lidové jméno podle nepěkně nahuštěných domů. Králikáren, jak jednoho času nevhodně pronesl jeden politik – idealista. Dům číslo dvanáct na Ctiborově ulici se od ostatních nijak nelišil. Stěny chodeb počmárané mladšími obyvateli domu a jejich kamarády, sem tam rozbitá zářivka, pečlivě uzavřené papundeklové dveře, které by neotevřelo ani volání o pomoc… Jedny ve čtvrtém patře však otevřené byly. Ale na pomoc by z nich těžko někdo vyběhl. V této chvíli se z nich neslo pouze chrápání. Jeho původcem byl byl, alespoň jak udávala cedulka na dveřích, nějaký Josef Valenčík.

Před necelými třemi měsíci se nejprve zhroutil jeho svět a po něm i on. Velitel udělal v jeho případě chybu, protože ho poslal na dovolenou, dokud se z hrozných událostí s pomocí psychiatra nevzpamatuje. Jenže Valenčík na psychiatra z vysoka kašlal a během několika málo dnů se jeho jedinou léčebnou stal bar Mototechna. Sedával v koutku pod televizí, hleděl do svítící skříně na chlazené nápoje a pravidelně natahoval ruku pro nové sklenice. Rychle přešel od piva na tvrdé a pravidelně odcházel až po zavíračce. Pil sám. Propíjel úspory, své sny. Pro koho by je kurva snil?!? Pro ty tři mrtvé, kteří div že nemuseli být pohřbeni s králíkem na krku, protože se jejich vlastní hlavy nikdy nenašly?

Štamgasti se pokusili na jeho žízni přiživit. Neměl zájem. Když nedokázali pochopit slova, vysvětlil jim to ručně. Jeden odtáhl s rozbitým nosem a ostatní dali pokoj. Pak už jen pil a nevnímal svět. Většinou. Dívky za barem se rychle naučily, že bude bezpečnější nepouštět televizi, hlavně když v ní budou zprávy. Nedej bože zprávy o novém řádění vetřelců.

Pak se ranní tmou odpotácel domů, obvykle se svalil přímo na podlahu a vytuhl. Spával dlouho do odpoledne, pak se vždy nějak vyhrabal na nohy a koloběh pokračoval. Až do dneška.

Někdy mezi třetí a šestou ráno přiletěli vetřelci zažertovat si. Tentokrát stihli zničit rozvodnu vysokého napětí a celé město se ponořilo do tmy. Nadávající lidé se přesto ze zvyku vypotáceli do práce, vědomí si toho, že proud asi ještě dnes půjde a vedoucí by měli řeči. Také Valenčíkovi sousedé seshora poslechli volání povinnosti, jenže než odešli, nechali nějakým omylem naplno puštěné rádio. Když se montérům severomoravské energetiky podařilo vrátit proud tam, kde byl třeba, stařičká věž koupená v letech prvního nadšení po revoluci se rozehrála. Panely domu byly pro diskotékové hity ideálním nosným prostředím. Ten rachot byl prostě nepředstavitelný. Valenčík se probudil, na své současné poměry předčasně a chvíli zíral, kde a co to. Pak se hudba změnila na optimistické žvanění moderátora. Pochvaloval si, jak rychle byla dodávka proudu obnovena. „DRŽ HUBU!!!“ začal na něj zuřivě řvát probuzený spáč, ale nepomáhalo to. Nebyla jiná možnost. Musí ho jít umlčet osobně.

Vyškrábal se na nohy a potácel se ke skříni s domácím nářadím. Chvíli se v ní přehraboval a přitom dělal co mohl, aby sahal jen po tom nářadí, které se mu nejméně pohybovalo před očima. Konečně vyhrabal přiměřeně velký šroubovák a s vítězným výkřikem s ním vyrazil na chodbu. Bral schody po dvou a v několika sekundách se udýchaný, leč dokonale uspokojený skláněl nad otevřenou skříní na sousedovy pojistky. Natáhl ruku po páčce jističe a cvak. Úspěch! Tyranský rámus ustal. Usmál se sám pro sebe a opřel se čelem o chladivý rozvaděč. Dotyk plechu byl příjemný, rozbolavělá hlava si to vysloveně pochvalovala. Rázem se v ní mohly objevit i jiné myšlenky než vztek, který ho vyhnal sem. Jojo. Jeho přece nějaký pitomý tranzistorák nebude tyranizovat… Zarazil se. Tyranizovat? Kde to… Praštil po jističi z druhé strany. Narazil si klouby na ukazováku, ale to mu nevadilo. Hlavně, že to zase hraje! Zprávy naštěstí ještě neskončily. „… fence dislokovaná na základně nedaleko polských východních hranic zasáhla proti cizáckému korábu. Po několikahodinovém boji byli cizáci zlikvidováni a jejich podivuhodná technika odvezena k bližšímu zkoumání.“

Dostali je, hajzlíky… Jde to, přece jen to jde… pomyslel si pomstychtivě a v té chvíli se mu vrátila jiná myšlenka: „Pane… Dostaňte mne odtud… Chci být u toho, až jim někdo nakope ty kamenný ksichty…“

Altmann.

Ano…

Josef Valenčík se postavil do pozoru a řekl slavnostně celému světu: „Budeš chlapče, budeš…“

Dojem ze slavnostní soukromé přísahy trochu pokazila sousedka, která s nákupními taškami v rukách vyšla z protějších dveří a zůstala na něj civět.

Ale co už s ní. Lehkým kopancem umlčel rádio za dveřmi, řekl zvesela „dobrý den, paní Bártová,“ protáhl se kolem zkoprnělé ženy a seběhl k vlastnímu bytu.

× × ×

Do práce se vrátil jako vyměněný. Činorodý, aktivní, plný elánu. A také utajovaných myšlenek. Když se rozkoukal a ujistil, že je všechno při starém, začal pracovat na svém plánu. Všechno mu hrálo do noty. La Defence, alespoň podle toho, co říkali její představitelé, otevírala svou náruč každému. Bez námitek. Stejně jako Cizinecká legie v časech největší slávy. V tomhle tedy problém nebude a tak pokračoval. Zašel za jedním známým. Nebyl doma. Nu, co se dá dělat. Valenčík se pohodlně usadil na zídku, opřel se o z ní vycházející rouru a čekal. Trvalo to trochu déle, než očekával, ale přesto se dočkal. Z večerního šumu města se vydělily pomalé, nepravidelné kroky. Když byla potácející se postava dost blízko, řekl jí. „Nazdar Toncku, postůj na chvíli…“

Kroky ustaly. Pouze na moment. Vzápětí se mnohem rychleji začaly vzdalovat. Valenčík vystartoval za nimy. Po pár krocích běžícího muže dostihl, koneckonců, ten chlapík neběžel nijak rychle. „Říkal sem ti, postůj,“ řekl supícímu stínu. Ten se sice uklidnil, ale stejně si ho pro jistotu přidržoval za rukáv.

„To ste vy, pane nadpo-ručíku? Sem slyšel, žeprej vás vy-hodili,“ zeptal se chlapík.

„Slyšels špatně,“

„No a co mně chcete? Sem nic ne-proved.“

„Ale na zimu bys do tepla chtěl, co?“

„Si dě-láte prdel.“

„Ne. Akorát sem si řekl, že pomůžu starýmu kamarádovi. Co jsem tak slyšel, letos prý má být hodně chladno. To nemluvím o tom, že tahle díra není zrovna bezpečná. Sebrali jsme nedávno pár skinů, nějaký dobrý občan je slyšel bavit se o tom, že by chtěli čistit kanály od krys. Co ty na to?“

Houmlesák se zachvěl a neklidně řekl: „Za-vřeli ste je?“

„Ne. Omluvili jsme se jim a pustili je. Proč taky ne? Na deratizaci není nic špatného.“

„Ale dyť oni…“ Zdálo se, že opilec rázem vystřízlivěl. Už se ve stoje nepotácel a když mluvil, nezadrhával. „Za co mě chcete zavřít? Udělám to hned!“

„Hodný chlapec,“ pousmál se Valenčík na chlapíka o dvacet let staršího než byl sám. „Tak poslouchej…“

× × ×

Uběhl týden a pan Antonín Cloumal se ocitl ve vazbě za dokázané vloupání do skladu velkoobchodu s nábytkem na Okružní ulici, odkud sebral počítač a pár drobností. Zanechal za sebou spoustu stop, proto pro zkušeného policistu Josefa Valenčíka nebyl problém ho zadržet. Pak při běžném výslechu vyplynula na světlo nová fakta o starých případech. Já toho mladýho ani moc neznal. Chodil na akce v maskáču a na rameni měl velkejma písmenama vyšitý KURVA…

Jaká náhoda. Nejmenoval se dotyčný náhodou Vilém?

No, tak nějak.

Neuvěřitelné. Bude to chtít konfrontaci a jedna vloupačka z loňska bude vyřešená. Pěkně se nám ten mládenec vybarvil, že? Neviňátko jedno.

× × ×

Konfrontace dopadla přesně podle předpokladů. Mladík i tváří v tvář důkazům zapíral ze všech sil. Po nějakém čase Valenčíkovi povolily nervy a rozhodl se, že provede rekonstrukci na místě činu. Jel on, Jašek a oba zadržení. Průmyslová zóna mezi výpadovkami na Lipník a Šternberk byla poloprázdná, skladiště, kde kdysi došlo ke vloupání bylo opuštěné úplně, protože firma mezitím zkrachovala. Ovšem ani zde se Altmannovi do výpovědi příliš nechtělo. Starý bezdomovec spolupracoval dokonale, bodejť by ne, když mu Valenčík slíbl zbytek svých úspor, ale mladík pořád mlčel. Až se nadporučík naštval. „Honzo,“ řekl Jaškovi, „zkusím mu promluvit do duše. Vem zatím starýho zpátky, už má dost, já se vrátím pěšky. Panu Altmannovi procházka neuškodí.“

Altmann se netvářil zrovna nadšeně. Valenčík byl docela vazba, kromě toho mu zas nasadil pouta a svědky případné brutality se to v okolí zrovna nehemžilo. A strážmistr vůbec neprotestoval! Chápavě se ušklíbl, odtáhl mírně protestujícího houmlese do auta a zmizeli.

„Tak, to bysme měli,“ oddechl si Valenčík, jakmile utichly poslední zvěny motoru policejního favorita.

„Co jako?“ vybuchl Altmann. „Co ste to na mě ušil za boudu? V životě sem toho dědka neviděl!“

Policista dělal, že neslyšel. „Tak. A rekonstrukce bude pokračovat.“

„Dejte mně s tím pokoj. Říkám vám, že s tímhle nemám nic společného. Vraťte mě zpátky. Těch šest let si klidně odsedím, ale nic…“

„Nic takového. Jdi, přímo vpřed, za skladištěm doprava. Bez řečí a bez pitominek. V té kapse nemám jen ruku…“ dodal hrozivě.

Vpřed a za skladištěm doprava? To je směrem do města, do rozhodně živější čtvrti než je zóna malých dílen, továrniček a skladů v pátek odpoledne! Uklidněný Altmann se středně rychlým krokem vydal naznačeným směrem. Policajt ho ještě několikrát nasměroval, až mu uprostřed jedné ulice řekl „stůj.“ Proč? Dozvěděl se to brzy.

Valenčík obešel tmavě zelenou feldu a odemkl ji. „Nasedni si,“ vyzval vězně. Jakmile seděl, zabouchl za ním dveře a nasoukal se na místo řidiče. Nastartoval, nechal hučet motor na volnoběh a obrátil se na Altmanna: „Mám jeden dotaz,“ řekl tiše. „Chceš nazpět do basy, anebo se raděj pokusíš rozmáznout pár kamenejch ksichtů?“

„To jako…“ řekl nechápavě vězeň, ale pohled, který na Valenčíka vrhl, byl jiný. Proto dostal povel: „Sáhni do předního kastlíku.“ Altmann to udělal a vytáhl pas. Byl vystaven na jméno Pavel Ondruška, ale fotka byla jeho a věk přibližně také. Mezi listy už trochu osahané knížečky byla vložena i občanka se stejnými údaji a karta zdravotní pojišťovny.

„Máš na výběr. Buď basa, nebo La Defence. Ale jestli řekneš, že chceš zpátky do basy, tak tě zrychtuju tak, že tě tam nepoznají!“

„Jasně že nechcu do basy. Ale proč to děláte?“

„Mám s nima účty,“ ukázal Valenčík prstem k obloze. „A nějak mě napadlo, že nejsem sám.“

„Ale vždyť ste starej chlap, máte ro…“ Zmlkl v půlce slova. Valenčík vypadal na okamžik téměř nepříčetně. Ale omezil se na tichý povzdech: „Už nemám.“

Altmann zrudl. Pak polkl a hlas mu lehce přeskočil, když řekl: „‚romiňte…“

„To nic. Tak co, jedem?“ řekl chraplavě po několika dlouhých sekundách Valenčík.

„Jedem!“

Motor zahučel, zaječely gumy a vůz vypálil kupředu.

Zastavil jen dvakrát. Poprvé na odpočívadle sotva pár kilometrů za Olomoucí, kde by náhodný pozorovatel mohl být svědkem krátké, ale divoké diskuze, zakončené podivným objímacím rituálem.

Podruhé až na polských hranicích. Ale jakmile celník ukázal, že mohou odjet, divoká jízda pokračovala. Bez odpočinku, střídali se v řízení, dokud se před nimi neobjevila závora a ozbrojenec před ní se nezeptal: „What do you need here?“

„Wi wont tu džoin L‘ Dyfens,“ odhláskoval jako ze sešitku Valenčík.

„Well,“ přikývl muž v maskáčích. „You may pass. Go!“

Stmívání

Zbyněk Čáp
Pád do tmy, aneb Velmi přerostlý prolog knihy Návrat legend.
V epizodní roli účinkují lidé rasy Bewagi!

Za hranicemi paměti tří generací lidstva je dost prostoru pro tisíce romantických představ. Co to jsou fakta… Dnes můžeme za cenu dlouhého hledání v archivech zjistit, zda byla před sedmi sty let první jaderná zbraň svržena na Hirošimu, nebo na Hitlera a proč. Ale jenom naprostý šílenec by se dobrovolně vrhl do oné staletími navršené kopy žvástů, domněnek a náhodných faktů, aby zjistil, zda japonští ninžové skutečně skákali deset metrů vysoko…

Harold Modrozub, šéfproducent epického seriálu Barbar Sirocco

Začalo to velmi pohádkově. Kdysi dávno se jeden zcela obyčejný mladík v pravý čas podíval na správné místo. Následkem toho se do několika let stal nejmocnějším mužem planety Země a časem i vesmíru, nadaný právem si tu a tam povykládat nad šálkem čaje se samotným Bohem. Tuto čest předal i svým dědicům a pod jejich správou se Země stala velmi pohodlným a bezpečným místem pro život.

Všichni rozumní lidé si říkali, jaké to bylo štěstí, že si Bůh tehdy vyvolil pro kontakt normálního muže a ne nějakého megalomanského pošuka. Těch zbývajících čtrnáct si v průběhu dějin tiše myslelo, že Petr Kalous až tak normální nebyl a že by se bez těch božských dýchánků žilo rozhodně lépe. Všichni ti škarohlídi se honosili stylovou korunou, genetickým odkazem prvního z císařů a spornou ctí, dostávat od Boha příkazy, o jejichž plnění se nediskutuje…

Ale konec konců, hlavně že je Země bezpečným a pohodlným místem pro život a hlavní město Praha je její výkladní skříní.

Na první pohled vypadá téměř stejně jako před sto lety. I jako před pěti sty lety. Vždy jen a pouze dynamické moderní velkoměsto. Na druhý se však dá zahlédnout jisté zmenšení zastavěné plochy. V historii prosperujících měst nevídaná věc. A na třetí podívání lze říct, že jediné co prodělalo změnu k lepšímu, je Císařský palác. Před několika málo týdny byl na počest korunovace nového císaře oplášťován prakticky nezničitelnou vrstvou čistého diamantu. Jeho obvyklý lesk tisíců oken se ještě zvýšil a navenek tahle paráda hlásá moc a slávu Říše, přesně tak, jak si kdysi dávno přál její zakladatel. Vždyť co se Říši může rovnat! Jediná dosud přežívající inteligentní rasa známého vesmíru dodneška osídlila planety u stovek sluncí a miliardy jejích příslušníků si nikdy nezapomenou připomenout si významná výročí svých vládců, beze stopy ironie či vzdoru. Ale tohle je jen zdání…

Jen první pohled.

Druhý pohled však také neukáže nic.

Chceme – li zjistit pravdu, musíme zamířit přímo ke špici pyramidy zvané císařská vláda.

× × ×

Začalo to nedlouho po korunovaci Petra III. Skončilo jednání Velké rady a příslušníci vlády se loučili se svým vládcem uctivými úklonami, zatímco herold rázným a hlasitým; „císař odchází!“ upozornil členy širšího dvora shromážděné přede dveřmi. Piet de Rijk, nedávno ještě admirál, dnes císař Petr III. se však na nikoho nedíval. Rychlým krokem opustil jednací sál, proběhl předsálím a zmizel. Za ním poněkud volněji vyšli i ostatní členové rady. Předsálím se rozlehl šum hlasů, když dvořané začali zjišťovat od členů užší vlády otázky jednání. „Císař oznámil novou kolonizační politiku,“ vysvětlil jim všem kníže Philips, toho času premiér, jinak dědičný správce provincie Australia. „Říše si nemůže dovolit ustrnout. Jestliže není možné humánními prostředky donutit k migraci svobodné občany, přestěhujeme obyvatelstvo Nadějí.“

„Ty lenochy? Devadesát pět procent z nich v životě nepracovalo,“ ušklíbl se kdosi.

„Uvidíme… Podrobnosti plánu upřesním, prosil bych pány barony z měst, kde jsou čtvrti Naděje s více než třemi miliony obyvatel, aby mne následovali do jednacího sálu.“ Jeho zvací příkaz se rychle rozšířil celým předsálím a část jeho osazenstva se přesunula do sousední místnosti. Phillips byl nějaký netrpělivý. Začal mluvit ještě dřív, než se všichni pořádně usadili: „Přátelé. Jak všichni nejlépe víte, stává se situace v Nadějích kritickou. Jejich zásobování, přestože je omezené na nejzákladnější míru nutnou k udržení života, je stále dražší. Lidský materiál, který je v nich uklizen, navíc pomalu degraduje. Původně byly navrženy jako dočasné útulky pro lidi bez zaměstnání. Dnes v nich však v průměru žije už devátá generace lidí, jejichž jediným zaměstnáním je a vždycky byl, pobyt v Naději. Jsou to, abych použil výstižný lidový výraz, ‚flákači z povolání‘. Ke všemu mezi nimi samotnými vzrůstá nespokojenost. Poslední případy pokusů o nepokoje ve vídeňské, káhirské a montevidejské Naději byly potlačeny jen s použitím síly, to nemluvím o incidentu v Melbourne,“ krátce se zamračil, „kde se rabujícím hordám dokonce podařilo proniknout do vnějšího města. Jediným řešením je rozptýlit je do neškodných skupinek. Je vyloučené, abychom je rozpustili mezi normální občany. Tím by se nic nezměnilo, neboť bychom je tak jako tak museli živit. Jediným smysluplným řešením je deportace. Budou dáni k dispozici správcům pohraničních světů. Tam budou rozptýleni po dostatečně velkém území, v přiměřeně malých skupinkách, které se chtě nechtě budou muset zabývat zemědělstvím, protože druhou eventualitou pro ně bude hladomor.“

„Vždyť o zemědělství nemají ani potuchy. To je posíláte rovnou zemřít!“

„Budou včas a důsledně vyškoleni. Další dotazy?“

„Co když se nějaká taková skupinka vyzbrojí a začne vydírat sousedy?“

„Bude nad nimi prováděn běžný dozor.“

„A co když…“ Dotazy pokračovaly.

× × ×

Velitel císařské stráže měl dokonalé instrukce. Do místnosti za zády jeho mužů nesmí nikdo vstoupit, neboť císař medituje a nepřeje si být rušen. Nikdo ho nesmí vyrušit ani komunikátorem. Byla to však pro stráže snadná, až nudná služba. Nikdo nechtěl riskovat a zkoušet, co by se v takovém případě s narušitelem stalo.

Místnost za dveřmi však byla prázdná. Je pravda, že do ní císař vstoupil, leč sotva se zavřely dveře, vlastnoručně aktivoval přenosové zařízení. Ovládání tohoto teleportu bylo zcela utajené, hlášení o přenosech se nikam nezaznamenávala a nikdo kromě císařů neměl tušení, kam je vlastně zaměřen. Vynořil se v obrovském sále kdesi hluboko ve sklepech. Místnost byla dokonale klimatizovaná, tak aby zaručila co nejdelší výdrž pokladům, které skrývala. Byly to knihy, statisíce knih. Stovky knižních regálů byly dokonale metodicky roztříděny. Autoři, témata, překlady téhož díla do různých jazyků a v neposlední řadě i zájem, který v zakladatelích knihovny vyvolaly. Dělení podle zájmu bylo nejhrubší. Jen do dvou skupin, modré a žluté. Modrá sekce byla důsledně používána. Přestože do knihovny chodil vždy jen jediný člověk, za ta staletí její existence byly v běhounech vyšlapány skutečné stezky. Zato žlutá byla téměř panensky netknutá. Přesto dnes císař zamířil právě do ní. Ale ač se zde tělo Petra III. ocitlo poprvé, jeho božské vědomí už zde muselo být poněkolikáté. Výsledky předchozích návštěv však nebyly příliš povzbudivé, neboť císař vnímal vesmířanovu nechuť. Přesto sáhl do regálu. Ne po něčem konkrétním, jen tak naslepo. Vytáhl knihu, otevřel ji kus od kraje a začal číst. Kupodivu ho děj zaujal. Celý život byl vojákem, na romantiku a fantazie si nikdy nenašel čas. A snad právě proto se chytil. Epizodka o odstrkovaném mladíkovi, který se nenadále projeví jako mocný muž s neobvyklou schopností měnit realitu… Jak že mu říkají? Mág? Bleskově knihu prolistoval a sáhl po další. A po další. V každé knize žluté sekce se dříve či později objevil někdo, ovládající tuto schopnost. Někdy jich dokonce bylo víc, ve spolupracujících či soupeřících skupinách. Vysvětlení tohoto fenoménu nebylo nikde podáno. Síla, kterou se daní muži a ženy učili používat, prostě existovala… Pocítil náhle, jak se probralo vědomí vesmířana. ‚To není nic divného, můj lid dokázal něco velmi podobného také,‘ prohlásil Bůh.

„Ano, ale lidé tím nevládnou, pokud jim nepomůžeš. Nevěřím, že by to v minulosti šlo a nyní to jen atrofovalo.“

‚Ty tomu nevěříš. Miliardy tvých poddaných také ne. A přesto se tyto knihy vydávají a ve velkém množství prodávají přes šest století. Vždyť tuto část knihovny si vynutil už legendární Martin Věrný, snad jsi nezapomněl o koho šlo.‘

„Samozřejmě že ne, byl to přítel mého vznešeného předka. Ale co na nich může být tak zvláštního?“

‚Ty se ptáš? Nahlédl jsi jen do jedné a už to tě donutilo přečíst si ji od začátku až do konce. Lidé milují tajemné a nevysvětlitelné věci, nikdy sis nevšiml?‘

Císař již neodpověděl, místo toho si podal další knihu, se kterou odešel do odděleného čtenářského salonku. Pohodlně se natáhl v anatomickém křesle a začal číst.

× × ×

Uběhlo několik let…

Pozemských.

Ti druzí počítají trochu jinak. Ale musíme se k nim chtě nechtě podívat. Vítejte proto u lidí (ve filozofickém smyslu,) kteří jsou pro ty druhé odpradávna pouze blednoucí legendou.

× × ×

Cvičná loď Meha Da ‚ar nebyla žádný drobeček. Jak by také, když se jednalo o skutečnou bitevní loď, pro zastaralost převelenou do zálohy vrchního velení a určenou k dokončovacímu výcviku posádek flotily. Mezi její ovládání a výkonné systémy byly vloženy oddělovací členy. Díky nim mohlo vše reagovat jako doopravdy, aniž by v případě chyby hrozila katastrofa. Ta nebyla nikdy daleko. Boje s kerkanskými vetřelci trvaly už pěkně dlouho, se střídavými úspěchy a výcvik vyžadoval vysoké tempo. Stresovaní kadeti, které okamžitě od příchodu na loď čekaly téměř skutečné bojové podmínky, občas prováděli neuvěřitelné hlouposti. Nedávno navigátor zavedl loď místo ke cvičnému cíli přímo na Bewagasar a jeho druhové klidně zahájili bombardování. Nebýt simulačního systému, způsobili by na domovské planetě pěkný masakr. Celý ročník byl potrestán snížením hodnosti o dva stupně a vrácen do školy. Tento výpadek citelně postihl zařazování nových lodí do služby a možná vedl ke ztrátě jedné starší.

Byl poslední den před svátkem Exodu. Posádka, ani kadeti už na dnešek neočekávali žádné výcvikové úkoly, všichni byli svátečně naladěni. Optimální chvíle na šok. Na programu je nácvik ústupu ze ztraceného boje! Admirál Hada se ve své velitelské kajutě ušklíbl a spustil program. Na monitorech posádky se nenadále objevila přesila lodí článkovců a zahájila palbu. Jednotlivé sekce Meha da ‚ar inkasovaly virtuální zásahy, škody snižovaly její použitelnost až nakonec velitel přikázal ustoupit. Bitevník zmizel v hyperprostoru a jeho skokový generátor jej v jediném okamžiku přenesl o stovky světelných let stranou. Skok byl jedinou součástí cvičení, která se musela odehrát doopravdy, neboť průvodní jevy byly nesimulovatelné.

Tentokrát se to povedlo. Ale během simulací v předešlém období se posádka mnohokrát dozvěděla, že se únik nepodařil. Kolikrát se jim na displejích ukázalo prohlášení admirála Ho‘ De Waiy, možná moudré, ale v jejich situaci výsměšné: „Loď je možné opravit, nebo postavit znovu. Ale mrtvola plovoucí vesmírem už své znalosti nikomu nepředá…“ Cílem cvičení bylo vytrénovat intuici velitelů – ‚co loď ještě snese‘ a simulační program proto vytvářeli nejlepší vědci, lodní konstruktéři a vojáci státu. Pokud byla loď zničena během simulace, neexistovala žádná naděje, že by vydržela ve skutečnosti. Vrátili se do reálného prostoru a cvičný program pokračoval. Technické čety vyrazily do vnějšího trupu k hlášeným škodám. Jejich reporty upřesňovaly původní hlášení automatických systémů, z nichž některé byly poškozené. Strojovna ohlásila: ‚Byl poškozen gravitační kompenzátor, nemůžeme opět dosáhnout skokového zrychlení.‘ Tak tohle by byl opravdu problém.

„Jak dlouho bude trvat oprava?“ dotázal se velící kadet Qe.

„Závada je neodstranitelná, kvůli omylu zásobovače nejsou náhradní díly. Poručík Giunewa spáchal rituální sebevraždu.“

„Rozumím. Můstek končí.“ Qe zavolal na spojaře: „Vyšlete nouzový signál k velení!“

„Rozkaz pane!“ Kadet u spojovacího centra odblokoval požadovanou funkci a odvysílal standardní hlášení s prosbou o opravu. Bylo uvedeno jménem lodi, aby je spojaři v centru mohli odlišit od skutečného volání o pomoc, které by uváděl jen kód. Ve skutečnosti by za nějakou dobu dorazila dílenská fregata. V jejich situaci však místo příletu opravářů zaznělo jen hlášení velícího admirála: „Končím výcvikový den. K vyhodnocení se shromážděte v kapli.“

Kadeti opustili stanoviště, která ihned zaujala normální posádka. Zvědaví na hodnocení svých výsledků spěchali do kaple, největšího sálu v lodi a vlastně jejího společenského centra. Velitel tam již čekal. „Bojovníci! Dnešní úkol jste splnili na výtečnou. Všichni, kromě kadeta To’s, dnešního spojaře. Víte, kde jste udělal chybu?“

To’s byl vzrušením celý modrý: „Žádné si nejsem vědom, ctihodný.“

„Ale to byste měl,“ odsekával admirál významně slabiky. „Nepřesvědčil jste se o směřování vysílacího systému. Zpráva byla odeslána do volného kosmu, naštěstí mimo oblast našich nepřátel. V opačném případě byste zavinil zničení celé lodi. Za tuto chybu vás trestám odnětím práva opustit loď do doby, než třikrát úspěšně splníte všechny úkoly cvičných letů.“ To’s si viditelně oddychl. Admirál měl dnes dobrou náladu, jindy by trest byl důraznější. Znal hororová vyprávění o kadetech, které rozčilený velitel nechal vyhodit v pouhém skafandru z lodi a vrátil se pro ně, až když byli téměř šílení strachem. Admirál pokračoval: „Kadeti! Váš spolužák To’s nebyl potrestán za svůj omyl, ale za to, že jej ponechal bez opravy. Nevyslal novou zprávu, přestože se nedočkal odpovědi. Pamatujte si to. Rozchod, loď se vrací na Bewagasar.“

Sál se rychle vyprázdnil. Za okamžik v něm zůstal jen To’s a jeho nejbližší přátelé. „Podívej se na to z té lepší stránky,“ utěšoval ho druhý inženýr kadet Sevak. „Ještě loni bys ke všemu dostal pár bičem a na můstku by ses neukázal nejméně dva staré roky…“

× × ×

Běžné vysílání má omezený dosah, neboť je nutné vysílat do všech stran současně. Směrované nouzové vystačí s nižším výkonem a přesto dodá zprávu dál. Třebas i přes několik tisíc světelných let, do oblastí, které obývají lidé zcela jiného druhu. Zde způsobila poplach.

Byl hvězdný čas 620.164.160. Stošedesátá minuta pozemského času, stošedesátýčtvrtý den roku šest set dvacet Éry Říše, nechť je císařskému míru přána věčnost… Na daleké Zemi se právě jaro severní polokoule pomalu lámalo v léto, v sadech kvetly stromy a vítr roznášel jejich vůni. Jak vzdálená představa zde, na vojensky stroze zařízeném můstku hlídkové lodi. Jaros Klein, kapitán Ostříže, si povzdechl. Ještě pár let služby a úplně zapomene, jak vlastně skutečné jaro vypadá. Dovolenou už neměl bůhvíjak dlouho, nevýhoda služby na prestižní lodi.

Před hodinou dokončili zátah na pašeráckou skupinu, specializovanou na krádeže malých plavidel. Předmět doličný, přepychový meziplanetární člunek, byl uložen v doku Ostříže a pašerácká loď obsazená výsadkem odletí za okamžik na Wellington. Tam bude její posádka odsouzena, pravděpodobně k deportaci na vězeňskou planetu If. Klein potvrdil odlet zajaté lodi, rozloučil se s Jestřábem, sesterskou lodí podílející se na akci a přikázal změnu kursu. Jenže než proběhl běžný kolotoč potvrzování příkazů, ozvalo se spojové stanoviště: „Kapitáne, zachytili jsme kódovanou depeši.“

Kdo to u všech čertů může být? Rozvědka přeci nehlásila, že by pašeráci měli mít komplice. „Podrobnosti?“ dotázal se kapitán.

„Zpráva byla komprimována. Algoritmus byl identifikován jako podskupina přenosového protokolu ET – 01.“

„Dekódovat.“

„Rozkaz pane, provedeno.“

„Předvést.“

Můstkem Ostříže se rozlehla slova depeše. Cizí slova v cizím jazyce, vzdáleně povědomém. „Někdo si z nás vystřelil. Tohle zní jako hatmatilka těch mumií v Muzeu vesmíru. Zachytil to Jestřáb také?“

„Zřejmě ne, kapitáne. Pokračují v přípravách na… Ne, právě zastavili odpočet.“

„Zachytili to!“ nedokázal Klein potlačit vzrušení. „Ať to pošlou sem, byli od nás přes šedesát jednotek, mohli bychom ty vtipálky zaměřit. A odvysílejte úplnou depeši na velení, ať si s tím lámou hlavy taky.“

Ostříž byl velitelskou lodí skupiny, Jestřáb mu své údaje ochotně předal a jakmile je měli pohromadě, byly provedeny patřičné výpočty. A když byl znám výsledek, zůstali překvapení důstojníci mlčky sedět. Zdroj vysílání byl dva tisíce pět set světelných let od vnějších hranic Říše.

„Myslíte, že je to možné? Celou dobu se myslelo, že se zničili…,“ zauvažoval nahlas navigátor, poručík Jamato.

„Proveďte výpočty ještě jednou.“

Stalo se. Vzdálenost zůstala, s odchylkou v řádu desítek světelných let, tedy zcela zanedbatelnou.

Klein pokrčil rameny. „Nedá se nic dělat. Předejte velení všechno, tohle je nad naše možnosti.“

× × ×

Úkolu předat zprávu o objevu císaři se ujal osobně velkoadmirál Henry Wallace. Depeše ze vzdálené hlídkové lodi přišla brzy ráno standardního času. Admirála kvůli ní vytáhli z postele a tak si řekl, ať si císař, kterého ještě jako kluk obdivoval coby hrdinu Pieta ze třetí čety, a později pod ním sloužil, také užije. Nechal se přenést do císařského paláce a požádal o audienci. „Císař je v kapli,“ dozvěděl se od nějakého dvořanského ranního ptáčete.

„Jak dlouho?“

„Od včerejšího odpoledne, jen co skončilo jednání rady.“

„To je tam přes půl dne? Neumřel?“ zauvažoval Wallace.

„Nemyslím. Na každý pád, já se ho ptát nebudu, jak se cítí. Mohl by mi to poslat na jednom papíře současně s udělením léna někde v pásu asteroidů,“ odtušil dvořan, baron z nějakého městečka na jihu, snad ze Sevilly.

„Tak si tu na něj čekejte třeba do konce světa, ale já jdu.“

Dvořan se ho pokoušel odradit, ale nepochodil. Admirál byl nezadržitelný. Vahou své funkce prošel přes strážné u dveří kaple a vtrhl dovnitř. Zmateně se rozhlédl. Místnost byla prázdná. Už se otáčel ke dveřím, aby se zeptal vojáků, když tu spíš vycítil než zaslechl projev teleportace. Ohlédl se tím směrem. Příchozím byl císař. Vypadal unaveně, nevyspale a ke všemu chvatně schovával do kapsy nějakou knihu. „U všech čertů, admirále, co tu děláte. To nemohu mít ani kousek soukromí!?!“ Nebyl to dobrý začátek rozhovoru, když císař začal nadávkou a titulem.

„Omlouvám se, Vaše veličenstvo, jde o závažnou zprávu z pohraničí.“

„Tak, závažnou? Radil bych vám, aby byla.“

„Hlídková loď zachytila depeši v cizí řeči. Byla identifikována jako řeč vesmířanů.“

Císař sebou neklidně škubl. Informace ho nepochybně zaujala, protože jeho hlas přešel ze studeného tónu rozhněvaného vládce do polohy hovoru mezi dávnými přáteli: „Nesmysl, Henry… Od objevů na Talonu 8 najdeš slovník a výslovnost toho jazyka v každé větší knihovně. Nějaký hlupák si prostě myslí, že mu to dává možnost předávat tajné zprávy.“

Admirál zavrtěl hlavou. „Piete, to nebude jen tak prosté. Depeši zachytily dvě lodi a triangulační metodou se jim podařilo zaměřit vysílač. Byl dva a půl tisíce světelných let od vnější hranice.“

„A sakra,“ uklouzlo císaři. „Byla již depeše přeložena?“

„Ano.“ Wallace hmátl do kapsy pro modul s dekódovanou zprávou a rozhlédl se kaplí po nějakém přehrávači. Žádný nenašel. Císař, nedočkavostí celý žhavý, proto použil své umění. Zablesklo se a v tom záblesku zmizelo mahagonové starožitné lehátko i několik svícnů a místo nich se objevil přehrávač záznamů a komunikační centrum.

„Ah… To bychom tedy měli…“ prohlásil mírně otřesený admirál a vsunul modul do patřičného slotu. Originální i přeložená zpráva se ihned nabídly k přehrání. „Není to nic moc, Piete. Vzdálenost byla dost velká…“ omlouval Wallace nízkou kvalitu originálu, ale císař ho mávnutím ruky umlčel. Pečlivě naslouchal. A uvědomoval si, že jeho zájem člověka, který narazil na mimozemšťany je ničím proti zájmu bytosti, ke které nepřímo promlouvali její druhové.

× × ×

Zpráva byla neúplná, okolnosti jejího vzniku neznámé a za tisíce let se změní ledasco. I jazyk… Jazykové opravné systémy, založené na úrovni jazyka v době bewažské éry Ro, poněkud zkreslily její smysl. Vesmířanovy myšlenky se rozběhly po falešné stopě… ‚Oni přežili. Zázrak! Ale jsou to ubozí uprchlíci… Po tisíce let bloudí vesmírem, jejich loď je těžce poškozená… Poslední z celé flotily… Musím je najít a přivést sem. A dát jim důstojný dar na uvítanou… Dát jim… Tento svět?‘

× × ×

„Kolik lidí ví o depeši?“ zajímalo císaře, když záznamy skončily.

„Posádky obou hlídkových lodí, noční směna velitelství, touhle dobou už i polovina ranní…“

„Ano, to je pravděpodobné…“ Císařův hlas se vytratil. Sáhl do čtecího zařízení pro modul a to se ve vteřině opět změnilo na lehátko a svícny. Tato událost nastala přímo před admirálovýma očima. Nevnímal ji. Teprve až bylo uklizeno, bylo mu dovoleno vidět i myslet a muž zamrkal: „Omlouvám se, Piete, nějak jsem se zamyslel.“

„Nevadí, chápu tě. I mne mrzí tak zbytečná ztráta dvou lodí… Ještě štěstí, že se podařilo zachránit posádky. Pojďme…“ Císař vyvedl mírně zmateného velitele z kaple a při loučení mu řekl, opět rozhodným hlasem nejvyššího vládce: „Drzost těch banditů nezná hranic. Na trestnou výpravu se okamžitě vydá Octavianus pod mým osobním velením.“

„Rozkaz pane. Loď vám bude ihned k dispozici.“

× × ×

Absolutně neměl potuchy, jak se to stalo. V jedné chvíli čekal na odpověď z velitelství a za okamžik se na ně vyřítila celá flotila drobných, ale těžce ozbrojených lodí. Dávaly zatraceně dobré rány, to jim musel přiznat. V několika minutách byl Ostříž neovladatelný a bezbranný. O pár tisíc kilometrů dál bojující Jestřáb byl na tom zrovna tak. A nájezdníci zmizeli právě tak rychle, jako se objevili, aniž by své oběti dorazili.

„Jaký to proboha mělo smysl,“ uvažoval kapitán Klein. „Zaútočí, poškodí loď tak, že je dobrá leda do šrotu a zase zmizí. Přitom poškozena byla pouze zařízení, nezahynul žádný člen posádky…“ Váhavě sáhl po kusu papíru, na který ještě před hodinou nechal vytisknout předpokládanou polohu neznámého vysílače. „Co je to za nesmysly,“ prohlásil a list skončil ve vstupu recyklace.

× × ×

Nikdo nevěděl, k čemu vlastně došlo. Zejména ne ty desítky lidí, jejichž oči raději neviděly to, co vlastně dělají jejich ruce. Záznamy vesmířanské zprávy navždy zmizely. Když na místo činu dorazil Octavianus, byl zde již jen proto, aby na místě vyšetřil příčiny porážky. Před pátravé mysli císařských inkvizitorů předstupovali všichni členové posádek obou lodí. Zatímco vypovídali, jejich mozky byly neuron po neuronu prosévány, aby v nich nezůstala ani nejmenší vzpomínka na hlas z hlubin kosmu.

A mezitím se z tajné základny dost daleko od hranic vydala automatická loď, skutečný pouhý nosič senzorů, aby propátrala označený prostor. Bezvýsledně. Na místě, kde měl být poškozený transport jménem Meha da ‚ar, vlastně Spasitel, ale psáno a čteno v prastarém jazyce lidu Homam, byl jen prázdný vesmír.

× × ×

‚Neuvěřitelné! Císař se opozdil, nepřišel včas na zasedání rady! Děje se snad něco?‘ nesla se sálem slova v prosté řeči i efektnějšími, leč únavnějšími myšlenkovými přenosy.

„Kde je císař?“ začal u příslušníků vnitřní správy paláce pátrat i sám kníže Philips.

„Jeho veličenstvo je v kapli,“ dostal po několika minutách zprávu od stráží.

‚S těmi meditacemi to trochu přehání,‘ řekl si tiše Philips. ‚Co k čertu plánuje?‘ Dozvěděl se to poměrně brzy. Císař se objevil v doprovodu neznámého muže. Cizinec byl ihned krátce představen jako profesor Kissinger, vedoucí katedry spojů na císařské univerzitě a bylo mu uděleno slovo. Mluvil dlouze a odborně, ale celkově z jeho slov vyplývalo, že stovky let používaný princip hyperprostorové komunikace má netušená rizika. Předvedl holografickou dokumentaci, příklady lidí přicházejících příliš blízce do styku s vysílací technikou. Skutečně, když diváky upozornil na detaily, vypadali mnozí hůř, než by odpovídalo období středního věku. Nato prohlásil, že univerzita už dlouho pracuje na řešení tohoto problému. Tento byl prý již vyřešen a je pouze záležitostí několika měsíců, než budou nová zařízení vyrobena a vmontována i do posledního meziplanetárního člunku.

„Děkuji vám, profesore. Ale několik měsíců je příliš, pokud jde o zdraví všeho lidu. Vláda se ze všech sil zasadí o to, aby bylo vše nahrazeno již v průběhu tohoto týdne,“ zakončil císař. V lavicích rady to zašumělo. Termín byl skutečně šibeniční, i přes vyspělou výrobní technologii. Císař si to uvědomoval také. Řekl: „Pánové. Jsem si vědom, že tento úkol je neskutečně obtížný. Ale nemůžeme proto před ním zavřít oči. Již v tomto okamžiku jsou informace o nové technologii rozesílány do všech koutů Impéria. Je na vás a místních správcích, aby se riziko, byť potenciální, stalo co nejdříve minulostí. Začněte prosím konat ihned.“

× × ×

Nikdo o tom neměl ani páru. Dokonce i sám Petr III. jen v náznacích tušil, že se s vesmířanem něco děje. Míval díky němu podivné sny, to ano. Ale tyto sny mívali i všichni jeho předchůdci a žádný z nich, kromě legendárního Petra I., si z toho nic nedělal. Jenže ve snech z poslední doby slýchával stále častěji ozvěny skutečných sporů. Čí jsou? A proč? Pomohlo by…

‚Tak o tom ani neuvažuj!‘ zamítl vesmířan stroze císařovo pouhé pomyšlení na psychiatrické sezení. Zůstala mu tedy jen samota nejvyššího vládce a průvod snových duchů. Nemohl se zbavit dojmu, že některé z nich začíná postupně poznávat. Tichý a rezignovaný hlas Velkého předka byl prvním. Na tom nebylo nic až tak zvláštního. Genetická informace císaře Petra byla díky císařské personální politice navždy přítomna v tělech mnoha významných důstojníků, všech členů inkvizice a císařů jako věčných prvních mezi rovnými. Z hlubin vesmířanovy paměti jednou unikla poznámka: ‚Už navždy se budu chovat jako Petr Kalous.‘ Co však císaře pana de Rijk poděsilo, byla skutečná bouře hlasů, která se strhla vzápětí a které jeden přes druhého vykřikovaly: ‚Jako Jean Beauvert. Jako José Sepuelda. Jako… Jako…‘ Jako všichni muži, kteří kdy usedli na císařský trůn…

Hlasy se ozývaly jen v čase polospánku, proto se mu začal vyhýbat. Knihovna shromážděná předky byla optimálním prostředkem. Četl tak dlouho, dokud ho úplně nezmohla únava, dokud nepřišla milost bezesného polovičního bezvědomí. Fantastické světy, tak vzdálené od reality sedmého století se mu vrývaly do paměti a stále častěji se přistihl při představě, že touží alespoň na okamžik zažít popisované.

Do toho přišel objev, že vesmířané stále ještě žijí někde daleko za nejvzdálenějšími hranicemi říše. Jejich pozemský zástupce byl objevem zcela ohromen, vždyť se po celou tu dobu pokládal za posledního! Přikázal a pomohl císaři zničit veškeré stopy objevu. K tomu se postaral, aby se podobná věc už neopakovala, neboť s vynaložením maximálního úsilí realizoval nový spojový prostředek. Zařízení, v mnoha detailech odlišné od původního, ztratilo schopnost přijmout jiný než lidmi vyslaný signál. Navenek tím vše skončilo. Avšak ve snech… V těch snech se začaly objevovat spory o tom, jak s objevem mimozemšťanů dále naložit. Bůh měl nepochybně cosi za lubem. Vědomí předků, více svázaná se svým pánem než myšlenky živého pana de Rijk, něco tušila, byla však proti ústřední síle bezmocná… Císař se proto raději ponořil hlouběji do magického světa, s jehož pomocí tak snadno unikal před podivnými předtuchami. Vesmířan si téhle jeho vášně zdánlivě nevšímal, jakoby se jeho veškerý zájem vybil oním dávným rozhovorem. Tím více překvapil nenadálou otázkou: ‚Proč si nenecháš postavit vlastní holosál? Nebo máš snad strach, že by to nebylo úplně přesné?‘

„Ne, tak to není… Jde o to, že by mi potom den se svými čtyřiadvaceti hodinami nestačil,“ povzdechl si císař.

‚Mám pro tebe řešení, příteli…‘ Hlas přicházející z podvědomí přímo hladil. ‚ Osvoboď se od svazujícího těla a rušících povinností, tví předkové tě rádi přivítají…‘

Myšlenka byla tak lákavá, až císaře zamrazilo… „Dovol mi ještě něco zařídit. Pak… Snad…“ odpověděl.

× × ×

Když o nic nešlo, císař Petr III. s oblibou tvrdil, že je jen prvním z lidí. Také mu nic lidského nebylo cizí. Rozhodně si neupíral požitky. Jeho ložnice, to byla přímo svatyně užitkového luxusu. Žádný nábytek ve zbytku vesmíru nemohl být pohodlnější a elegantnější současně. Bufetový stolek měli rovným dílem na starosti kuchař s architektem a baterie lahví vína byla korunována svatozemským Lockerem. A protože nejen jídlem a pitím živ je člověk, leckteré křeslo či pohovku zdobily živoucí víly, nejkrásnější dívky z těch, které v minulých dvaceti letech spatřily světlo říšských světů.

Do vší té nádhery nezapadaly dvě věci. Levný komerční videoprojektor a neforemná transportní bedna, odložená v koutě. Císařův host, baron John Thor Peter Ford de Manchester Landis, na ni co chvíli vrhl zvědavý pohled. Příležitostí měl dost. Vládce ho pozval na promítání jakéhosi pradávného filmu o legendární minulosti a přestože první z prvních nespustil z promítací plochy oči, barona to zoufale nudilo.

Konečně blikavé světlo živých obrázků pohaslo a vystřídal ho měkký svit skutečných svíček. „Nuže, jak se vám to líbilo,“ zeptal se císař, jakoby si Fordova nezájmu vůbec nevšiml.

„Pouhá pohádka sire,“ zavrtěl baron hlavou. „Infantilní děj, nepravděpodobné situace a rekvizity… Už jen ta proměna člověka na zvíře… Já samozřejmě nepochybuji o tom, že Bůh to dokáže,“ dodal opatrně, „ale nikdo jiný. Rozhodně ne několika nesmyslnými slovy.“

„Ale byla to stejně vzrušující doba, nemyslíte? Ta romantika… Krásné šaty, odvaha stejně důležitá jako čest…“ císařův hlas přímo vábil.

„A také špína za každým rohem, chudoba a nemoci,“ odpověděl kysele Ford a dodal: „Nechtěl bych v těch časech žít.“

Císař se pousmál. „To vám rád věřím. Teleportem se z paláce do úřadu dostanete rychleji a vířivou vanu dřevěná káď nenahradí. Jste změkčilý, barone. Těžkosti jsou podle vás jen pro jiné. A je vás takových víc. Bohatí, vlivní, zhýčkaní. Zdánlivě nedotknutelní… Není to nuda?“

Nepatrný důraz na jednom slově způsobil, že Ford pobledl. „Ne sire,“ řekl však. „Mám mnoho zájmů a kdyby nic jiného, pak vedení svých laboratoří věnuji více času než leckterý průmyslník na plný úvazek.“

„To mne těší. Skutečně. Věřil byste tomu, že někteří jedinci z naší společenské třídy zabíjejí… čas jinak?“

Krátký kvik mohl po zmínce o zabíjení vydat miniaturní králík v náručí jedné krasavice, ale stejně tak dobře i Ford sám. Císař dělal, že si ničeho nevšiml a téměř lhostejně pokračoval. „Jsem rád, že se vám práce v laboratoři tak líbí. Alespoň mi dohlédnete na jednu zakázku.“

„Jaká bude libo, sire.“

„Potřeboval bych,“ řekl zvolna císař a lenivým pohybem si stáhl na kolena společnici nalévající víno, „abyste mi navrhl a postavil zařízení,“ něco děvčeti pošeptal a to se s mírně zmateným výrazem zvedlo, „realizující magické jevy…“

Než Ford stačil něco říct, dodal: „V planetárních rozměrech.“

Baron vycítil kšeft a začal smlouvat: „Bude to náročné, sire. Předpokládám, že by šla použít některá zařízení z holosálů série 602, ale synchronizace tolika snímacích a výkonných jednotek… Jejich počet bude muset jít do statisíců… Myslím, že čtyři sta šedesát miliard kreditů je…“

„Myslím, že jsem v posledních letech poněkud přetáhl osobní rozpočet,“ přerušil ho císař s úsměvem, který mohl být stydlivý, kdyby nad ním nezářily oči dravce, „takže mi to postavíte za dobré slovo.“

Ford se neudržel a vykřikl: „To je nemožné!“

„Nemožné?!?“ nezadal si císař v síle odpovědi. Naznačil rukou a všechny dívky se vytratily. Pak o něco tišeji dodal: „Nemožné jsou jiné věci. Například zákon si myslí, že je nemožné kupovat si skutečné lidské děti a používat je jako jehelníček.“ Dálkově řízená bedna se zdvihla, dolevitovala do středu komnaty a rozevřela se. Pokoj zaplavila směs pachů. Jejich zdrojem bylo cosi, co ještě nedávno mohlo být asi desetiletým děvčátkem. Odpuzující podívaná zapůsobila na každého z nich jinak. Císař zachoval mrazivý klid, zato Ford se téměř zhroutil. Zapadl do hlubokého křesla a jen se třásl.

„Člověk musí obdivovat vaše znalosti anatomie a fyziologie,“ řekl po několika minutách tiše stoupajícího napětí vládce. Sepjal dlaně, propletl si prsty a podíval se přes ně na masu na dně krabice. „Věřil byste, že ta chuděrka žila ještě před pěti minutami?“

„Sire!“ V samotném tom formálním oslovení bylo přiznání, v hrůze stojící v jeho pozadí.

Císař se výkřikem nenechal vyrušit, plynule pokračoval: „Toto je samozřejmě pouhá teleportová kopie. Originál je živý a zdravý zpět u rodičů a již téměř hodinu si nepamatuje nic o cele 13b. Zato vy byste mohl vyprávět. Kolik takových bylo? Padesát? Sto? S jídlem roste chuť, že?“ Zašklebil se a vymrštil se z křesla s výkřikem: „Hlupáci! To si nikdo z vás, mocných a nedotknutelných neuvědomil, co je to statistika? Deset tisíc procent navíc, to je sakra dost, když jde o zmizelé děti…“

Císař Petr III. domluvil, rozkročil se nad baronem a čekal. Dlouho. Komnata se ponořila do dusného ticha. Pak Ford zdvihl tvář a jeho ústa vydala zvuk, hlas hrůzou zbavený všech barev. „Rozumím sire. Pouze vás zapřísahávám, netrestejte mou rodinu. Nevěděli o tom…“

Císařova tvář prošla rychlou proměnou, teď byla plná ublíženého údivu. „Ale barone, kam ten spěch? Já vás přeci nechci popravit. Kdo by mi pak postavil planetu zázraků?“

Baron ztěžka polkl a řekl: „Lituji sire. Na tak velký projekt nemám prostředky. I kdybych své poddané sedřel z kůže… Samozřejmě, to ne. Při legální úrovni daní nedám dohromady ani setinu nákladů.“

„Sám jistě ne. Ale vy nejste sám. Svolejte lóži bratrstva, nebo jak tomu spolku říkáte a ať platí. Koupí si život. Pokud by se snad cukali, tak tady máte seznam. Myslím, že když jim ocitujete pár jmen, spolu s osobními preferencemi jejich vlastníků… Cože, podplukovník Darwin má rád… To je ale s odpuštěním prase… To nic. Nezapomeňte jim připomenout, že útěk nic neřeší. Najdu si je kdekoliv.“ Nakonec se naklonil k voskově bledému baronovi a sykl: „Pro mne za mne, bavte se jak chcete. Ale kupujte si klony. Jestli se ještě jednou dozvím o zločinu bratrstva na svobodné bytosti, pak při samotném praotci přísahám, že těm ubožátkům ještě budete závidět. A teď zmizte, objednávku máte doma na stole.“

Vznešený pan John Thor Peter Ford de Manchester Landis vyběhl z komnaty, jakoby mu hořelo za patami. Ale jen tak neunikl. Za dveřmi ho přivítala podivná sprcha. Byl toho plný kbelík a rozhodně nebylo o co stát. I nadpozemská krása má vedlejší produkty. Vzápětí se ho zmocnil teleport a se vším tím nadělením ho přenesl do Manchesteru.

Do sídla rodiny Fordů.

Do sklepů.

Do cely 13b.

„Tady máš tu svou špínu za každým rohem,“ řekl tiše císař a mávl rukou. Lidé potřebují k magii zvláštní stroj. Bohočlověku stačí trocha soustředění. Ubohé pozůstatky dítěte zmizely v anonymním hrobě na malém pohřebišti, kde se nikdo nebude ptát, proč byla jedna bytost na světě dvakrát. I tvůrci zákonů je musejí alespoň naoko dodržovat.

Pak si povzdychl a zamknul se v ložnici. Druhého dne ráno se deset lidí dozvědělo, že mají pět hodin na opuštění Země a již nikdy se nesmějí vrátit. Šest nadpozemsky krásných dívek a čtyřčlenná rodina, pro kterou to po necelém dni štěstí byla pořádně studená sprcha.

× × ×

Ať už si o tomhle císařově výstřelku mysleli cokoliv, měli hluboko v sobě uložený příkaz, že o vládcových plánech se diskutuje pouze tak dlouho, než se z nich stane rozkaz. Proto se jen s mírným znechucením rozhlíželi po pusté skalnaté krajině planety Z125 kolem sebe. Ponořeni v myšlenkách na důvod tohoto císařského výletu málem přeslechli jeho příchod. „Buďte zdrávi, přátelé,“ vykřikl jim nečekaně přímo za zády hlasem plným nadšení. Otočili se. Stál před svým stanem a vypadal jako šašek. Úzké hnědé kalhoty z přírodní látky těsně obepínaly jeho stehna a končily pod koleny. Tam byly staženy mašlemi a dál pokračovaly bílé punčochy. Boty byly kožené, vysoké do půle lýtek a protažené do dlouhé zahnuté špice s jasně červenou bambulkou na konci. Proti tomuto se černý kabát se žlutou podšívkou viditelnou přes prolamované rukávy, výrazný stojatý límec a široký klobouk zdobený načechraným peřím dal pokládat za téměř normální oděv. V pase ho měl císař stažený širokým opaskem, jehož zlatá spona jako jediná připomínala současnost, protože byla částečně překrytá říšskou hvězdou. Na levém boku císaři z opasku visel a částečně se mu pletl pod nohy dlouhý rapír. „Vítejte na Planetě zázraků!“

„Vaše veličenstvo?!?“ vykřikl ohromeně Phillips a měl co dělat, aby se nezačal smát.

„Pěkné, že? Tehdy ale měli smysl pro parádu, kam se na to hrabeme, s našimi černo – černými uniformami,“ nevšímal si císař jeho ztráceného boje. „Je to vůbec ohavnost, takový nedostatek představivosti u nás. To musíme změnit.“ Stále hovořil stejně euforickým hlasem. Zasmál se, vykřikl ‚luameda roiss erde!‘ a dvořané strnuli. Zavířil se vzduch, ozvalo se zapleskání a oni se ocitli v nezvyklých oděvech téhož druhu jako byl císařův. Prohlíželi si je se zjevnou nedůvěrou.

Císař pokročil kupředu, proti nim. Zastavil se u Phillipse a pravil: „Kníže, váš výraz mi dosti uctivým nepřipadá.“ Znělo to hrubě, ale císař se při tom usmíval a knížeti došlo, že je to jen hra. Vteřinku si v hlavě srovnával slova do podobného stylu a pak odpověděl: „Má tvář jest vždy stejná. Nenese masku falše ni přetvářky. Šat tento jeví se mi složitým a nepohodlným a jestli vám má tvář nepřipadá dosti uctivá, můžete mne úctě naučiti jinak!“ Uskočil a tasil svou zbraň. Císař neváhal a jejich čepele se střetly. Žádný z nich neuměl šermovat doopravdy, brali to jako hru, dokud se císaři více – méně omylem nepodařilo zasáhnout Phillipse do tváře. Ten se rozzuřil, v amoku slepě zaútočil a jeden z jeho prudkých seků vyrazil císaři zbraň z ruky. Pak se rozpřáhl a provedl prudký výpad. Císař cosi nezřetelného řekl a vzápětí ho rapír probodl skrz na skrz. Ten pohled přivedl Phillipse k rozumu. „Sire!!!“ vykřikl zděšeně.

Císař stál, mírně se potácel a pak se zřítil na zem, se zbraní efektně zabodnutou přímo do středu hrudi. Seběhli se kolem něj a zdrceného knížete a nevěděli si rady. Císař je na tento svět odvezl svou malou soukromou lodí, jejíž posádkou byli v nejnutnějším případě oni sami a teď jim chyběl lékař. „Teleport!“ napadlo někoho nejjednodušší řešení, jediné, které v dané situaci mohlo pomoci. Ale nebylo k ničemu. Loď se odmítala otevřít.

„Musíme z něj aspoň ten krám vytáhnout, ať se při každém pohybu nerozřezává zevnitř dál,“ navrhl guvernér kvadrantu vévoda Walhams a sám se sklonil ke zbrani. Škubl za ni dřív, než se mu to někdo pokusil rozmluvit. A zůstal zírat.

Už při svém pádu na záda císař zbraň ze sebe částečně vytlačil, v těle mu jí vězelo posledních dvacet centimetrů. Očekávali podvědomě, že v okamžiku, kdy ostrý kov tělo definitivně opustí, se začne vylévat krev. Jenže se nestalo nic takového. Naopak, i ta trocha krve zmizela, rána včetně oděvu se zacelila a Petr III. vstal. „Že vám to ale trvalo,“ řekl pobaveně.

„Pane! To není možné! Viděli jsme, jak…“

„Planeta zázraků, neříkal jsem vám to?“ Obrátil se k Phillipsovi, který stále ještě seděl na zemi u vytlačených obrysů císařova těla a zíral. „Jste lepší, měl bych více trénovat. Za odměnu vás naučím, jak se zbavit tohoto příšerného ohozu. Říkejte po mně: ‚Roiss erde o im‘ a myslete na něco praktického k…“ Zmlkl uprostřed věty. Sklonil hlavu a pravou ruku si přitiskl na ústa, aby se sám nezačal smát. Vypjaté nervy ostatních však podlehly. Skupinkou říšských šlechticů se rozlehl řehot. „Chtěl jsem říct, myslete na něco praktického. V tomhle studeném počasí je nahota poněkud nezdravá,“ pokračoval po chvíli císař, zatímco nahý Phillips nevěděl, kam s očima. Císař mu pomohl sám. Zopakoval nelogický sled slabik a oni všichni se opět ocitli v řádných oděvech příslušných svým úřadům.

„Pěkné,“ řekl pak lord Walhams při společné večeři cestou zpět na Zemi. „Ale k čemu to vlastně bude dobré? Holosály jsou praktičtější a bezpečnější.“

„Řekněme, že je to varianta trestu.“

„Cože? Tohle hraní, spojené s neomezenými riziky pro všechny zúčastněné?“

„Pěkně jste to řekl. Přesně tak. Pro nejrůznější anarchisty a buřiče, kterým nevyhovuje říšský řád. Uvidí, že jediná cesta kromě řádu je chaos a úpadek. A aby to neměli tak snadné, okoření se to trochou fantazie. Budou se moci pokusit vybudovat novou společnost, zjistit, že není o co stát a pokorně se vrátit zpět pod ochranná křídla zákona.“

„Nemyslím, že by to fungovalo,“ neskrýval své pochyby Walhams.

„Myslete si co chcete, vévodo,“ pousmál se císař. „Ale ještě pár doplňků a bude to fungovat tak, až se všichni budou divit…“

Mohl by to být konec diskuse, ale nebyl. Walhamse myšlenka pohádkové trestanecké kolonie zaujala, a začal se jí zabývat do hloubky. „Možná. Přesto ještě dotaz, pro upřesnění. To umění ovládnou všichni účastníci?“

„To v žádném případě ne. Jenom někteří, vybraní náhodným faktorem.“

„A v tom spatřuji chybu, sire. Vy jste ztělesnění živého Boha, nejdokonalejší bytosti ve vesmíru. Vy nemáte zapotřebí vyvolávat mezilidské rozbroje, nebo si dokazovat moc za každou cenu. Ale v prostředí toho vašeho světa snů tomu tak nebude. Víte sám, jak málo stačí, aby v obyčejném holosále vypukl masakr. A tady zřejmě žádný záchranný systém nebude. Nebo se mýlím?“

„Nemýlíte.“

„A přesto chcete dát moc takřka božskou do rukou bandy duševně vyšinutých případů? Víte, něco podobné jsem kdysi jako malý kluk četl. Myslím, že se těm lidem říkalo mágové a ve světě té knihy dobrovolně přijali kodex vykonavatelů příkazů. Ne vládců. Kde berete jistotu, že se ti vaši k něčemu takovému dopracují?“

„To nebudou šílenci!“ vyjekl císař, ale rychle se uklidnil. „Máte pravdu vévodo. Bude zapotřebí doladit pár omezujících podmínek. Ale pak již bude jenom nekonečný svět plný divokých bestií a síla meče a magie, aby ho ovládla…“

× × ×

Na první pohled to nebylo vidět, ale firma SoL, Seeds of Life (tm) , byla v hluboké krizi. Chybné rozhodnutí jednoho z někdejších vedoucích, spojené s přílišnou sebejistotou psychoinženýrské sekce zatížily hospodaření firmy na dlouhá léta dopředu. Pokus o dohnání technologického náskoku konkurenčního Humanicsu se krutě vymstil. Zkusili napodobit konkurenční řadu AnX B. a uspěli. Vytvořili děvčata řady Karen a ta byla skutečně dokonalá. Příliš dokonalá, než aby je císařská Komise pro etiku dovolila prodat. Ve skladech zůstalo dvě sta kontejnerů s hotovými klony. Každý kontejner udržující svou obyvatelku ve stabilizovaném stavu zatěžoval roční hospodaření firmy sto tisíci kreditů. Celková dvacetimilionová ztráta držela hospodaření společnosti pěkně u země a nebyla naděje, že se to snad někdy změní. Tak tomu bylo již několik desítek let. Dokud jednoho dne nepřišel do kanceláře doktora Sheepwooda ten divný zákazník.

Představil se jako kníže XYZ. Ne snad, že by neřekl jméno. Jenže to se Sheepwoodovi okamžitě vykouřilo z hlavy a protože se nechtěl ztrapnit, říkal nadále hostu důsledně pouze pane. Návštěvník prohlásil, že mu patří nově upravená planeta kdesi v pohraničí, na které chce vytvořit lovecký ráj pro náročné. A jelikož jsou klasická zvířata již okoukaná, nechal si genovou manipulací vytvořit nové tvory. Problém je v tom, že nemá dostatečné kapacity na to, aby jich nechal včas vyrůst do lovného věku dostatečné množství. Proto, pokud by snad Sheepwood nic nenamítal, byl by rád, kdyby se na množení podílely laboratoře SoL. S jedinou podmínkou – maximální utajení. O projektu se nesmí dozvědět ani konkurence, ani státní zpráva.

„Proč ne ani stát? Vždy jsme uváděli, co budeme vyrábět,“ divil se Sheepwood.

Cizinec se usmál: Prý je ve státních orgánech příliš mnoho šlechticů, kteří by takovýto skvělý nápad rádi přijali za vlastní. Zaplatí prý hotově a protože má dobré konexe u dvora, jeho vděk se neomezí jen na to. Dokonce vymůže zrušení zákazu prodeje těch hrozných děvčat Karen X.

„Kdy?“ nedokázal Sheepwood potlačit radost.

„Do dvaceti let. Nynější členové etické komise mezitím odejdou do důchodu a všichni jejich potenciální nástupci jsou mi více či méně zavázáni.“

Radostný výraz doktora Sheepwooda se rozplynul a cizinec nebyl slepý. „Pochopte, za situace, kdy jediný člen rady může vetovat rozhodnutí všech ostatních… Ale žádnou starost: délku trvání svého projektu odhaduji právě na těch dvacet let a zaplatím během nich šest set milionů kreditů.“

Částka vyrazila Sheepwoodovi dech – tohle zaplatí každoroční ztrátu a přinese hrubý zisk dalších deseti milionů. Začal cizince ujišťovat o tom, že udělají maximum pro jeho spokojenost a ještě víc, ale cizinec ho zarazil: Stačí mu úplně, když včas dodají žádané zboží a ZACHOVAJÍ ÚPLNÉ UTAJENÍ. Bylo v tom víc než jen důrazný hlas, že se Sheepwoodovi po zádech přelila vlna zimy a horka. Cizinec se na něj díval tak, že být to o tisíc let dříve, zírala by z jeho očí dobře vybavená mučírna tehdejší inkvizice. Sheepwood studoval historii a něco o tom tedy věděl. „Jistě pane,“ řekl chvatně a přešel raději k sepisování smlouvy. Jméno… Ehm… Není podstatné.

Druh zakázky: namnožení dodaných vzorků.

Dodávka vzorků? Ihned.

Způsob platby: průběžně, první splátka hotově.

Podpisy? Proč ne. Klikyhák, který cizinec na papíře zanechal, mohl znamenat prakticky cokoliv. Pak odešel. Vzápětí zavolal přijímací biotechnik, že se mu ve skladě objevila transportní krabice s mraženým biologickým materiálem. Neví pan vedoucí, o co jde?

To se stalo loni a zpočátku vše vypadalo úžasně. Zaslepeni nabídkou peněz, které jim po dlouhém čase pomohou zvýšit platy, vrhli se všichni zaměstnanci s nadšením do nového projektu. Pochybnosti se vynořily teprve po čase. Protože v krabici byla jen několikadenní embrya, rozhodli se v souladu s doporučením od dodavatele, že první tvorové budou vypěstováni v hostitelském organismu. Výsledná mláďata měla být poměrně velká, proto byly jako hostitelky zvoleny krávy. Implantace se povedla a zárodky dobře prospívaly. Na skenech se objevovali tvorové neobvyklých tvarů, dávající záminku k nekonečným diskusím, co to vlastně bude. Očekávali téměř cokoliv. Kromě toho, co doopravdy vzniklo.

Blížil se termín, kdy měla slehnout první nositelka. V očekávání termínu ji přemístili do speciálního boxu a nechali hlídat. Podle hormonálních analýz zbýval do porodu ještě celý den a tak Sheepwood klidně odejel domů. Ještě se však ani nepřivítal s rodinou a už ho vyrušil signál komu.Volal Blauwitz, biolog. A tvářil se zatraceně divně. „Šéfe, mohl byste přijet? Už je to na světě…“ Víc z něj Sheepwood nevypáčil ani slovo. Konec konců, nebylo se čemu divit, to musel uznat sám, když po příjezdu nahlédl do boxu. Kráva ležela na boku, z rozpáraného břicha jí vyhřezly vnitřnosti, kterými se beze spěchu živilo mládě. Sheepwoodovi se udělalo zle. Na pohled na vnitřnosti byl zvyklý. Klony se vyvíjely zrovna tak. Napřed kostra, pak vnitřnosti, nakonec svaly a kůže a nechat nováčka hledat chybu v orgánech stornovaných zmetků býval oblíbený vtípek starších pracovníků laboratoří. Ale tohle bylo moc. Ta kráva stále ještě žila. „Jak se to narodilo?“ zeptal se přiškrceným hlasem, „nevidím stopy porodu… Proboha, zastřelte někdo konečně to ubohé zvíře!“ zařval hystericky po krátkém odmlčení.

„Prodrásalo se to zevnitř,“ říkal Blauwitz, zatímco další technik zmizel pro pušku. Vrátil se a třesk energetického výboje jakoby předznamenal celou budoucnost. Těch bestií nejrůznějšího druhu se narodila celá řádka. Tupí tvorové, neschopní spolužití s čímkoliv, bez rozmyslu útočící na cokoliv, byli děsiví. Pak jednoho dne pohár trpělivosti přetekl. Jeden přerostlý brouk zaútočil na chovatele. Pokousal ho a muž během několika minut zemřel.

„To už přestává všechno. Za tohle mi ty peníze nestojí!“ prohlásil Sheepwood a zavolal policii. Odpověď byla okamžitá ale nečekaná. Policisté ani žádný jiný státní úřad nezasáhli, místo toho zanedlouho zavolala Sheepwoodova žena: „Clive, ty jsi odváděl Tonyho ze školy?“

Zděsil se. „Ne. Kde je?“ Přesně v tom okamžiku zabzučel druhý kom. Mátožně, s neblahou předtuchou potvrdil příjem: „Tohle jsme si neujednali, pane Sheepwoode. Říkal jsem vám, žádné hlouposti. Ještě jeden takový pokus a budete si moci kluka vypěstovat z kolika vzorků jen budete chtít!“ Hrozba dozněla a zůstalo jen ticho přerušeného spojení. Sheepwood zůstal tiše sedět. Nebylo o čem mluvit, hlasitý hovor se přenesl i do druhého přístroje a Martha to slyšela také. Jen vzlykla, pak se i tato linka odmlčela.

Přešlo odpoledne i večer a Sheepwood stále ještě seděl ve své kanceláři. Kolem desáté se otevřely dveře a vstoupil ekonomický ředitel společnosti Martin Lee. Posadil se proti Sheepwoodovi a pravil bez úvodu: „Tak co? Stačí jedno mé slovo a těch třicet milionů první splátky se vrátí k zákazníkovi.“ Neříkalo se mu to lehce. Už si pomalu zvykl na černou čáru v grafu hospodaření a návrat k červené lince ztrát ho děsil, ale i on měl určité hranice snesitelnosti projektů.

Sheepwood dlouho neodpovídal. Když začal mluvit, hovořil o něčem úplně jiném. „Kdesi na hranicích Říše je autonomní svět, kde podle pověstí lidé nevěří v Cestu souladu, ale v historická náboženství. Trochu jsem se o ně zajímal. Slibují posmrtný život, buď v ráji, nebo v pekle. Peklo je osídleno tvory bez lásky a soucitu, kteří navždy trestají hříšníky. Mám obavu, že my, právě tady a dnes, vychováváme tyto ďábly. A děsím se toho, kde bude ležet peklo, které oni osídlí… Ale projekt bude pokračovat. Slyšíte? MUSÍ pokračovat!!!“ Pak se zhroutil.

× × ×

V pětašedesáti letech byl císař Petr ještě příliš mladý na tak náhlou smrt. Proč, co se stalo? Byla to nemoc? A byla to vůbec nemoc? Hovořil právě k Radě, když se zapotácel a padl k zemi. Vrhlo se k němu několik nejbližších šlechticů, aby mu pomohli. Sklonili se nad jeho tělem. Vladař těžce oddechoval, tvář staženou křečí a pokrytou potem. Ozvalo se volání po lékařích. Příslušníci palácové zdravotní služby, nejlepší lékaři Říše, se vynořili ihned. Zdvořile, ale důrazně odehnali přihlížející a začali pacienta připravovat na transport. Císař se náhle na okamžik vzpamatoval. Pohledem, jehož klid podivně kontrastoval s předchozím stavem, přehlédl lékaře, provádějící předběžnou anamnézu i za nimi shromážděné šlechtice. Pak tiše, ale naprosto zřetelně prohlásil: „Nikdo nesmí cestovat ke hvězdám za současnou hranicí, protože…“

Protože… Proč, to se už nikdo nedozvěděl. Výrok zněl tak neskutečně, že se v radě rozhořela diskuse, zda ho vůbec přijmout jako císařův rozkaz. Spor byl rozřešen náhle. Nejohnivější kritik zákazu, admirál Wallace na okamžik zmlkl a pak prohlásil: „Je to odkaz mého předchůdce, dohlédnu na jeho dodržování.“

Překvapeným členům rady bylo brzy vše jasné. Několik lehkých telepatických doteků, vyslaných k admirálově mysli narazilo na známou, betonově pevnou hráz. Nový císař byl znám…

× × ×

Od velkolepého císařského pohřbu uplynulo sotva pár dnů a vše již běželo jako obyčejně. Zemřelo tělo císaře, duše žije věčně a jenom to se počítá. Ale někteří pečlivější úředníci si brzy začali všímat, že se nový císař občas chová velmi podivně. Jako vysoký důstojník flotily byl docela známou osobností a změna, ke které po přijetí císařské duše došlo, byla příliš neobvyklá. Ovšem tímto konstatováním veškeré pátrání obvykle skončilo. A pokud neskončilo a dotyčný zvídavý dvořan se pokusil pátrat dál, brzy narazil na císaře osobně. Po krátkém rozhovoru se rozešli, přičemž jeden z nich si odnášel neodbytný, avšak rychle slábnoucí pocit, že chtěl něco důležitého vyřídit. Nepomáhaly ani poznámky. Ať už na papíře, nebo v paměti asistentů, skončily zapomenuty, roztrhány, smazány.

S ohledem na to, jak mohli dopadnout, končívali ještě velice dobře. Na dvě sta lidí, mužů i žen se pokusilo císaři naznačit, že asi není vše úplně v pořádku a dvě sta lidí od něj odešlo s hlavou plnou šťastné nevědomosti. Celkově vzato, byla to jen čirá smůla, když se jeden z nejposlednějších zaměstnanců vlády, vedoucí archivář Jacopo Passoti, připletl k rozhovoru vicepremiéra Vladimira Pavlovského s jeho pobočníkem. Minul je na chodbě ve střední části císařského paláce blízko sjezdového sálu číslo 12. Byli zabráni do důvěrného rozhovoru, týkajícího se císařovy nezvyklé pasivity. Passoti kolem nich prošel, ale po chvíli, když zašel za roh, mu to nedalo, zastavil a naslouchal. Jako člověk pohybující se potenciálně ve vládcově blízkosti byl obdařen psychickým štítem, aby císaře nerušil šumem svých myšlenek. Hovořící muži o něm neměli ani tušení. Vyslechl jejich rozhovor a tiše zmizel. Byl by si vše nechal pro sebe, nebýt náhodného příchodu samotného Pavlovského do Passotiho soukromého království konzervovaných papírů a stonásobně jištěných počítačových databází asi o týden později.

Kníže požádal o nějaké dokumenty z období vlády Josefa I. a protože se jejich kopírování poněkud protáhlo, začal se s archivářem bavit. Ten mezi řečí nadhodil něco o tom, co asi s císařem je. Úplný nezájem, který mu byl odpovědí, ho poněkud, spíše dost, zarazil. Pokusil se knížete upamatovat na nedávný dialog. Šlechtic si rozhovor pamatoval, ale neměl ani potuchy, že by se týkal císaře. Navíc, archivářovy narážky v něm vzbudily dojem, že se muž pokouší přinejmenším o zorganizování proticísařkého komplotu. Passoti nařčení rozhořčeně odmítl. Komplot ne. Jenom taková zajímavost. Copak je to poprvé? Nabídl knížeti pro pobavení odhalení několika menších císařských tajemství, vytažených z archivů. Klípky, žertíky, situace, které se mohou stát komukoliv, i když je myslí spojen se skutečným Bohem a také jedna maličkost, tu ale bude nejlepší ukázat na vlastní oči. Nejlépe hned, dokud je jeho veličenstvo mimo palác.

Passoti předal službu pomocníkovi a odvedl svého návštěvníka do technického sektoru paláce, tam kde nejen hosté, ale ani běžní pracovníci paláce většinou nestrčili ani nos. Ve výklenku ve stěně tam byly kovové dveře. Archivář stiskl prosté plastové tlačítko na jejich rámu, zpoza dveří se ozvalo slabé hučení a po několika nekonečných minutách přijela kabinka výtahu. Dveře se otevřely. Když však Pavlovský nahlédl dovnitř, měl co dělat, aby se donutil Passotiho následovat. Výtah vypadal, jakoby ho tu zapomněli dělníci v době stavby paláce. Odřený lak, ve kterém během staletí tisíce znuděných cestujících zanechaly otisk svého rozpoložení ve formě více nebo méně vulgárních nápisů či obrázků, vypovídal nejlépe, jaký zájem je výtahu věnován. Neudržel se a zeptal se svého průvodce, zda je to bezpečné.

„Po technické stránce ano. A pokud vám vadí ty malovánky, udělejte to jako já. Nedívejte se na ně,“ řekl Passoti a stiskl nějaké tlačítko za svými zády. Zavřely se vnitřní dveře klece a ta začala zvolna klesat.

Velmi zvolna. Pavlovský se začal nudit. Prohlížel si malůvky, ušklíbal se nad rádoby vtipnými vzkazy a nakonec spustil: „Tak povíte mi konečně pane Passoti, kam vlastně jedeme?“

„Ještě okamžik,“ dostal odpověď.

„Jestli je to špatný vtip, tak toho budete litovat.“

„Vydržte kníže, za chvíli uvidíte, že žert by skutečně nebyl na místě.“ Úředník hovořil tak vážným hlasem, že samotný jeho tón stačil. Kníže Pavlovský více nenaléhal.

Výtah klesl ještě o několik pater a Passoti začal mluvit: „Znáte mou funkci. Císařský archivář, správce císařské pošty… Dalo by se říci, kancelářská krysa. Při téhle práci však mám přístup k dokumentům minulosti a tak, víceméně pro vlastní potěšení, jsem začal sepisovat historii císařské vlády. A při tom jsem narazil na podivnou nesrovnalost. Císařové prvních čtyř století, všichni, s vyjímkou Petra I. Váhavého, se často na několik dní skrývali v soukromí. Nedalo mi to, zkusil jsem zkombinovat vzpomínky svědků a tak odhalil tuto místnost.“ Načasoval si prohlášení zcela přesně. Výtah právě zastavil a jeho dveře se otevřely do krátké chodbičky. Na jejím konci se nacházely druhé dveře. Železné, oprýskaná barva se napůl dělila o jejich povrch se skvrnami rzi. Plechová tabulka hlásala ‚POMOCNÉ SKLADIŠTĚ 3b.‘ Dveře byly zajištěny řetězem z mohutných článků a masivním zámkem. „Takovýchto místností jsou ve sklepech desítky,“ pokračoval Passoti. „Pochybuji, že by se našel někdo, kdo by věděl, co se nachází alespoň v polovičce z nich. Počkejte, nedotýkejte se toho odpadu…“ zadržel Pavlovského, který se znechuceně pokoušel prohlédnout zaprášený zámek a najít klíčovou dírku. Zašátral ve stínu pod stropem a dveře v lehkém záblesku zmizely. „Replikované,“ vysvětlil. Chodba za dveřmi pokračovala. Studená, vlhká, odpuzující. Stěny z hrubého neomítnutého betonu pokrývala kresba stékajících pramínků vody. Trubky a elektrické kabely hostily miniaturní krápníčky z prachu slepeného vyplaveným cementem. „Tohle vše má jediný úkol… Přesvědčit náhodného návštěvníka, že vlezl do zcela bezvýznamného sklepa,“ vysvětloval Passoti.

„Tak tomu bych docela věřil,“ sžíravě odpověděl Pavlovský.

„Ovšem, stačí udělat pár kroků, minout několik zbytečných dveří a vstoupit do těch správných… A jsme zde,“ dokončil Passoti pyšně. Místnost, do které vstoupili, byla obrovská. Osvětlená byla jen mírně, zato dokonale klimatizovaná. Světla ostatně rychle přibylo, jakmile muži zašli dále. Na všech stranách je obklopovaly police plné knih. Dokonale seřazených podle autorů, dokonale zařazených podle žánru.

„Knihovna. A to je všechno? Co vás u bohů tak vyděsilo na obyčejné knihovně? Uznávám, tolik papírových knih má velikou cenu, ale jinak…“

„Tak za prvé: Je to největší knihovna na Zemi, možná v celém Impériu. A za druhé: Je celá věnovaná knihám označovaných v minulosti jako Science – fiction a Fantasy.“ Passoti vytáhl jednu z knih a ukázal nenápadné logo na obálce.

Pavlovského to nechalo chladným: „No a?“

„Sesbírali ji císařové počínaje již samotným Petrem I. Shromáždili všechny lidské sny – o technice, která poslouchá na slovo. O dalekých cestách ke hvězdám. Vše, co my dnes pokládáme za běžné a zcela zažité, bylo popsáno v těchto knihách, dávno před příchodem Boha na Zemi. A císařové sem chodili hledat inspiraci. S božskou asistencí se sny minulosti měnily na naši realitu. Sedm císařů zde nacházelo motivaci k zázrakům. Pak návštěvy ustaly.“

„Zajímavé. Ale říkáte, že to již je minulost. Co na tom, že naše současnost vznikla z fantazií minulosti? Snílkové nám navrhli docela slušné věci.“

„To ano,“ souhlasil temně Passoti. „Ovšem časy se mění. Říká vám něco pojem Operace Legenda?“

„Málo, skoro nic. Vyprávěl mi o ní otec, ten to zase slyšel od svého strýce. Byla to nějaká divočina za Jana IV., ne?“

„Ano, tak nějak by se to dalo popsat. Bylo to v době, kdy Bůh z nějakého důvodu ztrácel zájem o dění a zdálo se, že se z císařů stanou zcela obyčejní šlechtici – telepati, ale nic víc. Jan se pokusil bez božské pomoci rozvinout kolonizaci vesmíru. A to tak, že lidem předhodí příklad náhodných ‚hrdinů‘, vhodných k následování. Z nějakého důvodu se plán zhroutil. Přes dlouhodobé pátrání se mi nepodařilo zjistit proč přesně. Jedním z důvodů by mohlo být tohle: Celé se to točilo kolem dvou ústředních postav, nějakého Marka Nansena a jeho družky. Císař na jejich vývoj věnoval velké prostředky. Aby děvčeti zajistil dostatečně tajemný původ, toleroval dokonce počátek vzpoury na Svaté Zemi.“

„Cože, on o tom věděl? Tak o tomhle se v dějepise skutečně nedočtete…“

„To jistě ne. Prostě, ‚Operace legenda‘,“ zdůraznil Passoti název, „byla založená na párku ‚hrdinů‘. Jenže ti, dřív než mohli vykonat to, co jim císař plánoval, zmizeli. Beze stopy. Takže na tomhle se plán zhroutil a kolonizace se od začátku vlády Petra III. vede jinými způsoby. Jen, poněkud brutálnějšími…“

„To je pravda,“ neudržel se tentokrát Pavlovský. „Právě včera císař podepsal další deportační příkaz. Tentokrát to byly Naděje Káhirská a Moskevská.“

„Kolik lidí?“

„Asi patnáct milionů. Odeslali je někam na Wellingtonův svět, na severní polokouli planety je právě jaro.“

„Ještě že tak. Mají šanci dopadnout lépe než singapurští…“

„Mám dojem, že degradace byla příliš nízký trest pro člověka, který vysadil lidi z tropů přímo doprostřed krásné a idylické – zimní přírody.“

„To jistě nebylo dostatečné. Ale odbočili jsme. Podstatná věc je, že po zmizení Nansena se Jan IV. začal o knihovnu opět zajímat. Ne hned, až těsně před svou fyzickou smrtí.“

„Začal hledat nové nápady?“

„Ano. Ale změnil styl. Pojďte se mnou…“ Vedl Pavlovského dále mezi regály. Jejich barva se postupně změnila z modré na žlutou.

„Má ta barva nějaký jiný význam, kromě organizačního?“

„Možná. Jak víte, císaři jsou poměrně posedlí tajemstvím vesmířanů. Podle jimi shromážděných dokladů se zdá, že modrá barva měla na světě cizinců charakter zdůraznění, nebo výstrahy. Jelikož je žlutá k modré inverzní, tak… Na každý pád, ještě i Jan IV. považoval po převážnou dobu svého života tyto knihy za zcela nesmyslné.“

„A současný císař to čte? O co vlastně v těch knížkách jde?“

„V převážné většině se jedná o soupeření lidí a nelidských ras.“

„Na tom není nic divného. Pozůstatky mimozemských společenství jsme několikrát nalezli.“

„Ale já nemyslel vesmířany. Ty rasy jsou s lidmi geneticky kompatibilní, liší se pouze částečně vnější podobou, ale hlavně jazykem a zvyky. Také se o nich často mluví jako o původním obyvatelstvu, zatímco lidé jsou míněni jako vetřelci.“

„Pohádky…“ Pavlovský sáhl pro jednu z knih. Přelétl pohledem sumář děje na zadní straně obálky a pak jej ještě jednou přečetl nahlas: „Autor barvitě popisuje svět tisíce let po Veliké Konjunkci – záhadné katastrofě, která smetla lidskou civilizaci a přinesla na Zemi strašlivé obludy i lidi s nevídanými schopnostmi, kteří jim dokáží čelit… To je přeci pitomost,“ obrátil se s odsudkem na Passotiho. Lekl se. Archivář už nevypadal jenom znepokojený. Byl přímo vyděšený.

„C co jje to za kknihu?“ vykoktal.

„Jmenuje se…“ začal Pavlovský, ale byl rozrušeným úředníkem přerušen.

„Tto vvlastně není důležité… Podstatné je, že v dokumentech Petra III. jsem našel astronomicko – astrologické výpočty s poznámkami. Císař tehdy hledal konstelaci nebeských těles, která by podle astrologie měla znamenat katastrofu. Situace, kterou označil za konjunkci, má nastat za týden!“

„Vy jste se zbláznil. Proč by císař…“ zarazil se Pavlovský a zůstal hledět někam za archivářova ramena. Passoti se zvolna otočil, aby zjistil, na co místopředseda vlády tak zírá.

Tři kroky od něj stál Jindřich II. a nepřítomně si pohrával s datovým modulem. Pak císař promluvil. Nezdálo se, že by o tom věděl: „Přílišná zvědavost může být na škodu, otroci.“

× × ×

Tolik jsem věřil, že na ně opět pohlédnu.

Meč a magie…

Zemřeli v pustině…

Velká konjunkce začne příští týden. Tak málo by stačilo…

Můžeš mne chvíli poslouchat? Můj lid navždy odešel do legend.

Na Zemi jim jen málokdo věří.

Je to má chyba. Neměl jsem podcenit naši vynalézavost. Dávno vše mohlo být jinak.

Lituji pane.

TY lituješ? Nechápeš nic! Všechna sláva dvaceti tisíc let se rozplynula někde TAM! A tyhle mizerné náhražky ani nevěří, že to vše existovalo.

Lidé v kosmu jsou přístupnější pravdě. Pro pozemšťany je vzrušující jenom vlastní historie. Kdyby ji tak mohli poznat doopravdy…

Ty chceš svůj obrovský holosál…

Ó Pane!!!

Vem si ho. Dovoluji ti to. Nic už nemá smysl. Vyhráls…

Oslněný Jindřich II. zamrkal, když Císařskou ložnici zaplavilo jasné světlo solarového lustru. Dovnitř vtrhli gardisté a velitel stráže se znepokojeně zeptal: „Stalo se něco, sire? Strašlivě jste křičel…“

Císař na něj okamžik nechápavě zíral a pak sotva slyšitelně vydechl: „Ne, ne, ne. Byla to jen noční můra…“

× × ×

Nápřah a vrh. Drobná střela opustí ruku a zabodne se do pestrého kola. To je rozděleno několika soustřednými kružnicemi a pravidelnými výsečemi na dvaaosmdesát dílků. Je to zábava stará asi tisíc let.

Dobrá hra na to, aby si lidé soustředění ve hlučném prostoru baru či předměstské hospody dokázali, že jim ani droga kolující v žilách nevzala všechen odhad a koordinaci pohybů.

Jenže obvykle očekáváte terč přesně tam. V baru či hospodě. Rozhodně ne v pracovně tohoto muže. Desítky miliard lidí jej s nádechem úcty zvou Jindřichem, druhým toho jména.

Pár stovek lidí jej stále ještě ze setrvačnosti oslovuje jako pana Wallace a pro skupinu skutečně nejdůvěrnějších přátel je prostě Henrym. Starobylé jméno pochází z mýtického, po staletí mrtvého jazyka obyvatel anglické provincie a již dávno je jenom zvukem. Ale ani tito přátelé nemají tušení, co vlastně císař nyní dělá. Ostatně, neví to ani on. Úplně mechanicky bere střely a jeho jediné úsilí spočívá v tom, aby se vůbec trefil do terče.

Jenže tady něco nehraje. Šipky sice mají ten správný tvar, ne jednom konci pružný hrot, na druhém několik křidélek, ale terč je nějaký divný. Kde jsou kružnice? Kde modročervené výseče? V kole na stojanu září mapa světa.

Jakmile se do ní zabodne šipka, změní se její měřítko. Z celého světa na mapu jedné provincie. Pak hrabství. Baronátu. A ještě blíž a ještě víc. Až tak, že se při troše dobré vůle dají zahlédnout i jednotliví lidé, jako hemžící se loutky. Jedna z loutek je zasažena, překvapeně se rozhlédne, odkud a co a opět spěchá za svým cílem. Mapa sama se opět vrátí k zobrazení celého světa. Vlastně ne. Jedna část mapy je úplně slepá, překrytá obrovským černým kruhem s nápisem FINIS a šipky se jí z neznámého důvodu samy vyhýbají.

Úchop.

Nápřah.

Vrh.

Šipky se zjevují odnikud a opět mizí v terči. Navždy.

Úchop.

Nápřah.

Vrh.

Tělo nazývané Jindřichem, druhým toho jména, je bere úplně automaticky. Nevnímá únavu v paži, ani otlačená bříška prstů.

Úchop.

Nápřah.

Vrh.

Bůh rozdává šance.

× × ×

Císařský palác byl dostatečně velký a bohatě vybavený, ale na jednu maličkost architekti Úvodního století zapomněli: V zajetí představ o možných technologiích navrhli pro jeho obyvatele, hosty i pracovníky pouze klasická parkovací místa. Jakmile se na úkor kolových automobilů a přízemních vznášedel začaly používat univerzálnější, ale také mohutnější sub a hi orbity, přestalo místo stačit. Řešení se našlo v podobě vyhrazené plochy přímo na Centrálním letišti. Prostor byl od civilní části zcela oddělen, cestu do paláce zprostředkovávaly teleporty. Tak zde našlo prostor několik set člunů i větších lodí. Mezi nimi se téměř ztrácela jedna, o které by ani správce plochy nemohl říct nic určitého. Žádná imatrikulace. Nijak výrazný design. Vypadala jako zapomenutá. Ale parkovací poplatek byl řádně zaplacen na několik let dopředu a něco ve vzduchu, jen takový nejistý pocit, dávalo obsluze plochy na vědomí, že pátrání není na místě.

A právě k ní jednoho úterního rána v červenci roku 654 zamířil osamělý muž. Téměř nikomu nestál za pohled, pozornost všech poutalo přistávání výsadkového raketoplánu z bitevního kolosu Pompeius. Na jeho palubě přilétal velkoadmirál Jensenn. Významný návštěvník, i když jen jeden ze stovek hostů dnešních oslav. Neznámý se proplétal mezi techniky letiště i obyčejnými zevlouny, toužícími zahlédnout nejvyššího velitele. Přitom zjistil, že velkoadmirálův člun je naváděn přímo vedle jeho cíle. Stáhl se tedy do stínu pod jinou odstavenu lodí a čekal, až se ruch utiší. Raketoplán přistál, admirál se svým doprovodem vystoupili. Přijal hlášení velitele letiště a rozkázal: „Přenos do paláce!“ Projekce ze stropu okamžitě zvýraznila na podlaze několik kruhů, kam byly zaostřeny paprsky přenosových soustav. Admirál se suitou do nich začali vstupovat a rozplývali se přímo ve vzduchu. Jeden muž z průvodu se však zdržel. Před vstupem do paprsku se rozhlédl a uviděl částečně skrývajícího se neznámého. Zamířil k němu. „Zdravím vás, Pavlovský. Co vás sem přivádí?“

Vicepremiér se nervózně usmál: „Služba, co jiného. Jeho veličenstvo má určitá podezření o situaci na Glennu. Přicházely odtud jisté znepokojivé zprávy – mám nenápadně zahájit vyšetřování, než se do věci zapojí inkvizice.“

„Ale nepovídejte. Takazaši z Glennu je oddaný vazal.“

„O knížete nejde. Nepravosti se týkají korporace Spacemine Altair.“

„Ah, na civily není spoleh. Jen je pořádně provětrejte a někdy zase nashledanou,“ řekl admirál a odešel. Slyšel ještě Pavlovského odpověď, ale jak se při ní kníže tvářil, už neviděl.

Pavlovský vstoupil do lodi. V pilotní kabině sáhl do kapsy a vytáhl malý datový modul, který vsunul do slotu na řídícím panelu. Okamžitě se rozsvítila komunikační obrazovka, údaje ukazovaly, že loď má nejvyšší prioritu letu. Dál nemusel dělat nic. Automatická komunikace s letištní správou vyřešila všechny formality a pod vedením autopilota se loď vypletla z kryté plochy. Pak strmě vypálila k obloze.

Let nejvyšší možnou rychlostí ji během půl hodiny vynesl na vysokou oběžnou dráhu a nasměroval k impozantní konstrukci orbitální stanice Glennovo město. Pavlovský ji sledoval s tupým nezájmem, byť bylo rozhodně co sledovat: Koule o průměru sto kilometrů byla opsána pravidelným čtyřstěnem, jehož ramena se hlavního tělesa tečně dotýkala v šesti bodech. Z dálky vypadala oproti mase stanice křehká. Byly to však pěkně masivní konstrukce, hostící doky a přístavní sklady stanice. Bez potíží v nich mohly zakotvit i velké mezihvězdné obchodní lodi.

Ale k nákladním dokům Pavlovského člunek nezamířil. Zmizel v kilometrové štěrbině pasažérského přístavu 3. Vystoupil a spolu se stovkami dalších náhodných cestujících prošel identifikačním zařízením. Nikdo netušil, že jméno, které na pokyn ze Země bezpečnostní systém zaznamenal, patří někomu zcela jinému. Anonymně tak prošel do vnitřních prostor a hnán příkazem uloženým do podvědomí zamířil k nejbližšímu veřejnému terminálu. Zde se ohlásil svým novým jménem a nechal si otevřít komunikační zásuvku. Vzápětí do ní vklouzl další modul. Instrukce uložené v paměti se ihned pustily do práce.

Pro Boha sdílejícího vědomí s císařem by nebyl problém, napojit se na elektronické systémy přímo. Ale Bůh se již několikrát v historii ukázal jako nespolehlivý element, mizející v nejméně vhodnou chvíli. V případě potíží by pak císař zůstal bezmocný. Aby se to nestalo, od toho byly tajné instrukce zakódované na nejnižší systémové úrovni. Pro přístup k nim bylo potřeba heslo a to nyní Pavlovského tělo osobně doručilo. Na displeji se na několik vteřin ukázalo krátké hlášení „Pravomoce přesměrovány.“ Vzápětí zmizelo, ale jeho vliv zůstal. Obyčejný informační terminál pro turisty se proměnil na rezervní řídící centrum Glenna. S vyblokovaným bezpečnostním systémem nyní centrální počítač dokázal splnit každý, sebešílenější rozkaz. ‚Přenes loď SERV01 do vnitřní zóny.‘ Do vnitřní zóny, mimo dosah senzorů…

Pavlovský, pokud to stále ještě byl on, se odhlásil.

× × ×

Císařský palác byl za ty stovky let několikrát přestavován, ale úpravy se nikdy nedotkly symbolu Impéria – veliké hvězdy svírané v prstech Ruky. Vždy zůstávala prázdná, jejími rameny vedly pouze výtahy k vyhlídce na vrcholu a další technické spoje. Při příležitosti šest set padesátého výročí založení Impéria se však pozornost císařských architektů zaměřila i na ni. Byla vyplněna, gravitační generátor přeměnil zadní stěnu na podlahu a nový kongresový sál s vyhlídkou dolů na hlavní město byl na světě. Vyhlídka nebyla statická, podlaha a stěny neustále pomalu rotovaly kolem středu a nabízely tak účastníkům jednání stále nové a nové pohledy na město. Úprava proběhla před již před čtyřmi lety a obvyklí hosté sálu si dávno zvykli.

Byl opět Den císařského desetiletí. Průběh slavnosti nebyl ničím narušen. V Chrámu vzpomínek skončil svou neslavnou životní pouť velkoobchodník s bílým masem Seymon Veltman a hosté, uspokojeni děsivým divadlem, se rozešli. Pravidelné setkání pracovníků Sboru císařských vyšetřovatelů a císaře však bylo rozšířeno i o příslušníky významné pozemské šlechty a vysokých důstojníků flotily. Neobvyklé přání bylo vyslyšeno a jak se blížila hodina Prohlášení, začaly se konferenční sály paláce plnit pozvanými. Několika stovkám těch nejvýznamnějších se dostalo cti účastnit se jednání po boku samotného císaře v sále Hvězdy. Těm ostatním zprostředkovávaly přenos do kongresových sálů holoprojekce. Zatím ukazovaly výhled stropem na město a záběr na císařovo křeslo, dosud prázdné. Tisíce pozvaných hostů tedy téměř bezcílně bloumaly všemi směry, obchodní kontakty na osobní úrovni byly stejně důležité jako pouhá setkání starých známých.

Pokud by někdo z ochozů sledoval dění pozorněji, spatřil by v té záplavě blondýnů, brunetů či černovlasých jistou anomálii. Stříbrné vlasy jednoho z návštěvníků se tu vyjímaly podivně. Kdo by jej neznal, mohl by jej začít litovat, že ho čeká brzká smrt, ale byl by na omylu. Onen neznámý byl kníže Charles Takazaši. Správce Glennova města. A rozhodně se nechystal zemřít, alespoň ne příliš brzy. Vrásčitá tvář a vlasy prokvetlé šedí byly jeho dědictvím po předcích. Byl pokračovatelem starobylého samurajského rodu. Jeho prapředek, Isaroku Takazaši se kdysi příliš angažoval v marném boji za nezávislost Japonska na Říši, což ho stálo vynucený odchod do svatozemského exilu. Jeho praděd zase vykonal jistou, v mlze utajení zahalenou maličkost pro císaře Jana IV., čímž si vysloužil povolení k odchodu ze Svaté Země a udělení léna vysoko na oběžné dráze planety předků. Oženil se pak s dívkou z centrální říše. Jejich děti od ní získaly dlouhověkost, zatímco od něj předčasné chátrání organismu, které se jako prokletí vleklo všemi generacemi. Ale to nebylo podstatné. Bez ohledu na vrásky v exotických tvářích žili a vládli, pod správou rodu se ze stanice stalo místo vyhlášené pořádkem a důsledným dodržováním zákonů.

Dnes byl poněkud zmatený. Měl sjednanou schůzku, ale druhá strana se bez omluvy nedostavila. Jak se tak rozhlížel a pátral po nějakých stopách hostitele, zahlédl v tom chaosu svého tajemníka. Přivolal si jej. „Nezahlédl jste knížete Pavlovského?“ otázal se ho tiše, když se volaný přiblížil na doslech.

„Ne pane. Jeho excelenci místopředsedu jsem nezahlédl od rána.“

„Nezanechal vám pro mne vzkaz?“

„Ne. Vypadal pouze hodně ustaraný a přitom jakoby duchem nepřítomný…“

„Bavíte se o Pavlovském?“ zajímal se nějaký muž v uniformě admirála flotily. „Ráno jsem ho viděl na služebním letišti. Startoval ke Glennovu městu.“

„Co by tam dělal, u všech čertů. Vždyť jsme si schůzku dojednali zde!“

„To nevím, údajně měl vyšetřit… Pozor, císař přichází!“

Ozval se gong, první znamení. Všichni honem spěchali zaujmout svá místa. Do chaosu zazněl druhý a po něm, po krátké přestávce, Velká hymna. Když dozněly její tóny, císař vstoupil. V davu zašumělo. Císař šel jako spoutaný, jako by se zoufale snažil vzdorovat, ale přitom byl nevybíravě strkán. Došel na své místo. Rozhlédl se po sále a pak, bez pozdravu, začal mluvit. Jeho projev neměl ani hlavu, ani patu, byla to jen nekonečná sbírka nahodilých výroků. Monotónní hlas vládce kladl svá šílená slova jedno za druhé, bez přestávky, bez intonace. Nedokázali se však zbytečnému proslovu vzepřít a věděli proč. Všichni v sále byli příslušníky té nejvyšší šlechty, elita mezi elitou, jejich vyšší psychické schopnosti ležely jen krůček za schopnostmi samotného císaře. Více než dobře si uvědomovali, že je císař, nebo spíše Bůh drží ve stavu letargie, který vylučuje vzpouru. Přesto si však někteří začali skládat střípky slov tak, jak asi byla myšlena… ‚císař zešílel… ne, zešílel Bůh, bez jeho podpory císař nic nesvede… Země zázraků? Jak by to chtěl dokázat!… přilétá skutečně konvoj vesmířanů? Jaký úkol byl vnucen Pavlovskému a Passotimu? Kdo je to vůbec ten Passoti… Archivář?‘

„Pohleďte ven. Nyní spatříte něco, co již nikdy více,“ přerušil jejich pomalu plynoucí myšlenky hromový výkřik císaře.

Bezděčně ho uposlechli. Co uviděli, jim skutečně vyrazilo dech. Město dole pod nimi se proměnilo na obraz chaosu. Jeho světla pohasla, jen proudy vozidel byly dobře viditelné díky rozzářeným reflektorům. Do poslední chvíle poslušně následovaly pokyny centrálního řídícího systému, aby se náhle vymkly kontrole. Na něco takového nebyli jejich řidiči připraveni, neovladatelné stroje bezcílně narážely do budov či jeden do druhého. Škody musely být ohromné, vždyť bylo vidět dokonce několik explozí pohonných jednotek, se všemi možnými následky. Výpadek řídícího systému? A co ochranné štíty budov, jak to, že ty nezabránily nárazům? A vůbec, všech budov? Něco takového bylo nemožné, energetická soustava byla tolikrát jištěna, že výpadek více než jednoho domu byl těžko uvěřitelný. „Ne tam dole, otroci. Nebeská znamení kreslí smrt do vaší knihy osudů… Utíkejte, ten blázen sheee…“ Hysterický výkřik, který se vydral z císařova hrdla, umlkl v polovině. Na obloze se zablesklo, ale Takazaši tomu nevěnoval pozornost, stejně jako nehodlal přemýšlet o vnitřních soubojích císařské duše. Nepříjemný pocit, který měl od samého začátku jednání, ho nutil co nejrychleji zmizet. A nedokončený výkřik ho jen urychlil. Na císaře brát ohledy nemusel. Tělo vladaře strnulo v postoji s široce rozpaženýma rukama a hlavou zakloněnou dozadu v podivném gestu vítání. Dostal se ke schodišti, které v několika velkolepých gravitačně stabilizovaných smyčkách napojovalo svislou plochu sálu k podlahám zbytku budovy. Nebyl sám. Několik dalších šlechticů a důstojníků mělo tentýž nápad, bylo jich stále víc.

Takazaši se dostal sotva do poloviny šroubovice, když se z nitra Ruky ozval ohlušující rachot výbuchu. Výtahovou šachtou z kosmického skla se prohnal oslepující plamenný sloup. V jednotlivých patrech vyrážel dveře, vrhal se do chodeb a zakládal požáry. Ke schodišti nepronikl. Nebylo to třeba, schody nyní stejně vedly z pasti do pasti. Takazaši ucítil zakolísání přitažlivého pole a pak si v jediném okamžiku podlaha a stěny vyměnily místo. Sotva se stačil chytit zábradlí. Nějaký nešťastník to nestihl a se zoufalým výkřikem se zřítil dolů do sálu. Z toho se nyní stal obrovský mlýn smrti. Stoly, židle, lidská těla, všechno se to bezmocně přelévalo na dně nemilosrdně rotujícího bubnu a výkřiky bolesti byly stále slabší.

„Lidé, je tu někdo z flotily?“ uslyšel zoufalý výkřik a hlas plný děsu pokračoval: „Zavolejte na lodě, ať nás odtud dostanou!“ No jistě, teleporty stanice, uvědomil si a volnou rukou zašátral v kapse po komunikátoru. O telepatii se ani nepokoušel, věděl, že na vzdálenost tisíců kilometrů by měl šanci jen císař. Ale tělo Jindřicha II. se pomalu měnilo na beztvarou krvavou masu a jeho duše se stala nepřítelem.

Kníže svůj přístroj nenašel, při otřesu ho musel vytratit. V nastalé temnotě nebylo možné sledovat obleky a uniformy přežívajících, proto mohl jen trpně čekat, jestli se najde někdo s větším štěstím. Našel. Náhle zabzučel teleport a on změnil polohu o pár tisíc kilometrů, kde se roztáhl jak široký tak dlouhý v hangáru nějaké lodi. Chvatně vstal, otřepal si oblek a rozhlédl se, zda si někdo všiml jeho chvilkové trapné situace. Nikdo ho nebral na vědomí. Kdo měl ruce a nohy v pořádku, ten se staral o další dávky zachraňovaných. Nebyla žádná zranění, ta vyléčil transportér, ale psychický šok mohl odstranit jen klid. Ne všem se ho však dostalo. Takazaši zaslechl rozhovor, tak tak na mezi slyšitelnosti v panujícím hluku: „Sabotáž… kníže Pavl… stabil… do atmosféry… dvě hodiny… evakuace… nemožná!“

Vydal se k hovořícím, ale ti zatím zmizeli v davu. Místo nich se setkal s vojákem námořní pěchoty, který mu ohleduplně řekl: „Pojďte raději se mnou pane, je potřeba uvolnit místo.“

„Ano, jistě… Seržante, zaslechl jsem zvěsti o nějaké sabotáži. Co se vlastně stalo?“

„O tom nic nevím, pane,“ voják se nejistě ohlédl. „Mohu vás zavést na štáb, jestli chcete…“

„Ano, to rozhodně chci,“ prohlásil rázně Takazaši. Rozhlédl se kolem sebe po nějakých hodinách. Na stěně hangáru byl velký informační displej. Mimo desítky provozních údajů tam byl i čas. Císařův šílený proslov trval velice dlouho a jeho zákeřné vyvrcholení nastalo pozdě v noci, po půlnoci centrálního času.

× × ×

„Jak je to dlouho, co Glenn opustil vyhrazenou oběžnou dráhu?“ zeptal se admirál Musawa svých důstojníků shromážděných v místnosti strategického velení vlajkové lodi Octavianus. Pohlédl na velké hodiny na stropě – bylo něco po jedné v noci pražského času.

„Asi dvacet minut. Současně s explozí v císařském paláci.“

Musawovi se mihla před očima vzpomínka na děsivý plamen, který prošlehl kongresovým sálem číslo pět. Otřásl se. Později se nevyhne důkladné psychoterapii, ale teď musí utopit vzpomínku pod náporem aktuálních problémů. „Jestli stanice dopadne na povrch, zabije několik miliard lidí. Vždyť je velká jak planetka. Spojte se s pozemním velitelstvím, ať okamžitě zahájí palbu AM děly. Konečně k něčemu budou.“

„Nemožné pane.“

„Co tím chcete říct? Netvrďte mi, že ti mizerové, co se nás pokusili zabít v paláci samotného císaře, taky zničili všechny pozemské vysílače.“

„To ne pane. Zato se kolem Země začal zatahovat PAAS.“

Admirál se zamračil. „PAAS? Protiasteroidní štít Petra III? Vždyť byl zrušen a jeho generátory rozebrány!“

„Bohužel pane. Existuje a nabíjí se. V současné době dosáhl kapacity téměř 30 procent. Ale už to stačí na úplné odstínění jakéhokoliv spojového prostředku, včetně teleportů. Vždyť ho měli zrušit hlavně kvůli té nehodě na spojové stanici 3.1.“

Nehodu na stanici 3.1 měl Musawa dobře v paměti, protože ji jako jeden ze skupiny technických důstojníků flotily kdysi vyšetřoval. Byl to průšvih z řádu těch velkých, přestože blednul před událostmi dneška. Ale tehdy to byla hrozná věc. Při simulacích provozu superštítu někdo zodpovědný přehlédl, že jeho principy kolidují s mezihvězdným spojením, hlavně v oblasti deltarezonance třetího stupně urychlovače. Nikdo o tom neměl ani tušení, dokud se během praktických zkoušek nevydala na veřejnou poštu důchodkyně B. W. a nenechala svému vnukovi někde na Harrogatově světě poslat vzkaz: „Vytáhni mě z té zatracené Naděje, už to tu nemůžu vydržet.“ Vteřinu poté měla po starostech. Z vysílací stanice nezůstalo nic a její okolí zmizelo v kilometrovém kráteru, protože otevřený subprostorový kanál štít doslova vyzkratoval a z výšin tří stovek kilometrů se přiřítil gigantický plasmový výboj… Vzpomínka se vytratila, Musawa se vrátil do žhavé současnosti a zeptal se: „Co Měsíc a jeho protimeteorická ochrana?“

„Admirále, musím vás zklamat. Krom Země je celá soustava Sol bez energie!“

„A Země pracuje na své zkáze,“ povzdechl si Musawa. „V tom případě to musíme udělat my. Spojte se ihned s ostatními loděmi a zahajte koordinovanou palbu na stanici, dříve než pronikne pod štít.“

„Zbláznil jste se?“ vykřikl na něj neuctivě kapitán lodi. „Žije tam padesát milionů lidí!“

„Já a blázen!“ Musawa skočil k ovládání holografického displeje. Změnil zobrazení. Z mapy situace na reálný obraz stanice, zabíraný z jiné, bližší lodi. „Tak se na to sami podívejte! Třením o štít se stanice rozpaluje tak, že se z povrchu odpařují tristaniové pancíře. Rotuje jak šílená, protože nepracuje gravitační stabilizátor. Její zdroj energie byl zničen… Jestli tam touto dobou ještě žijí nějací lidé, tak se zbláznili strachy a my pro ně můžeme udělat jen to, že o hodinu zkrátíme jejich utrpení!“

„Nesouhlasím. Nevyzkoušeli jsme všechny možnosti – kdo to u všech čertů ruší!“

Dveře se otevřely signálem zvenčí. A dovnitř vstoupil… „Kníže Takazaši! Vy zde? Přicházíte ze stanice?“ Výkřiky překvapených důstojníků pršely ze všech stran. Hned první slova příchozího však zmařila jejich naděje, že se snad ze stanice někdo dostal: „Admirále Musawo! Co se stalo? Slyšel jsem zvěsti o nějaké sabotáži, ale nikdo mi nedokázal odpovědět přesněji,“ zeptal se totiž.

Nadějeplné výkřiky umlkly a vystřídalo je hrobové ticho. Po několika vteřinách ho protrhl Musawa. „Má odpověď bude pro vás zvláště bolestná, kníže,“ pravil tiše. „Sabotovali Glenna. Padá do atmosféry, není síly, která by ho zastavila…“

V Takazašiho tváři se odrazilo střídání celé škály pocitů. Z původního znepokojení na děs, pak beznaděj. Nohy mu vypověděly službu a on ztěžka dosedl do nejbližší židle. Ostatní ohleduplně mlčeli a jenom ho pozorovali. Náhle je překvapil. S výrazem nové naděje vstal. Řekl: „Chci tam.“

„To je sebevražda!“ vykřikl kdosi. „Ze stanice se stala jedna velká rozpálená centrifuga, ze které každou minutu prýští miliony litrů vzduchu! Nikdo tam nemohl přežít!“

„Jak to víte? Vaše senzory jsou teď slepé, vidíte jen hořící povrch a slyšeli jste o explozi jádra… Ale co ty desítky kilometrů prostor mezi jádrem a povrchem! Jestli je jen nejmenší šance někoho zachránit, musím se o to pokusit. Musawo, je to má loď, já jsem jejich kapitán. Nebudu se tu z bezpečí dívat, jak se šedesát let mého života rozpleskne o povrch. Je tam má rodina, přátelé a miliony obyčejných lidí, kteří mé panství přijali jako svůj domov. Nemohu je zklamat!“

„Co chcete dělat!“

„Má rezidence a celý okolní správní sektor je plně soběstačný, včetně pancéřového povrchu a vlastních generátorů energie. Je to vlastně jeden ohromný záchranný modul. Garda by ho mohla použít, ale oddělovací kód znám jen já. Proto tam musím za každou cenu.“

„Není čas. Jestli se nad stanicí zavře štít, tak nejen že nikoho nezachráníte, ale budete mít na svědomí spoustu dalších lidí, až nedotčená stanice dopadne.“

„Dejte mi deset minut. Víc nepotřebuji.“

Admirál na něj vteřinu hleděl a rozhodl se: „Majore Hanksi,“ oslovil jednoho ze svých důstojníků, „doprovoďte knížete do výsadkového centra a dohlédněte, aby dostal veškeré vybavení, o které bude žádat.“

„Rozkaz!“ zasalutoval pověřený a vybídl knížete na cestu. Ten kývnutím poděkoval a ještě jednou se podíval na zobrazení situace. Sledoval hlavně rychlost průniku tělesa pod úroveň štítu. Pak promluvil: „Admirále, jak jsem řekl. Potřebuji deset minut čistého času. Jestli do jedenácti minut od mého přenosu nedojde k úplnému oddělení sektoru, zahajte palbu vším, co máte.“

Musawa na něj pohlédl, když promluvil, byla v tom více než patrná dávka nové úcty: „Jak rozkazujete, vaše excelence…“

× × ×

Tisíce námořníků, od nejnižších, až po těch pár přeživších admirálů sledovaly odvážný pokus o záchranu stanice na monitorech. A přestože to byla jedinečná příležitost pro velké sázky, nikdo si nedovolil něco takového jen navrhnout. Osm a půl minuty od Takazašiho přesunu se otáčky stanice začaly snižovat a těleso se pozvolna stabilizovalo pozůstatkem jednoho hrotu ve směru letu. Tento částečný úspěch přivítal bouřlivý potlesk. Ten ale nebyl ničím proti tomu, který následoval, jakmile se z chráněné polokoule gigantického tělesa vyloupl několikakilometrový blok a začal stoupat do volného prostoru…

„Admirále Musawo,“ ozvalo se na můstku Octaviana, „záchranná operace skončila. Zahajte destrukci trosky!“

× × ×

„Admirále, štít kolem planety dosáhl intenzity 45 procent. Přikažte stornovat palbu, její účinnost je nulová,“ oznámil velitel senzorového střediska major Derrick.

„Tak to přece dokázali,“ povzdechl si Musawa na adresu anonymních teroristů a šel se sám podívat na výstupy skenerů. Poslední kilometry do ruda rozpáleného Glennova města zmizeli pod úrovní silové přehrady a na ně zbyla role pasivních diváků. „Za tohle můžete vy, Takazaši!“ zanadávala na vrátivšího se šlechtice holografická projekce kapitána Worbacka, velitele jiného z kolosů. „Kdybyste neodpálil záchranný modul přímo do vesmíru, klesala by stanice pomaleji.“

Kníže neřekl ani slovo, jen se zamračil a důstojníka odkázal do patřičných mezí sám admirál: „Klid kapitáne. Hmotnost modulu byla proti hmotnosti stanice zanedbatelná.“ A aby mu to ještě trochu okyselil, přikázal mu, aby bezmocný záchranný modul navedl na stabilní oběžnou dráhu kolem planety.

„Stanice zvýšila oběžnou rychlost,“ oznámil současně Derrick.

„Co tím k čertu chtějí dokázat?“ vybuchl Musawa.

„Energie tělesa je závislá na jeho hmotnosti a rychlosti,“ připomněl mu Takazaši. „Chce zhoršit následky dopadu.“

„Kdo! A Proč? Kdybych tak toho zmetka dostal do ruky!“

„Byl jste od něj takových sto metrů. Já necelých dvacet.“

„Od koho!?!“

„Od císaře…“

Musawa zbledl: „Nerouhejte se! Císařova duše chránila lidstvo po stovky let!“

„Tak ji to přestalo bavit. Co si pamatujete z Jindřichova proslovu?“

„No… Hm… Samé hlouposti, jako že…“ začal rozpačitě admirál, pak se zarazil a po vteřině vyhrkl: „Vlastně vůbec nic!“

„No vidíte. Pusťte jeho záznam, poslední minuta bohatě postačí.“ Admirál jen kývl, jeho podřízení rychle vykonali co bylo třeba. Z reproduktorů se opět ozvala císařova hrozivá slova: „Pohleďte ven. Nyní spatříte něco, co již nikdy více,“ následovaná zprvu nedůtklivým, posléze hysterickým výkřikem: „Ne tam dole, otroci. Nebeská znamení kreslí smrt do vaší knihy osudů… Utíkejte, ten blázen sheee…“

„Myslím, že není sporu o tom, komu ten hlas patřil,“ vzdychl si Musawa. „Ale stále zůstává otázka, proč by to dělal?“

„To nevím. A nevěřím, že by to v celém Impériu nějaký člověk věděl…“ téměř zašeptal Takazaši a skryl obličej v dlaních. Stáli tiše na můstku, obklopeni desítkami nižších důstojníků pracujícími na svých úkolech a utápěli se v bezmoci. „Co myslíte že se stane, až dopadne…“ zaznělo odněkud. Mohl to říct kdokoliv z nich, mysleli na to všichni.

Derrick se po hlase ani neotočil. Spustil velkoprostorovou projekci svých displejů a začal předváděné popisovat jako profesor na přednášce, jak se pokoušel potlačit osobní hrůzu služební precizností: „Stanice Glennovo město padá po spirále, jejíž kontaktní bod leží zhruba v oblasti provincie Oceanis. Při její hmotě, rychlosti a zejména rozměrech pro ni oceán nepředstavuje překážku, bude se jím valit a vyvolá vlnu tsunami neobyčejných rozměrů, která smete západní pobřeží provincií Nordam a Soudam. V závislosti na náhodných jevech se může převalit přes pevninu Soudamu a pokračovat možná až do Afris. V páse širokém několik desítek a dlouhém stovky kilometrů za sebou zanechá jen spálené či rozplavené ruiny. Další škody budou záviset na tom, kolik vody vymrští a vypaří do atmosféry během svého kontaktu s povrchem.“

„A ztráty na životech?“

„Přímé ztráty odhaduji na několik stovek milionů osob, podle toho, zda pozemní velitelství stihlo či nestihlo vyhlásit poplach.“

„To není tak hrozné,“ řekl Hanks a Musawa ho chtěl v první chvíli na místě popravit. Ve spojení s ohromnými počty mrtvých ta slova zněla neskutečně bezcitně. Pak se vzpamatoval. Uvědomil si, že on sám od Derricka také očekával spíše slova o miliardách zabitých lidí.

„A následné škody?“ zeptal se raději.

„Těžko říct. Vše závisí na tom, jak rychle se zase dostaneme na povrch.“ Tohle byla nejhorší neznámá z celé rovnice smrti.

„Copak zatím skutečně nemůžeme nic dělat? Prostě je necháme zahynout? Kníže, stanice měla samodestrukční mechanismus, proč jste ho nepoužil! Pokud by se nad oceánem rozpadla na tisíce částí, nemohla by způsobit tolik škody,“ ozvala se opět jedna Worbackova žaloba. Tentokrát živě, kapitán se po splnění svého úkolu nechal na Octaviana přenést.

Takazaši se k mluvčímu otočil a ve tváři byl více než vážný. Důstojník se při pohledu na jeho zoufalství zastyděl a začal se omlouvat, ale kníže ho umlčel a zvolna odpověděl: „Sabotáž byla příliš důkladná. Ten kdo ji nařídil provést, chtěl mít absolutní jistotu, že stanice dopadne a způsobí katastrofu… Můžeme se jen modlit, aby si to na poslední chvíli rozmyslel…“

„To je jen chabá naděje.“

„Ano, chabá…“

× × ×

Kei’as ajši, teh waormi Gao…

Smutek Bohů je víc než smutek smrtelníků. Smutek Bohů zasahuje všechny.

Deset…

Devět…

Osm…

Sedm…

Šest…

Pět…

Čtyři… Nechceš si to ještě rozmyslet?

Tři…

Dva… Jsou jen mí!

Jedna…

TEĎ!

× × ×

„Pane, stanice začíná zrychlovat!“ Výkřik řadového senzoristy přilákal pozornost všech lidí na můstku, nejen jeho přímého nadřízeného.

„Jak?“ chtěl vědět Takazaši.

„Nepředstavitelně…“ sotva vydechl odpověď Derrick. Na víc neměl čas.

Energetické pole štítu se nijak neprojevilo na průhlednosti atmosféry. V šeru nastávajícího rána, které halilo Afriku a Evropu se trasa letícího kolosu promítala jako ohnivý šíp. Náhle se tam dole zablesklo, mnohem dříve než by čekali a na všechny strany se začala šířit žhnoucí vlna. Zůstával po ní zpočátku slabý, ale stále sílící svit požárů.

„Tak to je ten náš milosrdný bůh… Ten parchant ji vážně nechal dopadnout…“

„Rychle!“ poháněl podřízené Musawa. „Jak vypadají nové předpoklady?“

„Pane… Je to beznadějné. V poslední tisícině vteřiny před kontaktem se stanice pohybovala rychlostí přes třicet kilometrů za sekundu. A co je nejhorší… byla proti povrchu mrštěna prakticky kolmo… Jedním rázem změnila vektor o celých osmdesát pět stupnů…“

„Při její váze… Jaká neuvěřitelná energie musela být použita. Proč nám svou sílu musel předvést zrovna ničením…“ stýskali si velitelé, zatím co Derrick je od svých přístrojů zahrnoval jobovými zvěstmi. „Značná destrukce povrchu, můžeme předpokládat, že žárová vlna zasáhne téměř celou Eurasiu i Afris. Další kontinenty budou zasaženy následnými jevy. Na povrchu budou strašlivé ztráty na životech a v podzemí… Lidi tam to odsoudí ke hladomoru…“

Můstkem zazněly hlasy plné vzteku i beznaděje. Mezi členy posádek jen málokdo neměl na Zemi rodinu či přátele a jejich pravděpodobná smrt v naprostém odloučení námořníky deptala. Stáli či seděli na svých místech a vytřeštěnýma očima sledovali zabíjenou planetu.

Musawa po několika minutách vykročil doprostřed můstku a řekl: „Pánové… Povstaňte prosím spolu se mnou a uctěme památku našich bližních, jimž jsem nemohli přijít na pomoc, minutou ticha…“ Nechal jim trochu času na první soukromý šok, teď přišla chvíle na oficialitky, které se tak pěkně vyjímají v kronikách. Povstali.

Bylo toho jen málo, co mohla mocná flotila pro Zemi učinit.

× × ×

Jaké škody může napáchat totální výpadek zásobování elektřinou v civilizaci, která je na elektřině závislá? Neskutečné. Do náhradního sídla Říšské rady se celé dny valila kvanta špatných zpráv. Zhroucení zabezpečovacích systémů. Přerušená výměna vzduchu. Havárie dopravních prostředků. Panika. Narušená výroba a úniky nebezpečných látek… Statisíce mrtvých a škody v řádu stovek bilionů kreditů. Prvořadým cílem se stalo obnovení dodávky energie. Stovky transportů vyrazily z Vnějších světů směrem ke Slunci, naložené vším, co se podařilo najít ve skladech náhradních dílů elektráren. Několik menších křižníků přistálo u planetárních měst, i za cenu toho, že se možná již nikdy nevznesou a připojilo své zdroje do místních rozvodů. A do všeho toho zmatku: „Máte nějaké zprávy o situaci na Zemi?“

„Jen výsledky telemetrie. Po celém povrchu zuří požáry. Zastínění povrchu dosáhlo minulou hodinu šedesát dva procent. Totální zatmění očekáváme kolem zítřejšího poledne. Bez ohledu na ohně nastává ochlazení – průměrná teplota středních vrstev atmosféry poklesla o patnáct stupňů v době posledního měření,“ hlásil operátor.

„To přece není možné. Atmosféra planety má větší tepelnou setrvačnost, tak rychlý pokles není přirozený,“ nedůvěřivě prohlašoval jiný příslušník posádky střediska, první se nenechal rušit. „Dále bylo pozorováno několik vln tsunami. Nebyly vyvolány dopadem stanice, ale až následnými otřesy. Odhadovaná intenzita, osm až devět stupňů dle Richtera…“

„To je děsné… A skutečně nám neodpovídají? Nepokusili se o třebas jen obyčejnou světelnou signalizaci?“

„Ne pane…“

„Pokračujte. Sledování i vysílání…“

Nezůstalo jen u pasivního průzkumu. Dvě dálkově řízené lodi se pokusily proniknout štítem. Jedna explodovala ihned při prvním dotyku, druhé vypověděly službu motory a ona se volným pádem zřítila na povrch. A pak, třetí den od katastrofy, planeta zmizela úplně.

Když to pracovník observatoře na Octavianovi oznámil admirálu Musawovi, admirál div nevyletěl z kůže: „Nežertujte poručíku. Jak může planeta zmizet?“

„Mluvím pravdu. V celém rozsahu viditelných i neviditelných záření je Země zcela transparentní. Její přítomnost prozrazuje pouze magnetické a gravitační pole. Dokonce ani nevyzařuje teplo!“

„Počkejte, hned jsem u vás!“ Vydal povel ke svému přenosu a v mžiku byl na observatoři. K vlastnímu překvapení tam uviděl… „Co tu děláte, kníže Takazaši?“

Oslovený mu klidně odpověděl: „Starám se. V daném okamžiku jsem nejvyšší představitel civilní správy v prostoru soustavy Sol.“ Mluvil klidně, ale admirál vycítil jeho skrývaný hněv. Z možného sporu proto raději vycouval: „Omlouvám se, vaše excelence. Jsem poslední dobou poněkud přepracovaný…“

„To my všichni,“ povzdechl si kníže. Gestem vyzval admirála ke spolupráci. Musawa přistoupil k přehledovému displeji a sám vyzkoušel několik sledovacích metod. Operátor skutečně nelhal. Země byla dokonale skrytá.

Zabzučel komunikátor. Musawa proklel volajícího na věčné časy a odpověděl na výzvu. Volalo měsíční velitelství. Admirál nějakou dobu naslouchal. Pak jen krátce odpověděl: „Ano, něco připravíme“ a ukončil hovor. „Lidé na Měsíci blázní strachy,“ odpověděl na nevyřčený Takazašiho dotaz. „Bojí se, že Země zmizela úplně a že to Měsíc vymrští na bludnou dráhu sluneční soustavou.“

„Můžeme to snadno vyvrátit. V Tychově městě a v oblasti Kopernikus byla plně obnovena dodávka energie. Předáme místním médiím prohlášení o skutečném stavu. Tím pokryjeme polovinu měsíční populace. A ve zbytku… Pošlete tam dobře poučené výsadkáře, ať to lidem vysvětlí.“

„Jestli budou nepokoje pokračovat, bude nutné zavést stanné právo.“

„To má čas.“

„Zatím. Co když za chvíli nebude?“

„Vojáci ať podávají informace, sílu zatím nepoužívejte. Pouze pro nutnou obranu v odůvodněném případě.“

× × ×

Bylo to společenské centrum. Byla to lodní kaple Cesty. Bylo to nástupiště posádky Octaviana. A bylo to obrovské. Alespoň pro dvacet účastníků jednání to bylo velké až moc. Uprostřed sice stálo židlí mnohem víc, ale přes předem oznámený čas jednání hrály proti účastníkům přesilovku sedm na jednoho. Důstojníci to vzali poněkud rozpačitě na vědomí a nechali se přesunout do přiměřenějšího sálu strategického velení.

Jakmile se opět usadili, vzal si jako hostitel slovo Musawa. Důležitá jednání by sice měl zahajovat velkoadmirál, leč mrtvola velkoadmirála Jensenna mrzla někde dole na Zemi a jiného flotila neměla. Musawa je tedy stručně uvítal, shrnul nedávné události, politoval kolegy, kteří neměli více štěstí a přednesl hlavní téma: „Pánové, musíme urychleně zvolit nového císaře.“

„Myslím, že moc možností na výběr nemáme,“ odpověděl viceadmirál Hanok. „Pokud zvolíme někoho jiného než Takazašiho, máme na krku revoluci.“

„Máte pravdu. Masy jsou iracionální, zásadně se nerozhodují hlavou. Ale domnívám se, že pokud by o volbě někoho jiného rozhodla širší rada, tak by se lidé podřídili.“ podpořil ho částečně admirál Hepburn.

„Jak moc, širší…“ nadhodil Hanok.

„No například guvernéři sektorů určitě. Členové zvláštního vyšetřovacího sboru… A podobně.“

„Víte, kolego… Možná jste se dosti dobře neseznámil se situací. Nezůstalo jich ani tolik co nás. To už bychom rovnou mohli pozvat lidi z ulice.“

„Nevím, o čem vlastně diskutujeme. Císařem se vždy stával buď důstojník flotily, nebo inkvizitor. Takazaši není ani jedno ani…“ mluvčímu došel argument dříve než dech.

„Jsem rád, že vám to došlo, admirále. Takazaši absolvoval Akademii, byl správcem největšího orbitálního města a jako kníže je na tom s vyššími schopnostmi určitě lépe než kdokoliv z nás.“

„Mimo jiné, pánové. Dnes jsem viděl hlášení velitelů lodí. Zpráva o Takazašiho hrdinství se rozšířila mezi prostými členy posádek jako oheň. Nemá smysl riskovat nepokoje v jediné mocenské složce, která může zaručit pořádek v této kritické době.“

„Tak tedy… Kdo je pro?“

„Já. Konce konců, je mu téměř sedmdesát a navíc má narušený genetický profil. Dlouho nevydrží. Až nadšení opadne, můžeme zanedlouho prosadit někoho vhodnějšího.“

„Ano. Je to dobré řešení.“

× × ×

‚Ať žije císař! Ať žije Takazaši!‘ burácelo z reproduktorů nadšení davů v ulicích Tycha. Šlechta shromážděná v městské aréně byla mnohem rezervovanější. Podřídili se volbě téměř bez námitek. Odpřisahli novému vládci věrnost, ale víc neslibovali ani neočekávali. S novým rozdělením území se moc počítat nedalo. Mnoho významných správců sice zahynulo, všichni však měli dědice, kteří je ihned zastoupili. A na volené posty koordinátorů se nikdo moc nehrnul. Proto byli odhodláni vyčkat na inaugurační projev a pak zmizet.

Hluk davu se vystupňoval – císař vystoupil na tribunu a jeho holoprojekce v nadživotní velikosti se objevily na každé křižovatce. Utišil nadšené příznivce slavnostním pozdravem, okamžik vyčkal a začal mluvit: „Dámy a pánové, občané. Děkuji vám za projevenou důvěru a slibuji vám, že ji nezklamu. Nás všechny čeká zodpovědný úkol – obnovit v Impériu řád. Nešťastné události minulých dní, které vyvrcholily zmizením samotné Země se nesmějí stát důvodem pro rozvrat. Z toho důvodu bude zachováno říšské právo v plném rozsahu a rozhodnutí mých předchůdců nebudou zpochybňována. Žádné z nich.“

Z ochozů se ozvalo zklamané zahučení, Takazaši to však přešel bez poznámek. Pronesl ještě pár obecných frází a shromáždění rozpustil. Sál se začal vyprazdňovat. Jen skupinka uniformovaných mužů se zdržela a nevraživě za odcházejícím Takazašim zírala. „Naštěstí je to jenom dočasné,“ utrousil mezi zuby admirál Musawa.

„Ano, jenom dočasné,“ zaznělo jako v ozvěně…
Spád

Zbyněk Čáp

Menuju se Tony. Přímení nemám, někde sem ho vytrousil. Dělám tady chlapům ze sektoru knihovníka, páč mě kdysi pokousala krysa moudrosti a umím nahrát knížku z centrálního počítače do Pípala. Von se vlastně menuje PIP Boy, ale když už, tak mu nikdo neřekne jinak než pitomec. Personální intergalaktický pitomec. Je to něco jako maličkej počítač, prej hrozně chytrej, ale kdo by těm reklamním žvástům věřil. Taky jim nevěřím. Jestli se na něco spolíhám, tak sou to dvě ruce a trocha vodhadu, kam praštit, aby mi druhej dal pokoj. Zápasením v ringu si vydělám víc, jak knihovničením. A ta trocha zápasnický prestiže mi tady taky není na škodu.

Jednou dopoledne se mně udělalo tak ňák blbě. Vysral sem se proto na celej svět a jen sem se válel na posteli. A přemejšlel sem. Vo všem možným, hlavně tomhle zasranym životě. Víte, to vám teda povim, bejvat tady ve starým dobrým Hnízdě 13 v sektoru C není žádnej med. Dozorčí si sice může o Vánocích slintat co chce, jak sme si tu všeci rovní, ale stejně mu to nikdo nevěří. Jsme tady prostě céčka, ty třetí v řadě. Poznáte to na každým kroku. Není pro nás žádná slušná práce. Prej sou všecky ty předválečný zařízení tak složitý, že bysme to my se svejma mozečkama ani nepochopili. To pak pár lidí pouklízí celej sektor a ostatní maj fraj. Což vo to, kdo by se nechtěl válet celej den a jenom si sem tam zajít do tělocvičny. Jenže, má to i mouchy, který člověka až serou. Třeba, když na vás ti frajeři v naleštěnejch mundůrech bezpečnosti pořvávaj zahnědlej vocase! Ksakru, copak my za to můžem? Od dvanáctýho roku věku vidíme nahatou ženskou jednou ročně! Jenom, když nás zavedou do prcárny. Vyfasujem pár předválečnejch pánskejch časopisů, zalitejch v plastu, aby ještě pár generací vydržely a ještě rozkaz věnovat svý potenciální potomstvo doktorům. Prej za účelem udržení genetický rozmanitosti příštích generací! No a mezitím si musíme vystačit sami. Ale decentně. Vostatně, s tou barvou to není pravda. Slušnej člověk se před sexem meje. I zevnitř, když na to přinde.

Jak povídám, sere nás to. Ale stejně se většina chlapů přizpůsobí a ty co se nepřízpusoběj, ty skončej zrovínka jako kámoš Garry. No, abych to nevokecával, jednou takhle před měsícem ho vodvlekli bezpečáci a když se vrátil, byl náramně zkrotlej. Akorát nevim, co mu nakecali, páč se na mě vod tý doby vysral. Fakt nevím proč.

Bejval to můj nejlepší tréningovej parťák…
Ále co. Dnes večer mu v aréně vyklepu ciferník tak jako tak.
Kurva, při takovym vykládání ale vyschne v krku. Skočím si pro příděl vody.

Zdvihal sem se, ale ňák se mně zatočila hlava a před vočima se mně udělalo černo. Do hajzlu, taková prkotina mě snad nezastaví, ne? Napodruhý sem se zdvih na zadní a dopotácel se k výdejně. Položil sem pracku na senzor a druhou začal ťukat vobjednádku, když tu naráz! Píp, píp, píp! Váš příděl na tento den se blíží limitu! Zbývá vám 0,8 litru vody! Co ten šmejd píčuje? O vodu se nikdy nikdo nestaral, dycky jí bylo dost a teďka?!? Tak jo, naval sem všecko.

Vyfasoval sem poloprázdnou flašku a hodil si do krku první hlt. Div sem ho nevypliv. Ta břečka chutnala jak zvětralý chcánky. Začal sem nadávat, až ze stěn slejzal ten ohavnej nátěr. A v ten moment se vyvalily dvéře do našeho sektoru a dovnitř vpochodovala banda bezpečáků. Krve by se ve mně nedořezal. Že von dozorčí vydal nějaký nový nařízení vo dodržování slušnýho chování? A já budu první, kdo to vodsere!

Bezpečáci si to štrádovali zrovínka ke mně a já tam stál jak solnej sloup a nebyl sem schopnej nic dělat. Flaška mi vypadla z ruky, skutálela se někam pod skříňku a tam dělala to svý žbluňk, žbluňk, dokud se hladina vody nedostala pod hrdlo. Čučel sem střídavě na bezpečáky a na tu louži a už sem se loučil se vším možným. No a velitel tý stráže se přede mnou zastavil a povídá, jako dyby žvejkal hovno: „Pan Anthony Klinghammer?“

„Eeee. Anthony určitě…“ blekotal sem jak idiot. Asi sem na něj neudělal nejlepší dojem, páč teďka přežvykoval, jakoby měl před sebou těch hoven celou hromadu. „Mám rozkaz vám sdělit, že váš děd Victor Klinghammer, senior knihovník sektoru B2 včera večer nečekaně zesnul a vy dědíte jeho postel a postavení v sektoru B2.“

„Eeee…“

„Na sbalení vašeho osobního vybavení máte deset minut.“

„Eeee…“ Naštěstí, moje nohy byly v tý chvíli vo něco chytřejší jak hlava, sebrali mně a vodtáhly na cimru. Před skříňkou sem se zarazil a opřel si palici vo její chladivej plech. Knihovník… V B2! Tam bejvá skoro elita, tihlencti bezpečáci, servisáci a Bůh ví kdo ještě!

A taky ženský!!! upozornila mě decentně jedna prakticky nevyužitá část mýho těla. Začal sem honem balit. Tak rychle zbalenej bych nebyl, ani dyby za mnou stál sám dozorčí s odjištěným granátometem na rameni. A neříkejte, že by to neudělal. Sice takle vypadá jako neškodnej stařík, ale je to zelenej mozek vzešlej z bezpečáků a Garry by mohl nejlíp vykládat, čeho je schopnej. Jo, Garry, depak je mu konec.

Za tři minuty sem přešlapoval před kapitánem. „To je vše, co máte?“ zeptal se mně a šťoural do mýho poloprázdnýho pytle.

„Nó.“

„Tak jdeme.“ Vedli mně jak ňákýho delikventa. Dva strážní přede mnou, dva za mnou a šklebili se jak vopičáci. Jo, to je děsná sranda, natáhnout někomu přímo za ušima zbraň, co takle zblízka vypadá skoro jak ňákej kanón! Ale já je vypek. Neposral sem se.

Dostrkali mně na křižovatku, kde se dělej vobytný sektory. A, B, C a výtah do ostatních pater. V jedničce je prej skladiště a východ, dvojka, to sme my všici a trojka, tam bejvá dozorčí, zbytek eliťáků a ještě tam sou nějaký počítače a učebny. Nikdy sem do nich nechodil, do vyšší školy pokračujou jenom lidi ze sektorů A+B. Frajeři jedni libový!

Kapitán hlídky přikázal jednomu svýmu vocáskovi, aby sebral moje věci a hodil je na dědovu cimru, zatímco mně bude prohlížet doktor. Uvažoval sem, naco doktor? Na medisken chodíme co dva tejdny, jestli nemáme ňákou anomálii. Pokud někdo vypadá, jako že mu snad nedej Bože roste šestej palec, tak ten už se do časáku na baby nepodívá. No, vona ta dřina za to podívání stejně nestojí.

Přijel výtah, kapitán předal vedení a ztratil se, čtyři vocasi se do klece nasomrovali se mnou a začali sme padat dolů do jedničky. Jo, abych to upřesnil, naše hnízdo je zakopaný do svahu hory, nějaká Hora kdovíkoho, nebo kdovíčeho. Východ ústí na jejím úpatí. Je tam teda ten doktor a a doktor má pěknou asistentku, pomyslel sem si a v gatích sem už zas měl těsno. V kabině bylo těsno taky a současnej šéf těch pitomců, kterej stál zrovínka přede mnou, toho využil. Naklonil se k parťákovi a hódně hlasitě mu zašeptal: „Tyhle prasata snad musej mít ocas zbarvenej furt. Už ho zkouší nacpat do prdele i mně!“

No počkej, až si něco zajdeš vypučit. Dostaneš takovej salát, že se zblázníš, pokud se ho pokusíš pochopit, uklidňoval sem se a vrhnul mu do ksichtu zářivej úsměv.

„A k tomu je ještě docela blbej,“ pokračoval ten idiot ve svých nenápadných zjištěních a jakoby nic si pohrával s pojistkou svýho kvéru. Já nic. Sice vim, že by to tady v kabině stejně nezmáčk, ale to nikdá nevíte. No, konečně sme se snesli do jedničky a dveře se otevřely. Tudlenctu cestu znám skoro nazpaměť. Deset kroků rovně, třicet doleva, počkat na křižovatce a pokochat se čučením na pancéřový dveře přechodový komory, prej vážej sto tun, pak šedesát kroků další chodbou, počkejte tady pánové, budete chodit po jednom…

Eh, změna.

„Dělej zmrde, nemáme na tebe celej den!“

No, jak řikám. Změna. Pokrčil sem ramenama, jako že pro mě za mě na mě můžou čekat třeba do příštího konce světa a vodpotácel se do medikova kumbálu. Ze zvyku sem zatočil přímo do kabinky medisu, jenže sestra, kurňa, to je ale kost, načesaná podle předválečný módy, to my známe, můžem hledět na starý filmy, abysme úplně nezvlčeli, jo tak sestra mě decentně nasměrovala jinam. „Pane Klinghammere, tudy prosím.“ Ukazovala mně do ňákejch jinejch dveří, tam sem ještě nebyl. Teda byl, jednou. Bylo mně dvanáct a dělily se třídy. Doktor nám pouštěl ňáký testy, měli sme mačkat tlačítka, jenže pro mě bylo důležitější, že Danilla Z. vodvedle má volný rukávy a ještě si neskrejvá kozy pod košíkama. Vhau! Sestra zdravotní sice má těsnou blůzku, ale tím líp!

„Pane Klinghammere, dovolíte?“ Doktor. Málem bych ho přehlíd. Jó, jistě pane doktore. Nechal mě sednout do měkýho křesílka a hodil před mě pár mazatelnejch psacích blán a tužku. „Máte na to dvacet minut, tak se snažte.“

Koukal sem na to jak spadlej z etáže. Psychotest? Přes nažloutlej průhleďák se na mě šklebily ňáký píčoviny. Třeba: Otázka první. Pokračujte číselnou řadou… No tak jó, když jináč nedáte.

Žvejkal sem tužku a krábal tam ty vodpovědi víceméně vodhadem. Copak já vim, jak to má bejt správně? Člověk sice sem tam nahlídne do knihovny, když už je vo ňu vopřenej, ale kdo má vědět todlencto všecko? Kdyby tu byla aspoň ta sestra, bylo by vo čem přemejšlet… Jasně doktore, tady to máte.

Doktor s mejma vodpověďma zmizel kdesi v prdeli a já zůstal sám v testsále. Za stěnou pořád cosi čvachtalo a bublalo, asi tak, jako když se přežerete salátu z řas a nemůžete na hajzl, protože je na něj fronta. Tak co. Aspoň to uspává. Hodil sem kopyta na stolek a v minutě byl v limbu.

Zdálo se mně vo zdravotnici. Jak se ta její blůzka nadouvá a nadouvá až praská a bác, ty vohromný kozy se mi valej do ksichtu, já je vodstrkuju a vobjímám současně a cucám a koušu a… sen se ňák vytratil. Napůl sem seděl v křesle, svíral voslintanej balón a přes vokna z chodby na mě čučeli bezpečáci a kdybych řek, že se dobře bavili, tak to ještě není celý. Kurvy jedny, musel sem dostat ňákej blivajz, že by z tý tužky, co sem ji průběžně vokusoval? Chtěl sem se nasrat. Ale jen co sem vyskočil a napřáh se s tím balónem, že ho po nich jako mrsknu, tak sem pad do křesla a zase vytuh.

Pak přišel doktor a taky se šklebil jak vopičák, když mě budil. Ale řek, že mé reakce jsou zcela normální a s testem si prej nemusím dělat starosti, žádný starosti, už prej mám po problémech. Aha, takže zpátky do céčka. Ale když mě vodváděli, tak se mnou šel strážnej jenom jeden a k tomu ňákej jinej. Tamtěm prej skončila služba. Kecá, vím, že bezpečáci se střídaj až ve… Eh, podle hodin na stěně to je docela možný.

Taky hlad mám, že bych sežral slona, v hubě jak na Sahaře a to nemluvím vo tom paradoxním přetlaku na všech stranách vespod. Jestli se brzy nedostanu někam na hajzl, tak se jim vydělám do nejblišího rohu. Konečně, druhý patro, křižovatka. Zabočil sem k céčku, jenže ten strážník mě tam nechtěl pustit, že prej tam nemám co dělat. Ale já přeci neudělal ty testy?!? Vo tom prej nic neví, že má rozkaz mě předat v béčku do cimry 705 Klinghammer + Burns. Už ať tam sme! Cimry v béčku prej maj separátní hajzlíky!

Konečně! Dveře 705. Dědkovo méno na ceduli má nad sebou vyškrábanej dodatek ‚Starej idiot,‘ můj spolubydlící se menuje nějak na „P“ Burns a do hajzlu, je to poručík bezpečnosti, ale to mě nezajímá, já letím dovnitř, vpadávám na dvě starosvětský nuly a kam se na todlencto hrabe ňákej orgasmus…

Vyšel sem ven jak novej člověk a začal se rozhlížet po cimře. Luxus, to vám teda povídám. Výdejní automat přímo na cimře, dokonce mu fungujou signálky a já mám nárok ještě na sednáct litrů vody z původních dvaceti? Kde sem to vyplácal, že by hajzl? Seru na to. Hned sem si vyžádal pití.

Přejete si vodu, čaj nebo kávu?

Úaaaah! Luxus! Dal sem si čaj. Dostal sem ho v plastovým nerozbytným hrnku, ty sou všude stejný, stejně jak ta hláška ‚Nádobí po použití odkládejte na plošinku, děkuji‘ a podle starejch dobrejch, „filmovejch“ způsobů sem ho začal decentně vycucávat. Ouško ve dvouch prstech, lehce vyváženej dalšíma dvěma a malík kouká stranou, to je vám ale blbej způsob, ale vypadá to efektně… A chutná to hrozně. Asi tak, jako uvařený ze zvětralejch chcánků. Stejně sem to vypil, když nic jinýho není. Z druhýho šuplíku sem si vytáh svůj příděl jídla, sežral ho, na béčku se nevaří špatně a pak se rozvalil na kavalec a dělal hovno. Pak sem si řek, že by teda nebylo špatný podívat se, kde tu maj tu knihovnu, když už v ní mám dělat. Jenže, v ten moment se mi panděrem přehnala taková menší tsunami a v příští sekundě sem už zas seděl na hajzlu.

To vám byla erupce. Div že sem se sám nevohodil zespoda. Tak sem si řek, že pro jistotu posedím ještě chvíli, kdyby jako něco a docela se mi tam líbilo. Pak sem zaslech, jak se rozletěly dveře do cimry a pro sichr sem se bleskově zamk. Co kdyby sem někdo chtěl jít? Nechat se vočumovat, jak sedím na míse? Děkuji, nechci. Každej máme právo na kousíček soukromí. Vobčas.

Měl sem recht. Ani ne o sekundu pozdějc začaly dveře vibrovat jak posedlý. A do toho pokřik. Pan poručík je ňákej mladší, hlas má jak ženská. Protekční dítě to bude, určitě prošel kadetkou se samejma vyznamenáníma o dva roky dřív jak ostatní. Tak ať si počká. „Moment!“ zahučel sem, abych předved trošku dobrý vůle a seděl sem dál.

Hrozby sem tím univerzálním slovíčkem odbýval pořád dál, až došlo na prosby a jedna z nich mě vymrštila div ne do pozoru. „Prosím vás, pospěšte si už! Nemůžu jinam, všechny veřejné dámské toalety jsou obsazené!“

Dámské?!? Nevěřil sem vlastním uším. Nechal sem se bleskově očistit a vypadl. Div sem ji neporazil. Stepovala přede dveřma, zkroucená do uzlu a určitě vím, jak se cítila. Bezeslova mě vodstrčila stranou a zapadla na hajzlík, ani nečekala, až ho klimatizace vyvětrá. Tak sem sed do křesla, že teda počkám až si uleví a pak že si pokecáme.

Vylezla za ňáký tři minuty. Začal sem se nadechovat, že něco povím, ale nepustila mě k řeči. „A vy jste kdo,“ zeptala se hlasem jak rezavej pilník a koukala se na mě nosníma dírkama.

Nenechal sem se rozhodit. Na takovýhle situace sem filmama vyškolenej. Troška tý starosvětský zdvořilosti a to by se vidělo. „Anthony Klinghammer, madam. Novej knihovník.“

Div ji to neporazilo. „Vy? A knihovník?“

„Máte snad nějaký pochybnosti vo mý spůsobilosti vykonávat tuto bohulibou práci?“

„Baže mám. Co jsem komu co udělala, že mi nakvartýrovali chlapa z…“

Dokončil sem za ni: „Z ‚céčka‘ madam? Všichni jsme lidé, všichni jsme rovnoprávní občané Hnízda 13. Vaše slova pro mne byla hluboce urážlivá a já budu žádati satisfakci.“ Přeháněl sem to až moc a vona to poznala.

„Nemluvte jak idiot. Někomu jako vy se neomluvím ani náhodou. A to vám povídám, jestli se ke mně přiblížíte na blíž jak dva metry, tak vás skopu do čtverečku a co zbude, to půjde k raportu. Ledaže…“

Hleděl sem na ni jak neviňátko a asi to zabralo.

„Ledaže byste mi dokázal, že nejste jen taková tupá dávka zásobní genetické informace, jak se o vás povídá.“

„Partie šachů?“ navrh sem, protože sem na jedný skříni zahlíd šachomat. Vzápětí sem viděl, jak se toho návrhu chytá. Moh sem jí to přímo číst na vočích, teda na černejch slunečních brejlích. Určitě si říkala, co já mohu vědět vo figurkách.

„O co hrajeme?“ zeptala se jako nic.

„Když vyhrajete, proměním se na vzduch, vo kterým ani nebudete vědět.“

„A když vyhrajete vy?“

„Jedno splněné přání, bez možnosti odmluvy,“ řek sem já a trochu se mi vyboulily gatě. Nevěřili byste, kolik práce mi to dalo.

Bezstarostně se ušklíbla. Já přece proti ní nemohu mít šanci. „Beru.“

Natáh sem se nahoru pro šachovej stroj, hodil ho na stolek a pustil hru. Vzala si bílý figurky a vytáhla do boje. Pěšec o jedno vpřed. Já vodpověděl svým vobvyklým zahájením, levej kůň vpřed a doprava a začalo to naostro. Jak je mým zvykem, vyvíjelo se to očividně špatně, pro mě. V pátý minutě hry mi doporučila, abych si už teďkom hledal ňákou škvíru, kde jí nebudu na očích. Jen sem se usmál, posunul věž a voznámil jí: „Šach.“

„Kecáš,“ zašklebila se, šoupla koněm a má věž byla v troskách.

Tak akorát, abych potáhl střelcem a moh říct: „Mat.“

„Mat,“ potvrdil mý slova stroj.

„Co… Jak? To ale…“

Jó děvče… Šachový programy v knihovně céčka sice nemaj nejvyšší úroveň, ale když si to umíš ztížit sama pár úmyslnejma chybama, pak se i z jednoduchýho programu stane soupeř. A že sem těch partií sehrál… Moh sem bejt velkorysej. „Chcete odvetu?“

Vrhla se po tý šanci jak krysa po drobku. „Chci!“

Teď sem pro změnu předstíral přílišnou sebejistotu a vršil chybu za chybou. Porazila mě během pár tahů a jistá si, že mě vyhmátla, sama nabídla rozhodující kolo.

Smůla děvče. „Nuže, vybírám si své přání,“ řek sem po pár tichejch minutách a usilovně zavejral do míst, kde se její uniforma mohutně dmula vpřed. Pochopila to přesně podle předpokladů. No jo, šachistka. Zbrklá šachistka. Zrovna si se znechuceným šklebem začínala rozepínat blůzu, když sem konečně rozluštil, co vlastně stojí na jejím služebním štítku před zvýrazněným příjmením. Patricie! Vznešené jméno. Tak tedy, kupředu. „Ahoj Trici. Já jsem Tony,“ řek sem ledabyle.

„Ser na zdvořilosti,“ ztratila vona pozlátko, „odbuď si to a dej mi pokoj.“

„Nic si vodbývat nebudu. Nechci tě vymrdat a žít do smrti vedle osobního nepřítele. Chci jen, abychom se navzájem uznávali jako normální tolerantní spolubydlící na jedný cimře.“ To byl ale únavnej proslov. Zejména ta první půlka mi šla z huby pěkně ztuha. A tolik skoro spisovnejch slov!

Všecko bylo na vlásku. Ztuhla s rukou na posledním knoflíku. „Cože? To myslíš… Ty se…“

„Jo.“

„Sakra! Promiň Tony, já… já… moc se ti omlouvám…“ A utekla.

Vrátila se až před večerkou. A dala mi. Bez řečí, bez protislužeb. Lidi, víte, jaká je to paráda, poslouchat při sexu slova „óóh, ještě!!!“ namísto běžnýho: „Tak si pohni, ať se můžem prohodit, chci se dočkat ještě dneska?!?“

Kdo nezažil, neuvěří…

× × ×

Tak sem se ráno zbudil a cejtil se jak v ráji. Válel sem se v pelechu, drbal se na koulích a koukal na Trici, jak se při mytí vošklíbá nad tou smradlavou vodou. Pak to vzdala, cákla na sebe kýbl voňavky, nasoukala se do služebního vohozu a začala snídat. Trošku vobráceně. Nejdřív do sebe nalila dva pohárky čaje a pak to zakousla vobloženým toustem. Jo, parádní baba, praktická. Hleděl sem na ni jak vládce vesmíru a vona, aby mně to trošku vokyselila, tak povídá: „Hele Tony, ne aby sis o sobě myslel. Nebylo to nic moc.“

„Troška tréninku a…“ vopáčil sem s machrovským šklebem.

Smázla mi ho ze ksichtu celkem hopem: „Trénink? Nedělej si žádné iluze. Dala jsem ti na zkoušku a trošíčku jako omluvu. Nebude se to opakovat. Ledaže…“

Po včerejších zkušenostech todlencto slovíčko dávalo zajímavý možnosti. Nahodil sem hodnýho kloučka a…

„Hele, neunavuj se. Jestli se mi bude chtít, tak se mi bude chtít. A aby sis nemyslel…“ Vykasala si rukáv a jak seděla u toho stolu, nasadila na páku. „Jdeš?“

Co by ne. Vyhrabal sem se z pelechu, zazíval, jakože todlenc zvládnu levou zadní a sednul proti ní. „Urči si sám začátek,“ povídá vona. Fajn. Když se chceš nechat takle… Já, přeborník céčka v páce a zápase si s ní budu pohrávat zrovna tak, jak se mi bude chtít. Zlehka sem se do ní vopřel. A bác. Akorát že ty naražený kotníky byly moje. Co ty bezpečáci dostávaj, že i ženský maj takovou sílu?!?

„To je jen upozornění, Tony,“ povídá mně Trici a usmívá se jak andílek. „Když nebudu chtít, tak prostě nebudu chtít. Jasné?“

„Jasný…“ vydech sem a radši sem se klidil. Zamávala mně a vodkráčela do služby. Já měl vostatně taky co dělat, tak sem vokopíroval její postup, z dědkovy skříně, co už měla zámek na moji pracku vytáh klíček vod knihovny a vytratil se též. Hrubým vodhadem sem knihovnu našel asi tak za deset minut bloumání po sektoru. Vešel sem a pokejval hlavou. Jo, béčko. Pro nás byly dobrý plastikový sedačky a tady si posedávaj v koženkovým nábytku. Copak asi maj v áčku. A copak maj tady v počítači?

Přešel sem k terminálu. Úplně normální počítací kisna, navržená kdysi dávno tak, aby ji zvlád i nejvygumovanější pěšák. Tlačítka s pěticentimetrovejma popisama, všecky funkce s vlastníma vysvětlivkama, k tomu zelenej maskovácí nátěr, aby ten krám byl nenápadnej v bodlákách, kdyby ho vomylem vysypali do škarpy. Jak povídám. Klasika.

Nahlíd sem teda dovnitř, co tak tady lidi čtou. A zježily se mi snad i chlupy na prdeli. Pětsetdeset stránek v katalogu – samý čtení vo zbraních. Vod předminulýho století po Válku. Kvéry malý i velký, fakt velký kusy, co jednou ranou zbouraj barák a na zlatým místě… Hlavice Mk. 67. Tyhle hračky prej vygumovaly z povrchu zemskýho všecky Číňany. Pech byl v tom, že voni je měli taky.

Pátral sem dál. Čtyrysta stránek katalogu – samý čtení vo technice. Vod prastarejch elektronek až po mikronanofujtabl hitech. Trošku sem mezi těmahle časopisama listoval, ale když sem tam našel i rusáckou Praktičeskuju elektroniku, tak sem vodpad. Naštěstí mě spasila třetí část. Konečně literatura pro normální lidi. Voproti těm dvěma docela hubená. Ale dobrý kusy a konec konců, nebylo jich tam tak málo. Trošku sem se do jednoho začet. Nějakej Kikan Muphrid to napsal a bylo to vo světě umělý reality. Já se taky dostal mimo.

„Grh,“ ráčil na sebe upozornit první zákazník. Votočil sem se na něj a povídám: „Přejete si?“ Eeee. Byl to ten bezpečák z předcosi – to zfetování mi trošku rozhodilo čas. Podával mně svýho pípáka a že prej, „dělej zmrde, nahrej mi tam něco fajnovýho od Grahama Greena.“

Tak von je na klasický díla, jo? Udělal sem si v palici poznámku, že todlenc jako stojí za úvahu a aby ztratil vobezřetnost, tak sem mu teda něco vod Greena zkopíroval. No, von vodešel a po něm už chodili normální lidi, jedno jestli bezpečáci, nebo technici. A pak, vokolo voběda přiběhla Trici a rovnou na mně: „Seš pěknej mizera, Klinghammere.“

Lek sem se: „Co já?“

„Podváděl jsi při zkouškách. Dělals ze sebe div ne idiota.“

„Hele, já se vopravdu snažil. Líp bych to nesved, ani kdybych se postavil na hlavu.“

„Kdyby ses snažil, tak jsi neskončil v céčku a mohl jsi pro Hnízdo udělat něco užitečného.“

„Ale já…“ Včera, předevčírem… Ta zkouška… Že bych se zas stěhoval nazpět? Vybaf sem vomluvu: „Určitě to muselo bejt těma drogama…“ Vo čem to ta ženská vůbec mele? Dozvěděl sem se to.

„O téhle zkoušce nemluvím. Doktor povídal, že sice nejsi žádný génius, ale jinak máš dost rozumu na to, aby ses do céčka dostal jedině naschvál. O tomhle se bavím. O rozdělovacích zkouškách.“

Konečně mně to došlo: „Eeee… Víš Trici… to bylo jináč. Kdyby vedle mě tehdá neseděla Danilla, tak sem to určitě stih všecko a správně,“ říkal sem a kroutil se jak krysí vocas v rozpálenym voleji.

„Kecáš,“ vypálila na mě a zdejchla se. No, nasadila mně pěknýho brouka do hlavy. Teda, ne že bych jí ty řeči vo chytrosti věřil, chtěla si mě nejspíš po tom ránu trošku udobřit, ale spíš to, jak si ji po tomdlenc znova naklonit. Přemýšlel sem vo tom ještě ve tři, když se vrátila.

„Stěhuji se,“ voznámila mi a ňák se jí leskly voči.

Zjančil sem se: „Proč? Jenom kvůli tý mý popletený zkoušce?“

„To taky.“

Nezdálo se mně to! Vona skutečně popotahovala. „Na ubytovací službě zjistili, co jsi zač. Tvůj děda byl skoro senilní, impotentní a slepý, bývala jsem u něj hlavně jako ošetřovatelka. Ale ty nejsi nic z toho a to jim vadí!“

„Ale… To… Nedalo by se to ňák vysvětlit? Vždyť sem viděl spoustu lidí, teda jako chlapů a ženskejch, co spolu bejvaj na jednom pokoji.“

„Jenže ti chlapi nepřišli z céčka, víš?“ Vzlyk. A zas po ní zůstala jen ta voňavka. Sakra. Čert aby tu Danillu tehdá vzal. Votrávenej až na půdu sem nějak přestál zbytek šichty, zamk čítárnu a vodšoural se na prázdnou cimru.

Nebyla prázdná. Za stolem seděl nějakej mladíček. Ještě vo něco mladší jak já a koukal na mě. To by mně nevadilo, jenže von se naráz usmál jak sluníčko a povídá: „Čau Tóny? Teda, ty seš fakt frajer?!“

Todlenc mi ještě scházelo. Teplí kluci, teda skutečně teplí, ne nešťastníci jak my, byli i na céčku. Ale aspoň se drželi jen mezi sebou. Vybaf sem: „Tak aby bylo jasný. Nevím, co ti vo mně nakukali, ale drž se dál. Jestli se mě jen dotkneš, tak ti tu pazouru urazím.“

„Ale helé, to snad nemusí bejt hned zlé, né?“ von na to a div nebrečel. Ani to se mnou nehnulo. Vlez sem do sprchovýho koutu v hadrech, svlík se až tam, zapřemýšlel sem, jestli mám riskovat ten smrad, rozhod se, že ne, zase se voblík a vylez ven. Vy to nevíte, ale já se za ten den přinutil vypít pět kalíšků vody. Co vody. Břečky. Hnusu. Sice se to do večera vo něco málo vyspravilo, ale furt to nebylo eňo ňuňo. Když vám to smrdí do rypáku, tak máte hnedle po chuti.

Zapad sem do pelechu, zatáh za sebou závěs, to normálně nedělávám a v minutě sem spal. Zdálo se mně vo Trici. A vo tom, jak těm byrokratům z byťáku namáčím rypáky do tý břečky z automatů.

Ráno sem se vyštrachal do roboty úplně bezduchej. Trochu spravovat sem se začal až kolem poledního a tak, když sem si přitom všim, že jeden ze zákazníků má na mundůru značku technika vodárny, sem se ho začal vyptávat, vo co jako jde.

Prej to byla jen malá porucha, dočasnej výpadek recyklačky vody. Jenže zmizel ňák rychle, ani si nevobjednal knížku. No co. Voda je sice pořád na příděl, ale už je zas k pití. Skoro bez vošklíbání.

Cestou z knihovny sem div nevrazil do Trici. Stála na promenádě a koukala se jinam. Koukala se jinam, i když sem šel vobloukem kolem ní. Tak ať si stojí. V knihovně sem se potkal s jednou babou z administrativy sektoru, taky je pěkně vycpaná. Hodili sme řeč a dělala na mně voči. Asi změním priority.

Dneska sem na sebe vycákal skoro celej zbytek přídělu, jak sem se po těch třech dnech cejtil potřebnej. To je lahoda! A hlavně, mladíka sem vod včerejška neviděl. Sice má na dveřích cedulku se svým ménem, ale radějc se drží zpátky. Tak to má bejt. Ale stejně sem za sebou zas zatáh. Slyšel sem ho akorát, jak se chystá do postele taky a přitom si pohvizduje. Myslím, že se ta písnička menuje Nenávidím tě až k lásce nebo tak nějak a je vo dost starší jak předválečná.

„Ticho!“ zahučel sem jak nejdivočejc sem sved a pomohlo to. Zmlk.

Zdálo se mě vo Trici. Už jen doufám, že se mně tenhle sen nevytratí.

Ráno sem si začal chystat snídani, jenže mně něco nehrálo. Hm, hm, hm… No kurva že jo. Automat. Kouk sem na displeje přídělu a nevěřil. Denní příděl 5 litrů? Dyť to je sotva na pití a umytí ruk?!? Co se ksakru děje! Ani na záchod sem se nedostal. Byl zamčenej z centrály a na dveřích blikalo ‚použijte společné zařízení.‘ Tak sem si vystál frontu, zjistil, že veřejnej hajzlík běží na suchej provoz a smrdí jak stádo tchořů (to sem byl už aspoň stej) a odkráčel do práce.

Zkusil sem se zeptat dalšího vodárenskýho technika, vo co kráčí. Div nezezelenal, ale vydrmolil, že je všecko v naprostým, ale naprostým pořádku. Prdlačku.

Jediná dobrá zpráva za celej den přišla až večer. Přinesla ji Trici, která vtrhla do dveří cimry a vlekla si pytel s výbavou. Prej se genetici z byťáku koukli na výsledky mejch novejch testů, zavrtěli palicema a dovolili, aby se teda jako vrátila ke mně a zkusila mně převychovat. To sem teda zvědavej. Vona to s tou převýchovou nepřehání. Jenom zkouší, co vydržím, když se přede mnou producíruje. Usnul sem a zdálo se mně, že se jí sesypala postel a vona musela do mojí.

Ráno bylo dobrý akorát tak k tomu, aby přišly maléry. Zaspal sem, probudil se s jazykem vyschlým žízní a co vidím? Příděl vody se snížil na 3 litry. A k tomu, buch, buch, buch, div že dveře nevylítly z pantů. No jó, to je spěchu… Votevřel sem a za nima hlídka bezpečáků a prej: „Půjdete s námi.“

„Cože?!? Proč?“

„Bez řečí. Jste předvolán k dozorčímu.“

„Eeee?!?“

Div že mě neodvlekli za límec. Vtáhli mě do výtahu, ale tentokrát sme jeli do trojky. Návrh patra je skoro stejnej, jen místo obytnejch cimer tu sou ty učebny a tak. A pak mě strčili do centrály. Stál sem pod zdviženým stanovištěm dozorčího a připadal si maličkej. Stejně bych byl radějc ještě menší, kdyby k něčemu došlo. Tenhle post má po stranách párek kulometů, vo pár dalších vychytávkách nemluvě. Ale dozorčí byl ňákej divnej, pozval mě navrch k sobě.

„Pan Klinghammer?“

„Ano pane!“ vypjal sem se v celkem schopnym pozoru.

„Mám pro vás důležitý úkol.“

„Jsem připraven k čemukoliv pane!“

„To jsem rád. Avšak o tom, co vám nyní řeknu, zachováte nejpřísnější mlčení.“

„Rozkaz pane!“ No tak, dědulo, vo co kráčí?

„Jistě jste v předešlých dnech zaznamenal jisté zhoršení kvality vody.“

„Ano pane.“

„Nuže, došlo k tomu, že se porouchal modul potenciální duochemické analýzy, zkráceně Vodní čip, bez kterého nedokážeme vodu plně recyklovat. Za pomoci energeticky neobyčejně náročné destilace a nouzových zásob můžeme vydržet asi sto šedesát dní a pak – konec. Druhá možnost je vyklidit hnízdo, ale vnější podmínky nedávají záruky pro přežití patnácti tisíc jeho obyvatel…“

Fíha, kdo by to byl tušil, že je nás tady tolik!

„… proto jsem vás nechal povolat. Pár dní cesty na východ od nás je Hnízdo 15. Zajdete tam a… Není vám něco jasné?“

Byl sem na sračku. „Ale pane, vždyť venku je radioaktivita a…“

„Aktivita prostředí již od války dostatečně poklesla. A pokud se budete držet údajů Geigerova počítače, kterým vás vybavíme, vyhnete se nebezpečí včas.“

„Ale proč nejdou členové bezpečnosti? Vždyť oni mají výcvik a…“

Von mně snad nedovolí dokončit jedinou větu. „Odchod členů bezpečnosti by byl nápadný a vyvolal by nežádoucí pozornost. Vy jste mimo. Pro obyvatele jednoho sektoru odešel na lepší a druzí si vás zatím příliš nevšimli.“

„Ale co svedu, bez výcviku, bez zkušeností…“

„Slečna poručík Burns a pan poručík Wedelmayer vás během několika dní naučí vše podstatné. Pak již bude vše jenom na vás.“

No to teda dík… Ani nevím, jak sem se vod něj vypotácel. Trici už čekala přede dveřma. A Wedelmayer tam byl taky. Byl to ten čurák, co sem se mu tak strašně nelíbil. Pokusil se na mě zase vyskočit, ale mně v tu chvíli bleskl hlavou úžasnej nápad. „Hele kámo, klídek. Nebo ti efektně zkolabuju a do pustiny pudeš ty,“ pravil sem a už sem jen sledoval, jak se pozpátku kácí k zemi.

Kurňa, když de vo výcvik, tak je Trici vostrá jak výsadkářskej nůž. Honila mě jak psa, dokud sem se nenaučil všecko, co považovala za nutný. To máte, teda podle ní, boj nožem a střelbu, kdyby na mě zaútočilo ňáký zvíře. Boj rukama zvládám sám a lidí se vostatně bát nemusím, všichni sou bezpečně schovaný v hnízdech a čekaj, dokud se ten bordel ještě trochu nevyvětrá. Dál taky hledání vody, používání preventivních a následných preparátů proti záření a nakonec, taková velevzácnost, že mi ji jen popsala: Regenerační Stimulační Paket, zkráceně Stimpak. Prej to dokáže zázraky se zraněníma, ale je jich málo, tak abych to prej nepoužíval na každou píč… Eeee, maličkost. (Slíbil sem Trici, že se budu krotit.) Pak si asi šestýho dne navečer vzdychla a prohlásila, že teda už umím dost. Na jedný straně sem si voddech. Ale na druhý to znamenalo, že se za mnou zavřou ty stotunový dveře a já budu muset jít.

Připravila mně na rozloučenou skvělej večer. Usínali sme hodně, ale hodně pozdě a vona mi ještě řekla: „Víš, mám strašné výčitky, že tě dozorčí poslal ven samotného.“

„Tak poď se mnou,“ navrh sem jí.

Ve tmě sem ji neviděl, ale bylo slyšet, že se z toho zjančila: „Ne, to nemůžu… Nesmím. Ledaže…“

„Ledaže?“

Opřela se mi jen vo rameno a začala voddechovat, jakože spí. Tyhle ženský…

Ráno sem dostal batoh s výbavou na dvoutejdení cestu a pár ‚hřejivejch‘ slov vod dozorčího. „Chlapče, osud Hnízda 13 je ve tvých rukách. Spoléhám se na tebe.“

No jo. Bodejť…

Pak začaly houkat sirény u vchodu. Takle snad řvaly naposledy ten den, kdy se poslední uprchlíci mačkali dovnitř a vstupním tunelem se za nima hnala tlaková vlna prvního výbuchu. Takovej pěknej vobrázek tu je na každym rohu. Nějakej vocas to načmáral podle fotek, dyž neměl nic lepšího na práci. Skřípání toho meganapráskanýho velevchodu mně znělo kurevsky děsně, mráz mně lítal po zádech vodzhora až dólu a půlky se mně taklenc klepaly. A pak sem udělal pět kroků, dveře si zaduněly a zaskřípěly zas a já zůstal sám v temným tunelu. Rozsvítil sem baterku a moje ruka se podvědomě sevřela kolem pistole v kapse. Ani nevim proč. Prostě se mně něco nezdálo. Z tunelu táh takovej divnej smrad. Asi jako dyž vám krysa chcípne pod palandou, úplně vzádu a vy to zjistíte pozdě. K tomu sem slyšel nějaký zvuky. Ale stejně sem udělal první krok! Není to tak hrozný. Tak sem přidal další. Taky bez potíží. S tím sem teda došel až k první zatáčce toho tunelu a už sem věděl, co mi nehrálo. Na zemi ležel napůl vohlodanej Garry a strašně smrděl…

× × ×

Tu bestii sem zahlíd v poslední chvíli. Vyběhla na mě, akorát dyž sem se skláněl nad Garrym a já tak tak stih uskočit. Fujtajbl. Vypadala jak krysa, akorát že ňák narostla. Asi třikrát! Že sem se jí vyhnul jí ani trošku nevadilo. Hned šla po mě zas. Řek sem si, do hajzlu s tebou a vodkop ji přesně tam. Jenže vona se jen votřepala a ve vteřince sem ji měl zpátky. To už mě dožralo. Tak sem vytáh tu mačetu, co jí Trici říkala útočnej nůž a z jedný megakrysy nadělal dvě. A jak známo, dvě polokrysy maj vo dost nižší životnost jak jedna celokrysa.

Konečně sem se moh podívat, co se tomu smolaři Garrymu stalo. Kurňa, takovýho chlapa přeci nemohly ňáký přerostlý myši dostat. I když… Kolem něj bylo vystřílenejch nábojnic, že by si nima moh podestlat, zato krysí zdechlinu sem nezahlíd ani jedinou. Že von… No jo… Jednou sem během svýho výcviku zaslech Wedelmayera, jak se baví s nějakým svým vocasem, že nebejt Trici, tak už maj vode mě pokoj, stejně jak vod toho… Zmrd jeden. Garry určitě nic neuměl a dopad podle toho. Co měl asi tak za kšeft, voda se přeci vysrala až teďkom.

Koutkem oka sem zas zahlíd pohyb. Hádejte, co to bylo. Krysa, jen vo něco menší jak ta první a jevila snahu mi vožužlat botu. Týhle sem prostě jen rozšláp hlavu. Dyž si byla tak blbá, tak si nic jinýho nezasloužíš, dostala jako epitaf a já se začal dívat, co by se z Garryho věcí dalo zachránit. Dostal toho asi tak jak já. Nějaký zásoby, pistoli, střelivo, pípala – do hajzlu, je rozbitej a to tak bylo všechno. Z jídla a šatů sem si nemoh vzít nic. Měsíc to leželo pod tím pechmanem a teďkom bych se toho nedotk, ani kdybych chcípal hlady a zimou. Naštěstí, aspoň že ty patrony byly uchráněný. Jinak krysy… Jedeš pryč, potvoro! Teda, roztahaly všecko ostatní. Si nedáš pokoj!?! Kvík. Já tě varoval.

Sebral sem ze země Garryho pistol. Naštěstí pro mě, buď ji pustil sám, nebo se ji pokusila vodtáhnout krysa, ležela tak krok vod něj. Z toho smradu se mně dělalo pěkně eklhaft a že bych měl takle načuchlej kvér nosit? Nikdy! Zbejvaly v ní ještě tři patrony. Tak sem ji zhruba votřel vod prachu a zrovna ji strkal do kapsy, když sem se zarazil a v příštím momentě udělal pěknou kravinu. Z toho nevyčištěnýho krámu sem vystřelil. Kupodivu, přežili sme to voba. Já i kvér. Ta krysa ne.

Napůl vohlušenej a voslepenej tou řachou sem se ještě jednou podíval, co by se Garrymu dalo sebrat. Už nic, ale jak sem se tak nad ním nakláněl, tak se mi ňák přelily štávy nebo co a… Sorry kámo, todle nebyla svěcená voda.

A co, třebas ty krysy nemaj rády kyselý…

Hodil sem si vlastní bágl na záda a šmajdal dál. Tendle tunel není až tak dlouhej, dyž víte, jak na něj. A pípal je taky chytřejší, než se zdá, vende se do něj i mapa. Minul sem pár slepejch vodboček. Nemyslím, že bysem v nich našel něco jinýho než krysy. Pištěj za každým rohem. No a tak du a du a naráz je v tunelu ňák víc světla, ještě víc, ještě víc, vypínám baterku a hopla: Vítejte na tom našem božím sluníčku. Teda, ve filmech nevypadá ani z poloviny tak pěkně.

Ale.

Fíha…

Kurva…

Viděl sem předválečný fotky okolí. Ale todlenc je jinačí divočina, než tu byla předtím. Step. Křoví. Sem tam strom, co vypadá, jako dyby měl nejlepší roky za sebou. Aspoň, že to záření neni až tak silný. Prej se můžu pustit bez vobav dál, píše pípal po dohodě s geigrem.

Tak jo. Že seš to ty. „Jdu!“ řek sem sám sobě, abych překecal nohy. Stejně ještě chvilku stávkovaly, že prej bych si měl nejdřív naplánovat cestu. No jó.

Satelity na voběžný dráze sou dávno kaput, tudíž se mně mapa nebude hejbat, musím se spolíhat na to, že mám na ruce přišroubovanou buzolu. Večer se prej pípal dokáže kouknout na hvězdy a vykoumat z polohu z nich. Ale. Když se mohla vysrat čistička vody…

Dokoukal sem se po krásách krajiny, pokřižoval se, vodpliv si přes levý rameno a vyšláp pravou nohou. Rovnou do hromádky krysích bobků.

× × ×

Starej Mike Lavender by mně byl řek, co to asi znamená, šlápnout do krysích bobků. Starej Mike Lavender by mně řek spoustu věcí, ale starej Mike Lavender už před pár měsícama posloužil jako hnojivo pro řasy. Ten toho vždycky nakecal, úplná živá skříň na… Na nesmysly. Vymýšlel si, všecko věděl, všecko znal, ale málokdy měl recht. Největší úspěch měl s povídačkama vo tom, jak zamlada nějakou dobu šoustal s jednou holkou z áčka, dokáď se na tu ďouru v klimatizaci nepřišlo. Kecal. Vod Trici sem se dozvěděl spoustu věcí. Třeba i to, že ta úžasná kozatá baba byla jen vobrázek z jedný starší sady motivačních časopisů.

Ale starej Mike Lavender by mně byl řek, že šlápnout do hromádky krysích bobků nese pech. A to by nekecal. Todlenc se mně honí hlavou celejch posledních šest hodin. Ležím ve svým pelechu, nemám co na práci a jak to tak vypadá, půjdu zasejc do céčka. Wedelmayer mi to prorokuje celou dobu, čurák jeden. Sedí na židli, blejská naleštěným kvérem a vede silácký řeči. Může si to dovolit, von je v klidu. Se zlomenou hnátou do terénu nemusí. Mrzí mě akorát, že si tu hnátu zlomil krz mě. Že dík mně nemusí přemejšlet, jak je spaní pod širákem nepohodlný.

Stalo se to tak. Vracel sem se ze svý mise a v palici sem měl úplně nasráno. Patnáctku sem sice našel, ale byla prázdná, vobydlená jen spoustou vyžranejch krys. Muselo to tam bejt divoký a už hodně dávno. Spousta mrtvejch, vypálený cimry, zničená centrála… Na stěnách čmáranice, buď ‚Volte Weslera, je naše spása,‘ anebo pro změnu ‚Zabte Weslera, je naše zkáza.‘ Asi se jim nevybíralo lehce. Ale kurva, jak to mohlo dojít tak daleko?!?

No, toho švába sem nenašel. Centrálu snad dobejvali raketama, nebo co, páč to tam vypadalo, jako když do bedny nasypete šrot a pořádně protřepete. Tak sem akorát posbíral pár věcí, co tam onehdá zapomněli a šel zpátky.

To byla taky komedie. Přindu k vratům. Napojím pípala na vchodovej interfejs, pošlu, ať se to votevře. A prd. Spojení nenavázáno. Nový pokus za deset sekund. Bla, bla, bla. Spojení nenavázáno. Opakovat opět? Stvrdnul sem u těch dveří skoro hodinu. Připojoval sem pípala všema možnejma způsobama, kopal do dveří i tý kontrolní jednotky. Div sem se i nemodlil. A hovno z toho.

Tak sem do sebe hodil sváču – ráno sem střelil něco, vypadalo to jak králík a bylo to jedlý, zapil to dokonale sterilní vozářenou vodou a zapřemejšlel. Jo, že mě to nenapadlo dřív. Mezi těma krámama z patnáctky byl i modul s plánama hnízd v tomdlenc kraji, kterej sem sebral v bejvalý centrále servisáků. Byl skoro na vodpis, ale když si s ním pípal pohrál, tak z něj ňáký data vydoloval. Asi tak na půl stránky. Ale byla tam i mapka s popisama nouzovejch východů z hnízd. Sednáct, patnáct, devatenáct, všecko stejný, tak co bych se nekouk, jak to vypadá tady? Vylez sem z tý vchodový jeskyně a rozhlíd se. Ta naše Hora sice teďkom vypadá trošku jináč, ale furt se podle toho plánku dá hledat. Za ňákou hodinku sem to měl. Skrytý ve křoví, pancéřovaný, na tom zámek jak na trezoru, eště že znám kombinaci. Shodil sem batoh na zem a…

„Posloucháš mě, zmrde? Budem ti říkat mladej idiot. A pude to s tebou pořád dál, až z tebe bude starej idiot a cedulku na dveřích nebudeš muset měnit.“ No nekopli byste toho čuráka Wedelmayera do koulí? Celou tu dobu žvanil něco vo tom, kde přišel dědek k tý svý přezdívce. Našel to v jeho deníku, když pro mě chystali skříň. Chudák dědek prej…

„Wedelmayere, vem toho výlupka a odveď ho k dozorčímu, jasné?“ Hlava kapitána bezpečáků se ukázala jenom na moment a zas zmizela. Wedelmayer se s nadáváním postavil na zadní a abych se prej jako neflákal, tak mně vydloubal z pelechu tím svým kvérem. Vod Trici bych si to líbit nechal víc. Ale kde je Trici konec. Prej ji už tejden nikdo neviděl.

Vejtah jel nějak pomalu, tak sem čučel do blba, teda, na Wedelmayera, ale vychází to nastejno a snil vo tom, jak nádherně posranej strachy byl před těma pár hodinama, když sem se mu nenadále vyloup ze zdi přímo za zádama. Spad ze židle, hleděl na mně jak žaba z kyšky, nevim teda, kdo by něco takovýho dělal, házet žábu do mlíka, a klepal zubama. Já na něj „nazdar poručíku, nesu špatný zprávy,“ a von hned, že je to jako urážka důstojníka a tak, chtěl vyskočit a přitom zjistil, že má tu ruku zlomenou, to bylo teprv rodeo, musel sem ho vodtáhnout na marodku. Nebyl mně ani trochu vděčnej. Když sem se ho ptal na Trici, tak mně akorát řek, že po mým vodchodu udělala pěknej brajgl a teďkom sedí v base. Chudák holka, možná mně ji dozorčí dovolí navštívit.

Ňák sem tu cestu k dozorčímu přežil. A hele, von tu není sám. Seděl vobklopenej celým štábem, všici koukali do pípalů a mračili se jak stádo goril. Znáte je, takový ty velký zvířata, vypadaj trošku jak lidi s totálně blbou náladou. No a když sem se dosunul před něj, tak mně povídá: „Vaše cesta nebyla úspěšná.“

Já za to snad můžu, ne? Ještě se snad mám vomlouvat, že si tam dali po rypáku raketama. „Nemohl sem víc dělat pane.“

„Jistě, chápu. Odevzdáte vybavení a vrátíte se na své pracoviště.“

Ňák mi zaklepalo. „Na které pane?“

Jedna baba ze štábu zakroutila vočima, jako že todlenc není možný, ale dozorčí mě pochopil líp. „V sektoru B, samozřejmě. Nemáme důvod vás trestat za něco, co jste nemohl ovlivnit. Ještě nějaké otázky?“

Nemoh sem si pomoct. „Co budete dělat, pokud ani druhý průzkum neuspěje?“

Ta vokokruťka se teď pro změnu začala ksichtit, jako že si vo mě dělá hóóódně vošklivou poznámku, ale její šéf je větší frajer, než bych řek ještě před tejdnem. „Máte bystřejší uši, než by bylo záhodno. Ale to nevadí, pokud se o tom nebudete šířit dále. Pokud neuspěje ani druhý průzkum, pak nám nezbude jiná možnost, než vyklidit hnízdo. Naštěstí můžeme říct, že vnější podmínky jsou již stabilizované. To je vše, můžete jít.“

Nehejbal sem se a jeho to přestalo bavit. „Máte snad jiný názor, pane Klinghammere?“ Asi si myslel, že se mu chci namontovat do štábu, nebo co. Ne, mě de vo jiný věci. „Ne pane. Pouze jsem vás chtěl požádat o propustku do vězeňského sektoru, z důvodu návštěvy slečny poručík Burns.“

Teď na mě vyvalil voči pro změnu von. „Vám to neřekli? Slečna Burns dezertovala. Byla sice v nepřítomnosti odsouzena, ale kde je, to nevíme.“

Panenko Maria losangelská… Tak proto se Wedelmayer nasomroval do cimry ke mně. To je teda malér. Neudržel sem se. „Půjdu ji hledat!“

„Vyloučeno. Svůj úkol jste splnil a…“

Vodpad sem. Trici je v hajzlu a voni na ni serou… Zatmělo se mně před vočima a probral sem se až na marodce. Byl sem přivázanej k posteli a hlídal mě bezpečák.

„Tos teda posral kámo,“ povídá mně a nedivil bych se, kdyby přitom žvejkal hovno.

× × ×

Dyť sem toho až tak moc neudělal. Jenom sem řek dozorčímu, co si vo něm myslím. Jenže toďka na béčku si vo mě myslej něco jinýho. Dozorčí je pro ně Pán Bůh a každej kdo mu řekne křivý slovo to má spočítaný. Já samozřejmě ze všech nejvíc. Voni se teda rozhodli, že mě vocáď vyštípou. A víte co, já proti tomu nejsem. Pár věcí sem nechal skrytejch venku. Měl sem už předtím ňáký cukání, že se mně ještě šiknou. Akorát je potíž s tím, že ten nouzovej východ je teďka hlídanej ještě vo něco víc. Sice sem čirou náhodou dostal Wedelmayera z jeho teplýho místečka, jenže po něm to dostali jiný a ti sou celí nadržení, aby někoho vodchytli, jak se snaží prolízt dovnitř.

Což vo to, do šachty by se dalo prolízt i z jedničky, ale to je dalších sto metrů šplhání a k tomu vzhůru. Byl sem pěkně vyfluslej už jen z toho, jak sem slízal dolů. A todlenc je ještě vo něco delší a vopačným směrem.

Přemejšlel sem vo tom celý dopoledne. K něčemu dobrý to bylo, aspoň sem si nevšímal těch ksichtů, co si chodily pro knížky a tvářily se, že tu něco smrdí, je to někde za pultem a voni nevěděj co. A když se zrovna neksichtěj na mě, tak se bavěj, jako bych tam nebyl. Taky dobrý, takle mám zprávy z první ruky. Ten druhej průzkum není žádná sláva. Prej se nikomu z bezpečáků nechtělo, tak nakonec našli jednoho magora, co v sobě vobjevil spasitelský sklony a ten šel sám. Budiž mu krysy lehký.

Sakra, jak ven? Hlavní vchod je pro mě bez bezpečáckýho kódu nepřístupnej a stejně, vod tý doby, co jím utekla Trici, je hlídanej taky. Kurva, jak z toho ven…

Nejdřív sem zavrh plán, nasypat strážnejm něco do žrádla. Ne že by byl velkej problém sehnat u doktora něco na spaní, nebo aspoň samoser. Jo, ale dostat jim to do svačinky, když ji maj v lednici přímo na vočích, to je ta potíž.

Pak sem nějakou dobu přemejšlel vo možnosti, vyvolat falešnej poplach. Že bych jako něco zapálil v chodbě a voni by to vodběhli hasit. No jo, jenže v celým úseku není jedinej výklenek, dveře, skříň… Ani místečko, kde bych se moh skovat a počkat až proběhnou. Tím padá i možnost, domluvit se s někým, kdo by sebou praštil a řval, že ho mordujou. Vo tomhle sem ve skutečnosti přemejšlel jako vo prvním, jenže mně došlo, že ňákýho známýho céčkaře sem jen tak nepropašuju a na béčku se mnou teďkom nemluvěj ani hajzlíky.

Kurva. Kurva a ještě jednou kurva!!! Šikla by se… Ehm… to sem vodbočil. A ve hnízdě se tohle povolání stejně nevede. „Lituji pane, právě mi začala polední pauza, ne pane, myslím že vás neposlechnu, tam bych se asi nevešel…“ Vyházel sem ty ksichty z knihovny a šáh si do automatu pro příděl. Nevím, jestli je to těma sračkama, co teďkom tečou z vodovodu, ale mutovanej králík mně chutnal víc. Vopřel sem se vo kompjůtr a začal se s vošklíbáním krmit, dokáď mi nedošlo, že mě cosi tlačí do prdele. Sáh sem do kapsy. Byl to jen ňákej čip sebranej v patnáctce, musel sem si ho tam vrazit, když sem hledal mapy nouzovejch vchodů. Tak se na tebe kouknem kámo, když na tobě bude hovno, tak tě smažu a rozšířím si paměť vlastního pípala. Píchnul sem ho do počítače, je vo něco rychlejší jak pípal a dal ho načíst. A vo minutku pozdějc sem se válel na podlaze a rval terminálu ze zadku síťovej interfejs.

Na tom švábovi byla kompletní agenda Hnízda 15 včetně přístupovýho kódu Raymonda Weslera.

Všici dozorčí se můžou navzájem zastupovat.

S tímhle švábem v kapse sem se stal šéfem jakýhokoliv hnízda v kalifornským sektoru.

Jestli mě teda před chvílí nevodchytli, jak se pokouším přihlásit. Došlo mi trošku pomalejc, že delegace funkcí nemusí bejt jenom zástup čumilů vokounějících za zádama lidí, co pracujou… Vytáh sem švába ze slotu, vrazil si ho do boty a jakoby nic sem zase mašinu připojil. No co, zakopnout vo vlastní nohy a srazit počítač ze stolu přece může kde kdo, ne? A takovej nýmand z céčka ještě pravděpodobnějc.

Měl sem co dělat, abych si vodpoledne neprozpěvoval jak nějakej voperní šašek. Nahrával sem těm nafrfněnejm ksichtům jejich knížky, div sem se netrhal vochotou a dělal sem, jako že se učím bejt asertivní. Jó, asertivita. Neústupnost s úsměvem na tváři. Cesta k americkýmu úspěchu. Tak dlouho sme byli asertivní na Číňany, až jim došlo, že si z nich děláme prdel a přišli nám tu vochotu vrátit. Pěkně vosobně, přes Aljašku.

Konečně… „Šest hodin, zavírám. I vy slečno, přijďte zítra.“ Jestli tu teda někdo bude.

Zašel sem si jakoby nic do jídelny na společnou večeři, pak sem se pár hodin potloukal po sektoru, jako že se chci seznámit s lidma a čas pomalu ubíhal. Děsně pomalu.

Ale vydržel sem to a hodinu po doporučený večerce sem se vrátil na cimru. Wedelmayer tam byl, tak sem ho slušně požádal vo dědkovy věci. Ne, že by mně vo to až tak šlo, ale princip je princip. Takovýmu tady nenechám nic. No, moh sem s tím počítat. Ten čurák to vzal div ne jak vosobní újmu a začal na mě hulákat. Po ňákejch deseti minutách plnejch nadávek sem mu radši řek, tak ať si to třeba nacpe do prdele a zachřestí si před spaním, že se mu na to můžu tak leda vysrat.

Von asi čekal jenom na todle. Přestal řvát a šel mi rozdíl postavení vysvětlit ručně. Nevím, jakým fíglem vyloudil z doktora stimpaky, ale už měl ruku v pohodě. Stačilo mu třicet sekund. V jednatřicátý sekundě sem se už jen válel po zemi, kryl si hlavu rukama a jen kejval na to, jak mi říká, že todlenc byla jen taková malá lekce. Že pro příště pro mě bude vždycky váženej pán poručík Wedelmayer. Jasně… „Ano, pane poručíku Wedelmayere.“ Myslím, že to bude naposled, co mu takle říkám. Co mu takle vůbec někdo říká. Ten rozbitej ret a zub vyraženej hlavní služebního kvéru mu teda nedaruju. Au! A už vůbec mu nedaruju, že mi tu plechovou krabici s dědkovejma věcma hodil přímo na hlavu!

Sebral sem ji a vypotácel se ven. Bezpečákovi, co se vometal vokolo knihovny sem řek, že du aktualizovat databáze, kvůli tomu vodpolednímu výpadku. Měl sem trošku vobavy, ale zbytečný. Von myslel leda tak na piču svý starý, protože jen hodil bradou, jako že jo, a dál se vo mně nezajímal. Tak sem za sebou zabouch a ještě zamk a s trochu vyklepanejma nohama sem došlapal k terminálu.

Přihlášení.

Host.

Výběr funkcí:

Přenést soubor do osobního asistenta… to ne.

Načíst soubor… to taky ne.

Načíst externí ID. Jo! Tadlenc kolonka mě v poledne docela zaskočila, normálně bejvá skrytá.

Vyberte identitu: Raymond Wesler, ID KO-068-531 OL1652-EXP5125141

Heslo? Tak vám nevím. Byl starej Wesler takovej skleroťák, nebo z něj heslo někdo vymlátil a posichroval se sám? Bylo vyrytý na čipu. Začal sem pěkně pomaloučku ťukat: PO17KJ73NBQ1WS12D…

Bingo!

Delegace funkcí? Ano.

Udejte pověřenou osobu.

Polk sem slinu, ruku vrazil do kapsy a pravou nohou se kop do prdele. Takle posichrovanej proti přivolání smůly sem napsal svý méno. Budiž mi u posledního soudu vomluvou, že sem předtím asi vteřinu zaváhal.

× × ×

Vyrazil sem tak zhruba směrem na patnáctku. Jestli Trici šla po mejch stopách, tak zase já bych moh vobjevit něco po jejích. Že vo stopování vím hovno mi v tý chvíli bylo jedno. Tendlenc směr byla jediná jistota, kterou sem měl a já se jí držel.

Ráno sem už byl pěkně daleko. Dost na to, aby mě nikdo nenašel. Tak sem si připravil pelech, zavrtal se do něj a dal si dvacet. Stejně sem ale nemoh usnout. Musel sem pořád myslet na překvapení, který sem přichystal pro toho hajzla Wedelmayera. Chtěl bych se kouknout na záznam (bezpečáci ho vždycky pořizujou, aby mohli dokázat korektní zacházení s vodsouzenejma,) jakej bude mít ksicht, až se dozví, k čemu ho dozorčí vodsoudil: Dvacet dní v base a degradace na vojína, kvůlivá vodbytýmu výcviku zvláštních agentů. Gary, to má za tebe.

× × ×

Vo ňáký tři dny pozdějc sem už byl zase ve svým vobvyklým postavení. Ve sračkách až po uši. A moh sem si za to leda tak sám. Byl sem si totiž moc jistej, že se po týhle zkurvený zemi toulám jen já, Trici a Potenciální spasitel Hnízda 13. No a když sem zahlíd čoud ve vzduchu, tak se se k němu přímo rozběh. Což vo to, ženská se u toho vohniště vyhřívala. Jenže tam nebyla sama. Měla u sebe ještě tak sedm chlapů.

Všichni byli děsně vodrbaní, špinaví a až na tu ženskou úplně zarostlí. Ale co se jim nedostávalo na kráse tělesný, to si nahrazovali u opasků. Tolik naleštěnýho železa jsem naposled viděl v tý bezpečácký knihovně.

Vo posranou sekundu pozdějc už všechno to železo mířilo přímo na mě. Rázem sem měl srdce v kalhotách a pokládám za velkej vosobní úspěch, že jen srdce. Začal sem plkat takový ty běžný nesmysly naštudovaný z předválečný kultůry, jako že přicházím v míru a tak. Voni se teda trošku zklidnili. Jejich šéf, pozdějc sem zjistil, že se menuje Drake jak ten slavnej pirát, na ně kejv, že sem neškodnej a pak mi řek, ať si k nim přisednu.

Hned se začali vyptávat, co sem zač, vodkáď sem, co tu dělám. Mně se sice nějak nechtělo mluvit vo Hnízdě, to je tajný, ale jinak sem jim vyzvonil všecko. Že sem z hor na východ vocaď, utek sem vod svýho společenství a hledám ženskou, voblečenou zrovínka jako já.

Voni se po sobě ňák divně koukli, když sem todle říkal, ale já byl pořád tak vedle z tohodlenc setkání, že sem si toho nevšim. Pak Drake řek, že znají někoho, kdo vo ní bude určitě něco vědět. Ať du s nima, dozvím se všecko do puntíku.

Já, celej natěšenej, že jo.

Začali se zdvíhat a to svý vybavení, vodložený stranou, si začali zas přidělávat na vopasky. A já koukám, koukám, ale svý kvéry nevidím. „Hej, co je, kde jsou mý pistole?“

S nima je prej nebudu potřebovat.

Copak chci bejt pořád s nima? Je se jen poptám po Trici a zas mizím.

To si prej p o u z e myslím. Jeden z nich, taková vyschlá tyčka v dlouhým kabátě jménem Harry, do mě začal drbat. Prej sem na pobyt v pustině moc měkkej. Já a měkkej? Nedal mně chvíli pokoj. Ale když se to drbání stalo trochu votravným a hlavně, když mi nenadále vypálil přímo a ostře na solar, přestal sem se s ním párat a vyklepal mu ciferník. Roztáh se jak širokej, tak dlouhej po trávníku a nadával tak, že se to vyschlý seno začalo málem znova zelenat. Zase jednou sem si připadal jak hvězda ringu. Tolik reflektorů… Akorát že reflektory většinou maj víc jak deset milimetrů.

Z tohodlenc blýskavýho kruhu na mě vybaf Drake. Jestli se prej chci rvát?

Jasně. S každým, kdo do mě bude drbat. Jen se zasmál a do středu vystoupil jinej chlapík. „I se mnou?“ zeptal se. Vypadal jako míšenec člověka s medvědem. Ale jen sem se na něj podíval a řek sem: „Klidně.“

Simon Daedalescu bejval ještě namakanější, ale nebejval sem to já, koho po zápase vodnášívali. Svaly nejsou všecko.

Drake mně teda řek, ať se připravím a k vostatním, že se budou bavit a Marge ze všeho nejvíc. Neměl sem potuchy, vo co se jedná. Ti vostatní jo a začali se chechtat jak banda magorů. Já, magor největší, sem se k nim přidal.

Pochechtával sem se ještě v době, když kolem mě ten pořez začal kroužit. Bít sme se měli v prostoru vyhrazeným čtyrma hromádkama hadrů. Ze začátku sme stáli uprostřed, ale jak mě tak vobcházel a já se za ním votáčel, nějak mě dosunul ke kraji. Pak se zdálo, že ho to vobcházení přestalo bavit a vyrazil proti mně. Jak tank. Nepředstavoval problém. Uskočil sem, a aby si nestěžoval, že na něj nemyslím, jen tak mimochodem sem ho loktem švih do zad.

Skončil na čtyrech, ale nestačilo mu to. S mocným řvaním, i když vo to pomalejc, se začal zdvíhat. Já blbec ho nechával bejt, jen sem ho sledoval.

Prastará zásada, že mezi neznámejma lidma se nevyplácí sledovat jen jednoho soupeře, sice prošla kolem, ale na kus řeči se nezastavila. Tak sem byl kurevsky překvapenej, když se za mnou jak kočka mihla ta Marge a pořádně mě nakopla mezi rozkročený nohy.

Tolik hvězdiček sem ještě neviděl. Ani když mě sejmuli bezpečáci u dozorčího.

× × ×

Je sice fakt, že ve Hnízdě sem se probouzel svázanej, ale raděj bych si to zvopakoval tam. Tady mě probudilo drncání, skřípání, smrad, a hlavně: Děsivý, basový, hlasitý, dlouhý a bůh ví jaký ještě: „MŮŮŮŮůůůůůůůůůůůůůůůůu.“

Vytřeštil sem voči do tmy, vymrsk se do sedu a dostal takovou pecku do hlavy, že sem se zas svalil. Když sem se po pár minutách dal zase trochu dohromady, začal sem radši zkoumat svý vokolí jenom rukama. Zjištění první: Pode mnou prkna.

Zjištění druhý: Nade mnou, tak na výšku napjatý ruky, taky prkna, navíc nehoblovaný.

Zjištění třetí: Po stranách mříže. Za mřížema… Na pravý straně nehoblovaný prkna, na levý straně… „Dáš tu ruku pryč!?!“ Nejdřív sem zaslech jen tohle a pak, protože sem byl tak překvapenej, že sem hned neposlech, pak sem po tý ruce dostal.

Třetí zjištění mi vozřejmilo, že tu nejsem jedinej, kdo se veze za mřížema, ale to bylo všecko. Co mám za hlavou a za patama sem nezjistil.

Vod svý sousedky sem se moc nedozvěděl. Vod toho jedinýho výkřiku držela hubu, jako by ji měla sešitou. Milé. Ale měl sem se dozvědět víc už za chvíli. Kára zastavila a postranice, teď sem viděl, že je to postranice, spadla. Za ní se vobjevili dva chlapi, Drake a ještě jeden. Ten nes pochodeň.

Drake povídá: „Vítej v novým světě.“ Než sem něco stih říct, pokračoval: „Drž hubu. Dokud ti nedovolím promluvit, nic neřekneš, porušení zákazu se trestá výpraskem. Máš právo na jedno žrádlo denně, na vysrání se dírou v podlaze a na to, že ten chlap nad tebou může zaťukat, když bude chtít srát von. Teď, máš právo na jeden dotaz.“

Co by mě asi mohlo zajímat. „Co se mnou bude, až vás v tý kleci přestanu bavit?“

Von na to, že to se ještě uvidí, podle toho, kdo dá víc. Jestli stojím za pár stovek chlapům ze zlatejch dolů, anebo direktorovi nějaký potulný gladiátorský arény. Víc mě prej nemusí zajímat.

Fakt milý a povzbudivý zprávy. Takže sem v dobrý víře vletěl přímo mezi nějaký votrokáře. Jak se zdá, ten chlapík, kterej tvrdil, že historie se motá ve spirále, nebyl až tak vopilej… Praštil sem sebou na ty propocený prkna, který mí předchůdci vyleštili vlastníma zádama do hladka a dělal, že je mi vodteďka celej svět fuk.

Drake se jen zasmál. Nechal mou sousedku vytáhnout z klece a vodsoudil ji k deseti ranám na zadnici za nedovolený mluvení. Mně dal ‚protentokrát‘ milost. Když zbitou holku, víc jak šestnáct jí bejt nemohlo, zase zavřeli, voba vodešli. Dlouho sme tam sami nezůstali. Tma se vrátila, aby nám dělala společnost.

Vedle se vozvalo flusnutí a já to hned ucejtil v ksichtě.

No jo… Hovno milost. Zasejvání vzájemný nenávisti mezi potenciálníma spojencema se tomu říká. Moh sem jen zašeptat: „Promiň…“ Asi to neslyšela.

× × ×

Trávit víkend v kleci je teda hodně blbý. Neříkám, že v běžným tejdnu by to bejvalo bylo zábavnější, ale tím víkendem mě teda dožrali. Když sme po ňákejch třech dnech kodrcání dorazili k jejich táboru, začali nás překládat do pevnejch klecí. Srabové. Dali nám předtím do žrádla ňáký houby, nebo co, páč sem byl úplně mimo. Jak vovce sem se nechal vytáhnout z tý cestovní klícky, svlíknout donaha a zavřít do větší klece na trvalej pobyt.

Když sem se dost probral, měl sem chuť na nějaký vylomeniny, ale naštěstí sem si ji zatím nechal zajít. Toho chlapíka, kterej byl při cestě zavřenej nade mnou, totiž chyt rapl a začal řvát. Moc sem mu nerozuměl, bylo to v ňákým nářečí, ale co se dalo, to se dalo. Prej to jeho kmen jen tak nenechá a že ho tisíckrát pomstí.

Rozflákali mu záda do krve, než ho to přešlo.

Radši sem teda byl zticha. Místo hlasitejch projevů sem zkoumal klec. Hm… Vysoká zrovna tak na postavení, široká krok, dlouhá na tři. Pruty kovový, zrovna tak vod sebe, aby se jima dala prostrčit ruka až po rameno a dál ani vo kousek. Na jednom konci byla při zemi škvírka, kterou mi dovnitř strkali misku se žrádlem jak nějakýmu psovi a jednou denně druhou, na vodpad. Na rukách mám pouta, můžu si tu žrádelní misku tak leda přidržovat a chlemtat z ní. To je teda péče vo… málem bych řek vo zákazníka, jenže já byl na druhý straně pultu a ještě k tomu všemu v regále.

Se sousedama sem toho moc nenamluvil. Jejich klece byly sice jen dva kroky vod mojí, ale na řeč neměli chuť. Ten zbitej chlapík už byl radši zticha a užíral se vzteklejma myšlenkama. Mí sousedi na druhý straně už asi měli něco podobnýho za sebou, protože se taky chovali náramně předpisově.

Druhej den večer přišli kupci. Museli sme stát v pozoru u prutů a voni chodili kolem a vybírali si. Vodvedli si toho zbitýho a ještě jednoho vodkudsi z druhý strany. Holku nebrali, prej pro ni zatím nemaj flek a pokud prej de vo to vostatní, že kvůli jedný píči navíc nebudou krmit navíc jednu hladovou hubu.

Když sem pak viděl, jak za ty koupený platěj, tak sem myslel, že se potrhám smíchy, ale v první chvíli sem nevěřil vlastním vočím. Když vodpočítávali prachy, stáli tak pět kroků vode mně a něco mi na tom připadalo divný. Pak jim jedna babka spadla na zem, přímo pode mě. A fakt, byl to špunt vod Coly. Takovej ten vobyčejnej, z prohýbanýho plechu, jaký se přestaly používat už dávno před Válkou.

„Podej to,“ houk na mě Drake a já mu to jak hodnej kluk podal. Taky mně to řek, fakt jak psovi. Hodnej kluk… No počkej zmrde, jestli se vocáď dostanu.

To ale nebude snadný. Sice nás nestrážej, ale ani to nepotřebujou. Klece sou důkladný, ty jen tak bez nářadí nikdo nezvládne a zámky… Na zámky sem se doteďka nepodíval. Ale když už sem tak musel stát u dveří, hodil sem na ten svůj nejeden mrk.

A vida. Teda, neříkám, že bych byl zrovna zámečník, ale dalo by se to zmáknout bez potíží. Jen se na něj dostat. To je ale potíž. S těma poutama na rukách…

Taky nejsou dvakrát složitý, když si je prohlídnete blíž.

A taky se jim samotnej člověk na kobylku nedostane.

× × ×

Pár dní pozdějc se Drake s bandou sebral a vodtáh. Nechal akorát dva chlapy, aby nás krmili a starali se nám vo tu trošku čistoty. To první dělali jenom tehdá, když si zrovna vzpomněli a to druhý asi bylo pod jejich úroveň. Třetí den už to přetíkalo a všude lítaly vohavný mouchy, který se vyžívaly ve smradu a vokusování hoven. Hnedle druhý na řadě sme byli my. Pak se vrátil Drake. Zní to blbě, ale já byl fakt rád…

Vrátil se s kurevsky špatnou náladou. Měl totiž nějaký ztráty a když viděl, jak se vo nás hlídači starali, vybil si ji na nich.

Aspoň troška zábavy v tomhlenc zkurvenym světě…

Přišel vo dva chlapy z bandy a Marge měla prostřelenej bok. Vnesli ji do baráku na nosítkách div ne mrtvou a tam do ní určitě stříkli ten stimpakovej bordel, protože za půl hodiny vylezla po svejch. Akorát hubená jak kostra. Takle to prej působí, říkala Trici. Vytváří a vyspravuje to tkáně, ale šťávu si to bere z tukovejch zásob. Když dostane po hubě moc hubenej člověk, tak to z něj udělá dokonale zdravou mrtvolu, protože mu to vyžere veškerý energetický zásoby.

Jo. Vona teda vylezla živá a zdravá a potřebovala se vodreagovat. Po svým. Když překládali zboží, vopřela si jednoho z čerstvejch zajatců vo klec. Byl celej zpitomělej z houbiček a stál klidně u stěny s debilním úsměvem na tváři, ale když ho nakopla do koulí, cejtil to jako každej. Pak ho dokopali do tý klece vedle mě a zavřeli.

Nato Drake, celej vysmátej z toho, jak se ten nešťastník kroutil, řek jednomu z těch zajatců, co tam byli už přede mnou, jestli si nechce koupit svobodu. Von, za tři jiný, který pomůže chytit ve třech akcích po sobě. Chapík po tom skočil jak krysa po drobku. Pustili ho z klece, dali mu hadry a pořádný jídlo a tím si ho úplně koupili, sraba. Navečer se už vometal vokolo klecí jako strážnej na vobhlídce. Když se ho bejvalej soused pokusil požádat, aby nás v noci nenápadně pustil, že to bandě spočítáme, hned to vykecal Drakeovi.

Všici votrokáři naběhli jak jeden muž a vytáhli toho chudáka z klece. Hned se do něj pustili a nebylo to jen důtkama. Radši bych byl vo sto kiláků vedle. Ale i tam bych ten řev asi zaslech. Pak ho mrskli zpátky do klece, postavili nás do pozoru a Marge se začala špacírovat vokolo klecí s jeho miskou na žrádlo v ruce. Bylo ještě dost světla na to, abych viděl, co v ní je a bylo mi z toho pěkně zle. Na dně se převalovaly krvavý koule.

Pak pískla a vodkudsi zpoza baráku vyběhlo něco jako pes. Pes, vlk, šakal, mohlo to bejt cokoliv. A za tím druhej. „Hodnej Černej, hodnej Rudej, dostanete dáreček,“ řekla těm bestiím a švihla rukou s miskou vzhůru. Kulky vyletěly nahoru a určitě víc jak metr nad zemí zmizely. Bestie zamlaskaly, nechaly se podrbat za ušima a zdejchly se.

„Pamatujte si to,“ řek Drake k naším klecím a vodešel za psama. Vostatní taky, i ten zrádnej hajzl.

Bylo vo čem přemejšlet.

× × ×

Ten chlapík s nakopanejma koulema měl hodně dlouhý ruce. Dost na to, aby je dokázal prostrčit až hodně za půlku mezery mezi klecema, mně na dosah. Nedalo mně to a začal sem přemejšlet, jestli by se s tím nedalo něco dělat. Co můžu ztratit? Bylo mně sice jasný, že něco určitě jo, ale na druhý straně se na mě vesele šklebila představa Drakea, kterýmu se děje něco nepěknýho. Doufám, že mi tohodlenc souseda neprodaj moc brzo.

Neprodali. Kupci se vůbec neukázali a Drake vytáh na novej lov. Prej tak na dva týdny, ale kořist má stát za to. Toho novýho chlápka vzal sebou a na hlídání nechal jenom jednoho. Ten byl vo něco pečlivější a staral se vo nás víc. V některejch případech až moc. Vobstaral nás a zmizel. Ale vrátil se po setmění a votevřel jednu z klecí. Hádejte kterou. Vodešel po deseti minutách a já se v tý chvíli styděl za to, že sem chlap. Holka přestala bulet až nad ránem.

Druhej večer se to vopakovalo a pak už byl tak namlsanej, že si chodil i ve dne.

Třetí večer sem už nevydržel. Rizika stranou, Don Quijote se vydává do boje a proti sobě nemá větrný mlýny.

„Hej,“ zavolal sem tiše na dlouhorukýho, tak půl hodinky potý, co si strážnej užil a vodpotácel se do pelechu v baráku.

„Hm?“ von na to.

„Možná se vocaď můžem dostat.“

Posadil se, viděl sem to i v tom slabým světle nebeskejch hvězdiček. „Si vymýšlíš. Jak bys to chtěl udělat,“ měl nějaký slovní pochybnosti, ale hlas zněl jinak.

„Ty zámky nejsou problém, stačí se k nim dostat s obouma volnejma rukama,“ naznačil sem mu metodu.

„Sakra… To myslíš vážně?“

„A jak jinak, sakra. Nechci tady čekat na to, až si mně někdo vodvede dělat bůhví co.“

„Někdy to není tak špatný,“ nadhazoval vopatrně. „Když máš štěstí, tak seš skoro svobodnej. A nemáš starosti co dělat a kde a za co se najíst.“

„Kolikrát máš takový štěstí? A vůbec, votroctví bylo zrušený a zakázaný před stovkama let.“

„Fakt? To si vzal kde? V pustině byli otroci odjakživa.“

„Vzal sem to…“ Houby, přeci mu nebudu vykládat vo Hnízdě. „Říkal mně to dědek. Ten to měl vod svýho dědka, kterej pamatoval dobu před Válkou.“

„Před jakou válkou?“

Co se dá dělat, lidi z pustiny asi moc času na dějepis nemají. „To je fuk. Pomůžeš mi stáhnout pouta? Stačí, když natáhneš ruce ven a stiskneš na mojich ty dvě západky.“

„Tak jo, když myslíš…“ řek von a prostrčil hnáty skrz pruty. Podal sem mu na dosah ty svoje a… Nic. „Tak dělej sakra,“ šeptal sem na něj tak hlasitě, jak sem si jen troufal.

„Ne, nejdřív uvolníš ty mě,“ začal se mnou smlouvat.

Jen sem v duchu zavrčel, ale co se dalo dělat. Šlo to přesně, jak sem vočekával. Tichý lupnutí a pouta měl dole.

„Teď já,“ šeptal sem na něj, ale von na mě sral. „Budu svobodný, budu svobodný,“ div že nezačal řvát úplně nahlas.

Bože můj, to je přece idiot…

„Buď zticha a uvolni moje pouta! Co myslíš, že ti udělá, až tě ráno najde bez pout!“ syčel sem na něj. Musel sem to zvopakovat natřikrát, než mě začal brát na vědomí. Pak teprv se zklidnil a pokusil se mě uvolnit. Absolutně mu to nešlo, šátral mi po rukách a poutech snad deset minut, než pochopil, co sem mu to vlastně radil a konečně se mu to podařilo.

Oddech sem si. Opatrně, jak jen to šlo, sem se postavil a vodsunul stranou misky. Pak sem se pustil do zámku. Klíč je v tom, že se dvě dost dlouhý tyče musej chytit na konci, kde maj pojistky a pak přimáčknout k sobě. Je to primitivní, ale sem říkal, pro člověka s rukama svázanejma k sobě nesplnitelný.

Stejně je ale potřeba kapka šikovnosti, jíž se tomu dlouhorukýmu filozofovi vedle mě zrovna nedostávalo. Než sem si všim, že se pokouší uvolnit sám, pokusil se o to. A to tak, že si přitom šlápl do misek a zazvonil na celej kraj.

V barabizně se hned rozsvítilo. Nejdřív míň, pak víc, to jak strážnej zapaloval ňákou lampu. „Bože,“ zahučel sem pro sebe a pak na toho nešiku. „Nasaď si pouta zpátky a lehni!“ Jestli to nedokáže, tak sme v hajzlu.

Naštěstí to sved celkem rychle. Když nás hlídač vobcházel a vokukoval, už sme byli zase hodní vězni. Jedinej z nás nebyl hodnej. Ta holka. Jakoby náhodou kopla i do svejch nádobek. Strážnej se zachechtal tak, že bych ho nejraději uškrtil na místě a rádoby vtipně prohlásil, že jestli má kráska křeče v nohách, že by to mezi ně chtělo pořádnej špunt. Zhas lampu, aby šetřil volej a šel ji teda utěsnit. Dělal to podruhý za pár minut a zdálo se, že má trochu potíže, funěl u toho jak prase. Holka taky nemlčela, i když z její strany se to vomezilo na prosby vo smilování.

„Dělej,“ syk sem na dlouhorukýho, když se mně zdálo, že je vodvedle dost hluku. Pochopil a tentokrát nedělal žádný blbosti. Uvolnil mě tak rychle, jak to jen šlo a zase se stáhl do klece. Akorát že přitom cink svejma poutama vo pruty. Ztuh sem. Ale strážnej se nenechal rušit. Řek jen tak do luftu, že tohle si někdo vodsere, jen co skončí s utěsňováním a píchal dál.

Sledování starejch thrillerů má svý výhody, naučíte se spoustu věcí. A úzký klece můžou být nečekaně zrádný. Když se strážnej s mocným funěním pozpátku zdvíhal z toho nešťastnýho zprasenýho dívčího těla, postavil sem se mu za záda a zeptal sem se ho: „Už si někdy uklouz na mokrejch kachlíkách v koupelně?“ Blbá votázka. Jak by moh vědět, co je to vykachlíkovaná koupelna. Ale vaz sem mu zlomil tak jak tak.

× × ×

Votevřel sem klece a pustil všecky ven. Tak nějak vobecně sme se seznámili, potřásli si rukama, řekli si, co sme zač, no a pak řeč nějak utichla. Co prej dělat?

Já sem navrhoval, že bysme si měli počkat, až se Drake s bandou bude vracet a pořádně mu to za všecky spočítat, ale moc následovníků sem neměl. Vlastně akorát dva. Toho kastrovanýho chudáka, a holku, Janet. Všici vostatní se chtěli zdejchnout. Já jim valil do hlavy, že votroctví a votrokářství je mor, kterej se na Zemi neměl znova vobjevit a voni zas na mě, že už je to zažitý a když se to netýká zrovna jich, tak že je to oukej.

„Tak si teda děte!“ zařval sem na ně. „Vraťte se na svý farmy nebo co máte, a čekejte, až se Drake nebo ňákej druhej vrátí a vyhmátne vás zas!“

Dlouhorukej mně poklepal na rameno, ať si to tak neberu, že svět už je takovej. Že je lepší se vo vostatní moc nezajímat.

„Že sem sem teda zajímal,“ řek sem a vodkráčel sem do barabizny. Prolez sem kde co a koukal, jak si lidi v pustině žijou. Se strážcovou volejovkou to nebylo až tak těžký. Zdálo se mně, že všecko co není starý, je ještě vo něco starší, ale pak sem našel pár docela novejch věcí. Nějaký voblečení, vypadalo jak indiánský dečky, který sem kdysi jako malej zahlíd v muzeu Hnízda, zbraně, jaký sem pro změnu ani v katalogu nezahlíd a tak podobně. No ale, žádnej luxus. Zeptal sem se Janet, vodkáď se to voblečení bere a vona mi řekla, že látku dělaj divoši z pustiny a pak ji měněj za věci, který se v pustině udělat nedaj.

Pak se mě zeptala, co znamená ta třináctka na mým dresu. Já jí řek, že to je symbol mýho kmene a vona hned, že její děda chodil v podobným vobleku a ať si z ní nedělám srandu, že ví, že to je oblek z Hnízda. Kde sem ho prej ukrad.

Trochu mně vyrazila dech, no ale vlastně na tom nebylo nic divnýho. Všici lidi toďka museli bejt z hnízd, páč to vozařování za války a dlouho po ní nemoh nikdo venku vydržet. Neudržel sem se: „Uh… Z jakýho hnízda byl tvůj děda?“

„Neodpověděl jsi mi. A se zlodějem se bavit nebudu.“

Tak sem se teda z hluboka nadejch a řek sem jí, že sem oblek neukrad, ale řádně nafasoval, že tuhle a tamhle má značku čistírny, že na límci mám vosobní číslo a…“

„To znamená, že se otevírá další hnízdo,“ přerušila mě radostně, „ráda bych tvé lidi přivedla ke své komuně. Žijeme na východ odtud a…“

„Hele, promiň,“ vpad sem jí do řeči a připadal si, jako bych jí škrtil voblíbený štěně. „Ale naše hnízdo se nevotvírá, já z něj utek. A i kdyby, žije v něm patnáct tisíc lidí, kteří maj svou organizaci a funkce, kterejch by se neradi vzdali ve prospěch starousedlíků.“

„Patnáct… tisíc? To je víc jak v celé pustině! Dědeček říkal, že z jejich hnízda jich vyšlo sotva pár stovek.“

To se mně ňák nezdálo. Žádný hnízdo nebylo tak malý… Před vočima se mně mihly temný chodby plný sazí, kulkama voďubkovaný stěny a spousta koster. „Který to bylo hnízdo,“ zeptal sem se jakoby nic, „patnáctka?“

„Ty ji znáš? Svatou patnáctku? V Knize Otce Weslera se říká, že byla zdrojem blaženosti, ale pak že ji opanovali ďáblové.“

„No… Asi to tak bylo.“ Byl bych se s ní bavil ještě dýl, ale dovnitř vběhl jeden z těch, co se rozhodli vodejít a začal se shánět po zbraních. Bylo jich tam docela dost, jak sem říkal. Pistole, malej samopal, brokovnice pumpovačka a spousta dalších věcí, kterejma se dá udělat celkem spolehlivě díra do cizího těla. Já už měl u vopasku svý dvě desítky, tak sem mu řek, že si beru ještě brokovnici a pro kámoše ten samopal.

Jenže von se začal vztekat, že sem si vybral nejlepší zboží a že von chce přiměřenější podíl na kořisti.

To už mě totálně nasral. „Chtít můžeš. Můžeš taky zpátky do klece,“ řek sem mu a von se na mě začal sápat. Že se tady lidi pořád tak rvou. Chyt sem ho za pěst, kterou se mně pokoušel rozmáznout nos a řek mu, že může mít kvér, jakej chce, pokud mě porazí v normálním férovým zápase. Zachrochtal na mě, že si mě pěkně podá a rozmáčkne mě jak dýni, jen co ho pustím. Trochu sem mu tu pěstičku podrtil, aby si moc nevyskakoval a řek mu, proč ne.

Vyvlek sem ho ven. Lidi na nás hleděli, co se jako děje a já jim řek, že se mu nelíbil podíl na kořisti a jdem si to teďkom vysvětlit ručně, jestli by pro nás mohli udělat plac. Dlouhorukej a ty dva další hned pověděli, že proti pořádnýmu zápasu nic nemaj a udělali nám flek. Janet přinesla druhou lampu, Dlouhorukej nám vodmával začátek no a po ňáký chvíli ten vztekloun přiznal, že si teda ty posraný kvéry můžu nechat. Nebylo mu sice zrovna rozumět, protože přitom plival písek, zuby a krev, ale svědci řekli, že to je tak.

Vrátil sem se do barabizny. Janet a Johny Bezkulka za mnou. Jo, moment, já ho neurážím. Von sám si tak začal říkat, že prej aby si tím přiživoval vztek na Drakea. No tak sme byli v baráku a nějak nám nebylo do řeči, když sme zvenku zaslechli nějakej rachot. Za chvíli přestal a pak vlez dovnitř jeden z těch vodcházejících. Postavil se div ne do pozoru a povídá, že vypadám jako pořádnej chlap, se kterým bejt v partě je pro každýho jinýho čest a že lituje svýho dočasnýho zaváhání.

„No jo, ale já nezakládám partu. Chci si jen vyřídit ňáký účty s Drakem, vytlouct z něj pár informací a jít,“ řek sem mu.

„Drake je v tomhle kraji velký jméno,“ povídá von. „Ve třech na něj stačit nebudete. Můžeš mít připravenou jakou chceš past, jestli se něco vyjebe, tak má přesilu dva na jednoho.“

Na tom něco je. Johny se taky podrbal ve vlasech, načež přidal, že ve čtyrech se líp držej hlídky a to že nás vod rána nemine, protože Drakeovi se vohledně času návratu nedá věřit.

Ve čtyrech? Kouk sem se na Janet, co vona na to. Ale vona si pohrávala se závěrem toho malýho HK a kejvala na mě, jako že jo. Tak sme se domluvili, že s hlídáním začnem vodzejtřka večera a šli sme spát.

Po tom setkání s Drakem mě ňák přešla důvěra v lidi. Tak sem se zašil docela daleko, abych měl klid a pistole sem nepustil z ruky. Stejně na mě vprostřed noci někdo sáh. Vyletěl sem a bleskově vodjistil kámošky. „Co chceš,“ řek sem tomu stínu, kterej se u mě krčil.

„Tony… Seš pořádnej chlap, nechceš si se mnou trochu…“ Janet.

Sakra děvče… „Sakra holka, předevčírem si to vobulela, včera taky a ještě dnes večer…“

„On to totiž nedělal správně. Neřekl ta správná slova,“ řekla hlasem jak med, vrazila ruku pod moji deku a začla mě hladit.

„Úh… A copak já nějaký znám?“

„Tobě je prozradím,“ zašeptala mně do vobličeje.

„Sakra Janet, co s tebou je? Jakej je proboha rozdíl v tom, jestli někdo řekne nebo neřekně ňáký slova? Chováš se teďka jak…“

Zacpala mně hubu těma svejma vopálenejma prstíkama a povídá: „Neříkej to tak. Teď můžu. Byl to hajzl a dělal to jak hajzl, ale udělal ze mě ženskou. Vrátím se ke komuně těhotná a kámošky si na mě přestanou ukazovat.“

„To bylo taky v knize otce Weslera? Rok co rok děti roditi budeš a s kým se ti zachce?“

„Ty jsi ji četl!“ vypískla radostně.

Oh ne… Jestli tohle Wesler vymejšlel už v době, kdy ho uváděli do funkce… „Tak to je jasný…“ vzdych sem si, i když vona nemohla vědět co. „Ale já nemůžu. Já už ženu mám.“ Doufám, že ještě ženu mám.

„Mně to nevadí. Ale kde ji máš? Je hezká, aspoň jak já? Je divoška, anebo z města? Divošky vypadají brzy staré a…“

Nenapadlo mě nic jinýho, jak jí zacpat pusu, než se s ní začít líbat.

× × ×

„Jedna potíž mě napadla,“ řek asi tak třetí den Waren. To byl ten, co se přihlásil do party hned po zápase. Jeho kámoš Jacky se rozmejšlel až do rána, ale nakonec se přidal taky, tak se nakonec zdejchl jenom Dlouhorukej a ten posranej farmář. Jo tak Waren povídá, že mu leží v palici jedna starost a to sou ty Drakeovi psi. Jestli nás vyčmuchaj předčasně, tak sme v hajzlu.

Tak vo tomhle sme skutečně vážně zapřemejšleli, akorát že nás vůbec nic nenapadlo. Až když se vrátila z hlídky Janet. Hodila po nás vokem a co že prej sedíme jak zmoklý kuři. Řek sem, že to přísloví zní sedět jak zmoklá slepice, ale všici se na mě podívali jak na blázna, že žádnou slepici neznaj, jenom kuř. No, jak myslej. Waren jí vysvětlil, že se nám vybavilo nebezpečí ze strany psů, čímž jí trochu zkrabatil vobličej. Ale naštěstí to bylo jen vod přemejšlení, páč pak řekla, že když jí pomůžeme najít pár věcí, že si se psama nemusíme dělat starosti.

Chtěla pár rostlinek, který sem v životě neviděl, koule velkýho pouštního krysáka a ještě jednu věc. Byl sem jen rád, že sem pro zrovna tohle nemusel, protože se Johny vynořil z latríny úplně zelenej a když to nes v misce, koukal se stranou a držel si nos.

Vona to pak svařila dohromady a řekla nám, že si s tím máme vyjít tak kilák vod tábora, natřít si tím podrážky a udělat úplnej kruh. Pak už jen stačí, když necháme zbytek ležet někde v suchu.

Vydali sme se na cestu. Trvalo nám to ale vo něco dýl, než by sme čekali. Waren táh ten hnus, vono to smrdělo na všechny strany a tak naráz řek: „Poslyš Tony, ne že bych Janet nevěřil, ale já mám svý boty docela rád. Nezůstaly v baráku nějaký cizí?“

Shodli sme se, že nějaký určitě jo a von pro ně vodběh. Vrátil se tak pozdě, že už sem si začal dělat starosti, ale přines dva páry škrpálů a ty sme si nazuli. „Těžký hledání?“ řek sem trochu naštvaně. Měl sem důvod.

Nebylo mu zrovna do řeči. „Jo, jo,“ řek jen a šli sme dál. Viděl sem, že ho jen tak něco nerozpovídá, tak sem po ňáký minutě zas nadhodil: „Janet bere svý přikázání vážně, co?“

Zastavil se. Kouk se na mě, pak na sebe samotnýho, zčervenal a zapnul si gatě. „Eh… Tony, ani nevím, jak se to stalo. Ale když vona je tak… tak…“

„Tak dobrá věřící Raye Weslera,“ doplnil sem za něj. „Tu svatou knihu bych jednou rád viděl.“

Jen přikejv. Došli sme, kam bylo třeba, namáčeli si podrážky do toho sajrajtu, šli kolem dokola a když sme se pak vrátili na začátek, řekli sme si, že pod tím vyschlým stromem bude otročí misce na žrádlo dobře. Botky sme zahrabali, vzali si svý čistý a náramně šťastní se vrátili do tábora.

„Tak. A jak nám to teda pomůže,“ chtěl vědět Waren. Ještě, aby to tak byla zbytečná práce.

„Dokonale,“ uklidnila ho. „Poběží po stopě jak šílení, i kdyby byli na vodítku. Ale když to sežerou, tak budou úplně neschopní cokoli vyčmuchat.“

A doufám, že pak někomu z nich voblížou ksicht.

× × ×

Den se nic nedělo. Celou noc taky nic. Až k ránu, už bylo světlo a Johnymu končila hlídka, zaslech zavytí a pak ňafání dvou totálně zblblejch psů. Asi to vyšlo. Rychle nás probudil. Zaujali sme pozice v baráku. Toho mrtvýho, už trochu jetýho strážnýho sme už předtím nechali v krajní kleci, aby dělal zeď. A čekali sme.

Drake s bandou přijížděli vod jihu, jako vobvykle. Vepředu šel von jak pán světa a vopíral se vo Marge. Za ním vostatní a nakonec povoz ze zbožím. Zdálo se, že měli dobrej lov, všecky čtyři klece byly plný. Šli úplně bezstarostně a zdálo se, že nám vlezou až do hlavní, jenže když se přiblížil tak na patnáct kroků, začalo mu asi bejt divný, kde je strážnej. Vytáh kvér a zařval: „Héj Vance, kde seš ty líný prase?!?“ Pak střelil do vzduchu. Nemyslím, že by to vzbudilo mrtvýho, i když to bylo nejmíň z kalibru 45“, ale když to toho mrtvýho skutečně nevzbudilo, začalo mu to bejt divný a začal svejm poskokům ukazovat, ať se jako podívaj kolem.

Nebylo moc času. Hvízd sem a začlo to. Moh sem se jen modlit, aby některej z těch zmrdů přežil. Vono, můžete desetkrát říkat, ‚jenom je poraňte,‘ ale když dojde na dávky z desetimilimetrovýho samopalu a pumpovací brokovnice, jdou přání stranou.

Šly stranou.

Drake byl první. Viděl sem, jak mu Warenova dávka broků pokropila neprůstřelnou vestu a to co nešlo do vesty, to mu možná ne zrovna čistě, ale dost úspěšně utrhlo hlavu. Marge to z tý samý dávky koupila do ramene. Mohla se jen pokusit, zacpat si druhou rukou tu vobrovskou rozšklebenou díru, která jí zbyla po pravici a vodplazit se. Vostatní členové bandy se sice taky pokoušeli rozprchnout, ale samopal je samopal. Po krátkejch, ale velmi hlučnejch třiceti sekundách leželi na zemi všici. Většinou mrtví, nebo skoro mrtví.

Jako první z nás vyběhla ven Janet, přímo k Marge. Zaječela na ni: „Věřila sem ti jak vlastní sestře a ty si mě chtěla prodat. Ty… Ty… jedna… zkurvená… svině!“

A s každým tím slůvkem jednou vypálila.

„Sakra, Janet, počkej! Musím se jí na něco zeptat…“ začal sem volat, ale už bylo pozdě. Raděj sem se už nedíval, na co Janet potřebuje ten vysadkářskej nůž, ani co to pak cpe mrtvý Marge do huby.

Druhej zatím přežívající votrokář mně byl na hovno. Byl to ten dobrovolník, nemoh nic vědět. A tak sem se raděj zašil v boudě a vědomě sem neposlouchal, jak mu Johny říká, že psi bohužel došli a tak že si von, jako ten zraněnej, bude muset poradit sám.

Ale kdo kurva poradí mě!?!

Prohrabal sem zase jednou ten votrokářskej bordel ve skladišti, vytáh z něj Tricin vohoz, sed sem na prdel a čuměl sem na něj. A čuměl a čuměl…

Čuměl bych na něj až do smrti, kdyby mě tam tak za hodinku nenašel Johny. Nejdřív kouk na mundůr, pak na mě, pak zas na mundůr, pak se podrbal na palici a pak povídá: „Najdem ji, žádnej strach. Otroci sou drahý, ti se jen tak pro nic za nic nezabíjej.“

Je to kámoš.

× × ×

Ti noví votroci byli připravení na překládku, takže s nima zatím nebyla žádná řeč. Tak sem řek chlapům, ať je zatím nechaj v transportních klecích, dokáď se neproberou. Že nemá smysl riskovat. Nejdřív si s nima promluvíme a řeknem jim co a jak, aby je nenapadaly myšlenky na nesmyslný a pro nás škodlivý hrdinství.

Vyřídil to pak s nima Waren, a nebylo to špatný řešení. Nechal Janet, aby jim votevřela klece, pak je pod namířenejma puškama nechal vylízt a nakonec, když už byli úplně mimo, co sme my zase zač, jim povídá: „Jestli máte ňáký dotazy, pak je vyřídí pan Drake vzadu za domem.“

Tam sem vod rána nebyl, tak sem byl trochu zvědavej, co s votrokářema provedli. Šel sem poslední, jako strážnej a naráz sem zaslech, jak se ti noví začali chechtat. Bodejť by ne, jako pomsta jim to muselo připadat úplně medový. Votrokáři byli v klecích. Nahatí a zavěšení za nohy ke stropu. Zašel sem se taky podívat blíž.

No ale…

Počítal sem s tím, že jeden z nich bude mít vyřezaný kulky, ale když sem viděl Marge, měl sem chuť Janet něco říct. Předešla mě a povídá: „Víš co, Tony? V tomhle případě mlč. Nevíš…, neznáš okolnosti. Bylo to jen mezi náma dvěma.“

Tak jo, já se nehádám.

Jeden z těch novejch se ptal, kdo tu velí a Waren mu řek, že velitele jako takovýho nemáme, ale že ideovej vedoucí bandy sem já. Tak se zajímal, co chci dělat a já na to, že celkem nic, akorát najít kámošku, kterou mi Drake sebral před nosem. Že pokud mně chtěj ňák pomoct, ať se po ní zkusej zeptat. Asi taklenc vysoká, hnědý vlasy, hnědý voči, na ježka a dost silná, na ženskou. Von teda hned, že jo. Pak si sebrali svý věci, dostali menší vodškodný ve špuntech a vodkráčeli.

Taky bych šel, ale Johny měl víc rozumu. Řek, že by nebylo vod věci, počkat si pár dní, jestli se neukážou vobchodníci. Tak sme sebrali pár potřebnejch věcí a vodtáhli vod baráku. Jedna věc je zavěsit poraženýho zmrda za nohy do průvanu a druhá věc je, ten průvan po pár dnech čichat.

Vobchodník přišel skoro za tejden. Von, šest strážnejch a pět vozů taženejch těma směšnejma dvouhlavejma kravama s honákama. Přijížděli dost brzy a my je málem propásli. Ale naštěstí měli dost munice a tak jim připadlo normální, že budou budit vospalýho Drakea střelbou do luftu. Pak jim asi došlo, že Drake spí ňák moc tvrdě a šli se podívat. Vůbec se jim to nelíbilo, páč se hned votočili a zdrhali, jakoby měli za patama voheň. Ale já už měl uzávěru hotovou.

Vyšlo to. Padlo sice pár vostrejch slovíček, jenže pak sme si tak ňák řekli, že co bylo, to bylo, já nakoupil pár krámů a nechali sme je jít. Ale hovno z toho. Vo Trici neměli ani potuchy, Drake prej nekšeftoval jenom s nima.

Do hajzlu!

× × ×

Bylo tak vo tři měsíce pozdějc. Seděli sme kolem vohně, já, Janet a Johny a měli sme náladu pod psa. Byli sme zase už jenom tři. Waren totiž nedal jinak, než že mě musí ukázat doma ve vsi. Ale jen co sme tam přišli a všichni si poslechli, co se nám přihodilo, tak vesnickej kněz prohlásil něco vo tom, že to bylo varování Bóží. Prej aby si to Waren přebral v hlavě a už nevycházel nikam do neznámých krajů, kde na poctivou duši číhaj přestrašlivá nebezpečenství. Waren se ňákou chvíli rozmejšlel, ale než domyslel, tak si Jacky pad do voka s jednou místní kráskou a řek, že nemůže jinak, než že si ji veme. No a Waren se taky rozhlíd po holkách rodný vsi a řek si, že se svou pověstí toho, kterej sejmul samotnýho Drakea má u každý zamluvenej nejmíň tejden pelešení.

Prostě, vodešli sme z Jezírkova jenom ve třech, chodili sme všude možně, ptali se každýho, kdo se naskyt, ale nikdo nic neviděl, ani neslyšel. A nic novýho nás nenapadlo, až dodneška. Johny se nenadále podrbal tam, kde nic neměl, páč ho nová kůže vobčas svědila a řek: „Smetiště.“

„Uaký fmetiftě?“ Měl sem plnou hubu zvědavosti, ale taky pečenýho hopsouna.

Klidně zvopakoval: „Ne nějaký smetiště. To Sme-ti-ště. Je to malý město kus na jih vocud. Stavujou se tam karavany, když pokračujou do Rozbočova. Znám tam jednoho chlapíka.“

„Dobrej chlap?“ sebrala mně Janet votázku z huby.

Johny se jen zachechtal. „Ten a dobrej? Největší sviňák široko daleko. Když sem ho viděl naposled, tak pásl holky, pak prej přešel na větší byznys. Ale pokud jde o unesený ženský, nemyslím, že by mu něco uniklo.“

Tohle znělo nadějně a tak sem se na to smetiště docela těšil. Nějakej tejden cesty mě už nemoh rozházet.

Došli sme tam a už sem se tomu názvu tak nedivil. Celý město bylo vobskládaný hradbou ze starejch vraků, ve který byla jediná brána. Stál v ní chlapík v neprůstřelný vestě, s pumpovačkou v ruce a povídá: „Postůjte na moment. Copak vás k nám přivádí?“

„Obchod a pátrání po informacích,“ řekla Janet a strážnej na to, že může bejt. Abysme prej moc nevytahovali prskavky, páč to místní nemaj rádi. Pak nás pustil dál.

Měl sem dojem, že se Johny drží spíš ve stínu, ale zatím sem se ho moc neptal. Víc mě mrazilo z toho, že si lidi nějak víc prohlížej mě. Ani ne zle, spíš tak ňák zvědavě, sem tam mně někdo i zamával. Byl sem z toho celej tumpachovej, ale abych nevypadal jak hovado, tak sem jim vodpovídal. Že by se už doslechli vo Drakovi a měli s ním taky ňáký účty?

Na kažej pád, todlenc bylo největší město, jaký sem zatím v pustině viděl. Možná sto baráků, celý dvě ulice s náměstím a spousta lidí. Johny nás zatáh do jedný hospody, abysme chvíli počkali, že prej brzy někoho určitě zahlídne. Jenže jak se zdálo, nikomu se nechtělo jemu na voči. Až tak hodinu po tý, co sme vlezli dovnitř, vystartoval po jednom chlapíkovi a přitáh ho k našemu stolu. „Poslyš,“ povídá mu, „ty děláš pro Gizma, že?“

„Už ne,“ zavrčel ten chlap.

„Jak to, ‚ne!?‘ Od toho starýho hajzla se jen tak neodchází.“

„To by ses měl zeptat tohodlenc, ne?“ ukázal ten chlapík přímo na mně a pak jenom řek, „dej mi už pokoj.“ Vyškub se Johnymu z ruky a vodkráčel.

„V životě sem tu nebyl,“ bylo jediný, co sem moh úplně vyjevenýmu Johnymu říct. Jenom pokejval hlavou a prohlásil, že s ňákejma přisluhovačema se nemá smysl zdržovat, že jdem přímo za šéfem. Vodved nás vo ulici dál, kde byl velkej barák s nápisem Casino. Tohle je ten velkej kšeft Johnyho známýho? No, nevede si špatně.

Vlezli sme dovnitř. Fakt pěkný. A docela živej provoz. Tady se špunty musej točit jak v sodovkárně. Držel sem se vzádu a Johny zašel za jedním chlapíkem, co vypadal jak něco mezi gorilou a krupiérem. Řek mu, že by chtěl mluvit se šéfem. Chlapík si ho prohlíd a pak řek, že pan šéf asi nebude chtít mluvit s ním.

„Do hajzlu, je to nalíhavý. Řekni panu Gizmovi, že s ním chce mluvit John Fields.“

„Panu Gizmovi nic vyřizovat nebudu. Jestli mu něco chceš, můžu tě za ním tak leda poslat,“ prohlásil strážnej a vytáh bouchačku. „Chceš k němu natrvalo,“ namířil Johnymu na hlavu, „anebo stačí jen krátká návštěva?“

„Gizmo je…“ došel Johnymu dech.

„Jo, ten sviňák Gizmo ‚je…‘ Už dva měsíce,“ řek strážnej. Pak teprv se zdálo, že si všim i mě. Schoval kvér a náramně potěšeně prohlásil: „Ale buďte zdráv, Záchranáři. Jaká čest, že jste se u nás opět ukázal. Byla to náramně čistá práce, žádní mrtví navíc…“

Úplně mě zmát. „Nevím, vo čem točíte,“ řek sem a ukázal sem se blíž.

Zaklel. „Sakra. Ty nejseš Dalinson. Kde jsi sebral ty šaty?“

„Sou moje. Vodjakživa,“ odpovídal sem, ale raděj sem se pomalu vzdaloval. Von zrovna tak pomalu šel za mnou. „Ale, ale, ale… Tak tvoje, jo?“ Zase vytáh svou pětačtyřicítku S&W a začal nenápadně ukazovat poskokům. Možná by se to dalo vyřešit i jináč, ale Johny vzdal diplomacii a šel na něj ručně. Gorilka se votočil na něj a už se asi chystal províst něco nepěknýho. Ale já využil toho, že ten koumák byl úplně zaměřenej na Johnyho a vykop sem mu kvér z ruky. Pistol zaplachtila vzduchem a padla na hlavu chlapíkovi u rulety, právě když vyzýval k ukončení sázek. Roztáh se po stole jak širokej, tak dlouhej, hlavou do mísy.

V době, kdy se hráči začali hádat, jaký číslo vyhrálo, když jich hlava zakryla nejmíň deset, sem už zdrhal po ulici, s vobouma parťákama v těsným závěsu. Vypadli sme z města, jak dyby nám hořelo za patama. Ten u brány se sice divil, ale jinak zůstával v klidu, páč naštěstí nezaslech žádný střílení. Zdrhali sme ještě tak pět minut a pak sem pro jistotu zahnul z cesty do pustiny. Sice se nezdálo, že by po nás někdo šel, ale sichr je sichr.

× × ×

Smetiště se nám připomnělo ještě jednou. To sme se už zas kliďánko vrátili na cestu, páč se po ní šlo vo dost líp jak divokým krajem. A v jedný zatáčce byla taková chalupa za vysokým plotem, spíš hradbou, zesílenou pár věžičkama, ze kterejch se na nás šklebili chlapíci s útočnějma puškama v rukách. Dost dobrá pevnost na poměry tohodlenc světa. Ale do dvora za bránou vedly vyježděný koleje, tak to asi byla dost vobvyklá zastávka karavan, vo tom taky vypovídala vohrada plná brahminích hoven a několika brahminů vosobně. Janet se na ně koukla a taky povídá: „Tahouni. Asi je tu měněj, když sou moc unavený. Hele Tony, všim sis, že se někdy skoro zdá, jakoby mluvili?“

Nevšim. Zatím sem jich tolik neviděl, abych si jich ňák moc všímal. Jenže když už to nakousla, přišlo mně pár setkání divnejch. Ale konec konců, co je mně po ňákejch pitomejch kravách. Vlezli sme do dvora. Na chalupě, spíš pořádně rozlehlým baráku, kterej akorát nebyl zpoza plotu vidět celej, byla cedule jak vrata a na ní nápis: „Nejlepší obchodní dům na sever od Pohřebiště! Vítejte U kopyta! Smluvní ceny!!!“

Vobchodňák možná jo, ale v předválečným K-martu si vzor nebral. Už jenom kvůli těm prodavačům, na kterejch viselo víc železa a kevlaru než na leckterým tanku. Šéfoval tomu takovej malej skrček. A co prej si budem přát.

„Stavují se tu vobchodníci s lidma?“

„Co?“

„Votrokáři.“

„Jo ták, máš mluvit pořádně. Jenom, když vo tom nevim. Nemám ty sráče rád. Ale občas mě něco potěší. Tuhle sem zaslech, že někdo dostal jednoho z nich, Drakea. Škoda, že sem u toho nebyl. Měl prej moc fajnovou pušku, rád bych ji koupil.“

„Jo, to asi měl.“ Abych mu tak řek, že se mně ta puška houpe v pouzdře na zádech. „Co tu máš jinak?“

Kouk se na můj vohoz, teďkom už trošku vodrbanej a povídá, že něco málo určitě jo. Sem se mu nedivil. Sám sobě bych v tom vodrbanym dresu ruku nepodal. Ale vohoz není všecko. Shodil sem batoh a vytáh z něj pytlík z psí kůže plnej špuntů. Jak to zacinkalo, tak se vobchodník hnedle začal tvářit vo něco přívětivějc a řek, že teda pro mě může mít i víc jak něco málo. Ať se prej porozhlídnu.

No a tak sme se začali rozhlížet. V tymhle vobchodě snad vedli celej svět. Celej svět, krom bot. Na to si stěžovala hlavně Janet, páč ty její střevíčky, ve kterejch ji Drake unes, už stály za prd a nový nesehnala. Ty, ve kterejch se po světě promenádovala Marge si vodnes jako válečnej úlovek Waren, prej pro svou ségru a každý jiný jí byly velký.

Vyptávali sme se vobchodníka i všeckejch jeho lidí, jestli nevěděj vo ňákým ševci, ale voni že ne, a že boty sou moc vzácný zboží, který se vobjeví jen jednou za sto let. No potěš, tak dlouho bysem čekat nechtěl.

Jenže během týhle marný transakce se před barákem zastavil vozejk taženej dvouma brahminama, vozka slez dovnitř a začal se domlouvat na ňákým kšeftu. Já si zrovna tou dobou říkal, že tady je to zabitý a že pudem dál do toho velkýho města, kterýmu Johny říkal Rozbočov, kde se prej potkávaj vobchodníci z celýho živýho světa, dokonce prej až z Texasu. Tam se snad vod někoho něco dovim.

Jak sem vylejzal z uličky mezi regálama, chlapík na mě hodil voko a řek, že na mým místě by v takovym vohozu nechodil. Prej to je mezi některejma lidma z vokolí Smetiště votevřená výzva na vytažení dírkovačky na kůži.

Majiteli vobchodu se to ňák nezdálo, páč si hnedle začal trochu šíbovat vopasek s pistolema, aby je měl blíž po ruce, kdybych se snad chtěl ňák špatně projevit. Ale ten zákazník mu řek, „jen klid šéfe, to spáchal jinej.“ Úplně sem na něm viděl, jak se při tý vzpomínce cejtí skvěle. Říkal tak ňák zasněně: „Jó, to byl vohňostroj. Dvacet mrtvejch za dva dny, samí šmejdi, kteří si nic jinýho nezasloužili…“ Pak se votřepal a už normálně dokončil: „No a právě proto nemaj někteří lidi z okolí Smetiště v oblibě tyhlencty šaty.“

Já sem teda věděl na čem sem, von byl taky celej šťastnej, že mně může střelit jakejsi starší vohoz, ještě měl pár dírek po kulkách, ale jinak byl čistej a už sme se chtěli ve skvělý náladě rozloučit, když sem nakouk na jeho vozejk a tam vidím:

NEJVĚTŠÍ CIRKUS NA SVĚTĚ!!!
BARNUM SENIOR & SPOL.
CVIČENÁ ZVĚŘ Z CELÉ PUSTINY, ZÁZRAKY DREZURY!
– –--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--–--– –
A CO VÍC?!?!?
JENOM PRO ZNALCE!
NEUVĚŘITELNÉ SPOJENÍ ČLOVĚKA A DIVOKÉ PŘÍRODY,
JAKO SPECIÁLNÍ PŘÍDAVEK VEČERA!!!
KRYSÍ DĚVKA!!!!
MÁ TO RÁDA S KÝMKOLIV, ALE NEJRADĚJI S POUŠTNÍ KRYSOU!!!
KDO NEVIDĚL, NEUVĚŘÍ!!! JENOM 30 DOLARŮ NAVÍC!!!!

Čmáranice na plagátě byla dost nemožná, ale podobu malíř ňákou náhodou trefil. Nemoh sem se splíst. Vyletěl sem, jako by mě nakop do prdele. A hned na něj a vodkáď to má. Byl sem tak vedle, že sem sral na ňáký servítky a než sem ze sebe dostal, vo co vlastně mně de, už na mě vytáh kanón. Já vychlad a začal se mu vomlouvat a tak, že je to důležitý, ale jedinej výsledek byl v tom, že kanón zase schoval do vopasku. Nic mně neřek. Prej pro takovýho hulváta nebude plejtvat slovama.

Musím uznat, že na jednu věc je Janet skvělá. Na vytahování rozumu z chlapů. Na mě se ten potulnej vobchodník díval dost nehezky, ale jí stačilo zavlnit kozičkama, jako náhodou zakopnout vo šutr na zemi a von se moh přetrhnout, aby jí moh pomoct. Za deset minut věděla všecko, ani nemusela vytahovat silnější kalibr. Barnumův cirkus se prej po ňákým debaklu v Rozbočově vometal pustinou mezi Rozbočovem a ňákým pohřebištěm a hrál pro burany z bezejmennejch vesnic.

Jeho vosazenstvo tvořil jenom sám Barnum, jeden pomocník a Trici. To byla dobrá zpráva. Horší bylo, že si prej na každý štaci najímal místní darmošlapy, aby mu za pár babek dělali stráž proti moc nechápavejm sousedům. Na tohle se nedalo vymyslet nic než to, že ho musíme potkat ve volný pustině.

Ale je to měsíc cesty!!!

Nakonec to byly skoro dva. Ale našli sme ho. V jakési díře o deseti chalupách, která neměla ani plot kolem dokola. Jemu to v nejmenším nevadilo, podle toho, co nám říkali lidi během našeho pátrání, většinu takovejch děr jen projel a nechal letáky, dokud neměl jistejch dost diváků. Tak teda, stál tu… Ehm… Cirkusovej stan to teda nebyl. Vobyčejná prkenná vohrada, kolem pár klecí s krysama a jak jinak, pět chlapíků s pumpovačkama.

Neměl sem zrovna náladu jít dovnitř, chtěl sem bejt klidnej, až budu vo Trici vyjednávat. Vobcházeli sme jen tak vokolo. Jenže hlídačům sme se ňák nezdáli, ten co stál u vchodu na nás houk, ať dem dovnitř, nebo ať zmizíme a už se neukazujem. No tak teda dem dovnitř. A to zas né, kvéry necháte u vchodu a baba dovnitř taky nesmí… Měl sem toho plný zuby a přitom sem byl pořád zvědavější, vo co tam vlastně de. Nechal sem Janet hlídat naše pušky a jen s Johnym sem zaplatil a vlez dovnitř.

Nebylo to tak strašný, pokud vám stačí cvičená krysa na milion způsobů. Cirkusák s nima prováděl dost dobrý věci. Pak zapráskal bičem, uklonil se a povídá: „Základní představení skončilo, pokáď chcete vidět zbytek, tak doplaťte třicet babek.“ Hned se dokola rozběhla druhá pětka gorilek a začala kasírovat. Co sem viděl, tak většina chlapů vypadla. Ty co zbyli, to byli takoví týpci, že bych jim nepodal ani shnilou bramboru, potkat je někde. Cirkusák se vo vzhled svejch zákazníků nezajímal. Postavil se doprostřed tý klece, kde krysy předváděl a začal hulákat: „Vážení pánové, děkuji vám za váš příspěvek a slibuji, že svých peněz nebudete litovat. Dnes a jen zde, v cirkuse Barnum, spatříte něco, co ještě nikdy. Oč kráčí?

Ctění diváci, nepochybuji o tom, že každý z vás měl ji tu čest potkat se s pouštní krysou. Ale starého samce potká málokdo rád a málokdy se zdrží na návštěvu. Proto jsou jejich zvyky do určité míry neznámé. Ale já, po dlouhodobém sledování mohu zcela zodpovědně říct: Pánové, neexistuje na celé Zemi nadrženějšího tvora, než je pouštní krysák. Ano, té obyčejné, sotva metr a půl dlouhé bestii by mohl závidět i pověstný Cassanova! Co ten dokázal? Každý den jednu milenku. Ale krysák jich má každý den pět a desetkrát za sebou. Nikdy nemá dost. Mladí samci, kteří ještě nezískali vlastní rodinu, loví menší tvory a pak s nimi obcují tak dlouho, dokud je z pod nich nevynesou červi. Každý muž jim smí pouze závidět jejich výdrž.

A právě tato v pravdě neuvěřitelná schopnost neunikla mé asistentce, která jen proto neváhala opustit bezpečí svého rodného Hnízda skrytého daleko v horách a pro vlastní potěšení mne a mé krysy vyhledat. Vážení pánové, potlesk pro slečnu Patricii!!!“

Vopona vzadu na kleci se votevřela a pomocník vyved nahatou Trici. Byla ňáká vyhublá, šla jak stroj a mírně se usmívala.

Ten úsměv sem poznával.

Smrděl houbičkama.

Šmejdi vokolo spustili strašnej rachot, Johny musel řvát, když se mě ptal: „To je ona?“

Jen sem kejv. Fascinovaně sem čučel, jak ji ti dva zmrdi pokládaj na lavici a jakoby náhodou ji k ní přivazujou. Že by při dobrovolný účasti něco takovýho nebylo potřeba, tím se šmejdi vokolo nezatěžovali. Pak jí cirkusák něco nakapal na zadek, přisunul lavici blíž k mříži, votevřel tam takový malý vrátka a vystrčil jí hlavu ven z klece.

× × ×

Vo pět minut pozdějc sem vypad ze stanu, zbarvenej asi jak salátovej list říznutej proteinovou řasou a vyhodil sem z huby snad i předvčerejší snídani. Když sem zrovna neblil, tak sem měl co dělat, abych těm zmrdům nesliboval něco strašnýho moc nahlas. Johny vyběh z vohrady hned za mnou a společně s totálně vyděšenou Janet mě vodtáhli hodně daleko.

× × ×

„Jak dlouho se tady zdrží,“ vyptával se Johny naší malý špionky. Já nemoh. Na střídačku sem rudnul a zelenal, podle toho, jestli sem právě měl větší vztek, nebo jestli se mně vybavovalo, jak jeden z těch hajzlů…

Pardon…

Johny naštěstí uskočil zavčasu.

„Zejtra jedou na jihozápad,“ pravila nevzrušeně Janet.

Zejtra. Pořád jen zejtra, za tejden, za měsíc!!!! Dalo se to vydržet, dokáď sem si moh myslet, že to s Trici není tak hrozný. Ale bejt minutu vod ní, vědět, co se s ní děje a muset bejt zticha, páč všude vokolo vobcházej vozbrojený zmrdi, kterejm jejich šéf platí líp jak kdokoliv jinej široko daleko a k tomu přidává grátis jednu nešťastnou holku… „Aaáááárrrrrghhhhhh!!!!“

× × ×

Bylo to nejstrašnější vodpoledne v mým životě. Johny mě preventivně vodzbrojil, abych se nepokusil vo ňákou hrdinskou píčovinu v nesprávnej čas. A tak sem jen bloumal po vokolí, držel se co nejdál vod cirkusu a poslouchal drby. Cirkusák tu sídlil už tejden a vážně plánoval vodjezd, páč mu ňák lezly dolů tržby. Prej má zamířit na pohřebiště, co je prej vlastně Pohřebiště a jako tak druhý největší město v kraji, kde dokonce sídlí ňáká církev. Seru na církev. Hlavně, ať už vypadne a dost daleko vod najatejch pistolníků.

Navečer sem zjistil, že jedna chalupa není jen tak vobyčejná, ale že je to hospoda. Rozlejvali tam ňákej humus vařenej z mutovanýho zelí. Ale mělo to sílu. Vožral sem se jak prase. Poslední, co sem si pamatoval bylo, že tam přišel i cirkusák a já mu postupně nabízel všecky svý prachy, Drakeovu HK 145 a nakonec i klíč vod Hnízda 13, pokáď mi Trici vrátí. Nechtěl, blbec jeden. Ale koupil mi další pití…

× × ×

Když sem se probral z vopice, byl už cirkus pryč. Vodjeli prej už brzy ráno. Ptal sem se Johnyho, proč mě nezbudili a von mně řek, že sem pěknej trouba a můžu prej bejt rád, že sem vůbec naživu. Že kombinace zelnýho piva s nukekolou je nejvražednější drink pod sluncem. Prej mě zkoušeli vzbudit ráno, v poledne a ještě před hodinou, bezvýsledně. A že jsem trouba dvounásobnej, páč sem svým vyptáváním cirkusáka vylekal a von vodjel se dvouma gorilama místo jedný.

To sem si teda fakt pomoh…

Vyhrabal sem se na nohy a začal se ptát, jak rychle takovej zapřaženej brahmin de, jako bych to už stokrát neviděl. Dost rychle. Rychlejc jak člověk se stejným nákladem určitě. Skoro tak rychle jak člověk bez nákladu. Ale do noci zbejvalo pár hodin, tak mě Johny poklepal po rameni a řek, že když si pospíšíme, tak že je prej můžem ještě nějakou dobu honit. Pak mně hodil můj bágl a zbraně. Nikdy bych neřek, že sou tak těžký.

Šli sme po stopách co mohly a nemusely patřit cirkusákově karavaně tak dlouho, jak to jen šlo a můžu říct, že mně bylo ještě vo dost hůř jak včera vodpoledne. Pak se setmělo a já si myslel, že pro dnešek končíme. Ale Janet řekla, že to ne, že za svou pitomost musím nýst následky. Pak se ale voba s Johnym zachechtali a vona mně podala flaštičky s jakýmsi blivajzem. Smrdělo to dost divně a já jen doufal, že to není vařený z kulek pouštního krysáka. Ale pomohlo to, páč sem pak moh jít dál a dál. Voni si toho cucli taky a tak sme šli po tý karavanní cestě až skoro do rána bez zastavení. Dokud Johny, kterej šel vpředu, vo něco nezakop. Jen vyjek; „sakra!“ a roztáh se po zemi.

Šli sme tak těsně za ním, že sme se přes něj svalili. Rovnou z fleku sme si mohli dát pěknej sendvič. Akorát že na něj nebyl čas, ani nálada. Vona ta věc, vo kterou sme se div nepřerazili, byla docela čerstvá lidská mrtvola. Janet, jen co sem jí slez ze zad, vodkáďsi vyloudila světlo a tak sme se teda podívali, kdo že nás to chtěl vzít sebou. A vida. Cirkusákův asistent a umřel na akutní předávkování volovem. Někdo a celkem sem tušil kdo, ho prošpikoval vod leva do prava a ještě napříč. „Asi bral něco na moc lehkou váhu, tak mu přitížili,“ řekla úplně suše Janet. Vod tý chvíle, co jí Johny popsal pár detailů vo cirkusákově umění, tak byla na něj a každýho, kdo šel s ním, pěkně navostřená. A to ještě nic neviděla. Ale to jí nebránilo v praktickejch záležitostech. Já s Johnym sme na zdechlinu jen vejrali a říkali si, že máme vo problém míň, kdežto vona hned rozhodla, že to musí z cesty, aby se vo to ještě někdo nezačal zajímat z nesprávný strany. Tak sme pomocníka vodklidili vo pár metrů dál, kde by se vo něj nikdo zajímat nemusel.

Pak sme za vodměnu vyfasovali flaštičku. Jo, podle Johnyho to vařila celý vodpoledne, co sem byl v limbu a z krysy v tom prej nebyl ani kousek. A tak sme pod sílou dryáku šli dál a dál, dokáď navečer neprohlásila, že to brahminí hovno, na který sme narazili, je docela čerstvý. Cirkusák nemůže bejt dál, jak dvě hodiny před náma. V tu chvíli sem cejtil, jak mi rostou křídla. Jenže z křídel nakonec nebylo nic a nohy už toho měly tolik dost, že by jim nepomohlo, ani kdyby v příští flaštičce byla pouštní krysa vymačkaná celá.

„Ten už nám neuteče, přenocujem tady,“ dělal sem ale stejně ramena, jako bych moh z fleku vyběhnout na maratón. Hovno. Měl sem co dělat, abych se vodvlek vod toho přírodního smradu a natrhal si pavřeslici na pelech. Vostatním nebylo vo nic líp, Janet sme poslední kilák cesty už museli podpírat.

Když sme si trošku vodpočali, začala nám servírovat večeři. Vesničani tomu říkali pemikam a prej to bylo tak výživný, že to mělo vystačit na celej den. Asi to bylo třeba, já nejed den a půl, voni dva den. Ale jestli to bylo tak výživný, jako hnusný, pak nám to muselo stačit na celej příští tejden.

Ale k něčemu to dobrý bylo. V noci sem z toho dostal pěkný bublání v břiše. Když už se to nedalo vydržet, tak sem se zbudil a koukám, von už je skoro den! Tak sem si rychle vodbyl svoje a probudil partu.

„Sakra, mně se tááák nechce,“ stěžovala si Janet. Ale když přišlo na věc, měla sbalený věci a podupávala si jen jen vyrazit dřív, jak já s Johnym. Šli sme po tý rozježděný a vod brahminů rozšmajdaný cestě tak rychle, jak to jen šlo a bylo tak vokolo poledne, když sem zahlíd zadek jednoho cirkusákova vozu mizet za takovým menším kopečkem. „Máme ho,“ zajásal sem a skočil do křoví mimo cestu, „nadběhnem mu!“

Johny skočil bez rozmejšlení za mnou. Janet ne. Důrazně si vodkašlala a pak se nás zeptala, proč se jako chcem prodírat zarostlou pustinou, když nás ti zmrdi zatím nemůžou vidět a ještě nějakou dobu neuviděj.

„Nó, to byl jen takovej trénink, viď,“ mrk sem na Johnyho a von teda řek taky, „jasně, jen trénink.“

Nevěřila nám, čert ví proč.

Když pak teda byl čas se dovopravdy skrejt, tak sme to provedli čistě a profesionálně, bodejť by ne po takovym tréninku. Zapadli sme do křovisek, voběhli tak sto metrů vod tý cesty a co nejrychlejc a nejtišejc sme karavanu předběhli.

Jak sme vylezli z křovisek, tak sem zjistil, že mám neuvěřitelný štěstí. Kdysi tu muselo bejt docela horko, páč ještě teďkom tu byl velkej kráter zalitej vodou a geiger mi decentně naznačoval, že by nebylo zrovna zdravý pobejvat tu dýl jak den. Tak dlouho sem stejně pobejvat nechtěl. Ale krz tu vodu tady byly keře vo dost hustší a zelenější, dalo se v nich pěkně schovat. Navíc se cesta zatáčela, aby se tomu kráteru vyhla. Místečko jak dělaný pro přepad.

Skryl sem se tak, abych měl výhled do toho předešlýho rovnýho úseku cesty, vytáh z báglu polovičku triedru a koukal. Hnedle sem měl cirkus jako na dlani. Byla to fakt skvělá hračka, škoda že mě ten chlápek nechtěl prodat i zbytek. Ale zalomil se na tom že ne, že prej se i von musí něčím bavit. Čím se baví sem pochopil hned, jak sem k němu pro ten dalekohled zašel. Bejval v takový polorozpadlý boudě, na žrádlo mu asi taky moc často nezbejvalo, ale měl parádní houpací křeslo. A v tom křesle sedával a koukal a koukal – přímo do voken bordelu naproti.

Já se teďka taky koukal na bordel. Na bordel, kterej zastavím. To sem byl fakt rozhodnutej.

Stačil mně jedinej pohled a měl sem takovej krátkej pocit potěšení, že aspoň maličká spravedlnost existuje. Tomu grázlíkovi, co si ho cirkusák najal jako gorilu, se totiž na tomhle postu nějak zvlášť nelíbilo a rozhod se povýšit rovnou na ředitele cirkusu. A aby mu jedinej zaměstnanec neutek, tak si ho pořádně hlídal. Cirkusák šel jak posranej. Málokdo by asi šel jináč, když by měl za prdelí permanentně namířenou brokovku. Mě se ty dvě černý díry taky nelíbily a to sem byl skoro půl kiláku daleko.

Uspokojenej tím, že vím, jak sou uspořádaní sem zalez nazpět do díry a čekal. Brzy se začalo vozývat skřípění. Cirkus jede! Napřed to vrzání bylo docela slabý, pak silnější a silnější a když se mě zdálo, že sou tak akorát, tak sem se vysunul přes hranu a zařval: „Vodhoď kvér a ruce vzhůru!“

Neposlech mě. A byl zatraceně rychlej. Ještě sem ani nedomluvil a už se votočil mým směrem a vypálil z vobou hlavní.

Rychlej možná byl, ale to bylo tak všecko. Voni totiž během tý krátký cesty změnili uspořádání. Já původně počítal s tím, že budu mít čistý zamíření, jenomže mezi mnou a ním byl teďka brahmin.

Chudák dvojhlavej bejček to z vobou těch hlavní schytal, jen zabučel a pad k zemi. A já, už zase celkem zorientovanej a hlavně zamířenej, sem stisk spoušť taky.

Heckler – Koch AG 145 je nejúžasnější automatická zbraň v pustině, nebo taky pěkná sviňárna. Záleží na tom, z jakýho směru se díváte na hlaveň. Kulky ráže 4,5 milimetru sou hrozně drobný a lehký, proto se jich taky do zásobníku vleze celejch sto. Ale právě proto moc rády měněj dráhu. Co zepředu vypadá jako pár malejch dírek, to se na druhý straně změní na něco, za co by se nemusel stydět Jack Rozparovač v nejlepších letech.

Tři rány stačily na to, aby se chlapíkova brokovnice válela na zemi, včetně převážný části jeho pravý ruky. Možná by mně to stačilo. Možná bych mu dovolil si tu ruku pozdějc zase přivázat a píchnout si stimpak. Komukoliv jinýmu bych to možná dovolil. Ale jak sem si ho prohlíd líp, tak byly rázem veškerý dobrý předsevzetí v hajzlu. Todle byl jeden z těch zmrdů, kterejm nestačilo koukání, jak se Trici svíjí pod trojkou nadrženejch krysáků, kteří se vo ni průběžně rvali. Tendle, a to nebyl sám, si koupil vlastní číslo. Možná bych mu i tak pár věcí vodpustil. Ale všecko rozhodně ne…

Zatímco se Johny s Janet starali vo to, aby měl i cirkusák nějaký vzpomínky, já šel k tomu praseti a mohli ste na mě vařit.

Vo co mně jako de, řval na mě, zmetek jeden.

Vo co mně de? „Du tě poslat někam, kde tě naučej rozpoznávat ženskou a záchod!“

Ten amputovanej pařát ještě ustál. Rozkrok rozstřílenej na kaši už ne.

Stejně nechcíp hned, myslím, že si tu cestu užíval tak deset sekund.

Johny mezitím spoutal zmlácenýho cirkusáka, prohrabal mu kapsy a pak se s Janet šli podívat do vozu po Trici. Já sem si netroufal. Měl sem strach, že bych se pak neudržel. Že bych pak toho zmetka, kterej byl v rámci zvyků týhle zkurvený země vlastně nevinnej, nenechal jít.

Dobře sem udělal. Z vozu vyvedli chodícího kostlivce. Z Trici, z tý vycvičený, namakaný, bezpečácký rváčky, nezbejvalo po pár měsících na houbičkách skoro nic. Vypadala ještě hůř jak během představení. Ani sem se nedivil, musela určitě dostat stimpak, aby ten den vůbec přežila.

Ale poznala mě. Pokusila se zavolat mý méno a vyběhnout mi naproti. Z volání zbylo sotva zašeptání a po třech krocích padla na zem. Vodhodil sem pušku a vystartoval k ní. Poklek sem a…

A v tý chvíli blesklo voblohou tisíc sluncí a celý mý tělo zaplavil strašnej žár. Začal sem řvát, nevím jak dlouho. Ale pak už byla jen tma a klid…

× × ×

„Zatraceně, pane Bernsteine, vy toho chudáka chcete ke všemu ještě upéct, nebo jenom oslepit? Stáhněte výkon výbojek a nasaďte mu ochranné brýle! Nezapomínejte, že pod vlivem léků je mnohem citlivější na světlo!“ pokoušel se profesor Willman, primář nemocnice Hnízda 13, překřičet pacientův zoufalý křik.

„A… A… Ano, pane profesore!“ vzpamatoval se jeho asistent Bernstein, medik v posledním ročníku, zatímco se dva jeho spolužáci pochechtávali jeho potížím. Lékařský kurs se otevíral pouze příležitostně, jenom když se některý z lékařů chystal na zasloužený odpočinek a konkurence v něm byla velká. Jenže Willman se na ně zamračil: „Pánové, zde není nic k smíchu. Prvotní je zájem pacienta, ne vaše zábava. Měli jste to udělat sami!“ Jejich úsměvy poněkud strnuly a pak se rychle rozpustily. Profesorovi na tomhle pacientovi nějak záleželo. Na to, že šlo o nějakého bezvýznamného chlapíka ze sektoru C, z neoficiálního odkladiště zbytečných existencí, se o něj zajímal až moc.

Willman ale svůj důvod měl. Anthony Klinghammer byl docela schopný zápasník a profesor měl zápas rád. Kvůli tomu byl ochoten zajít i do céčka. To, že se jeho oblíbeného šampiona někdo pokusil otrávit ho rozladilo a proto mu věnoval osobní péči… Vytrhl se z vedlejších myšlenek a zjistil, že hodnoty osvětlení v solární kóji klesly na snesitelné hodnoty, pacient má nasazeny sluneční brýle a tiše leží. „V pořádku,“ kývl. Zkontroloval ještě úroveň hojivých drog v mužově těle.

Odpovídající. Klinghammer bude spát nejméně tři hodiny.

Po třech hodinách se suita rozšířená o sestru nesoucí pacientovy šaty vrátila. Bernstein vypnul výbojky, stáhl pacientovi z očí brýle a chvíli počkal. Bez přisvětlování se v kóji rychle ochladilo a Klinghammer se zavrtěl. Pokusil se přitáhnout si neexistující pokrývku. Zjistil, že žádnou nemá a otevřel oči, aby se podíval, proč tedy. Přeletěl pohledem přítomné, prudce několikrát zamrkal a rozhlédl se zas. „Kde to kurva sem? Jak sem se sem do prdele dostal?!?“ zeptal se hrubě, ale zcela ve stylu svého prostředí a proto omluvitelně. Navíc je, kteří museli mít i základy psychologie, zaujala podivná naléhavost dotazu.

„Jste v nemocnici Hnízda 13,“ řekl mu Bernstein školeným, uklidňujícím hlasem. „Jeden z vašich spolubydlících se vás pokusil otrávit směsí barbiturátů a čistících prostředků.“

„Ale to přece není možný… Já sem byl venku a byl tam ten jadernej výbuch…“

„To naštěstí ne. Byl to jenom sen, špatně interpretující zapojení solární kóje,“ vysvětloval Bernstein, aniž by zabředal do zbytečných podrobností.

„Jenom sen? Všecko jen sen? Kolikátýho je!?!“

Řekli mu to. Zůstal klidně ležet, jen si to datum několikrát zopaval. Pak skryl svou tvář v dlaních a zeptal se: „Kerej zmrd mě to proved? Rozmlátím mu držku!“

„To se vám asi nepodaří, pane Klinghammere,“ odpověděl osobně profesor Willman, „pan Garry Wozniak byl téhož dne odhalen a bezpečnost si ho odvedla. Za téměř úspěšnou vraždu pro něj jistě nic pěkného neměli…“

„Garry?!?“ zařval Klinghammer a pak ještě hlasitěji, „GARRY?!?“ Udeřil rukama ze všech sil do stěn kóje, naštěstí byly docela měkké. Ale asi mu to na odreagování stačilo. „Ten hajzl…“ dodal už jen docela tiše a posadil se. Medici sklopili boční stěnu solária, takže se mohl posadit stranou a spustit nohy na zem. V té chvíli si uvědomil, že je zcela nahý, ale nezaskočilo ho to. Sestru, o které věděl už před tím, si nyní prohlédl s tak nezastíraným zájmem, že se raději odvrátila a šaty mu podala Bernsteinovým prostřednictvím.

Oblékl se, vstal a pokrčil rameny. „No, tak bych řek, že sem propuštěnej. Mám něco dodržovat, nebo tak?“

„Tak ze tři dny se ještě šetřte. Ale doufám, že se pak zase rychle dostanete do formy. Příště si na vás vsadím,“ řekl Willman a Klinghammer se s krátkým zavrčením, které se s trochou dobré vůle dalo vyložit jako poděkování, vydal pryč. Provázeli ho nemocničním sektorem až k přijímací ordinaci, kde se zastavili, zatímco Klinghammer pokračoval dále a pryč. Právě se blížil ke dveřím, když profesor požádal Bernsteina o sklenici ovocné šťávy. Medik snaživě vyhověl, sáhl do automatu a podal svému nejvyššímu šéfovi pohárek. Profesor se žíznivě napil. A vzápětí vše vyprskl na podlahu. „Co jste mi to k sakru podal! Vždyť to chutná jako zvětralá moč!“

Klinghammer procházel dveřmi, když to zaslechl. Zastavil se, zeptal se celkem srozumitelně: „Tak vono se mně všecko jen zdálo?“ a pak se sesul k podlaze, na které se začal svíjet v křečích doprovázených potlačovaným hekáním. Než se mu však zaskočený lékařský personál vrhl na pomoc, vzdal se svého marného úsilí a začal se otevřeně řehtat. Mezi záchvaty smíchu ze sebe vyrážel pokřik: „Tak vono se mně všecko jen zdálo? Fajn, všecko se mně jen zdálo, nic není pravda…“ Po každé větě byl smích pokud možno ještě divočejší. Pomalu se zdvihl se a zmizel v chodbě, ale nezavřenými dveřmi ještě dlouho slyšeli jeho nesmyslné výkřiky.

Podívali se po sobě: Nevíte, o co mu šlo???

A v té chvíli dozorčí Hnízda 13, obklopen sborem poradců, jejichž zachmuřené tváře by jim mohlo závidět i stádo goril, stiskl červené tlačítko a na velikém rudém displeji začaly nezadržitelně ubývat první sekundy z posledních sto sedmdesáti dní hnízda.
Rančer

Zbyněk Čáp

„Fran, zajdu se podívat ven, jestli se tam zase něco nepotuluje,“ řekl Michael Joroda své ženě. Jen kývnutím dala najevo, že ho zaslechla. Dále však strnule hleděla před sebe, kde v prostých lůžkách ležely a umíraly dvě z jejich čyř dětí. Potřásl bezradně hlavou. Jestliže ji už ani zmínka o potenciálním nebezpečí tam venku nedokázala vytrhnout… Raději vyšel z domu. Byla to veliká roubená stavba, co nejlépe napodobující dávné pastevecké usedlosti. Joroda byl správce budovy i pozemku. Když byl ve službě, působil jako rančer a jeho jméno změněné na stylovější Jordan s úctou vyslovovaly stovky zákazníků. Boháčů chtivých dobrodružství, kteří pod jeho vedením sedlali polodivoké koně a hnali stáda ještě divočejšího dobytka na sto kilometrů vzdálený ranč Speedy Colts.

Ale to byla minulost. Tak blízká a současně tak daleká… Pouhé tři dny. A přitom měl ještě teď před očima ohromnou kouli ohně, která přeletěla po severním obzoru. Právě se loučil s poslední skupinou zákazníků, když se to stalo. Zírali na jev a vzrušeně diskutovali o jeho příčinách. Možná pár minut poté, co koule zmizela a zanechala po sobě jen záři na východě, na ně zavolal kapitán přívozního prámu „pane Jordane, volali z okresu. Všichni prý mají vyhledat bezpečný úkryt a nevyjít dřív jak ráno.“ Nabídl zákazníkům, že mohou přespat na ranči. Ale vedoucí jejich skupiny, informační magnát Jerry Subbot to arogantně odmítl. „Blbost. Na nádenickou pryčnu mne už nedostanete ani párem těch vašich dobytčat. Vracím se do hotelu a to teda berte na vědomí – už mě tady neuvidíte.“ Někteří muži se tomu zasmáli, někteří na Michaela vrhli pár omluvých pohledů typu ‚ne že bych s ním souhlasil, ale to víte…‘ a všichni odpluli.

Jorodovi to nevadilo. Subbot byl potížista, nedokázal se podřídit duchu spolupráce a způsobil celé skupině na cestě spoustu horkých chvilek. Jeho zmizení tehdy lehce oželel. Vydal se zkontrolovat, zda profesionální honáci uklidili řádně postroje a vybavení, jestli nezanedbali péči o koně. Vše bylo v pořádku, pár opomenutých maličkostí napravil sám s předákem. Pak mu předák Harry řekl, že raději poslechne radu civilní správy. Se zbytkem party odpluli do tmy, k zářícím oknům vzdáleného hotelu. Joroda je sledoval, dokud po jejich příjezdu nezhasla světla v přístavišti a pak se vrátil do domu. Poslal spát děti. Od nejmladšího Eda až po dospívající Evu. Jako vždy čekaly na jeho návrat, usmál se, a začal se taky chystat na kutě. Právě ze sebe smýval prach a pot pracovního týdne, když se mu podlaha zahoupala pod nohama. Obvykle tiché čerpadlo zaječelo a zmlklo, proud vody ustal, světlo zhaslo. Joroda s očima plnýma pěny zoufale šátral po něčem, do čeho by se mohl otřít. Kontrolka teplovzdušného sušáku byla mrtvá a pěny by se jím stejně nezbavil. Konečně se rozsvítila alespoň nouzová svítilna na protější stěně. V jejím matném světle mohl sáhnout po závěsu a otřít se z nejhoršího. Trvalo to jen několik vteřin, vyplněných skřípěním a vrzáním domu, celá stavba se znatelně vzpínala do výšky a zase dopadala k zemi. Myslel, že to je jejich konec. Náhle bylo ticho. Téměř ticho. Skutečné ticho není plné pláče lidí a ržání vyděšených koní.

Natáhl na sebe bez uvažování špinavé pracovní kalhoty, s botami se nezdržoval a vyrazil pátrat, co se stalo jeho blízkým. U dveří pokoje, který sdílely Jane a Eva se srazil s manželkou. „Miku,“ vydechla, „to jsem ráda, že tě vidím… Na Evu se převrátila skříň…“

Vtrhl dovnitř. Eva už nekřičela, ovládla se natolik, že dokázala potlačit bolest. Těžká skříň ze skutečného dubového dřeva jí ležela přes nohy a celou vahou je tiskla k zemi. Vyděšená Jane se ze všech sil snažila o její zdvižení, jenže síly jí nestačily. Sám Michael měl co dělat, aby masivní kus nábytku, z jehož polic se vysypaly desítky předmětů přizdvihl a Francis dceru vytáhla.

Bylo zle. Těžká bočnice knihovny dopadla Evě přímo na kolena. Ze statečné mladé jezdkyně se v jediném okamžiku stal mrzák. Dělali si tehdy naděje, že jen do rána, pak že zavolají záchranku. Marné to byly naděje. Jen co se ráno trochu rozednilo, vyrazil Joroda na druhý břeh. Do hotelu, kde kromě jiného byla i spojová stanice. Mlha nad jezerem mu dlouho bránila ve výhledu. Teprve po přistání, když vyšplhal na břeh, zjistil strašnou pravdu: Na místě honosné budovy byla jen hromada trosek. Nemohl tomu uvěřit, do poslední chvíle doufal, že ho mámí zrak, či, že je to špatný sen. Nebyl, musel konečně s těžkým srdcem připustit, když po stezce z přístaviště došel ke zhroucenému portálu vchodu. Tyčil se nad ním jako šedivý oblouk, a za ním jen suť. Vzal jeden úlomek do ruky. Běžný stavební modul, ze kterého se posledních sto let budovalo skoro vše. Poměrně lehký, s dokonalými izolačními vlastnostmi… Ale více jak dva u sebe by nenašel ani při důkladném pátrání. Přesto se vydal kolem trosek. K cestě ho donutil pohled na temnou dutinu, vytvořenou dvěma přeloženými stropními bloky. Z pod jednoho trčeli lidské nohy. Naděje, že někde na druhé straně v podobném asylu někdo snad i přežil, mu vydržela jen krátce. Začal přelézat zhroucený stožár komunikační sítě, který mu bránil v cestě. Na vrcholu kovového válce se zastavil a málem nepokračoval v cestě. Ať už zemětřesení působilo jak chtělo, tuto stranu proměnilo na nepřerušený svah drti. Přesto se po chvíli vydal dále, co pár kroků hlasitě vykřikl a pak dlouho naslouchal. Neslyšel ani nejslabší odpověď. Už se chtěl skoro vrátit, ale udělal ještě krok a ten rozhodl o jeho osudu. Ukrytý za jazykem suti stál osobní letoun, s dobře viditelnými znaky firmy Subboth Medial. Napadla ho šílená myšlenka, že řízení landeru, který měl bezpečně zaparkovaný a teď i pohřbený v hotelu, se možná nebude až tak lišit, aby s ním nedokázal přeletět a vzít Evu do zachovalejší oblasti k lékaři.

Blížil se k letounu. Čím blíže byl, tím více vystupovaly stopy po tom, že jeho cesta na úroveň země nebyla jednoduchá. Přistávací plocha pro letouny bývala na střeše. Od okamžiku přistání v nich neustále setrvával alespoň jeden pilot, připravený na jediný pokyn majitele okamžitě odstartovat. Tihle boháči byli sami tak trochu jako stroje. Týden nevázané zábavy, ale ani o vteřinku déle. Pak opět návrat do klece podzemního města, zpět k rozhodování o jiných a za jiné… Přestal uvažovat o podivných zvycích svých zákazníků a raději se pokusil vniknout dovnitř. Nebylo to snadné. Z blízka byl stroj v příšerném stavu. Nebyl to kosmolet, jeho pancíř nárazům při pádu moc dobře neodolal. Vchod byl beznadějně zkřížený, úzká štěrbina se provokativně šklebila, vybízejíc ho, ať se pokusí přepůlit a pak že se možná protáhne. Když bez jiného výsledku ohnul kovovou tyč nalezenou v troskách, začal pátrat po jiné cestě. Rozbité průzory pilotní kabiny se tyčily dobré tři metry nad ním. Tohle problém nebyl, s takovou spoustou pravidelných úlomků všude kolem. Začal si stavět rampu a když mu připadala dost vysoká, postavil se na ni a vyskočil do okna. Úspěšně se zachytil a začal se soukat dovnitř. Protáhl se do nitra stroje až po pás. Pak, protože úzký průzor mu nedával dost prostoru pro práci nohou, se chytil hrany kontrolního panelu a vtáhl se celý. Pravá ruka, na které jednu chvíli spočívala převážná část váhy těla mu náhle sklouzla. Zavčasu se stihl vzepřít levičkou, takže zabránil nejhoršímu a nerozbil si obličej o panel plný stylizovaných manuálních přepínačů, ale ta nešťastná pravice zmizela dole a zabořila se do čehosi vlhkého, studeného a mazlavého. Když ji s nepříjemnou předtuchou přitáhl zpět, odkapávala z ní krev a našedlá hmota něčího mozku. ‚Pilot. Do poslední chvíle čekal na svého pána, chystal stroj k odletu a pak, při nehodě se nestihl zachytit a rozbil si o něco hlavu… Chudák,‘ politoval ho krátce. Na víc nebyl čas. Jeho dcera potřebovala pomoc, musí nějakou sehnat za každou cenu. Opatrně se vyhnul mrtvému pilotovi a dokončil svůj průnik. Vysílačka, na kterou se obrátil jako první, byla hluchá. Zbývala tedy jediná šance, použít celý stroj.

Postavil se nad panel a bezradně zíral na desítky ovládacích prvků. Ve srovnání s jeho automobilem zde toto bylo… Prostě letadlo, připoměl si s úšklebkem úsloví, které zaslechl jako kluk. Přesto našel několik povědomých tlačítek. Opatrně stisknul jedno, s nezpochybnitelným symbolem aktivace pohonu. Žádný výsledek. Zamyslel se, co mohl udělat špatně. Prohlédl si pult pořádně ještě jednou a uviděl to. Úzkou štěrbinu startéru. Klíč se válel na podlaze. Zvedl ho, očistil kontakty karty od krve a vsunul ji do slotu. Opět se pokusil o zážeh generátoru. Zase nic.

Bezradně pohlížel na tu spoustu neznámých funkcí. Přitom sklonil hlavu a jeho pohled padl na mrtvého muže v uniformě. Bůh ví, jak se tvářil v okamžiku smrti. Ale krvavá stopa se táhla od stropu, kolem celé stěny až k místu, kde konečně dopadl. Tak dlouhá cesta výraz mrtvoly asi změnila. A nastávající posmrtné tuhnutí jej už jen zafixovalo. „Neškleb se tak pitomě!“ utrhl se na něj. „Kdybys dával trochu pozor, tak sem si nemusel z ruky stírat tvůj mozek a tys mi mohl poradit.“ Napřáhl nohu, aby do mrtvého kopl. Zarazil se v poslední chvíli a jeho důkladná bota dopadla jen na podstavec pilotovy sedačky. Ta se protočila, mrtvola o ni částečně opřená sklouzla a troska její hlavy dopadla na podlahu. Tělo ještě nebylo úplně ztuhlé. Jak se těžká hlava setrvačností vychýlila, ještě se vrátila zpět. Vypadalo to, jako když jí mrtvý vrtí.

Pověrčivost neměla v životě Michaela Jorody místo. Přestože před zákazníky hrál středověkého burana, který nezná nic než krávy a koně, pokládal se za plně moderního člověka. Víra ve znamení se hodila možná pro potřeštěné pubertální holky, které si spiritismem a zaručeně pravými hovory s císařem zpestřovaly život na internátních školách daleko od domova. Přesto se mu nyní hlavou mihla myšlenka, zda to není znamení, aby vrak opustil a nerušil dále klid mrtvého. Jednou či dvakrát se k myšlence vrátil a nad její nelogičností ho přepadl záchvat histerického smíchu.

Náklon, který si nevhodné veselí vynutilo, mu ukázal kontaktní plochu s naznačenou dlaní. ‚Aha. Promiň kamaráde,‘ dovtípil se. Chytil mrtvého za ruku, přitiskl ji na snímač a druhou zašátral po tlačítku startéru. Tentokrát to klaplo. Od zádi se ozvalo pár tichých pulsů se zvyšující se frekvencí a stroj začal ožívat. Kontrolky se rozzářily, automatika začala připojovat sekundární systémy. Mohlo to trvat několik minut, během kterých nemohl nic ovlivnit. Proto se Joroda opřel o rozvodnou skříň a sledoval provoz. Na pultu se rozsvítila další kontrolka. Ihned však pohasla, ozvalo se krátké zapištění a ve skříni za Jorodovými zády třeskl výboj vysokého napětí. Proud žhavého vzduchu, téměř plasmy, vyrazil z ventilačních otvorů a srazil ho k zemi s těžkými popáleninami. Člověka prvních století říše, nemluvě o archaické éře, by zabil samotný úrazový šok. Ale genetické hrátky císařů Josefa I. a Martina I. dokázaly své. Michael Joroda, člověk nové éry, pouze omdlel.

Neležel nijak dlouho. Probral ho štiplavý zápach požáru, který se začínal šířit dolní palubou. S námahou a sténáním, tak silnou bolest úplně překonat nedokázal, se zvolna postavil. ‚Léky… Proboha, léky… Je to letadlo, musí tu mít QH, třeba v nouzové sadě… A ta bude u východu…‘ Dopotácel se ke dveřím do vnitřních prostor lodi. Otevřel je, prošel pár kroků, ale cestu mu brzy zahradily plameny, kterým přísun kyslíku z pilotní kabiny viditelně prospíval. Joroda se v hustém dýmu začal dusit, oči mu slzely. ‚Jestli odtud nezmizím rychle, tak už nikdy,‘ došlo mu. Co nejrychleji se vrátil zpět, zabouchnutím dveří získal něco málo času a začal se soukat ven. Cesta úzkým oknem byla hrozná. Musel se spouštět pozpátku a přitom se nedopatřením udeřil do spálených zad. Snad dvě minuty pak napůl visel z okna a řval bolestí, zatímco se kolem něj vinuly obláčky dýmu. Pak se spustil a dopadl na svou rampu. Tvárnice mu ujely pod nohama, ale i pálící pancíř mu připadal lepší než další pád na záda a tak se ho zachytil a udržel rovnováhu. Sestoupil k zemi a pomalu, velice pomalu se vlekl pryč.

Těch necelých dvě sta metrů ke břehu překonával dvě hodiny. Vždy po několika krocích se zastavil a sbíral síly. Urputná snaha udržet bolest alespoň trochu pod kontrolou ho velmi vyčerpávala. Konečně se dostal na molo malého přístaviště. Kromě jeho člunku zde kotvil i parní prám kapitána Sama Parkse. Byl opuštěný, jeho majitel už asi navždy sní svůj sen o skutečné lodi na skutečném moři někde v nebi. Nebo v pekle, které by se k jeho služebnímu image hodilo víc. Tak nebo tak, sklem kormidelnické budky prosvítal známý tvar bílé skříňky s charakteristickým červeným křížem. Toužebně na ni hleděl. Jen co nasbíral dost vnitřních sil, se za ní vydal. Zamčená budka ho nemohla zastavit. Úder těžkou trubkou používanou jako závora na čele prámu byl dostatečný argument. Sklo se vysypalo, mohl protáhnout ruku a odemknout si zevnitř. Vrhl se po skříňce s léky. Otevřel ji a začal bezmocně klít. Sam Parks byl tradicionalista. Chodil v modrobílém pruhovaném triku, nosil plnovous a kouřil dýmku. Všechno tím bylo načichlé, kormidelna i bouda u přístaviště, kde před plavbou k ranči prodával jízdenky. A taky se kdesi dočetl, že každý mořský vlk se léčí jedině „WHISKOU A PRAVÝM KUBÁNSKÝM RUMEM!?! Ty vylízanej vodní debile! Aáárghh.“ V amoku uchopil obě láhve a udeřil s nimi o podlahu.

Kabinku zaplavila mdlá vůně rychloléku QHB.

× × ×

Když se opět probral, bolest již necítil. Jak se však zavrtěl ve vysychající kalužince léku, zařízlo se mu do zad několik střepů z rozbitých lahví. Připoměly mu, co vlastně provedl. Rychle vstal. Ometl ze zad několik střípků, které se tam zachytily. Pak se podíval, jestli snad v bezvědomí nevylil těch pár kapek, které po jeho omylu zbyly na dně jedné z lahví. Pečlivě k nim před několika hodinami přidal vše, co dokázal setřít z podlahy. Sám se pak ve zbytkové vlhkosti vyválel a pod tlakem vyčerpání a šoku omdlel. Léku zbylo dost na několik dávek. Dost na to, aby dokázal zabránit infekci až do doby, kdy přiletí záchranné týmy a převezou Evu do nemocnice v Sanfri nebo jinde. Pro jistotu nádobku přelil do prázdné láhve sloužící obvykle místo vázy. Neměl k ní však uzávěr, proto ji pečlivě uložil do lékárny a zajistil proti otřesům.

Pak teprve si všiml, co se děje venku. Panovalo šero, vál silný vítr a pršelo. Nebyla to letní bouře, jaká by se s trochou dobré vůle a pomluv na stranu meteorologů dala vysvětlit. Ze všeho nejvíce to připomínalo podzim, s jeho časným stmíváním a několikadenními dešti. Sáhl po vypínači vnitřního osvětlení a kabinu zalilo nezvyklé nažloutlé světlo. Klasická, z baterií napájená žárovka připevněná u stropu dělala co mohla, ale solar to prostě nebyl. Koukl se na hodiny na příčce. Ukazovaly tři. „Vyloučeno,“ zahučel sám pro sebe. Sledoval je dál a poznal, že se zastavily. Sam je každé ráno s velkým rámusem natahoval, dnes je ale natáhnout neměl kdo. Vzpomínka na kapitánův každodenní rituál mu připomenula dvě věci. Za prvé, že kapitána už asi nikdy neuvidí. A za druhé, že si to chtěl vždy zkusit také. Natáhl ruku po hodinách, aby otevřel sklo a mohl je natáhnout otáčením vroubkovaného kolečka v dolní polovině číselníku. Přehmátl se a jak zabral, otevřel celý panel hostící mechaniku strojku. A za ním spatřil něco, co ho donutilo k několika peprným slovům na adresu nepřítomného Sama. Už věděl, proč Sam k hodinám nikoho nepouštěl, řka, že je mechanismus příliš citlivý na přetažení per. Proč se tak ochotně sázel o vývoj počasí na několik hodin předem. Jak by ne, když měl skrytou meteorologickou stanici. Mohl mít přesnější informaci než tu, kterou posílali každé ráno na den dopředu z hotelu. Dnes by však prohrál. Na displejích zářilo ‚Jasno, bezvětří, teploty kolem 30°. To asi ne‘, otřásl se Joroda v závanu studeného vlhkého vzduchu zimou. Jinak tam byl už jen digitální čas, ukazoval čtvrt na pět, klasické hodiny se museli zastavit krátce před jeho probuzením a informační přehled. Pročítal si automaticky běžící titulky, aby se dozvěděl novinky a hlavně, kdy dorazí záchranáři. „… očekáváme: Císař promluví o podmínkách v koloniích. Nová metoda stabilizace hornin umožňuje stavět Úly do úrovně pět! S napětím očekávané utkání v superbalu mezi týmy Zemského výběru a Měsíční konference se bude konat na palubě orbitálního města Gagarin… To je pitomost, to jsou přece včerejší zprávy,“ prohlásil. A zapnul vysílačku. Mlčela, stejně jako ta v Subbothově letadle. Pustil skenování všech pásem, v návalu náhlé naděje ji dokonce přepnul do analogového režimu, kde v pásmu 100, 200 a 300 kilohertz měla vysílat síť nouzových majáků. Odpovědí mu byl pouze šum a praskání vzdálených výbojů. „Kde jste!“ zakřičel do prázdna. Veden nadějí, že když zavolá sám, tak se třeba někdo ozve, vyslal několik běžných volacích sekvencí. A napjatě čekal. Po několika minutách pokus zopakoval v jiném pásmu. Zase dlouho žádná odpověď. Už se chtěl pustit do vysílání na poslední běžné frekvenci, ale v poslední chvíli v reproduktoru zapraskalo a ozval se slabý, ztrátami paketů zkreslený hlas. „Hej… Ko je ta?“

„Tady Michael Joroda, zaměstnanec zábavního parku Ranč podkova. Došlo ke strašnému neštěstí, zřítil se hotel a všichni zákazníci jsou mrtví. Má dcera je vážně zraněná, nutně potřebuje chirurgickou pomoc…“

Z reproduktoru se dlouho ozýval jen dech vzdáleného mluvčího. Pak muž opět promluvil, s patrnou opatrností, možná napětím ve hlase: „Mžná. Kde žiete?“

„Provincie Ameris, hrabství Numexic.“

„A řáte, že u vás padl hotl?“

„Ano, nastalo zemětřesení a všechny zděné stavby se zřítily.“

„A tak… romiň kamaráe… Tady e do stejch sraček propalo celý město… A o žiju v Nuvele v Austalis.“

„I tam?“ dosah katastrofy Jorodu nepříjemně zaskočil.

„Jo. evím jak ty, amaráde, ale za celej en si jediný, do se ozval. á to balím. A moná uděláš nejíp, když mě apodoíš. Sbohem.“ V blízkosti cizincova mikrofonu se ozvalo kovové cvaknutí. A než Joroda stihl něco říct, přenesl vzdálený vysílač třesk pistole. Mechanicky vypnul přijímač, ze kterého se už ozývalo jen pískání a opřel si hlavu do dlaní. ‚Celé město tam. Hotel, možná víc, tady. Žádné spojení, ani s armádou, ani s civilisty… Copak to skutečně zasáhlo celou Zemi? Ale vždyť přece musí přiletět z vesmíru! Možná jeden, nebo dva dny bude trvat, než pomohou obyvatelům měst, ale pak se určitě vydají pátrat po takových autonomních osadách, jako je ta naše… Do té doby musíme vydržet!‘ S tímto přesvědčením se vydal do strojovny prámu. Už si zvykl, že dveře musí vyrazit, aby se tam dostal.

Ve strojovně byl krásný parní stroj s mosazným kotlíkem na dřevo, ale zatopit v něm se ani nepokoušel. Dobře se rozhlédl a podíval se, kde všude vedou parní trubky. Mizely v malé krabici, označené jako ‚Náhradní díly a nářadí.‘ „Vsaďte se, že ne,“ vyzval Joroda nepřítomné obecenstvo a vypáčil víko. „Tramtadadá! Smůla Same, ty starej lenochu. Tušil jsem, že míváš vytopeno až moc rychle,“ vykřikl nadšeně při pohledu na malý generátor. Zapnul ho. Během pár sekund se vytvořil dostatek páry a tak mohl s prámem vyplout. Odvázal ho od mola a vyrazil ze zátoky na jezero.

Byla to plavba hrůzy. Sotva se dostal z poměrně chráněné přístavní zátoky, zaútočil na něj plnou silou vítr. Dosud nevídané vlny se přelévaly dokonce i přes zvýšené okraje prámu. Pod tlakem větru prám na těch několika málo kilometrech uhnul o stovky metrů od původního cíle a když v naprosté temnotě narazil na břeh, nastala katastrofa. Příď vyjela na souš, veškerá nashromážděná voda se přelila na záď a tu zatížila tak, že klesla ke dnu. Záplava, valící se vytlučeným oknem do kabinky přitlačila Jorodu na stěnu a pak mu podrazila nohy. Než se zorientoval, byla již záď tři metry pod vodou. Elektrický rozvod byl dobře izolovaný a naposledy mu posvítil na cestu ven, ale krabičku lékárny se vzácnou lahví voda spláchla neznámo kam. Joroda proplul dveřmi a podél zábradlí vyručkoval na hladinu. Že udělal dobře, když se nepokoušel vyplavat rovnou, pocítil, jakmile se do něj plnou silou opřely vlny. Málem ho strhly sebou, s vypětím všech sil se u zábradlí udržel a vyšel podél něj až na souš.

Na břehu se rozhlédl. Žil zde čtyřicet let a proto ihned věděl, že neskončil tam, kde chtěl, ale kus stranou. Zanadával a vyrazil k domovu. Vichr jím cloumal, proud deště ho oslepoval a ojedinělé kroupy ho zasahovaly jako kulky. Navíc se nemohl zbavit dojmu, že ho někdo, nebo něco sleduje. Jednou nebo dvakrát zaslechl tiché funění, ale když se ohlédl, nespatřil nic.

Domů dorazil úplně vyčerpaný a na hranici podchlazení. Rodinu našel ve společenském pokoji, shromážděnou před krbem, který dodával teplo i trochu světla. Více, než by v dané chvíli dokázaly elektrické systémy domu. Děti, alespoň ty zdravé, se mu vrhly naproti, nic nedbajíce jeho roztrhaných šatů a spálených vlasů. Fran odložila hrnec, ve kterém rozmělňovala nějaký polotovar a tázavě se na něj podívala. Mohl jen bezmocně zavrtět hlavou a naznačit jí, že si musí promluvit v soukromí. Ustoupil zpět na chodbu, kde setrval napůl v šeru dokud Fran nevyšla také a nezavřela dveře. Ocitli se v úplné tmě. Za několik sekund zareagovala nouzová svítilna. Její světlo použil jen k tomu, aby se mohl k Fran přiblížit a obejmout ji, pak pak svítilnu zhasnul. Ve tmě, která mu svou anonymností úkol ulehčila, všechno vypověděl.

„Škoda toho léku,“ řekla téměř klidně. „Budeme muset použít tenhle. Světlo!“ Jakmile se trochu rozsvítilo, vytáhla z kapsy ampulku s dávkovačem.

„Kde jsi ho našla?“ ptal se dost překvapeně. Věděl, že doma nic takového neměli.

„Bylo to ve věcech pana Carrolse,“ připoměla roztržitého zákazníka. „Je tam jediná dávka. A je prošlá.“

„Prošlý lék jí v žádném případě dát nemůžeme.“

„Víš, mám obavu, že nemáme na vybranou. Pojď se podívat.“ Vtáhla ho do pokoje. Krátce po jejich odchodu světlo zhaslo.

Eva ležela u krbu. Spala, ale byl to neklidný spánek plný bolesti. Fran ji odkryla a její muž jen zalapal po dechu. Nohy jeho dcery byly téměř dvakrát tak široké a v odlescích ohně hrály všemi odstíny rudé. Zkušenému chovateli stačil jeden pohled. Lhostejno zda na zvíře či dívku. „Sepse. Nemáme co ztratit. Jestli jí nedáme lék hned, tak zítra už nebude komu.“

Fran tiše přikývla. Klekla u dcery, pevně ji uchopila za paži a jediným dlouhým stiskem jí vstříkla do žíly celou dávku.

„Mami, pomůže jí to?“ ptal se Ed.

„Nevím. Musíme doufat.“

Joroda si gestem vyžádal prázdnou lahvičku a začal pečlivě studovat návod. Co našel, to si zatím nechával pro sebe.

× × ×

Druhý den lilo tak, až se zdálo, že mezi nebem a zemí visí stěna vody. Střecha, rozhozená otřesem strašlivě protékala a z horních pokojů se staly sprchy. Joroda musel chtě nechtě na déšť a napravit nejhorší škody. Plazil se po šikmé ploše, po které stékaly proudy vody a snažil se urovnat kovové panely s nakreslenými došky, jak jen to šlo. Dvakrát nebo třikrát ho vichr málem srazil dolů, za život vděčil jen Fran, které musel před odchodem slíbit, že se přiváže.

Ostatní mezitím podnikali pátrání, které Bill nazval ‚generálním honem na léky.‘ V noci totiž Joroda řekl ženě, co vlastně spočítal z údajů na lahvičce: „Tak staří Boti mají omezenou množivost. Nebudou stačit na opravu tkáně a dřív nebo později se vyčerpají.“ Proto tedy to hledání, proto těžké mlčení, které Jorodu po návratu přivítalo.

„Vůbec nic?“

„Nic.“

„Jenom ty čtyři sady pro koně,“ upřesnil Ed.

„Ne. Zvířecí léky na člověka nepůsobí,“ odmítla jeho připomínku Fran.

„Počkej, něco na tom je,“ zarazil se. „Geneticky směřované složky se neuplatní, to je jasné, ale protijedy a bakteriální filtry by pomoct mohly.“ Ještě ani nedomluvil a Ed už běžel, aby sestře co nejrychleji pomohl.

Eva dostala lidskou dávku koňského léku a celý den byla podrobována opatrnému zkoumání. Zdálo se, že si mohou dovolit mírný optimismus. Otok se sice nezmenšoval, ale ani nešířil. Naděje jim vydržela jen do večera. Pak se horečka vrátila a Eva začala blouznit.

× × ×

Už včera odpoledne dosáhla bolest takové intenzity, že se Eva málem zbláznila. Vyzkoušela vše, ale psychická kontrola bolesti ji velice vyčerpávala a každý záchvat po uvolnění kontroly byl horší a horší. Pravé peklo však nastalo po aplikaci zvířecího léku. Chápala rodiče, že jí chtějí pomoci, vyslechla ostatně jejich noční rozhovor, ale to co nastalo poté by nepřála nikomu. Nějakou dobu dokázala myslet jen na vlastní utrpení. Z oparu na pomezí mezi realitou a nevědomím k ní proniklo slovo ‚zakázané‘ a opět zmizelo. ‚Zakázané, zakázané,‘ přemýtala. ‚Ale co?‘ Naráz se jí vybavilo všechno. Třetí skupina osmého ročníku Dellawarského učiliště. Hodina interní psioniky. Profesorka Nemethová, procházející s vážnou tváří mezi svými studenty a říkající: „Interní psionické schopnosti jsou nejcennějším darem, který Bůh daroval lidem. Umožňují nám napravit nedokonalost našich těl. Je to mocná schopnost, vyžadující maximální zodpovědnost a opatrnost při používání. Litanie potratu, která vám pomáhá prodloužit bezstarostné dětství a chrání Zemi před nezvládnutelným přelidněním je jen počátek. Další cvičení jsou nejen stejně důležitá, ale navíc i univerzální. Ovšem, stejně tak vám mohou pomoci překonat zranění, jako nevratně ublížit. K těm nejzákeřnějším patří zejména cvičení Jonas-Baerker Delta 2. Zmíním se o něm jen jednou, a budu doufat, že se nepokusíte pátrat po podrobnostech, nebo dokonce ho zkoušet. Toto cvičení nevratně odpojuje centra pro vnímání bolesti v mozku. Jenže člověk, který vůbec necítí bolest, dlouho nepřežije…“ Pak pokračovala o těch legálních cvičeních, která probírat budou. Ale pokud je chtěla varovat, udělala pravý opak.

Ani ne za týden už popis cvičení koloval po celé třetí skupině. K vyzkoušení se však nakonec odhodlal jediný student, Tom Payer. Nějakou dobu pak bavil a ohromoval spolužáky různými sebepoškozujícími triky. Potom ho jednoho rána našli mrtvého s krvavou pěnou u úst. Byla provedena pitva a následné vyšetřování prokázalo, že se předešlého dne srazil při superbalovém zápasu se spoluhráčem. Protože si na nic nestěžoval, nebyl odeslán k lékaři. Jenže v noci se mu zlomené žebro nějak vzpříčilo a probodlo mu plíci. Pozůstalí žáci třetí skupiny měli o čem přemýšlet a myšlenku na cvičení JBD2 nadlouho vytěsnili z hlav. Dokud se pro jednu z nich nestala každá jiná alternativa horší. ‚Stejně umřu,‘ říkala si, ‚tak ať je to aspoň v klidu…‘ A začala tiše odříkávat litanii přerušení. Jednou. Podruhé. A potřetí. Nestalo se nic zvláštního. Žádné zvonivé BIM! v hlavě, žádný ohňostroj před očima. Jen bolest zmizela.

Stav poměrného klidu, který její rodiče pokládali za úspěch léčby jí vydržel do večera. Pak dostala halucinace.

Od okamžiku, kdy ztratila přehled o stavu svého těla, měla pocit, že se vznáší. Ten náhle zesílil ještě víc a ona s údivem zjistila, že sleduje celou místnost z nějaké divné perspektivy z místa pod stropem. Viděla samu sebe v odlescích plamenů z krbu. O kousek dál v temnotě leželo několik tichých stínů, co mohli, ale nemuseli být lidé. Pokoj byl plný tichého šeptání, nezřetelných přelétavých hlasů ševelících v temnotách. Její duch, nebo co to bylo zač se vydal na bludnou pouť pokojem. Minul pětici beztvarých tichých stínů a vrátil se zpět k vlastnímu tělu.

Sen se jí vrátil ještě několikrát, stále stejný. Jen z těch divných hlasů se stále zřetelněji vyděloval jeden, opakující zpěvnou frázi: Dute dima, lia, zlia y sia. Dute dima, lia, zlia y sia. Až do zblánění.

× × ×

Kromě toho, že Eva celou noc šeptala nezřetelná slůvka, se nestalo nic zvláštního. Déšť se stále monotóně řinul z oblohy a v komínech kvílel vichr. Ráno bylo stejné. Eva byla naživu. S ohledem na okolnosti si nebyli jistí, zda je to vůbec dobrá zpráva. Byla při vědomí, ale velmi slabá, mohla jen stydlivým přivřením víček reagovat na prostořekou poznámku bratra Eda. Ten řekl, že už je vážně jako kůň, protože ten si také klidně nadělá pod nohy.

Bill k tomu necitlivě dodal, že kůň si do toho nelehne. Fran se na kluky rozzlobila, vyhnala je z pokoje a Evu očistila. Dívka se vděčně usmála, pak ale opět upadla do spánku, který se podobal bezvědomí.

Pak se do pokoje vrátil Michael a při pohledu na bezvládně ležící dceru malomyslně řekl: „Kdybych viděl koně v takovém stavu, tak…“ Fran zavrtěla hlavou. „Ne. Znáš přikázání: Nevezmeš život člověka.“

„Znám a rád bych se jím řídil. Ale nedokážu se dívat, jak trpí bez naděje na záchranu. Už ubíhá třetí den a neukázal se jediný letoun…“

„V tomhle máš pravdu, ale jinak ne. Eva netrpí. Pomalu odchází, ale bez bolestí. Jen se na ni lépe podívej.“ Fran vzala muže za ruku a přinutila ho přijít blíž. Poklekl u dcery a hleděl jí do tváře. Po včerejším křečovitém stažení skutečně nebylo ani vidu, dokonce se zlehka, sotva viditelně usmívala. „Kdybych to neviděl, neuvěřím,“ řekl. Sáhl po pokrývce, aby překontroloval zranění. Fran se mu v tom pokusila zabránit. „Nestojí to za to,“ varovala ho napjatým hlasem. Přesto pohyb dokončil. Ten pohled ho šokoval. V okolí kloubů už byla tkáň úplně černá. Zhrozeně pokrývku odhodil. „Udělali jsme chybu. Měli jsme jí je hned na začátku amputovat a až přiletí záchranáři jí koupit nové. Teď už je pozdě.“

Fran pokývala hlavou a usedla k Evě. Přidal se k ní. Se zoufalou touhou pomoci jí vstříkli poslední dávku. Pak už mohli jen sedět a čekat. Ztráceli přehled o čase. Polena, ráno do krbu přiložená se dávno změnila na popel, než si uvědomili nějakou změnu. „Neprší!“ pochopil Michael a vyskočil k oknu. Rozrazil okenice. Místo do proudů deště hleděl do vířící mlhy. Stálý vichr odnášel kotouče par a ihned je nahrazoval novými. Pak, jako by mu Aiolos, antický správce větrů, šlápnul na krk, vichr ustal. Mlžní duchové se zastavili a začali se rozpouštět. Světla bylo stále více a netrvalo dlouho, hleděl na plné letní slunce. Kolem ramen ucítil Franinu ruku. Se zatajeným dechem sledovala ten zázrak s ním.

Na chodbě se ozvalo dupání. Pak do pokoje vtrhli Ed, Jane i Bill, s halasným pokřikem: „Tatí!!! Už je…“ Při pohledu na fascinované rodiče zmlkli v půlce věty a už jen s minimem pošťuchování si rozdělili zbývající okna. A tak v pěti obdivovali pohled, který se ještě ráno zdál vyloučený. Modrou oblohu a slunce na ní. Posvátné vytržení nad zázrakem přerušil Billy. „A teď pro Evu přiletí?“

Jorodovi zatrnulo. Přesto řekl, „ano, přiletí.“ Než mohly nastat další dotazy, které by přesvědčivostí jeho výpovědi otřásly, řekl raději: „Zajdu se podívat, jak ten nečas přestáli koně.

„Půjdu s tebou,“ nabídl se okamžitě Ed. Billa divadelní pastevectví nebavilo. Raději snil o Sanfriské Technické univerzitě a nyní se také vymluvil. Jane se zase nechtělo do mokrých pastvin. Vyrazil tedy jen s mladším synem.

Pastviny náležející k ranči byly téměř nedohledné. Ale přístřešky s vyvýšenou podlahou, ve kterých mohli koně v suchu přečkat i takový nečas, jaký panoval poslední dva dny, ty byly poměrně blízko domu. A zvířata nebyla pitomá, vždy do nich ochotně našla cestu. Proto ho nepříjemně překvapilo, že v okolí neviděl ani jediné. Tak rychle by se sama nerozptýlila. Uvažoval, co je k tomu mohlo vést ještě ve chvíli, když vstupoval do prvního přístřešku. Tam strnul téměř na místě. Uprostřed plochy plné kobylinců ležel mrtvý kůň.

Poznal by ho kdekoliv i na větší vzdálenost. Tom Šedá Sedma. Největší divoch z celého stáda, dokonalý zápasník schopný shodit sebelepšího jezdce v několika minutách. A teď tu ležel a nebylo mu pomoci.

Zvolna se k němu vydal. Jak zvíře leželo na boku hřbetem k němu, neviděl žádné zranění, dokud nepřišel až těsně k němu. Obě zadní nohy koně byly poleptané až na kost. Kopyto levé nohy vypadalo jako zpuchřelé, na pravé chybělo úplně. „Který čert tohlencto,“ začal Michael klít po provedeném ohledání. Kůň vykrvácel, to se dalo očekávat při takových ranách, ale proč krvácel i z očí a nozder bylo otázkou. Dozvěděl se to však dřív, než mu bylo milé.

Do přístřešku se vrátil Ed, který sledoval stopy na podlaze od koně až ven. „Tati, venku je něco, co bys měl vidět,“ řekl. Povídal to dost vážně a Michael se nemohl zbavit dojmu, že se mu klepou zuby. Zaujatý tím, co mohlo kluka tak vystrašit, bez váhání vstal a následoval ho. Ve stínu za přístřeškem leželo cosi, co v první chvíli považoval za dalšího koně. Pak se rozkoukal a poznal svůj omyl. Ten tvor sice byl dlouhý jako kůň, ale i ve stoje na nohách by mu sahal sotva po břicho. Jak se blížili a rozeznával další podrobnosti, bylo mu stále více jasné, že něco takového dosud neviděl. Zavalitý trup, zbarvený do ohavného hnědozeleného tónu, neslo šest ještěřích mohou vyzbrojených ostrými drápy. Z obou čelistí tvora čouhaly dlouhé špičáky, hlavu pokrývaly kožnaté laloky a kostnaté výrustky. Z celého tvora vyzařovala nebezpečnost.

„Nepřibližuj se k němu,“ varoval Eda.

„Proč ne, je mrtvý. V druhém boku má díru,“ odmítl kluk radu s logicky znějícím argumentem.

„Vážně?“ Šel se sám podívat. Skutečně. V druhém boku, těsně nad prostřední nohou byly dva otvory, asi takové, jaké může v pevné, ale křehké hmotě udělat kopyto ze všech sil kopajícího koně. Děrami bylo vidět našedlé vnitřnosti stvůry. A krev, která z ran vytekla, spálila trávu v dlouhém pruhu, od místa souboje s Šedým Tomem až sem.

„Radši se sem vrátím s kulovnicí. Bůh ví, co to je a nerad bych, aby to ožilo. Jdeme.“

„Počkej tati. Že má ale zuby!“ Ed u stvůry poklekl a obdivoval špičáky zblízka. Michael nadšením neoplýval. Zamračeně obludu sledoval a uvažoval, jestli koně poděsila tahle jediná, nebo jestli se jich ukázalo víc. Přitom si všiml, že se tupý ocas obludy pohnul. „Ede, pozor!“ zařval ze všech sil. Kluk se vyplašeně odvalil a první úder příšery, hlavou vypadající jako palice plná ostnů, vyšel do prázdna. Ihned však přišel druhý. To už příšera útočila ze stoje. Přiskočila k Edovi a chlapec po úderu odletěl několik kroků. Michael se k němu vyděšeně vrhl, ale kluk se naštěstí zdvíhal sám. „Uf, to byla ale pecka,“ postěžoval si.

„Nic tě nebolí?“

„Je to dobrý, pár škrábanců a trochu to pálí, ale jinak nic.“

„Tak mizíme, řekl bych, že se jí ani trochu nelíbíme.“ To byla zatraceně pravda. Obluda se ohledávala a ponechala jim tak několik sekund času. Nyní se k nim ale sunula s výrazem zuřivé nenávisti. Dali se před ní na útěk. Přestože jí nefunkční noha dost překážela, zdálo se, že si bez ní nedokáže poradit, uháněla za nimi docela svižně. Rozhodně neměli šanci se jí ztratit z dohledu. Bok po boku vběhli do domu, Ed zabouchl dveře a Michael na ně převrátil skříň. Očekávaný náraz ale nepřišel. Obluda se zastavila pět kroků od domu a hloupě zírala na stěnu, ve které zmizeli.

To už Michael otevíral starý ocelový trezor. „18-73, druhý třikrát vpravo, třetí dvakrát nalevo, druhý jednou nalevo…“ odříkával si tiše kombinaci. Mechanismus cvaknul, masivní dvířka skříně se otevřela a zevnitř zavanul pach strojního oleje, kůže, kovu a střelného prachu. Byla to kompletní zbrojnice. Sedm replik šestiranných Coltů pro běžné zákazníky. Kulovnice, pokud někdo projevil přání ulovit něco většího. Nestávalo se to často, protože do krvavé práce s kucháním a přípravou úlovku se chtělo málokomu a Joroda lov jen pro zabíjení nedovoloval. Teď rychle vytahal zbraně a spočítal střelivo. Nebylo ho moc, poslední zákazníci stříleli jak o život. Deset nábojů do pistole a jednu pětikusovou sadu nábojů do kulovnice. „S tím toho moc nevytrhneme. Tady máš pistoli, dones ji mámě. Já jdu na to,“ řekl přes rameno, ale pro podanou pistoli se nikdo nenatáhl. Otočil se. Ed ležel na zemi, těžce dýchal a jeho kůži pokrývaly červené skvrny. „Bohové… Fran… Fran!“ Místo odpovědi se z pokoje ozval hluk tříštěného dřeva a výkřiky. Na nic nečekal a vtrhl tam. Ozubená příšera se protloukala stěnou. Bez váhání na ni z pistole vypálil čtyři rány, všechny do hlavy. Tentokrát skutečně padla. Páchnoucí břečka její krve se rozlila po zemi a z kalužiny nějakou dobu stoupal dráždivý dým.

„Co to u všech bohů bylo?“ ptala se Fran.

„Nemám ponětí. Možná je to nějaká kosmická obluda, snad ze ZOO v Albukere a utekla při katastrofě… Jestli jich uteklo víc, tak se máme na co těšit. Trkla Eduarda, jedenkrát a vypadá to s ním bledě.“

„Kde je!“

„V chodbě. Právě jsem to zjistil, když zaútočila. Přinesu ho.“ Přišel skoro hned, bezvládného chlapce nesl v náručí. Uložil ho vedle Evy. Teprve nyní měl dost času, podívat se, co potvora chlapci provedla. Jeden z dlouhých tesáků nařízl kůži a v ráně se už ukazovaly typické znaky poleptání. Leptavý jed se dostal do krve a začal ničit tělo zevnitř. A úroveň škod byla neodhadnutelná…

Den, který se zdál přinést novou naději, přinesl jen prohru. Právě se pokoušeli o večeři, když Ed začal kašlat krev. Záchvat se zakrátko uklidnil, ale byl důkazem těžkých zranění, která mu kyselina v krvi způsobila. Po něm se sice probral, ale jeho oči jen tupě bloudily ze strany na stranu, nedokázal mluvit, ani někoho poznat. ‚Zasáhlo to mozek,‘ pochopil Michael s hrůzou.

Nedokázal v místnosti vydržet, proto navrhl, že půjde hlídkovat ven. Fran ani nekývla…

× × ×

Naskládal do zásobníku dlouhé pušky všech pět nábojů, natáhl závěr a vylezl oknem ven. Obcházel kolem domu, pečlivě zkoumajíc každou vyvýšeninu. Slunce již stálo nízko, každý hrbol vrhal dlouhé stíny, ve kterých se mohly skrývat desítky příšer. Nezdálo se však, že by tomu tak bylo právě v této chvíli. Uspokojen obhlídkou se posadil na dřevěné zábradlí přístaviště, poslouchal šplouchání vody a pozoroval západ slunce. Jeho pohled upoutal krátký záblesk. Vyskočil a podíval se znovu. Skutečně, tam na západním obzoru startoval velký letoun. A nabral kurs přímo k němu. Joroda začal na břehu radostí tancovat. Poskakoval, hulákal, mával rukama, dokud z letové křivky nepochopil, že letoun ho prostě přeletí ve velké výšce, aniž by jeho posádka vůbec tušila jeho existenci. Letěl pěkně rychle, už byl téměř nad ním. Obrovský transportér, jaké vždy obdivoval na výletech do Sanfri. Přeletěl, aniž by zpomalil. Nadšení vystřídalo zoufalství. „Vraťte se, bastardi, nenechávejte nás tady!“ křičel. Strhl z ramene pušku a vypálil všech pět ran zhruba směrem na stroj. Ten letěl nevšímavě dál. Už byl nad horami, když tu zpomalil, zakolísal se a vybuchl.

Být tam ještě někdo jiný, mohl by Jorodovi připomenout, že kulky mohly stěží poškodit stroj letící rychleji než ony samy a výše než kdy dosáhly. Nikdo jiný tam však nebyl. A rančer Joroda, pyšný na své střelecké umění klečel na molu a modlil se za duše neznámých lidí, které podle vlastního mínění poslal do pekla.

Když vstal, byla už tma. Měsíc nesvítil, měl vyjít až k ránu. Kdyby však v této chvíli ozářil tvář Michaela Jorody, byl by vidět obličej člověka, který v hlubokém zoufalství udělal nezvratné rozhodnutí…

× × ×

Možná se ta koňská dávka koňských medikamentů konečně adaptovala na lidské tělo. Možná se pod jejím vlivem po dvou dnech konečně probrali boti lidského léku. V každém případě se Eva cítila stále lépe a hlavu měla docela jasnou. Vzpomněla si na větičku ze snu a přesvědčena, že se jedná o aktivační litanii psychické sebevraždy se zařekla, že ji v životě nepoužije.

Otevřela oči. Byla temná letní noc. Otevřenými okny do místnosti proudil chladivý vzduch, v krbu se zamíhaly plamínky a zavonělo pálené dřevo. Téměř to připomínalo noci na Stezce. Kolem tiše oddychující spáči, cinkání postrojů… Tohle ale nebyl postroj! Z křesla se vztyčila vysoká postava otce. Přešel pokojem, v jeho ruce se matně zaleskla zbraň. Zastavil se nad místem, kde zhruba tušila přítomnost spící mámy. Okamžik mlčky postál, pak nezvykle chraptivým hlasem řekl: „Promiň Francisko, ale ten chlapík měl pravdu. Je čas to tady zabalit. Mám tě moc rád…“ Pistole třeskla. Výstřel probudil Williama a Jane. Ta umřela v tichu, Bill stihl vykřiknout, než ho třetí výstřel navždy umlčel. Pak šílený otec přešel k ní. Sledovala ho vytřeštěným pohledem, ochromená děsem. Začal znovu mluvit. „Vás těm příšerám teprve nenechám. Už jste si vytrpěli dost…“ Čtvrtá kulka se zaryla do tichého těla vedle ní. Bez toho by si Eduarda vůbec nevšimla.

Teď byla řada na ní. V záblesku plamenů spatřila jeho oči, ve kterých nebyla milost a přesto se zdálo, že váhá. Ruka s pistolí se zdvíhala jen pomalu a ona se rozhodla, že jestli má někdo ukončit její život, tak jen ona sama. Začala odříkávat formuli domnělé sebevraždy: „Dute dima, lia, zlia y sia. Dute dima, lia, zlia y sia. Dute…“ Na začátku třetího opakování jí pistole vystřelila do obličeje.

Bolest necítila, ani nemohla. Spokojená s tím, jak rychlé to bylo, si všimla teprve po několika sekundách, že stále vnímá skutečnost. Otec se sklonil do krbu a vytáhl žhnoucí poleno. Pak si přiložil pistoli ke spánku a vystřelil naposled. Svezl se k zemi, poleno mu vypadlo z ruky a skončilo v její pokrývce. Ta ihned začala doutnat.

Tolik posmrtně viděných věcí na ni bylo trochu moc. Vytáhla ruku a pokusila se najít průstřel. Žádný nenašla, ale když si osahávala hlavu zezadu, našla v podlaze zavrtanou kulku, která jí nepochybně musela projít. „No teda! Já jsem nezranitelná?“ vydechla, napůl fascinována a napůl vyděšena tou představou. V tom případě se ale musí zbavit hořící pokrývky. Prožívat požár z první řady se jí nechtělo ani za nic. Stihla ji smotat a odhodit do krbu i s polenem, dříve než stačilo vzplanout ještě něco.

Pak začala uvažovat o budoucnosti a dostala strach. Nohy se jí nezahojí, skutečného léku dostala jen málo a na dokonalou nápravu by stejně byla potřebná operace. A táta je chtěl tím hrozným způsobem ochránit před něčím ještě horším. Ale čím? Než stačila z útržků zapamatovaných rozhovorů poskládat nějakou domněnku, roztančila se jí před očima rudozelená kola a pak se propadla do tmy.

Co se děje dál?

Po tomhle již následuje pouze pád. Technologie včerejška je nepoužitelná a síly magie vedou do jiného světa.