Cestou svobody

Lois McMaster Bujold

Značky: sci-fi

sci-fittt

U planety Rodeo IV, kdesi v odlehlém zákoutí obydleného vesmíru, se vznáší obrovské Sídliště. Žijí na něm geneticky mutovaní lidé – čtveráci – výborně uzpůsobení k životu a práci v beztíži. Dny mají vyplněné povinnostmi a sem tam drobnou radostí – třeba když se podaří propašovat videokazetu s příběhem z bájné, vzdálené Země. Ale objev řízené gravitace způsobí, že čtveráci jsou rázem „zastaralí“. Co s nimi ? Jak naložit s celou nežádoucí populací? Jsou naprosto bezbranní a nemají žádná práva. A někdo je musí naučit co je svoboda…

Obálka: Robert André

Grafická úprava obálky: Petr Bauer

Překlad: Marta Procházková

Redakce: Helena Šebestová

Copyright © 1988 by Lois McMaster Bujold

All Rights Reserved

Copyright © 1998 for the Czech translation M. Procházková

Copyright © 1998 for Cover by R. André

Copyright © 1998 for the Czech edition by Laser – books s. r. o.

ISBN 80-7193-041-5

Kapitola 1

Zářící okraj planety Rodeo vířil za vyhlídkovým oknem orbitální přestupní stanice. Žena, v níž Leo Graf poznal jednu ze svých spolucestujících z mezihvězdné lodi, několik minut dychtivě zírala ven. Pak zamrkala, odvrátila se a dost zprudka si sedla na jednu z pestře čalouněných židlí v hale.

Oči se jí zavřely, otevřely a zpozorovaly Lea; v rozpacích pokrčila rameny. Leo se soucitně usmál. Sám byl vůči rozličným žaludečním potížím vesmírných cest imunní. Přešel na její místo u skleněné vyhlídky.

Skrovná oblačná pokrývka se točila v řídké atmosféře hluboko dole a stěží halila zřejmé nadměrné množství červeného pouštního písku. Rodeo byl okrajový svět, domov pouze pro důlní a vrtné operace společnosti GalacTech a jejich pomocná zařízení. Ale co tady vlastně dělám? podivil se Leo znovu. Podzemní operace sotva byly jeho obor.

Stanice se pootočila a planeta odplula z dohledu. Leo přešel k dalšímu průzoru, aby se podíval zpátky ve směru osy staničního kola, zaznamenal stresové body a napadlo ho, kdy asi byly naposled rentgenovány na skryté, šířící se vady. Tady na okraji stanice, kde se nacházela hala pro cestující, se odstředivá přitažlivost zdála být asi na polovině pozemského standardu, možná trochu méně. Byla tu tíže schválně zredukovaná, protože se předpokládaly strukturální problémy?

Ale on tady měl vyučovat, jak mu řekli na ústředí GalacTechu na Zemi, měl přednášet kontrolu kvality sváření v beztížném prostředí a konstrukci. Komu? Proč tady, na konci prázdného prostoru? ‚Projekt Cay‘ byl pozoruhodně nic neříkající název.

„Leo Graf?“

Leo se otočil. „Ano?“

Člověk, který ho oslovil, byl vysoký a tmavovlasý; bylo mu možná třicet, možná čtyřicet. Měl na sobě konzervativně módní civilní oblek, nenápadný odznak na klopě ho označoval jako pracovníka společnosti. Dokonalý sedavý typ vedoucího, usoudil Leo. Ruka, kterou nabídl Leovi k potřesení, byla rovnoměrně opálená, ale měkká. „Já jsem Bruce Van Atta.“

Leova silná ruka byla neopálená, ale postříkaná hnědými skvrnami. Blížil se čtyřicítce, měl pískově žluté vlasy a vypadal hranatě. Ze zvyku měl na sobě pohodlný červený overal společnosti, částečně proto, aby se neodlišoval od dělníků, kteří mu byli podřízeni, ale hlavně proto, že nikdy nechtěl ztrácet čas přemýšlením, co si vzít ráno na sebe. Na natištěném štítku nad jeho levou náprsní kapsou stálo ‚Graf‘, což vylučovalo jakékoliv dohady.

„Buďte vítán na Rodeu, poslední díře ve vesmíru,“ usmál se Van Atta.

„Děkuji,“ Leo mu automaticky oplatil úsměv.

„Já teď vedu Projekt Cay, čili budu vaším šéfem,“ rozvedl Van Atta informaci. „Osobně jsem si vás vyžádal, víte. Pomůžete mi tenhle odbor dát do pohybu, zvednout ho ze země a zapálit mu oheň pod zadkem. Já vím, že jste jako já, nemáte žádnou trpělivost s lajdáky. Hodili mi na hlavu zatracenou práci, a sice abych se pokusil přimět tenhle odbor, aby vynášel – ale jestli se mi to podaří, budu pro všechny zlatý kluk.“

„Vy jste si mě vyžádal?“ Pomyšlení, že ho jeho pověst předcházela, ho potěšilo, ale proč si ho nemohl jednou vyžádat někdo z rekreační oblasti? No budiž… „Na ústředí mi řekli, že mě sem posílají, abych tu přednášel rozšířenou verzi svého krátkého kurzu o nedestruktivním testování.“

„To je všechno, co vám řekli?“ zeptal se Van Atta užasle. Když Leo souhlasně pokrčil rameny Van Atta zvrátil hlavu a rozesmál se. „Zřejmě kvůli utajení,“ pokračoval, když se přestal pochechtávat. „To vás čeká pěkné překvapení. No, já vám ho kazit nebudu.“ Van Attův kradmý úsměv ho rozčílil stejně jako familiární dloubnutí do žeber.

Příliš familiární – k čertu, pomyslel si Leo, tenhle chlápek mě odněkud zná. A myslí si, že já znám jeho… Leův zdvořilý úsměv v mírné panice ztuhl. Za osmnáct let kariéry se setkal s tisíci pracovníků GalacTechu. Snad Van Atta brzy řekne něco, co by zúžilo možnosti.

„Dostal jsem instrukce, že titulárním šéfem projektu Cay je doktor Cay,“ sondoval Leo. „Setkám se s ním?“

„Staré informace,“ zavrtěl hlavou Van Atta, „doktor Cay loni zemřel – podle mého názoru několik let poté, co ho měli dát do penze, jenže byl viceprezidentem a hlavním akcionářem a byl tu dokonale zakořeněný – ale to už jsou loňské sněhy, ne? Já přišel na jeho místo.“ Van Atta potřásl hlavou. „Už se nemůžu dočkat, jak se zatváříte, až uvidíte… pojďte se mnou. Mám tu soukromý člun.“

Až na pilota měli šestimístný člun pro sebe. Během nedlouhých období akcelerace se sedadlo přizpůsobovalo tvaru Leova těla. Byla to dost krátká zrychlení; zřejmě nebrzdili před vstupem do atmosféry. Rodeo se otáčelo pod nimi a vzdalovalo se.

„Kam jedeme?“ zeptal se Leo Van Atty, který seděl vedle něho.

„Vidíte ten flíček asi třicet stupňů nad obzorem? Pořádně se na něj podívejte. To je domovská báze Projektu Cay.“

Flíček rychle vyrostl do široce rozhozené chaotické struktury samý úhel a výběžek, s barevnými světélky poházenými po okrajích jako konfety. Leovo zkušené oko brzy našlo klíčové znaky její funkce: nádrže, okna, skleníkové filtry mrkající ve slunečním světle, velikost solárních panelů versus odhadovaný objem struktury.

„Orbitální sídliště?“

„Uhodl jste.“

„Je to obrovské.“

„To tedy je. Kolik personálu byste hádal, že to unese?“

„Tak patnáct set.“

Van Atta zvedl obočí, pravděpodobně lehce zklamán, že nemohl Lea opravit. „Skoro přesně. Čtyři sta devadesát čtyři lidé směnového personálu GalacTechu a tisíc stálých obyvatel.“

Leovy rty tiše opakovaly to slovo, stálých… „Když už mluvíme o směnách, jak se vám daří odstraňovat u lidí návyk na nulovou gravitaci? Já nevidím –“ očima provedl rychlou inventuru obrovské struktury, „nevidím ani cvičné kolo, žádná otáčivá tělocvična?“

„Máme beztížnou tělocvičnu. Směnový personál dostává měsíc na planetě po každé tříměsíční směně.“

„Drahé.“

„Ale vybudovali jsme sídliště za méně než čtvrtinu nákladů, než by vyžadovaly otáčivé byty s jedním gé pro tentýž počet lidí.“

„Jenže co jste ušetřili na stavebních nákladech, určitě zase časem ztratíte na dopravních nákladech a lékařských výdajích,“ namítl Leo. „Cesty na planetu navíc, dlouhé dovolené – každý penzista, který si zlomí ruku nebo nohu bude nadosmrti žalovat GalacTech o všechny výdaje plus náhradu za duševní útrapy, ať už měl podstatně odvápněné kosti nebo ne.“

„Ten problém jsme taky vyřešili. Jestli je to řešení finančně uspokojivé nebo ne – no, na to jsme tady já a vy, abychom to vyzkoušeli a dokázali.“

Člun se jemně bokem přiblížil ke sklápěcím dveřím po straně sídliště, vyrovnal se s nimi a dosedl s uklidňujícím, autoritativním klapnutím. Pilot vypnul motory, odepnul si pás a proplul kolem Lea a Van Atty, aby zkontroloval uzávěry na dveřích. „Můžete vystoupit, pane Van Atto.“

„Děkuji vám, Grante.“

Leo si rozepnul bezpečnostní pásy a uvolněně se protáhl v příjemně povědomém prostředí beztíže. Nešťastné žaludeční potíže, které snižovaly výkonnost tolika zaměstnanců, mu byly cizí. Na planetách bylo jeho tělo docela obyčejné; tady, kde kontrola pohybu, zkušenost a vtip znamenaly více než síla, byl přinejmenším atlet. S nepatrným úsměvem následoval Van Attu v ručkování přistávacím průlezem. Hned za průchodovou chodbou obsluhoval ovládací panel růžolící technik. Měl na sobě červené tričko se znakem GalacTechu na levé straně prsou. Krátce přistřižené drobné kudrlinky na jeho hlavě Leovi připomněly beránčí srst; možná že to bylo i jeho zjevným mládím.

„Nazdar, Tony,“ pozdravil ho Van Atta s veselou důvěrností.

„Dobré odpoledne, pane Van Atto,“ odpověděl mladík uctivě. Usmál se na Lea a naklonil hlavu k Van Attovi v pantomimické prosbě, aby ho představil. „To je ten nový učitel, o kterém jste nám říkal?“

„To tedy je. Leo Grafe, tohle je Tony, který bude jedním z vašich prvních učňů. Je to jeden ze stálých obyvatel sídliště,“ dodal Van Atta se zvláštním důrazem. „Tony je svářeč a obráběč druhé třídy a pracuje na první, viď, Tony? Podej panu Grafovi ruku.“

Van Atta se spokojeně usmíval. Leo měl dojem, že kdyby nebyli v beztížném stavu, nadskakoval by na špičkách. Tony poslušně vyšel zpoza kontrolního panelu. Měl červené šortky –

Leo zamrkal a v šoku zadržel dech. Chlapec neměl nohy. Z šortek mu vyčuhoval druhý pár rukou.

Funkční ruce; používal je dokonce i teď – levou spodní rukou, jak si Leo pomyslel, že ji musí nazývat – se přidržoval, zatímco horní napřahoval k Leovi. V jeho úsměvu nebyly naprosto žádné rozpaky.

Leo se zapomněl držet a musel se tápavě znovu zachytit a neobratně natáhnout ruku, aby přijal nabízený stisk. „Dobrý den,“ vypravil ze sebe chraptivě. Bylo skoro nemožné necivět. Leo se přinutil soustředit pohled na jasně modré oči mladého muže.

„Dobrý den, pane. Těšil jsem se na to, že se s vámi setkám.“ Tonyho stisk byl ostýchavý, ale upřímný, ruka byla suchá a silná.

„No…“ zakoktal Leo, „ehm, jak se jmenuješ příjmením, Tony?“

„Tony je jenom moje přezdívka, pane. Moje celé označení je TY-776-424-XG.“

„Tak já ti tedy asi budu říkat Tony,“ zamumlal Leo se vzrůstajícím úžasem. Van Atta, aniž by se snažil jakkoliv pomoci, se zřejmě Leovými rozpaky velice dobře bavil.

„Tak mi říká každý,“ přikývl Tony ochotně.

„Přines tašku pana Grafa, Tony, prosím,“ požádal Van Atta. „Pojďte, Leo, ukážu vám, kde budete bydlet, a pak se můžeme vydat na velkou prohlídku.“

Leo následoval svého vznášejícího se průvodce do naznačené chodby. Ohlédl se přes rameno a s dalším ohromením zahlédl Tonyho, jak přesně vyrazil napříč místností a zhoupl se do přistávacího průlezu.

„Tohle,“ polkl Leo, „tohle je ten nejneobyčejnější vrozený defekt, jaký jsem kdy viděl. Někdo měl záchvat geniality, že mu našel práci v beztížném prostředí. Na planetě by byl mrzák.“

„Vrozený defekt.“ Van Attův úsměv se zkřivil. „Jo, tak se to taky dá nazvat. Škoda, že jste nemohl vidět svůj výraz, když se před vámi náhle objevil. Blahopřeji vám k vašemu sebeovládání. Já se málem pozvracel, když jsem jednoho z nich viděl poprvé, a to jsem na to byl připravený. Vy si na ty malé opice ale zvyknete rychle.“

„Ono je jich víc?“

Van Atta rozevřel a stiskl ruce v náznaku počítání.

„Rovný tisíc. První generace nových superdělníků GalacTechu. Celá zdejší hra, Leo, je biologické inženýrství. A já tu hru míním vyhrát.“

Tony se s Leovým kufříkem v levé spodní ruce snesl mezi Lea a Van Attu do válcovité chodby a třemi obratnými doteky před nimi zabrzdil.

„Pane Van Atto, mohl bych cestou do křídla návštěvníků pana Grafa někomu představit? Nebude to moc z cesty – v Hydroponice.“

Van Atta stiskl rty a posléze je naaranžoval do laskavého úsměvu. „Proč ne? Hydroponiku máme stejně na programu na odpoledne.“

„Děkuji vám, pane řediteli,“ vykřikl Tony a nadšeně vyrazil, aby jim otevřel bezpečnostní vzdušný uzávěr na konci chodby. Na druhé straně se opět zdržel, aby za nimi zavřel.

Leo soustředil pozornost na okolí. Bylo to méně hrubé, než si nenápadně prohlížet chlapce. Sídliště bylo vskutku postaveno levně, většinou z rozličně zkombinovaných prefabrikovaných jednotek. Ne zrovna esteticky nejelegantnější schéma – určitá nepořádná náhodnost naznačovala organický růst od samého početí sídliště a tu a tam byly jednotky na sebe nalepené tak, aby vyhovovaly novým potřebám. Ale nudný plán měl i bezpečnostní výhody, které Leo schvaloval, například vzájemnou nahraditelnost systémů vzdušných uzávěrů.

Minuli křídlo s noclehárnami, oddělení přípravy jídla a jídelny, dílnu pro drobné opravy – Leo se zastavil, aby se podíval, jak je veliká a pak si musel pospíšit, aby průvodce dohonil. Na rozdíl od všech ostatních beztížných prostředí, kde Leo kdy pracoval, tady nebylo vidět žádnou snahu viditelně označit ‚nahoře‘ a ’dole‘ pro zlepšení vizuální psychologie obyvatel. Většina místností byla projektovaná jako válce, s pracovními a skladovacími prostory příhodně umístěnými u stěn a prostředkem volným a bez překážek pro chodce – ačkoliv tak je člověk mohl nazývat jen stěží.

Cestou potkali několik tuctů těch – čtyřrukých lidí, nových modelových dělníků, Tonyho národa, ať už se jim říkalo jakkoliv. Měli nějaké oficiální označení? přemýšlel Leo. Skrytě na ně zíral a odvracel zrak, kdykoliv se na něj někdo z nich podíval, což bylo často; oni si ho otevřeně prohlíželi a šeptali si mezi sebou.

Bylo mu jasné, proč jim Van Atta přezdíval opice. Měli štíhlé boky a postrádali mocné gluteální lokomotorické svaly, příznačné pro lidi s nohama. Muži i ženy měli spodní pár rukou většinou svalnatější než horní; byly to mocné končetiny, vybavené pevným svalstvem, a tím se zdály ve srovnání s horními klamně krátké. Když zašilhal a spatřil je rozmazaně, zdály se křivé.

Většinou byli oblečeni do stejného druhu pohodlných, praktických triček a šortek, jaké měl na sobě Tony, a určitě byli barevně kódovaní, protože Leo potkal skupinu celou ve žlutém; soustředěně se vznášela okolo normálního člověka v overalu GalacTechu, který jim ukazoval napolo rozebranou pumpu a přednášel o její funkci a opravách. Leovi připomínali hejno kanárků, létající veverky, opice, pavouky a rychlé pestré ještěrky, jaké lezou kolmo po zdech. Chtělo se mu z nich vřískat, skoro brečet, a přece to nebylo kvůli těm pažím nebo příliš velkému počtu hbitých rukou. Než dokázal analyzovat příčinu svého intenzivního neklidu, byli téměř v oddělení hydroponiky. Leo si uvědomil, že co mu vadí nejvíc, jsou jejich tváře. Byly to tváře dětí…

Dveře označené ‚Hydroponika D‘ se odsunuly a za nimi se objevila předsíňka a velká, vzdušná místnost o délce asi patnácti metrů. Na sluneční straně byla odstíněná okna a na druhé, tmavé straně soustava zrcadel plnila prostor zářivým světlem, změkčovaným zelenými rostlinami, které vyrůstaly z pečlivě uspořádané soupravy pěstitelských van. Vzduch ostře voněl chemikáliemi a vegetací.

V předsíňce pracoval pár čtyřrukých mladých žen, obě v modrém. Tři metry dlouhá pěstitelská vana z plexiplastiku byla ukotvena v prostoru; dívky se kolem ní vznášely a opatrně přesazovaly sazeničky z krabice na klíčení do spirálovité série děr ve vaně; co díra, to rostlina. Každý křehký stonek upevňovaly pružnou pečetící látkou. Kořeny porostou dovnitř a stane se z nich spletený koberec, vstřebávající výživnou hydroponickou mlhu, která se do nádoby vstřikuje. Lodyhy a listy ve slunečním světle zhoustnou a nakonec ponesou ovoce, které je jejich genetickým osudem. Tady to pravděpodobně budou jablka s parožím, pomyslel si Leo mírně hystericky, nebo brambory s očky, která na vás budou doopravdy mrkat.

Tmavovlasá dívka ustala v práci, aby si upravila raneček pod paží… Leův mozek se se zaskřípěním dokonale zastavil. Raneček bylo miminko.

Živé dítě – samozřejmě, že je živé, co jsem čekal? zadrmolil Leo v duchu. Dítě vykouklo za tělem své – matky? podezřívavě se zamračilo na cizince a zesílilo čtyřruký stisk na domovské základně. Jako kdyby mělo obavy z konkurence, zmáčklo v sebeobraně jeden dívčin prs. „Akl,“ poznamenalo agresivně.

„Au!“ Tmavovlasá dívka se zasmála a aniž na moment přestala horníma rukama pečetit stonky, spodní rukou uvolnila malé tlusté prstíky. Dokončila práci rychlým vstřikem lepidla z tuby – příhodně se vznášela vedle ní, těsně mimo dosah dítěte.

Dívka byla štíhlá jako víla a pro Leovy nenavyklé oči nádherně podivná. Krátké, jemné vlasy jí těsně přiléhaly k hlavě a rámovaly jí obličej. Vzadu na krku je měla zastřižené do špičky. Byly tak husté, že Leovi připomínaly kočičí srst; člověk by je mohl hladit, aby se uklidnil.

Druhá dívka byla blondýna a bez dítěte. Vzhlédla jako první a usmála se. „Máme hosty, Claire.“

Obličej tmavovlásky se rozsvítil potěšením. Leo se v jeho žáru začervenal. „Tony!“ vykřikla šťastně a Leo si uvědomil, že pouze obdržel náhodnou dodávku paprsku radosti, který ho přejel na cestě ke svému skutečnému cíli.

Dítě se třema rukama pustilo a naléhavě jimi zamávalo. „Áh, áh!“ Dívka se ve vzduchu obrátila k návštěvníkům. „Áh, áh, áh!“ opakovalo dítě.

„No tak dobře,“ zasmála se. „Chceš letět k tatínkovi, co?“ Odepnula krátký řemínek měkkého postroje na dětském tělíčku od svého pasu a podržela dítě před sebou. „Poletíš k tatínkovi, Andy? Poletíš k tatínkovi?“

Dítě projevilo nadšení nad návrhem tím, že energicky mávalo všema čtyřma rukama a dychtivě pištělo. Vyhodila je k Tonymu daleko větší rychlostí, než by se Leo odvážil sám použít. Tony je s veselým úsměvem chytil – zručné, pomyslel si Leo v záchvatu pošetilosti.

„Poletíš k mamince?“ zeptal se Tony na oplátku. „Áh, áh,“ souhlasilo dítě a Tony je pověsil do vzduchu, jemně mu natáhl ruce – jako kdyby narovnával mořskou hvězdici, pomyslel si Leo – a roztočil je dokola. Dítě si ve snaze pomoci přitáhlo ruce k tělu a zakrylo si tvář; točilo se tím rychleji a bublalo smíchem, jak se mu to povedlo. Zachování úhlového momentu, pomyslel si Leo. Přirozeně…

Claire hodila mimino otci ještě jednou – nepředstavitelné, že ten blonďatý chlapec byl otcem čehokoliv – a sama je následovala. Zastavila se na dosah ruky před Tonym, který jí automaticky nabídl pomocný stisk. Že se jejich ruce nepustily, znamenalo zřejmě víc než pouhou zdvořilost.

„Claire, tohle je pan Graf,“ Tony ho ani tak nepředstavil, jako spíš předvedl, jako cenu, kterou právě vyhrál. „Bude mě učit techniky sváření pro pokročilé. Pane Grafe, tohle je Claire a to je náš syn Andy.“ Andy se šplhal k Tonyho hlavě; jednu ruku měl zabořenou v Tonyho světlých vlasech, druhou mu držel ucho a mrkal na Lea jako sůva. Tony si jemně zachránil ucho a pomohl dítěti zachytit se látky červeného trička. „Claire byla vybraná, aby se stala první přírodní matkou z nás všech,“ pokračoval hrdě.

„Já a čtyři další děvčata,“ opravila ho Claire skromně.

„Claire také bývala ve Sváření a Obrábění, ale teď už nemůže dělat žádnou práci venku,“ vysvětloval Tony. „Co se narodil Andy, byla v Domácí Údržbě, Technologii Výživy a Hydroponice.“

„Paní doktorka Yei říkala, že jsem velmi důležitý experiment, aby se zjistilo, jaký druh produktivity bude nejméně ohrožen tím, že se současně starám o Andyho,“ vysvětlila Claire. „Trochu mi chybí, že už nechodím ven – bylo to vzrušující – ale tohle se mi také líbí. Je to rozmanitější.“

GalacTech znovu objevuje zákony pro práci žen? pomyslel si Leo pobaveně. Budeme taky zakládat výzkumně vývojovou skupinu na využití ohně? Ale ty jsi určitě experiment… Leovy myšlenky se na jeho hladké, uzavřené tváři neodrážely. „Jsem rád, že se s tebou setkávám, Claire,“ pravil vážně.

Claire strčila do Tonyho a kývla ke své světlovlasé spolupracovnici, která k nim připlula, aby se připojila ke skupině.

„Ehm – a tohle je Silver,“ pokračoval Tony poslušně. „Většinou pracuje v Hydroponice.“

Silver přikývla. Její středně dlouhé vlasy se pohybovaly v měkkých platinových vlnách a Leo by byl rád věděl, jestli právě kvůli nim dostala svou přezdívku. Měla ten druh silných obličejových kostí, které jsou ve třinácti ostré a nešťastně neohrabané a poutavě elegantní v pětatřiceti. Teď nebyla ani na půl cestě od jednoho ke druhému. Modré oči měla chladnější a méně ostýchavé než Claire, jejíž pozornost už zase odvedl Andy nějakým novým požadavkem. Claire si vzala dítě od Tonyho a znovu je připevnila k záchranné šňůře.

„Dobré odpoledne, pane Van Atto,“ dodala Silver pozorně. Udělala ve vzduchu piruetu a oči jí přitom tiše křičely. Všimněte si mě! Leo si uvědomil, že všech jejích dvacet nehtů na rukou bylo nalakovaných narůžovo.

Van Attův úsměv byl tajnůstkářský a plný sebeuspokojení. „Dobré odpoledne, Silver. Jak vám to jde?“

„Máme osázet ještě jednu vanu. Budeme hotové před koncem směny,“ odpověděla Silver.

„Fajn, fajn,“ pochválil je Van Atta žoviálně. „Ehm – zkus si zapamatovat, že se máš postavit správnou stranou nahoru, když mluvíš s člověkem z planety, cukroušku.“

Silver se spěšně otočila, aby se srovnala s Van Attovým postojem. Protože místnost byla uspořádaná radiálně, ‚správná strana‘ byl čistě Van Attův výmysl. Leo to chladně zaznamenal. Kde jen už se s tím člověkem setkal?

„No tak pokračujte, děvčata.“ Van Atta namířil ven a Leo ho následoval. Tony s lítostí a s pohledem přes rameno uzavíral průvod.

Andy opět obrátil pozornost k matce. Jeho cílevědomé malé ručičky jí prohledávaly košili, na níž se automaticky začaly objevovat tmavé skvrny. Tohle byla zřejmě jedna část prehistorické biologie, kterou společnost nezměnila. Koneckonců mléčné zásobárny byly jistě ideálně adaptované pro život v beztíži. Dokonce, jak se Leo doslechl, i plenky měly svou heroickou historii v úsvitu vesmírných cest.

Jeho pobavení netrvalo dlouho. Tiše a zamyšleně se odstrčil za Van Attou. Zatím nebude vynášet žádné soudy, rozhodl se moudře. Zavřená ústa určitě nemohla proudu nových informací vadit.

Zastavili se ve Van Attově kanceláři. Když vstoupili, Van Atta zapnul světla a ventilaci. Z nevětraného vzduchu Leo usoudil, že kancelář nebyla používána často; vedoucí pracovník pravděpodobně trávil většinu svého času v pohodlí na planetě. Velké okno rámovalo nádhernou vyhlídku na Rodeo.

„Trochu jsem se ve světě vyšvihl od té doby, co jsme se viděli naposled,“ Van Atta vrátil Leovi upřený pohled. Horní část atmosféry Rodea předváděla z tohoto úhlu úžasné světelné efekty. „V několika smyslech slova. Rád vám teď vracím laskavost. Myslím, že člověk na špičce si má pamatovat, jak se tam dostal. Postavení zavazuje a tak dále.“ Sklon Van Attova obočí zval Lea, aby se k němu v jeho sebeuspokojení připojil.

Pamatovat. Jistě. Leovi prázdná paměť působila bolestné rozpaky. Usmál se a využil pauzy, kdy Van Atta zapínal stolní komunikační konzolí, aby se obrátil a jako zdvořile čekající návštěvník obešel místnost a lenivě si prohlížel zařízení.

Zrak mu upoutala malá nástěnná plaketa s humorným nápisem. A šestého dne bůh uviděl, že to všechno sám nedokáže, stálo tam, a tak stvořil inženýry. Leo se pousmál, mírně pobaven.

„Mně se to taky líbí,“ poznamenal Van Atta, když vzhlédl, aby zjistil, čemu se Leo směje. „Dala mi to moje bývalá žena. To byla asi tak jediná věc, kterou si ta chamtivá kráva nevzala zpátky, když jsme se rozešli.“

„Byl jste –“ začal Leo a spolkl slova ‚v té době inženýrem,‘ protože se náhle upamatoval. Divil se, jak mohl vůbec zapomenout. Ale Leo tehdy znal Van Attu jako svého podřízeného, ne jako vedoucího. Je tenhleten ulízaný ctižádostivec opravdu tentýž blbec, kterého tenkrát netrpělivě vykopl nahoru do administrativy, jen aby se mu nepletl pod nohy na Projektu Morita – před nějakými deseti, dvanácti lety? Brucínek. Ach ano. Ach k čertu…

Komunikační konzole vyplivla pár disků s daty a Van Atta si je vzal. „Vy jste mi dal ten správný začátek. Vždycky jsem si myslel, že jste musel být dost spokojený, když jste viděl, že jeden z vašich dávných studentů to někam dotáhl.“

Van Atta nebyl o víc než pět let mladší než Leo. Leo potlačil hluboké podráždění – zatraceně, přece nebyl pro tohohle papírového důležitku žádný devadesátiletý penzionovaný učitel z nedělní školy. Byl pracující inženýr, s rukama zvyklýma na práci, a nebál se zašpinit si je. Jeho technické výsledky byly tak blízké dokonalosti, jak ho jeho neúnavná svědomitost nutila, a jeho bezpečnostní záznam mluvil sám za sebe… S povzdechem potlačil hněv. Nebylo to vždycky tak? Viděl tucty svých podřízených, jak se protlačili dopředu – a byli to často lidé, které sám učil. Jo, na Van Attu se mohl spolehnout, že z toho udělá slabost a rozhodně ne nic, nač by mohl být hrdý.

Van Atta mu přes místnost hodil disky. „Tady je váš rozvrh a program kurzu. Pojďte se mnou a já vám ukážu některá zařízení, se kterými budete pracovat. GalacTech má v plánu dva projekty, kde by se konečně mohli tihle čtveráci z Projektu Cay pořádně využít.“

„Čtveráci?“

„To je jejich oficiální přezdívka.“

„Není to trochu… znevažující?“

Van Atta se na něj podíval a odfrkl si. „Ne. Ale co před nimi nahlas neříkáme, je slovo ‚mutant‘, aspoň ne teď, když je genetická paranoia taková, jaká je, po tom vojenském fiasku s klonováním v Nové Brazílii. Kdyby nebylo všech těch různých právnických hysterií, celý tenhle projekt by se dal daleko pohodlněji provést na oběžné dráze Země. Ale mluvili jsme o projektech. Jeden z nich je sestavování mezihvězdných lodí na oběžné dráze Orientu IV, a druhý je výstavba přestupní stanice v hlubokém vesmíru někde v pekle za Tau Ceti; má se to jmenovat Stanice Kline. Studená práce, žádné obyvatelné planety v tom systému nejsou a slunce je jen oharek, ale tamější vesmír má nejméně šest východů do červích děr. Potenciálně velmi finančně výhodné. Bude tam spousta sváření za nejobtížnějších podmínek beztíže –“

Leův krátký záchvěv hněvu zmizel a byl nahrazen zájmem. Vždycky to byla práce sama a ne plat nebo výhody, které ho zaujaly. Ať jdou výsady vedoucích pracovníků k čertu – stejně to znamenalo převážně jen trčet na planetě. Vyšel za Van Attou ven z kanceláře, kde dosud trpělivě čekal Tony s jeho zavazadlem.

„Já myslím, že to umožnil hlavně vývoj děložního replikátoru,“ prohlásil Van Atta, zatímco si Leo ukládal věci v novém obydlí. Nebyla to jen prostá buňka na spaní, místnost měla i soukromé sanitární zařízení a komunikační konzolí, a dokonce pohodlně vypadající spánkové pásy.

Tady mě nebudou každé ráno bolet záda, pomyslel si Leo s jemným uspokojením. Bolení hlavy byl jiný problém.

„Něco jsem o těch věcech slyšel. To byl jeden z vynálezů kolonie Beta, ne?“

Van Atta přikývl. „Vnější světy jsou v poslední době nějak moc chytré. Jestli se Země nechytí včas, ztratíme veškerý náskok.“

Veliká pravda, pomyslel si Leo. Ale historie inovace stejně naznačovala, že to je nevyhnutelný vývoj. Vedení podniků, které měly obrovské kapitálové investice v nějakém systému, je přirozeně strašně nerady rušily a ti, kteří přišli později, se protlačovali kupředu – k veliké frustraci loajálních inženýrů… „Myslel jsem, že použití děložního replikátoru je omezeno na naléhavé případy v porodnictví.“

„Jediným omezením je ve skutečnosti to, že jsou strašlivě drahé. Je pravděpodobně jenom otázkou času, než se bohaté ženy kdekoliv začnou vyhýbat biologickým povinnostem a budou si péct dětičky v replikátorech. Ale pro GalacTech to znamenalo, že pokusy s lidským bioinženýrstvím se přinejmenším mohly obejít bez spousty vyšinutých náhradních matek, které by nosily implantovaná embrya. Úhledný, čistý, inženýrský přístup. A co je ještě lepší, tihle čtveráci jsou prosté výrobky – totiž, jejich geny pocházejí z tolika zdrojů, že je nemožné určit jejich genetické rodiče. Ušetří to spoustu právních problémů.“

„To se vsadím,“ kývl Leo nevýrazně.

„Jak jsem pochopil, celá tahle věc byla posedlostí doktora Caye. Nikdy jsem se s ním nesetkal, ale musel to být jeden z těch, víte, nadšení vzbuzujících vůdčích typů, aby mohl prosadit podobný projekt, který má tak dlouhou neproduktivní dobu, než se možná začne vyplácet. První líhni bude právě dvacet. Ty ruce navíc jsou to nejdivočejší –“

„Často jsem si sám přál mít ve stavu beztíže čtyři ruce,“ zamumlal Leo a snažil se, aby mu nebyly v hlase slyšet pochybnosti.

„– ale největší změny udělal v celé kupě jejich metabolismů. Nikdy nedostanou mořskou nemoc – má to něco společného s novým zapojením vestibulárního systému – a jejich svaly si udržují výkonnost i pokud cvičí jen patnáct minut denně – ne celé hodiny, jako musíme obětovat vy a já během dlouhého pracovního zařazení v nulové gravitaci. Jejich kostem to vůbec neubližuje. Dokonce jsou odolnější než my vůči radiaci. Jejich kostní morek a gonády mohou absorbovat čtyřikrát až pětkrát víc radiace než naše, než nás GalacTech pošle na zem – ačkoliv doktoři je nutí, aby se reprodukovali brzy na začátku života, dokud jsou všechny ty drahé geny ještě jako nové. Potom je to už pro nás všechno havaj – dělníci, kteří nikdy nepotřebují dovolenou na planetě, tak zdraví, že pracují pořád dál a dál a přinášejí vysoké zisky a dokonce se,“ Van Atta se ušklíbl, „sami replikují.“

Leo uložil poslední věci skrovného majetku na místo. „A kam… kam půjdou, až budou – ehm – v důchodovém věku?“ zeptal se pomalu.

Van Atta pokrčil rameny. „Společnost bude asi pro ně muset něco vymyslet, až ta doba přijde. Můj problém to naštěstí není – já půjdu do důchodu mnohem dřív.“

„A co se stane, když budou chtít rozvázat pracovní poměr a jít jinam? Co když jim někdo nabídne vyšší plat? To se GalacTech všeho toho výzkumu a vývoje nedoplatí.“

„Aha. Myslím, že jste tu krásu celého nápadu úplně nepochopil. Oni nedávají výpověď. Nejsou zaměstnanci. Jsou kapitálová investice – zařízení. Nedostávají žádný plat v penězích – ačkoliv bych si přál mít to, co GalacTech utrácí ročně na jejich údržbu. Ale to se zlepší, až poslední várka z replikátoru dospěje a bude soběstačná. Přestali vyrábět nové asi před pěti lety, víte, protože předpokládali, že tu práci taky převezmou čtveráci sami.“ Van Atta si olízl rty a zvedl obočí, jako by se bavil nějakým chlípným vtipem. Leo nijak nelitoval, že mu unikla pointa.

Otočil se, skrčil se ve vzduchu a zkřížil ruce. „Vesmírné odbory to nazvou otrockou prací, víte,“ řekl konečně.

„Odbory to nazvou ještě hůř. Jejich produktivita bude ve srovnání se čtveráky vypadat strašně,“ zavrčel Van Atta. „Samé agresivní kecy. Tyhle malé opičky jsou zabezpečené od kolébky do hrobu. GalacTech by s nimi nemohl zacházet líp, ani kdyby byli vyrobení z platiny. Přál bych si, abychom se tak měli i my dva, Leo.“

„Ach tak,“ na víc se Leo nezmohl.

Kapitola 2

Leo ke svému značnému potěšení zjistil, že vyhlídková kóje po straně Sídliště Cay má teleskop, a navíc tam momentálně nikdo nebyl. Jeho kabina výhled neměla. Vklouzl dovnitř. Rozvrh mu dovoloval právě tenhle jeden volný den, aby se zotavil z únavy po cestě a mezihvězdného časového posunu, než začne učit. Dobrý celonoční spánek v beztíži mu už ohromně vylepšil náladu proti včerejšku po Van Attově prohlídce – Leo pro ni neměl lepší název než ‚dezorientační túra‘.

Křivka obzoru Rodea půlila výhled z kóje a za ní bylo vidět nesmírný prostor, plný hvězd. Jeden z malých myších měsíčků Rodea se právě vplazil do zorného pole. Leovu pozornost upoutal záblesk nad obzorem.

Seřídil teleskop na maximální zvětšení. Podnikový člun GalacTechu přivážel jeden z obrovských nákladních vleků, pravděpodobně rafinované naftové chemikálie nebo surový plastik, určený pro Zemi, která už své zásoby nafty vyčerpala. Na oběžné dráze se vznášela celá řada podobných vleků. Leo je počítal. Jeden, dva, tři… šest, a s tím, co se právě blížil, jich bude sedm. Dva nebo tři malé pilotované tažné čluny už začaly vleky sestavovat, aby je nakonec svázaly dohromady a připojily k jednomu z velkých meziplanetárních tahačů.

Jakmile budou vleky seskupeny a připojeny k tahači, namíří ke vzdálené červí díře, umožňující přístup do místního systému Rodea. Tahač jim dodá rychlost a určí směr a potom se odpoutá a vrátí se na oběžnou dráhu Rodea pro další náklad. Svazek vleků bez posádky bude pokračovat ve své pomalé, levné cestě k cíli jako jedno z dlouhých procesí, natažených z Rodea k prostorové anomálii zvané mezihvězdný bod.

Jakmile tam vleky dorazí, budou zachyceny a zpomaleny podobným tahačem a nasměrovány pro mezihvězdný skok. Další práci převezmou mezihvězdné tankery, speciálně konstruované pro tento úkol stejně jako tahače. Obrovité nákladní tankery nebyly vlastně o mnoho víc než dva Necklinovy tyčové generátory polí v ochranných krytech, umístěné tak, aby se mezi ně vešlo souhvězdí vlečných svazků. Uzavíral je pomocný pár ramen s normálním vesmírným pohonem a malá řídící kabinka pro mezihvězdného pilota a jeho neurologickou helmu. Pokud supertankery neměly připojené vleky, které vyvažovaly jejich rovnováhu, připomínaly Leovi obzvláště podivný, vyzáblý a dlouhonohý hmyz.

Každý mezihvězdný pilot byl neurologicky napojený na svou loď, aby mohl navigovat v kolísavé realitě prostoru červí díry. Dělali dva skoky denně, sem k Rodeu s prázdnými vleky a zase zpátky s nákladem; následoval den volna. Po dvou měsících služby museli na povinnou, ale neplacenou měsíční dovolenou v gravitaci, ale ta se obyčejně dala finančně vylepšit řízením člunů místní dopravy. Mezihvězdné skoky byly pro pilota únavnější než nulová gravitace. Piloti rychlých osobních lodí jako byla ta, s níž Leo přiletěl, říkali o pilotech supertankerů, že skáčou z louže do louže nebo že se vozí na kolotoči. Nákladní piloti říkali osobním pilotům prostě snobi.

Leo se usmál a uvažoval o tom průvodu bohatství, které plynulo prostorem. Nebylo pochyb o tom, že jakkoliv byl Projekt Cay zajímavý, byl to jen psí ocas ostatních operací GalacTechu na Rodeu. Ten jediný tahač se svazkem vleků, které se k němu právě připojovaly, mohl rok udržet na patřičné životní úrovni celé město vdov a sirotků po akcionářích. Produkce báze byla jako obrácená pyramida, kdy ti na špičce dole živili rozšiřující se horu desetiprocentních podílníků – fakt, který obvykle Lea plnil spíš hrdostí než pobouřením.

„Pane Grafe?“ Myšlenky mu přerušil ženský alt. „Já jsem doktorka Sondra Yei. Jsem vedoucí oddělení psychologie a výuky na Sídlišti Cay.“

Žena, která se vznášela ve dveřích, měla na sobě bledězelený podnikový overal. Příjemně ošklivá, blížila se střednímu věku; s chytrýma mongolskýma očima, širokým nosem a rty a pletí barvy kávy s mlékem, jež dokazovala její smíšený rasový původ. Provlékla se otvorem přesnými, uvolněnými pohyby člověka, zvyklého na stav beztíže.

„Ano, řekli mi, že se mnou budete chtít mluvit.“ Leo zdvořile počkal, až se zachytila, než se pokusil potřást jí rukou.

Ukázal na teleskop. „Je tady hezký výhled na náklady, jak pochodují po oběžné dráze. Zdá se, že by tam mohla být další práce pro vaše čtveráky.“

„To jistě. Už na nich dělají asi rok.“ Yei se spokojeně usmála. „Tak pro vás není příliš obtížné zvyknout si na čtveráky? Váš psychologický profil to naznačoval. To je dobře.“

„Čtveráci jsou úplně v pořádku.“ Leo se zarazil právě včas; nechtěl se šířit o svém neklidu. Stejně si nebyl jist, že by ho dokázal slovy vyjádřit. „Jen jsem byl ze začátku překvapen.“

„To je pochopitelné. Takže si nemyslíte, že byste měl problém s jejich výukou?“

Leo se usmál. „Nemohou být v žádném případě horší než ta banda pomocných dělníků, které jsem učil na čtvrté orbitální stanici Jupiteru.“

„Nemyslela jsem, že by vám dělali problémy oni,“ usmála se Yei znovu. „Zjistíte, že jsou velmi inteligentní a pozorní studenti. Rychle jim to myslí. Vpravdě řečeno, jsou to hodné děti. A právě o tom chci s vámi mluvit.“ Odmlčela se, jako kdyby si musela uspořádat myšlenky; podobně jako si vlečné čluny řadily vleky.

„Učitelé a instruktoři GalacTechu tady v sídlištní rodině zastávají rodičovskou roli. Ačkoliv čtveráci sami rodiče nemají, budou se jednoho dne muset sami rodiči stát, a vlastně už se stávají. Od začátku jsem se usilovně snažila, aby měli na očích modely stabilní dospělé zodpovědnosti. Ale jsou to pořád děti. Budou vás pečlivě pozorovat. Chci, abyste si toho byl vědom a byl opatrný. Budou se od vás učit víc než sváření. Budou napodobovat vaše chování. Zkrátka, jestli máte nějaké špatné zvyky – a všichni nějaké máme – musíte je po dobu svého zdejšího pobytu zaparkovat dole na planetě. Jinými slovy,“ pokračovala Yei, „hlídejte se. Hlídejte své výrazy.“ Oči jí zúžil bezděčný úsměv. „Například jedna členka personálu ze školky kdysi použila frázi ‚plivnout někomu do oka‘ v přeneseném významu… a nejenže čtveráci mysleli, že je to ohromně legrační, ale začalo to taky epidemii plivání mezi pětiletými; týdny nám trvalo, než jsme ji potlačili. Vy teď budete pracovat s mnohem staršími dětmi, ale princip zůstává stejný. Například – přivezl jste si nějaké čtení nebo videa pro osobní potřebu? Dramata, zprávy, cokoliv.“

„Já nejsem moc velký čtenář. Přivezl jsem si jen materiál pro kurz.“

„Technické informace se mě netýkají. Ale poslední dobou máme problémy s – ehm – literaturou.“

Leo zvedl obočí a pousmál se. „Pornografie? Já bych si s tím moc starostí nedělal. Když jsem já byl kluk, půjčovali jsme si –“

„Ne, pornografie ne. Stejně si nejsem jistá, že by ji čtveráci pochopili. O sexualitě se tu hovoří otevřeně, je to část jejich sociální výchovy. Biologie. Daleko víc mi vadí literatura, která ukazuje falešné nebo nebezpečné hodnoty v přitažlivých barvách, nebo jednostranné historie.“

Leo svraštil čelo ve vzrůstajícím úleku. „Vy jste ty děti neučili žádnou historii? Ani jste jim nedali číst žádné příběhy?“

„Samozřejmě, že dali. Čtveráci mají značnou zásobu obojího. Je to prostě záležitost správného zdůraznění. Například: typicky pozemská historie, řekněme o osídlení Orientu IV, obyčejně věnuje asi patnáct stránek roku Bratrské války, což byla dočasná, i když bizarní společenská úchylka – a asi dvě stránky těm přibližně sto letům skutečného osidlování a výstavby planety. Náš text věnuje válce jeden odstavec. Ale výstavba Witgowského příčného tunelu jednokolejné železnice s následnými ekonomickými výhodami pro obě strany je popsaná na pěti stranách. Zkrátka, zdůrazňujeme obyčejné věci proti neobvyklým, spíše výstavbu než destrukci, a všechno normální na úkor abnormálního. Takže čtveráky nemusí vůbec nikdy napadnout, že se od nich tak nějak to abnormální očekává. Kdybyste si chtěl naše texty přečíst, myslím, že byste to rychle pochopil.“

„Já – děkuji, to bych asi měl,“ zamumlal Leo. Z cenzury, která se podle stručného popisu doktorky Yei vůči čtverákům uplatňovala, mu naskakovala husí kůže. A přesto představa textu, který věnoval celé dlouhé úseky inženýrským dílům způsobila, že se mu chtělo vstát a zajásat. Schoval zmatek pod uhlazený úsměv. „Opravdu jsem s sebou nic nepřivezl,“ snažil se ji uklidnit.

Odvedla ho na prohlídku nocleháren a školek pro mladší čtveráky.

Leo nad malými čtveráky užasl. Zdálo se, že je jich tolik – možná, že to bylo jenom tím, že se pohybovali tak rychle. Učitelka mateřské školky, příjemná, baculatá pozemská žena, které říkali Mama Nilla, právě za asistence dvou dospívajících čtveráckých dívek vypustila asi třicet pětiletých ze třídy čtení a ti teď poskakovali po beztížné tělocvičně jako hejno dementních pingpongových míčků. Ale Mama Nilla brzy zatleskala a pustila reprodukovanou hudbu. S mnohými postranními pohledy na Lea a s častým hihňáním děti předvedly nějakou hru, nebo snad tanec – Leo si nebyl jistý, co vlastně viděl. Vytvořily ve vzduchu dvojitý desetiúhelník, něco jako lidskou pyramidu, jenomže složitější, a ruku v ruce měnily její tvar v rytmu hudby. Kdykoliv někdo uklouzl a zkazil formaci skupiny, bylo slyšet znepokojené výkřiky. Když se to dokonale podařilo všem, vyhráli všichni. Leovi se hra líbila. Doktorka Yei, pozorujíc Leův smích, když se děti kolem něho potom tlačily, téměř předla spokojeností.

Ale na konci prohlídky si ho prohlédla s malým, pokřiveným úsměvem. „Pane Grafe, vám pořád něco vadí. Jste si jistý, že v sobě nemáte nějaké zbytky starého frankensteinovského komplexu? Mně to můžete přiznat – po pravdě řečeno, chci, abyste o tom mluvil.“

„To není to,“ řekl Leo pomalu. „To je… no, nemůžu vlastně mít nic proti tomu, že je trénujete, aby byli tak skupinově orientovaní jak jen to jde, protože budou celý svůj život trávit v přeplněných vesmírných stanicích. Na svůj věk jsou sice ukáznění, to je taky dobré –“

„Pro jejich přežití ve vesmírném prostředí je to spíš životně důležité!“

„Ano – ale jak – jak se budou bránit?“

„To slovo mi budete muset přesněji definovat, pane Grafe. Bránit proti čemu?“

„No, zdá se mi, že se vám podařilo vychovat asi tisíc technických zázraků s mentalitou rohožek na boty. Hodné děti, ale nejsou tak trochu – feminizované?“ Zapadal hlouběji a hlouběji. Doktorka škubla ústy a její úsměv se změnil v zamračení. „Chci říct – oni se zdají právě zralí pro to, aby je někdo – vykořisťoval. Byl celý tenhle sociální experiment váš nápad? Mně to připadá jako ženský sen o dokonalé společnosti. Každý je tak dobře vychovaný.“ Byl si nepříjemně vědom, že své myšlenky vyjádřil špatně, ale ona určitě vidí, že mají jistou platnost…

Zhluboka se nadechla a snížila hlas. Úsměv jí ztuhl. „Dovolte mi to vysvětlit, pane Grafe. Já jsem čtveráky nevymyslela. Přeřadili mě sem před šesti lety. Specifikace GalacTechu vyžadují u čtveráků maximální socializaci. Ale já jsem je zdědila. A záleží mi na nich. Není vaším úkolem chápat jejich právní status a ani vám do toho nic není, ale mě se to velice týká. V socializaci je jejich bezpečí.

Zdá se, že vy nemáte žádné obecné předsudky proti produktům genetického inženýrství, ale mnozí jiní je mají. Na jistých planetách by byl tento stupeň genetické manipulace dokonce protizákonný. Kdyby takoví lidé, třeba jen v jednom případě, vnímali čtveráky jako hrozbu, a –“ zavřela před dalším svěřováním ústa a uchýlila se pod pláštík autority. „Já vám to řeknu takhle, pane Grafe. Jsem to já, kdo schvaluje – nebo neschvaluje – učitelský personál pro projekt Cay. Pan Van Atta vás povolal, ale já vás mohu propustit. A udělám to bez váhání, jestliže se v chování a řeči nebudete řídit směrnicemi psychologického oddělení. Myslím, že jasněji už to říci nemohu.“

„Ne – je to úplně jasné.“

„Je mi to líto,“ řekla upřímně. „Ale dokud nestrávíte na Sídlišti nějakou chvíli, měl byste se opravdu vyvarovat ukvapených úsudků.“

Já jsem zkušební inženýr, dámo, pomyslel si Leo. Dělat si úsudek je moje celodenní práce. Ale nahlas neřekl nic. Podařilo se jim rozloučit se s jen mírně napjatou srdečností.

Video mělo titul ‚Zvířata, zvířata, zvířata‘. Silver už potřetí přehrávala část o kočkách.

„Už zas?“ slabě namítla Claire, která s ní sdílela přehrávací komoru.

„Už jenom jednou,“ zaprosila Silver. Ústa se jí fascinovaně rozevřela, když se na obrazovce objevila černá perská kočka, ale z ohledu na Claire ztlumila hudbu a mluvené slovo. Zvířátko se krčilo u misky, z níž pilo mléko, přilepené k podlaze pozemskou gravitací. Malé bílé kapky, které mu stříkaly od jazýčku, se obloukem vracely do misky jako magnetizované.

„Chtěla bych mít kočku. Vypadají tak měkké…“ Silver natáhla levou spodní ruku v pantomimickém pohlazení živého obrazu. Nedostala za to žádnou hmatatelnou odměnu, jenom jí barevné světlo hologramu olízlo kůži a žádný pocit to nepřineslo. Nechala ruku projít kočkou a povzdechla. „Podívej, můžeš ji zvednout jako dítě.“ Video se zaostřilo na pozemského majitele kočky a ukázalo, jak ji odnáší v náručí. Oba vypadali náramně spokojeně.

„No, možná, že ti brzy dovolí mít dítě,“ navrhla jí Claire.

„To není totéž,“ namítla Silver, ale nedokázala se přitom nepodívat na Andyho s trochou závisti. Spal stočený do klubíčka ve vzduchu poblíž matky. „Ráda bych věděla, jestli někdy dostanu šanci podívat se na planetu.“

„Uf,“ odfrkla Claire. „Kdo by tam chtěl? Vypadá to tam tak nepohodlně. A nebezpečně.“

„Planeťákům to nevadí. A navíc, všechno, co je zajímavé, zřejmě pochází z planet.“ A taky každý, kdo je zajímavý, dodala v duchu. Přemýšlela o bývalém učiteli pana Van Atty, panu Grafovi, se kterým se setkala včera během pracovní směny v Hydroponice. Zase další nohatý Někdo, kdo může cestovat z místa na místo a působit, aby se věci děly. Pan Van Atta říkal, že tenhle se dokonce narodil na staré Zemi.

Ode dveří zvukotěsné kabiny se ozvalo tlumené zaklepání a Silver dálkovým ovladačem otevřela dveře. Dovnitř strčil hlavu Siggy ve žluté košili a šortkách Údržby vzdušných systémů.

„Vzduch je čistý, Silver.“

„Tak dobře, pojď dál.“

Siggy vklouzl dovnitř. Silver opět zamkla ovladačem dveře, Siggy sáhl do pouzdra na nářadí u pasu, vypáčil destičku na stěně a zablokoval dveřní mechanismus. Nechal destičku otevřenou pro případ, že by náhle museli dveře otevřít, jako třeba kdyby doktorka Yei zaklepala na dveře, aby se jich bystře otázala, co dělají. Silver už mezitím odstranila zadní kryt holografického přehrávače. Siggy se přes ni opatrně natáhl a připevnil svou doma dělanou elektronickou ručičku na hlavní kabel. Kdokoliv by teď sledoval, na co se dívají, viděl by jen statický šum. „Tohle je báječný nápad,“ Siggy byl nadšený.

Claire měla pochyby. „Víte jistě, že se nedostaneme do pořádného průšvihu, jestli nás chytnou?“

„Nevím proč,“ zavrtěla hlavou Silver. „Pan Van Atta odpojuje požární hlásič ve svém bytě, kdykoliv kouří jubu.“

„Já myslel, že planeťáci nesmí na sídlišti kouřit,“ Siggy vypadal překvapeně.

„Pan Van Atta tvrdí, že je to výsada jeho postavení,“ řekla Silver. Chtěla bych taky mít nějaké postavení…

„Dal ti někdy jednu ze svých jubových cigaret?“ zeptala se Claire, hrůzně fascinovaná.

„Jednou.“

„Jú,“ Siggy ji obdařil obdivným úsměvem. „Jaké to bylo?“

Silver se ušklíbla. „Nic moc. Chutnalo to docela ošklivě. Zčervenaly mi z toho oči. Opravdu jsem nechápala, co to má za smysl. Možná, že planeťáci mají nějakou biochemickou reakci, kterou my nemáme. Ptala jsem se pana Van Atty, ale on se mi jen smál.“

„Aha,“ Siggy přenesl zájem k obrazovce videopřehrávače. Všichni tři čtveráci se usadili kolem. Kabinu naplnilo tiché očekávání. Začala hrát hudba a před očima se jim roztočila tučná červená písmena: ‚Vězni z planety Zenda‘.

Úvodní scéna podrobně ukazovala autentický výjev na ulici z úsvitu civilizace, před začátkem vesmírných cest a dokonce před vynálezem elektřiny. Čtveřice lesklých koní s cinkajícími postroji táhla za sebou po zemi komplikovanou krabici na kolech.

„Nemůžeš sehnat ještě nějaké díly toho seriálu ‚Ninja z dvojité hvězdy‘?“ stěžoval si Siggy. „Tohle je zase jeden z těch tvých hloupých pozemských filmů. Já chci něco realistického, jako třeba byla ta scéna o pronásledování v pásu asteroidů…“ Ruce mu chytaly jedna druhou a nosovými zvukovými efekty napodoboval motory ve vysokém zrychlení.

„Buď zticha a dívej se na všechna ta zvířata,“ přikázala Silver.

„Je jich tolik – a dokonce to ani není zoologická zahrada. Je to tam jimi úplně zaneřáděné.“

„Zaneřáděné je správné slovo,“ zahihňala se Claire. „Zvířata nenosí plenky, víš. Jen si to představ.“

Siggy pokrčil nos. „Země musela být ze starých časů opravdu nechutné místo. Žádný div, že lidem narostly nohy. Cokoliv, co by je pozvedlo do vzduchu nad –“

Silver s klapnutím vypnula přehrávač. „Jestli neumíte mluvit o ničem jiném,“ řekla nebezpečným tónem, „půjdu zpátky na noclehárnu. I se svým videem. A vy se můžete oba zase dívat na ‚Čisticí a údržbářské techniky pro oddělení zpracování jídla‘.“

„Promiň,“ Siggy si kolem těla obtočil všechny čtyři paže a udělal ze sebe pokornou kouli. Claire se zdržela dalších poznámek.

„Tak vidíte.“ Silver znovu zapnula přehrávač; dívali se v uchváceném a nepřerušovaném tichu. Když začala scéna na železnici, dokonce i Siggy se přestal vrtět.

Leo měl za sebou začátek první přednášky ve třídě.

„Tak, tady uvidíte typickou délku elektronového svaru…“ Pohrál si s ovládacími tlačítky holografického přehrávače. Uprostřed místnosti se zhmotnil průsvitný obraz z jasně modrého světla, počítačem vytvořený rentgenový inspekční záznam původního předmětu. „Udělejte si mezi sebou víc místa, děti, abyste na to všichni dobře viděli.“

Čtveráci se seskupili kolem hologramu jako sférická skořápka pozornosti. Automaticky nabídli ruce sousedům, aby vyrovnali moment a všichni se mohli pohodlně umístit. Doktorka Yei, která přednášce přihlížela, odplula nenápadně dozadu. Leo předpokládal, že kontrolovala jeho politický přístup – ne, že by na tom záleželo. Kvůli ní nemínil měnit na své přednášce ani písmeno.

Leo pootočil obraz tak, aby ho každý student mohl vidět ze všech úhlů. „A teď si tuto část zvětšíme. Vidíte ten hluboký příčný řez ve tvaru V, který zanechal vysokoenergetický svářecí paprsek – to znáte ze svých základních svářecích kurzů, že? Všimněte si tady těch malých kulatých bublinek…“ Obraz se ještě zvětšil. „Řekli byste, že ten svár je defektní nebo ne?“ Málem dodal Zvedněte ruce, než si uvědomil, jak by to tady byl nevhodný pokyn. Několik červeně oděných studentů za něj vyřešilo problém tím, že s patřičnou váhavostí zkřížili horní ruce na prsou. Leo pokynul Tonymu.

„To jsou plynové bubliny, ne, pane učiteli? Musí to být defektní.“

Leo se vděčně usmál za hozenou šňůru. „Opravdu to jsou plynové bubliny. Ale co je dost zvláštní, když si prohlédneme čísla, zjistíme, že to zřejmě nejsou defekty. Necháme to zkontrolovat počítačem po celé délce a vy dávejte přitom pozor na číselné výsledky.“ Příčný řez se začal prudce otáčet a v rohu zobrazení mrkaly číslice. „Jak vidíte, nikdy se v příčném řezu neobjeví víc než dvě bubliny najednou a prázdná místa nikdy nezabírají víc než pět procent celého dílu. Navíc, kulovité dírky jako tyhle jsou ze všech potenciálních tvarů diskontinuit nejméně škodlivé a je nejmenší pravděpodobnost, že by způsobily za provozu praskliny. Defekty, které nejsou nebezpečné, nazýváme diskontinuity.“ Leo zdvořile počkal, než se dva tucty hlav současně sklonily, aby si tento příjemně nedvojsmyslný fakt studenti podtrhli v automatickém přepisu přednášky na vlastních světelných panelech, které měli zapřené mezi spodníma rukama jako přenosné záznamníky. „Když vám ještě řeknu, že tento svár se nachází v relativně nízkotlakém kotli na uchování tekutin a ne například v pohonné komoře tahače, kde se materiál nepoměrně více namáhá, bude vám jasné, jak je tahle definice nejistá. Protože v tahači by takový stupeň defektu, jaký vidíme tady, nebezpečný byl.“

„A teď,“ přepnul na jiný hologram, tentokrát z červeného světla, „tohle je vyobrazení téhož svaru z informačních bitů zmapovaných ultrazvukovou odrazovou prohlížečkou. Vypadá to úplně jinak, že? Dokáže někdo identifikovat tuhle diskontinuitu?“ Zaostřil na jasně zbarvenou oblast.

Opět se zkřížilo několik párů paží. Leo pokynul dalšímu studentovi, nápadně hezkému chlapci s orlím nosem, zářivýma černýma očima, vypracovanými svaly a tmavě mahagonovou pletí, která tvořila elegantní kontrast k červenému tričku a šortkám. „Ano, Pramode?“

„To je nevázaná laminace.“

„Správně!“ Leo se dotkl tlačítek přehrávače. „Ale prohlédněte si tenhle snímek – kam se nám všechny bubliny poděly? Myslí si někdo, že mezi dvěma testy záhadně zmizely? Děkuji vám,“ odpověděl na jejich chápavé úsměvy. „Jsem rád, že si to nemyslíte. Tak si teď prohlédneme obě mapy současně.“ Červená a modrá se smísily do fialové na bodech, které se překryly, když počítač obě zobrazení sloučil.

„A teď teprve vidíme ten malér. Tady jsou dvě bubliny a tady je laminace, a všechno ve stejné rovině. A už můžete vidět osudnou prasklinu, jak se začíná šířit, v téhle rotaci –“ hologram se otočil a Leo zdůraznil prasklinu jasně růžovým světlem. „Tohle, děti, je defekt.“

Zamručeli s uspokojivým zájmem. Leo se usmál a vrhl se do dalšího vysvětlování. „Jde o tohle: oba tyto zkušební snímky jsou samy o sobě platné. Ale ani jeden nebyl kompletní, ani jeden sám nestačil. Zmapování oblasti není všechno. Musíte vědět, že rentgenová radiografie je vynikající pro zjišťování děr a cizích těles, ale kromě případů, kdy náhodou úhel nastavíme správně, nestačí na zjišťování prasklin. Ultrazvuk je optimální pro ty laminární diskontinuity, které rentgen pravděpodobně nenajde. Obě mapy, inteligentně sloučené, nám teprve umožnily udělat si přesný úsudek.“

„A teď,“ Leo se usmál trochu pochmurně a nahradil veselý obraz jiným, tentokrát v monochromatické zeleni. „Podívejte se na tohle. Co vidíte?“ Opět pokývl Tonymu.

„Laserový svár, pane učiteli.“

„Ano, tak to vypadá. Tvoje určení je úplně pochopitelné – a úplně nesprávné. Chci, abyste si tohleto všichni zapamatovali. Podívejte se dobře, protože to může být to nejhorší, s čím se kdy setkáte.“

Udělalo to na ně silný dojem, ale byli naprosto zmateni. Získal si naprostou pozornost a absolutní mlčení.

Ukázal na hologram prstem a hlasem plným pohrdání řekl: „Tohle je zfalšovaný inspekční záznam. A co je horší, je to jeden ze série. Jedna firma, která GalacTechu dodávala pohonné komory pro mezihvězdné lodě, zjistila, že jejich zisky jsou ohroženy, protože velká část jejich dodávek byla odmítnuta – potom, co jsme je instalovali do systému. A místo toho, aby to všechno rozebrali a udělali znova správně, rozhodli se, že zkusí ovlivnit inspektory kvality. Už se nikdy nedozvíme, jestli hlavní inspektor odmítl úplatek nebo ne, protože už tady není, aby nám to řekl. Našli ho náhodou, mrtvého – jak se zdálo, selhal mu skafandr a vinu přičetli jemu, protože si ho prý pokusil obléknout, když byl opilý. Při pitvě mu našli v krvi vysoké procento alkoholu. Až mnohem později někdo poukázal na to, že to procento bylo tak vysoké, že by nebyl schopen ani chodit, natož si oblékat skafandr.

Zástupce hlavního inspektora úplatek přijal. Svary prošly počítačovou kontrolou jako bezvadné – protože to byl pořád tentýž svar, mnohokrát replikovaný a vložený do databanky namísto skutečné inspekce, která se u většiny dílů vůbec nekonala. Instalovalo se dvacet pohonných komor. Dvacet časovaných bomb.

Přišlo se na to, až když vybuchla druhá komora, o osmnáct měsíců později. Tohle není něco, co vím z doslechu; byl jsem členem týmu, který vyšetřoval pravděpodobné příčiny explozí. Přišel jsem na to já, a sice pomocí nejstaršího testu na světě – prohlídkou vlastníma očima a vlastním mozkem. Když jsem tam tenkrát seděl v křesle a přehrával si ty holografické záznamy jeden po druhém a když jsem poprvé poznal ten kus, který jsem uviděl znova – a znova – a znova – protože počítač pozná jen to, že celá série je bez defektu – a když jsem si uvědomil, co ti parchanti udělali…“ Ruce se mu třásly jako vždycky, když v přednášce došel k tomuto bodu a staré vzpomínky se mu vrátily. Sevřel je na bocích do pěstí.

„Ty vymyšlené elektronické mapy zfalšovaly lidský úsudek. Ale univerzální zákony fyziky vynesly krvavý rozsudek, který byl absolutně skutečný. Celkem zahynulo osmdesát šest lidí.“ Leo opět ukázal na hologram. „To nebyl jenom podvod, to byla chladná a krutá vražda.“

Nadechl se. „Tohle je ta nejdůležitější věc, kterou vám kdy řeknu. Nejdokonalejší testovací zařízení je lidská mysl. O technických datech si toho můžete poznamenat, kolik chcete. Všechno, co zapomenete, si můžete znova vyhledat, ale tohleto musíte mít vyryté ohnivými písmeny na srdci:

nic, absolutně nic pro mě není u lidí, které učím, důležitější než jejich osobní poctivost. Ať z vás budou svářeči nebo inspektoři, zákony fyziky jsou nesmiřitelné detektory lži. Lidi můžete podvést. Kov nepodvedete nikdy. To je všechno.“

Vydechl a když se podíval na své posluchače, vrátila se mu dobrá nálada. Čtveráčtí studenti ho brali vážně a to bylo dobré; žádní třídní šprýmaři se nepokoušeli v zadních lavicích o nechutné vtipy. Pravda byla, že vypadali spíš šokovaní a dívali se na něj trochu vyděšeně a s úctou.

„Takže,“ tleskl a vesele zamnul rukama, aby přerušil začarovaný okamžik, „teď půjdeme naproti do dílny a rozebereme velkou elektronovou svářečku a podíváme se, jestli bychom našli něco, co by se na ní případně mohlo pokazit…“

Poslušně se seřadili před ním a teď už si zase mezi sebou povídali. Leo třídu následoval. Yei čekala u dveřního otvoru a krátce se na něj usmála.

„Působivá přednáška, pane Grafe. Když mluvíte o své práci, jste docela výmluvný. Včera jsem si myslela, že jste spíš takový ten silný, mlčenlivý typ.“

Leo se mírně začervenal a pokrčil rameny. „Není to tak těžké, když má člověk něco zajímavého, o čem může mluvit.“

„Nemyslela jsem si, že inženýrství a sváření může být tak zábavný předmět. Jste talentovaný nadšenec.“

„Doufám, že to stejný dojem učinilo i na vaše čtveráky. Nejlepší pro mě je, když můžu někoho nadchnout pro věc. To je pak ta nejbáječnější práce na světě.“

„Začínám si to také myslet. Váš příběh…“ zaváhala. „Váš příběh o podvodu měl obrovský dopad. Nikdy nic podobného neslyšeli. Ve skutečnosti jsem o tom neslyšela ani já.“

„Bylo to před lety.“

„Stejně je to opravdu dost zneklidňující.“ Její obličej nesl známky introspekce. „Doufám, že ne zase příliš.“

„No, já doufám, že je to hodně zneklidňující. Ten příběh je pravdivý. Já jsem tam byl.“ Pozoroval ji. „Jednoho dne se tam mohou dostat také. A jestliže je na to nepřipravíte, může dojít ke kriminálnímu zanedbání.“

„Jistě.“ Krátce se usmála.

Poslední student zmizel v chodbě. „Radši bych je měl dohonit. Budete při všech mých přednáškách? Jen přijďte, já z vás ještě udělám svářeče.“

Lítostivě potřásla hlavou. „Říkáte to tak, že to zní lákavě. Ale obávám se, že tady mám i jinou práci, a na plný úvazek. Budu vás muset nechat o samotě.“ Krátce mu přikývla. „Vy budete v pořádku, pane Grafe.“

Kapitola 3

Andy vyplázl jazyk a vyplivl žvanec rýžové kaše, který mu Claire právě lžičkou vpravila do úst. „Bé,“ poznamenal. Žvanec, odmrštěný jako jídlo, zřejmě vzbudil jeho zájem jako hračka, protože než pomalu odplul, Andy ho zachytil mezi svýma levýma rukama. „É,“ zaprotestoval, když se mu nový satelit změnil v pouhou šmouhu.

„Ale Andy,“ zamumlala Claire frustrovaně a rázně mu šmouhu z rukou setřela dosti špinavou absorpční utěrkou. „Pojď, dítě, musíš to ochutnat. Paní doktorka Yei říká, že je to pro tebe dobré.“

„Možná, že už nemůže,“ řekl nápomocně Tony.

Experiment s jídlem se odehrával v soukromé kabině Claire, kterou byla poctěna, když se narodil Andy a kterou s ním od té doby sdílela. Často se jí zastesklo po starých přátelích z noclehárny, ale smutně si přiznala, že podnik měl pravdu; její popularita a zájem o Andyho by byly pravděpodobně nepřežily tolik nočních krmení, vyměňování plenek, záchvatů plynatosti, tajuplných průjmů a horeček a dalších dětských nočních běd.

Poslední dobou se jí stýskalo i po Tonym. Za posledních šest týdnů ho sotva viděla, nový instruktor sváření mu mnoho volna nedal. Vypadalo to, že po celém sídlišti se život nějak zrychluje. Některé dny měla sotva čas se nadechnout.

„Možná, že mu to nechutná,“ podotkl Tony. „Zkusilas to smíchat s tím druhým lepidlem?“

„Každý tomu rozumíte nejlíp,“ vzdychla Claire. „Jenom já ne… ale včera toho trochu snědl.“

„Jak to chutná?“

„Nevím. Nikdy jsem to neokusila.“

„Hm.“ Tony jí sebral lžičku z ruky a zamíchal kaší v kelímku. Nabral kaši na lžičku a strčil si ji do úst.

„Tak heleď –“ začala Claire pohoršeně.

„Fuj!“ Tony se málem udusil a vzorek vyplivl. „Není divu, že to plive. Je to na zvracení.“

Claire mu vyškubla lžičku a odplula s ní na druhou stranu ke kuchyňce, kde ji prostrčila otvory na ruce k vodovodu a opláchla ji vařící vodou. „Bacily,“ vzhlédla k Tonymu vyčítavě.

„Ochutnej to ty!“

Nejistě si ke kelímku s jídlem čichla. „Já ti věřím.“

Andy si mezitím popadl pravou spodní ruku oběma horníma a začal ji žvýkat.

„Ty ještě nemáš jíst maso,“ povzdechla Claire a vyndala mu ruku z úst. Andy se nadechl, ale změnil připravovanou stížnost na pouhé ‚Á‘, protože dveře se odsunuly a objevil se nový předmět zájmu.

„Tak jak to jde, Claire?“ zeptala se doktorka Yei. Jak se protahovala do kabiny, její silné, neužitečné pozemské nohy jí uvolněně visely od boků.

Claire se rozzářila. Měla doktorku Yei ráda, vždycky se zdálo, že se věci uklidnily, když byla nablízku. „Andy nechce jíst rýžovou kaši. Banánový protlak mu docela chutnal.“

„Dobře, tak při příštím krmení zkus ovesné vločky,“ navrhla doktorka Yei. Přeplula k Andymu a natáhla ruku; chytil ji horníma rukama. Odloupla mu je a podržela svou ruku doleji. Andy ji popadl dolníma rukama a zahihňal se.

„Hezky se vyvíjí koordinace dolní části těla. Vsadím se, že než mu bude rok, bude skoro vyrovnaná s horní.“

„A čtvrtý zub se mu prořezal předevčírem,“ ukázala Claire.

„Takhle ti příroda říká, že je čas, abys začal jíst rýžovou kaši,“ poučovala doktorka miminko s předstíranou vážností. Chytilo ji za paži a korálkovýma očima upřeně pozorovalo její zlaté kruhové náušnice. Na jídlo úplně zapomnělo. „Moc se nerozčiluj, Claire. U prvního dítěte má člověk vždycky tendenci prosazovat svou vůli, jen aby se ujistil, že všechno je možné. U druhého dítěte to bude snadnější. Můžu ti zaručit, že všechny děti zvládnou rýžovou kaši před dvacátým rokem svého věku, ať děláš co chceš.“

Claire se zasmála a v duchu se jí ulevilo. „To jenom že pan Van Atta se ptal, jaké Andy dělá pokroky.“

„Ach tak,“ rty doktorky Yei se zachvěly v poněkud tuhém úsměvu. „Už tomu rozumím.“ Zachránila si náušnici před rozhodným útokem tak, že Andyho umístila do vzduchu těsně mimo dosah. V záchvatu hněvu a zklamání se pokusil plavat, ale vyneslo mu to jenom nechtěnou otáčku. Otevřel pusu a začal na protest ječet; doktorka Yei se okamžitě vzdala, ale nabídla mu kompromis tím, že k němu natáhla jen špičky prstů.

Andy se krok co krok všema čtyřma rukama opět vydal za náušnicí.

„Jen se nedej,“ fandil mu Tony.

„No dobrá.“ Doktorka Yei obrátila pozornost ke Claire. „Vlastně jsem se tu zastavila, abych ti řekla dobrou zprávu. Společnost je tak potěšená tím, jak to dopadlo s Andym, že se rozhodli ti zkrátit čekací dobu na další těhotenství.“

Tonyho tvář se za doktorčinými rameny roztáhla do nadšeného úsměvu. Vítězně zatleskal horníma rukama. Claire v rozpacích mávla rukou, aby byl zticha, ale sama se neubránila úsměvu.

„Páni,“ řekla s vřelou radostí. Společnost si myslí, že je tak dobrá. Některé dny byla deprimovaná a myslela si, že si nikdo nevšímá, jak moc se snaží. „Za jak dlouho?“

„Ty máš stále ještě potlačený měsíční cyklus kojením, viď? Zítra ráno jsi objednaná na ošetřovnu. Doktor Minčenko ti dá nějaké léky, aby to znovu začalo. Můžeš to začít zkoušet od druhého cyklu.“

„Ach můj bože. Tak brzy.“ Claire se odmlčela, pozorujíc neklidného Andyho, a vzpomněla si, jak první těhotenství vyčerpalo všechnu její energii. „Myslím, že to zvládnu. Ale vy jste říkala, že ideální doba pro druhé dítě je za dva a čtvrt roku.“

Doktorka Yei opatrně vážila slova. „Na celém projektu je teď snaha zvýšit produktivitu. Ve všech oblastech.“ Doktorka, která byla ke Claire až dosud vždy přímá, se teď falešně usmála. Pohlédla na Tonyho, který se za ní šťastně vznášel, a sevřela rty.

„Jsem ráda, že jsi tady, Tony, protože pro tebe mám taky jednu dobrou zprávu. Tvůj instruktor sváření, pan Graf, ti dává nejlepší známky ve třídě. Takže jsi byl vybrán jako vedoucí týmu, který pojede na první kontrakt Projektu Cay, který se společnosti podařilo zajistit. Ty a tvoji spolupracovníci odjedete asi za měsíc na místo, které se jmenuje Stanice Kline. Je to na druhém konci červí díry, za Zemí, a je to dlouhá cesta. Pan Graf pojede s vámi, aby dokončil vaši výuku po cestě, a také bude pracovat jako váš inženýrský vedoucí.“

Tony vzrušeně vyrazil přes místnost. „Konečně opravdová práce! Ale –“ zarazil se, jako kdyby ho někdo udeřil. Claire, která už byla o jednu myšlenku dál, měla pocit, že se jí na obličeji tvoří maska. „Ale jak má Claire příští měsíc počít dítě, když já budu na cestě tam?“

„Dr. Minčenko zmrazí pár vzorků tvého spermatu než pojedeš, ne?“ zkusila navrhnout Claire.

„Ehm – to vlastně v plánu nemáme.“ Doktorce Yei nebylo volně. „Tvoje příští dítě má zplodit Rudy z oddělení Mikrosystémové instalace.“

„Ne.“ Claire zalapala po dechu.

Doktorka Yei si prohlédla obličeje Claire i Tonyho a přísně se zamračila. „Rudy je moc hodný chlapec. Jsem si jistá, že kdyby viděl tuhle tvoji reakci, tak by mu to velice ublížilo. Claire, tohle pro tebe přece nemůže být po všech našich hovorech žádné překvapení.“

„Ano, ale – já jsem doufala, že když nám to s Tonym tak šlo, že nás nechají – chtěla jsem se zeptat doktora Caye!“

„Který už není mezi námi,“ povzdechla doktorka Yei.

„Tak ses rozhodla sama a vstoupila jsi do párového svazku. Copak jsem tě nevarovala, abys to nedělala?“

Claire svěsila hlavu. Teď byla maskou Tonyho tvář.

„Claire a Tony, já vím, že se to zdá tvrdé. Ale vy v první generaci nesete speciální břemeno. Jste prvním krokem ve velmi podrobném dlouhodobém plánu GalacTechu, který zahrnuje celé generace. Vaše činy se nepoměrně znásobí – podívejte se, tohle v žádném případě není pro vás dva konec světa. Claire má naplánovanou dlouhou reprodukční kariéru. Je docela pravděpodobné, že se jednoho dne zase vrátíte k sobě. A ty, Tony – ty jsi špička. GalacTech má na tobě také velký zájem. Budou tady jiná děvčata –“

„Já nechci jiná děvčata,“ prohlásil Tony. „Jenom Claire.“

Doktorka se odmlčela a pak pokračovala: „Neměla bych ti to ještě říkat, ale tvoje příští je Sinda z Výživy. Vždycky jsem si myslela, že je to mimořádně hezká dívka.“

„Směje se, jako když se piluje železo.“

Doktorka si netrpělivě odfoukla. „O tom si promluvíme později. A pořádně. Právě teď potřebuji mluvit s Claire.“ Rozhodně ho vystrčila ze dveří a před jeho zamračenou tváří a tlumenými námitkami je zamkla.

Otočila se zpátky ke Claire a upřela na ni přísný pohled. „Claire – pokračovali jste s Tonym v sexuálních vztazích i po tom, co jsi přišla do jiného stavu?“

„Doktor Minčenko říkal, že to dítěti neublíží.“

„Doktor Minčenko to věděl?“

„Já nevím – já jsem se ho jen všeobecně vyptávala.“ Claire si provinile prohlížela ruce. „Vy jste čekala, že s tím přestaneme?“

„No samozřejmě.“

„Ale to jste nám neřekla.“

„Neptala ses na to. Popravdě řečeno, když o tom teď přemýšlím, dala sis velký pozor, aby ses o tom ani nezmínila. Jak jsem mohla být tak slepá?“

„Ale planeťáci to dělají pořád,“ bránila se Claire.

„Jak víš, co lidi z planet dělají?“

„Silver říká, že pan Van Atta –“

Claire se náhle zarazila.

Pozornost doktorky Yei se v okamžiku zostřila jako nůž a začala být nepříjemná. „Co víš o Silver a panu Van Attovi?“

„No – myslím, že asi všechno. Chci říct, my všichni jsme chtěli vědět, jak to planeťáci dělají.“ Claire se zamyslela. „Jsou divní,“ dodala.

Po momentu naprosté konsternace doktorka zabořila obličej rudý rozpaky do dlaní a bezmocně se rozesmála. „A Silver vám všem dodávala detailní informace?“

„To ano.“ Claire pozorovala psycholožku s obezřetným zájmem.

Doktorka Yei potlačila smích a v očích se jí objevilo podivné světlo, částečně humorné a částečně podrážděné. „Já myslím – myslím, že bys měla říct Tonymu, aby o tom už nikomu dál nevykládal. Obávám se, že pan Van Atta by byl dost rozzlobený, kdyby si uvědomil, že jeho osobní aktivita měla publikum z druhé ruky.“

„Dobře,“ souhlasila Claire nejistě. „Ale – vy jste vždycky chtěla vědět o mně a o Tonym.“

„To je něco jiného. Snažili jsme se vám pomoci.“

„My se se Silver taky snažíme jedna druhé pomáhat.“

„Vy si nemáte co pomáhat samy.“ Osten doktorčiny kritiky byl utlumen potlačeným úsměvem. „Máte počkat, až vám tu službu prokáže někdo jiný.“ Odmlčela se. „A kolik vás vůbec ví o tomhle, ehm, stříbrném dolu na informace? Doufám, že jenom ty a Tony.“

„No, a moje kamarádky z noclehárny. Když mám volno, tak tam někdy beru Andyho a všechny si s ním hrajeme. Než jsem se odstěhovala, mívala jsem svoje spánkové pásy naproti Silver. Je to moje nejlepší kamarádka. Silver je tak – správné slovo je asi statečná – ona zkouší věci, o kterých já bych se neodvážila ani snít.“ Claire závistivě vzdychla.

„Osm holek,“ zamumlala doktorka Yei. „Oh, pane bože Krišno… já doufám, že žádnou z vás to ještě neinspirovalo k tomu, abyste s ní soutěžily!“

Claire nechtěla lhát a tak neřekla nic. Ani nemusela; psycholožka, která pozorovala její tvář, sebou cukla.

Yei se nerozhodně ve vzduchu otočila. „Budu si muset se Silver promluvit. Měla jsem to udělat, už když jsem poprvé začala podezřívat – ale myslela jsem si, že ten člověk má dost rozumu, aby nám nekontaminoval pokus. – Bože, já spím ve stoje. Podívej, Claire, chci si s tebou pořádně pohovořit o tvém novém zařazení. Budu se snažit, aby to pro tebe bylo co možná příjemné – ty víš, že ti pomůžu, viď. Přijdu za tebou, jakmile budu moci.“

Yei si sundala Andyho z krku; pořád se snažil ochutnat její náušnici, a podala ho Claire. Jak proplouvala dveřním otvorem, tiše si pro sebe povídala něco o ’omezení napáchaných škod…‘

Jakmile osaměla, Claire k sobě přitiskla dítě. Pod srdcem se jí hromadila nepříjemná nejistota jako kovová hrouda. Tolik se snažila být hodná…

Leo pochvalně přivřel oči proti ostrému světlu a hustým stínům vzduchoprázdna. Dva z jeho studentů ve skafandrech úspěšně dostrkali uzavírací kotouč na místo na konci pružné průlezové hadice. Jejich osm rukou v rukavicích si s úkolem poradilo rychle.

„A teď, Pramode a Bobbi, přineste paprskovou svářečku a nahrávač a připravte je pro zahájení prací. Juliane, ty se postaráš o optický laserový vyrovnávací program a připojíš je na něj.“

Kolem se nadnášel asi tucet čtyřrukých postav; jejich jména a čísla byla velkými, dobře čitelnými písmeny napsána vpředu na každé helmě a na zádech stříbřitých vesmírných skafandrů. Trysky skafandrů odfukovaly, jak se přemisťovali, aby měli lepší výhled.

Leo přednášel do zvukového zařízení svého skafandru. „U těchto vysokoenergetických svarů s částečnou schopností pronikání nesmí elektronový paprsek nikdy dosáhnout stabilního průrazného stavu. Takový paprsek může proniknout půl metrem oceli. Stačí jedno propíchnutí a vaše, řekněme, nukleární tlaková nádoba nebo pohonná komora může ztratit svou strukturální těsnost. A ten pulsar, který Pramod právě kontroluje,“ Leo do svého hlasu vložil tolik náznaku, kolik mohl, Pramod sebou trhl a začal na přístroji spěšně vyťukávat číselné výsledky ze systému, „– využívá přirozené oscilace v bodě nárazu paprsku do dutiny svaru, aby nám ukázal pořadí pulsů, které udržuje jejich frekvenci a vylučuje protržení. Vždycky dvakrát zkontrolujte jeho funkci, než začnete.“

Uzavírací kotouč byl pevně při vařen k hadici a řádně zkontrolován na případné závady okem, holografickou prohlížečkou, vířivým proudem, simultánním rentgenovým záznamem a klasickým testem trhnutím a kopnutím. Leo byl připraven převést své studenty k dalšímu úkolu.

„Tony, přines sem laserovou svářečku – NEJDŘÍV JI VYPNI!“

Jeho výkřik prořízl sluchátka ve všech skafandrech a Leo se přinutil přestat v panice řvát. Svářecí paprsek byl ve skutečnosti vypnut, ale ovládací tlačítka byla stále aktivní. Jediný náhodný náraz, jak Tony s přístrojem mávl, a – Leo prolétl zrakem hypotetický řez, který by paprsek zanechal v sousedním křídle Sídliště, a otřásl se.

„Mysli hlavou, Tony! Viděl jsem jednoho muže přeříznutého vejpůl, protože jeho přítel udělal přesně stejný neopatrný trik.“

„Promiňte… myslel jsem, že to ušetří čas… promiňte mi to,“ zamumlal Tony.

„Víš dobře, že mám pravdu,“ uklidnil se Leo, když mu srdce přestalo bláznivě bušit. „V takovémhle vakuu se paprsek nezastaví dříve, než zasáhne třetí měsíc odtud nebo cokoliv jiného, nač narazí.“ Chtělo se mu pokračovat, ale zarazil se; ne, nebude ho hubovat otevřeným komunikačním kanálem. Později.

Později, když se studenti ve skladu svlékali ze skafandrů a smáli se a povídali, čistili a ukládali pracovní obleky, Leo přeplul k tichému a bledému Tonymu. Zas tak tvrdě jsem na něho vyštěknout nemusel, pomyslel si Leo. Měl jsem za to, že je odolnější… „Zastav se u mě, až tady skončíš,“ požádal ho tiše.

Tony provinile couvl. „Ano, pane učiteli.“

Když se jeho kamarádi vyrojili ven, nedočkaví jídla po konci směny, Tony zůstal viset ve vzduchu s oběma páry paží ovinutými kolem těla jakoby v sebeobraně. Leo k němu připlul a vážně ho oslovil.

„Kde jsi v duchu byl, když jsme tam venku pracovali?“

„Promiňte, pane učiteli. Už se to nestane.“

„Chováš se takhle celý týden. Trápí tě něco, chlapče?“

Tony potřásl hlavou. „Nic – nic, co by se vás týkalo, pane učiteli.“

Chce říct, že nic, co by se týkalo práce, přeložil si to Leo. No tak dobře. „Ale jestliže ti to odvádí myšlenky od práce, něco to se mnou společného má. Chceš si o tom promluvit? Máš problémy s děvčetem? Je malý Andy v pořádku? Nebo ses s někým pohádal?“

Tonyho modré oči si Lea náhle pozorně a nejistě prohlédly, ale pak se mladík opět uzavíral do sebe. „Ne, pane učiteli.“

„Máš starosti kvůli své služební cestě? Myslím, že to pro vás mladé bude poprvé, co budete z domova, ne?“

„To není to,“ Tony se odmlčel a znovu se na Lea pátravě podíval. „Pane učiteli, – existuje hodně společností, jako je naše?“

„Na práci v hlubokém mezihvězdném prostoru jich zas tak moc není,“ odpověděl Leo, trochu zmaten tímto novým obratem v konverzaci. „My jsme samozřejmě největší, ačkoliv existuje asi půl tuctu dalších, které nám konkurují. V hustě obydlených systémech, jako je Tau Ceti nebo Orient, nebo samozřejmě Země, vždycky pracuje spousta malých společností v menším měřítku. Úzká specializace, nezávislí podnikatelé a tak. Vnější světy do téhle oblasti v poslední době dost pronikají.“

„Takže – kdybyste někdy přestal pracovat u GalacTechu, dostal byste ve vesmíru jinou práci?“

„To jistě. Dokonce jsem měl nabídky – ale naše společnost dělá nejvíc té práce, kterou dělat chci, takže nemám důvod jít jinam. A mám už dneska u společnosti hodně odpracovaných let, a to se taky počítá. Asi zůstanu u GalacTechu až do penze, jestli někde nezahynu v bezpečnostních pásech.“ Pravděpodobně jednou dostanu infarkt, až se zase budu dívat na své studenty, jak se snaží náhodně zabít jeden druhého. Leo myšlenku nevyjádřil nahlas, Tony se zdál už dost zahanbený. Ale pořád byl duchem daleko. „Pane učiteli… řekněte mi něco o penězích.“

„Peníze?“ Leo zvedl obočí. „Co ti mám o nich říkat? Základ života.“

„Já jsem nikdy žádné neviděl – jediné, co vím je, že jsou to kódované známky hodnoty k usnadnění obchodu a počítání.“

„To je pravda.“

„Jak k nim člověk přijde?“

„No – většina lidí za peníze pracuje. Jak bych to řekl – vyměňují za ně svou práci. Nebo něco vlastní, nebo vyrábějí nebo pěstují něco, co mohou prodat. Já pracuju.“

„A GalacTech vám za to dává peníze?“

„No ano.“

„A kdybych já o to požádal, dala by společnost peníze mně?“

„Ehm…“ Leo si uvědomil, že bruslí na velmi tenkém ledě. Dokud jedl podnikový chléb, měl by pravděpodobně jeho soukromý názor na Projekt Cay zůstat soukromým. Jeho úkolem bylo učit bezpečnostní svářecí techniky a ne rozdmýchávat odborové požadavky nebo cokoliv jiného, k čemu tahle konverzace zřejmě směřovala. „A za co bys je, prosím tě, tady utrácel? GalacTech ti dává všechno, co potřebuješ. Zato já, když jsem na planetě nebo ne právě na služební cestě, si musím platit své vlastní jídlo, oblečení, cesty a všechno možné. Kromě toho,“ Leo našel méně choulostivý argument, „až doteď jsi vlastně žádnou práci pro GalacTech neudělal, ale společnost toho udělala hodně pro tebe. Počkej, až budeš mít za sebou první skutečnou smluvní práci v prostoru a něco vyprodukuješ. Potom možná bude čas mluvit o penězích.“ Leo se usmál. Cítil se jako pokrytec, ale aspoň zůstal loajální.

„Aha.“ Zdálo se, že se Tony uzavřel do sebe následkem nějakého vnitřního zklamání. V modrých očích mu zasvítilo a znovu si Lea zkusmo prohlédl. „Když nějaká z mezihvězdných lodí společnosti odlétá z Rodea, kam má namířeno nejdřív?“

„To myslím záleží na tom, kde ji potřebují. Některé letí přímo celou cestu až k Zemi. Jestliže má náklad nebo cestující, kteří cestují jinam, obyčejně je první zastávka na Stanici Orient.“

„Ale Stanice Orient GalacTechu nepatří, že?“

„Ne, ta patří vládě Orientu IV. Ale GalacTech jí má dobrou čtvrtinu pronajatou.“

„Jak dlouho trvá dostat se z Rodea na Stanici Orient?“

„Obyčejně asi týden. Pravděpodobně se tam sám octneš dost brzy, i kdyby pro nic jiného, než abys převzal další zařízení a zásoby, až pojedeš na svůj první stavební kontrakt.“

Chlapec teď vypadal trochu přístupněji; asi přemýšlel o svém prvním mezihvězdném letu. To bylo lepší. Leo se poněkud uklidnil. „Budu se na to těšit, pane učiteli.“

„To je dobře. Pokud si mezitím neuřízneš nohu nebo, ehm, ruku, viď?“

Tony naklonil hlavu a usmál se. „To neudělám, pane učiteli.“

O čem to vlastně vůbec mluvil? divil se Leo. Díval se za Tonym, vyplouvajícím ze dveří. Doufal, že chlapec neměl na mysli nějakou soukromou vzpouru. Tony neměl nejmenší tušení, jakou zrůdou by byl všude mimo své rodné Sídliště. Kdyby byl býval jen trochu otevřenější…

Myšlenka na konfrontaci s ním Lea odpuzovala. Jeden každý z pozemského personálu na Sídlišti si zřejmě myslel, že má právo na všechny soukromé myšlenky čtveráků. Žádná jejich kabina neměla zamykací dveře. Měli přesně stejné soukromí jako mravenci pod sklem.

Kritické myšlenky setřásl, ale pocitu nevolnosti se mu zbavit nepodařilo. Po celý život věřil ve vlastní technickou poctivost – jestliže půjde za touto hvězdou, neklopýtne. Dnes už to byl zakořeněný zvyk, tutéž technickou poctivost zahrnul do výuky Tonyho a jeho party téměř automaticky. A přesto se zdálo, že to tentokrát tak úplně nestačí. Jako kdyby se naučil nazpaměť odpověď a pak zjistil, že mezitím se změnila otázka.

Ale co víc od něho mohli chtít? Co víc jim měl dát? A co, koneckonců, mohl jeden člověk sám udělat?

Zamrkal v křeči neurčitého strachu a ostrohranné hvězdy se mu v okénku rozmazaly. Obzor jeho vědomí zastínilo hrozící dilema. Co víc…

Zachvěl se a otočil se k prázdnému prostoru zády. Jistě by dokázal člověka spolknout.

Ti, druhý pilot nákladního člunu, měl zavřené oči. Možná, že to bylo v těchto situacích přirozené, myslela si Silver a prohlížela si jeho obličej ze vzdálenosti deseti centimetrů. Z téhle blízkosti už její oči nedokázaly vidět stereoskopický tak, aby se jeho tvář z pohledu obou očí překrývala. Když zašilhala trochu doprava, vypadalo to, že Ti má tři oči. Muži byli vůbec cizí plemeno. Ale nebylo to tím, že Ti měl v čele implantovanou kovovou kontaktní destičku a dvě podobné na spáncích. Ty vypadaly spíš jako dekorace nebo jako odznak jeho služebního zařazení. Mrkla a zavřela jedno oko a potom druhé; jeho obličej se jí tím zrakově posouval dopředu a dozadu.

Ti na okamžik otevřel oči a Silver se rychle vrátila zpátky k akci. Usmála se, také přivřela oči a přizpůsobila se rytmu jeho pružných boků. „Oh,“ zamumlala, jak ji to naučil Van Atta. Chci slyšet něco i od tebe, miláčku, vyžadoval Van Atta, a Silver si nastřádala sbírku zvuků, které ho zřejmě těšily. Na pilota působily také, pokud si vzpomněla je použít.

Ti pevně zavřel oči a otevřel ústa. Jeho dech se zrychlil a Silver si opět uvolnila tvář do zamyšleného klidu, vděčná za soukromí. Tiův pohled jí stejně nevadil tolik jako pohled pana Van Atty, který jakoby vždycky naznačoval, že by měla dělat něco jiného, nebo víc, nebo jinak.

Pilotovo čelo bylo vlhké potem a kolem lesklé kovové destičky se mu nalepila jedna hnědá kudrna. Mechanický mutant a biologický mutant, oba stejně postižení, jen každý jinou technologií. Možná, že právě proto se jí zdál Ti přístupnější, protože byl také jiný. Oba byli zrůdy. Na druhé straně – možná, že mezihvězdný pilot prostě nebyl moc vybíravý.

Otřásl se, křečovitě vydechl a pevně ji k sobě přitiskl. Vlastně vypadal docela zranitelně. Pan Van Atta ve stejné chvíli nikdy nevypadal zranitelně. Silver vlastně vůbec nevěděla, jak vypadal.

Co z toho má, pomyslela si Silver, co to je, co já necítím? Co to se mnou je? Možná, že opravdu byla frigidní, jak ji Van Atta jednou obvinil. Nepříjemné slovo. Připomínalo jí strojní zařízení a skládku odpadků za Sídlištěm – tak se pro něj naučila vydávat zvuky a půvabně se kroutit a on ji pochválil, že se uvolňuje.

Silver si připomněla, že má ještě jiný důvod pro to, aby měla oči otevřené. Podívala se za pilotovu hlavu. Pozorovací okénko ve ztemnělé kontrolní budce, kde měli schůzku, umožňovalo výhled do nákladního doku. Prostor mezi kontrolní budkou a vstupním průlezem do nákladního člunu byl matně osvětlen a nic se tam nehýbalo.

Pospěšte si, Tony a Claire, pomyslela si Silver starostlivě. Celou směnu tady tohohle chlapa neudržím.

„Páni,“ vydechl Ti. Probral se z transu, otevřel oči a usmál se. „Když vás zkonstruovali pro stav beztíže, mysleli na všechno.“ Uvolnil stisk Silveřiných ramen a ruce mu sklouzly po jejích zádech, okolo boků a podél jejích spodních paží. Skončil pochvalným poplácáním dívčiných rukou, sevřených kolem jeho svalnatého zadku pozemšťana. „Všechno doopravdy funkční.“

„Jak to pozemští lidé dělají, aby – ehm – od sebe neodlétli?“ zeptala se Silver zvědavě. Jako praktická bytost využívala výhody, že měla zřejmého experta v oboru teď jen pro sebe.

Jeho úsměv se rozšířil. „Drží nás pohromadě gravitace.“

„To je divné. Vždycky jsem si myslela, že gravitace je něco, s čím člověk musí pořád zápasit.“

„Ne, jenom někdy. Někdy zase pracuje pro tebe,“ ujistil ji.

Odpoutal se od jejího těla s určitým půvabem – možná, že se v tom projevovala jeho zkušenost vesmírného pilota – a lehce ji políbil do prohlubně krku. „Hezká dáma.“

Silver se mírně začervenala a byla ráda, že světlo v kabině je tlumené. Ti na okamžik obrátil svou pozornost k nutnému očištění. Vzduch zasyčel a spermicidem prosycený kondom zmizel v odpadkové šachtě. Silver potlačila mírný záchvat lítosti. Byla to škoda, že Ti nebyl jeden z nich. Škoda, že byla tak daleko na seznamu dívek, plánovaných pro mateřství. Taková škoda…

„Zjistila jsi od toho vašeho doktora, jestli to opravdu potřebujeme?“ zeptal se jí Ti.

„Nemohla jsem se dost dobře zeptat doktora Minčenka přímo,“ odpověděla Silver. „Ale pochopila jsem, že si myslí, že každé početí mezi pozemšťanem a jednou z nás by velmi brzy skončilo spontánním potratem – ale nikdo to neví jistě. Mohlo by se stát, že by se narodilo dítě s dolními končetinami, které by nebyly ani ruce, ani nohy, ale něco mezi tím.“ A stejně by mi asi nedovolili, abych si to nechala… „A vůbec, aspoň nemusíme honit tělesné tekutiny po místnosti s ručním vysavačem.“

„To je pravda. No, já se stejně necítím na to, abych se stal otcem.“

U tak starého muže je to úplně nepochopitelné, myslela si Silver. Muselo mu být nejméně pětadvacet, byl mnohem starší než Tony, který byl z nich všech skoro nejstarší. Dávala si pozor, aby se vznášela čelem k oknu a pilot byl k němu zády. Dělej, Tony, jestli to opravdu chceš udělat, udělej to teď!

Studený závan z ventilátoru způsobil, že jí na pažích naskočila husí kůže. Zachvěla se.

„Je ti zima?“ zeptal se Ti starostlivě a rychle jí přejel rukama nahoru a dolů po pažích, aby ji zahřál třením. Pak chytil její modrou košili a šortky u stěny místnosti, kam odplavaly, a Silver se do nich vděčně oblékla. Pilot se také oblékal a Silver s utajeným úžasem pozorovala, jak si zavazuje boty. Takové těžké, nepružné obaly – ale nohy samy přece také byly nepružné a těžké. Doufala, že Ti jimi bude pohybovat ve vzduchu opatrně. Jeho obuté nohy jí připomínaly kladiva.

Ti s úsměvem sundal svou cestovní tašku z věšáku na stěně, kam ji pověsil před půlhodinou, když se sem do kontrolní budky uchýlili. „Něco jsem ti přivezl.“

Silver zvedla hlavu a nadějně spráskla všechny čtyři ruce. „Ach! Našel jsi nějaké další knižní disky od té samé paní?“

„Ano, tady je máš –“ Ti vytáhl z hlubin své tašky několik tenkých plastikových čtverců. „Tři knížky, všechny nové.“

Silver se na ně vrhla a dychtivě četla tituly. Ilustrované romány Duha: Pošetilost lorda Randana, Láska v altánku a Lord Randan a prodaná nevěsta. Všechny od Valerie Virgové. „To je senzace.“ Ovinula svou horní paži Tiovi kolem krku a úplně spontánně ho políbila.

Potřásl hlavou v předstíraném zoufalství. „Já nevím, jak ty kýče můžeš číst. Stejně si myslím, že autorka je spíš nějaká komise.“

„Je to náhodou ohromné,“ bránila Silver pohoršeně svou milovanou literaturu. „Je to tak – tak plné barvy a podivných míst a v podivných dobách – a spousta těch příběhů se odehrává na staré Zemi, kdysi dávno, kdy ještě každý žil na planetě – je to opravdu úžasné. Lidi kolem sebe měli zvířata – ti velikánští tvorové, kterým se říkalo koně, je vlastně nosili na zádech. Gravitace lidi asi pořádně unavovala. A tihleti bohatí lidé – to byli asi něco jako dneska ředitelé společností – kterým se říkalo lordi a šlechtici, ti žili v naprosto fantastických sídlištích, přilepených k povrchu planety – a v té historii, kterou učili nás, jsme se o tom nedozvěděli vůbec nic!“ To řekla s vrcholným rozhořčením.

„Ale tohle není historie,“ namítl. „To jsou romány.“

„Ale vůbec to není jako knížky, které nám dávali číst. Já vím, pro malé děti to stačí – taky jsem měla ráda Malý kompresor, který všechno uměl – nutili jsme naši učitelku ve školce, aby nám to četla znova a znova. A seriál o Bobby BX-99 byl taky fajn… Bobby BX-99 řeší záhadu vlhkosti… Bobby BX-99 a rostlinný virus… tenkrát jsem požádala o specializaci v hydroponice. Ale je o tolik zajímavější číst o lidech z planet. Je to tak – tak – když čtu tohle,“ pevně sevřela plastické disky, „je to, jako kdyby to všechno bylo skutečné, a já ne.“ Silver zhluboka povzdechla.

Ačkoliv možná, že pan Van Atta byl tak trochu jako lord Randan… měl vysoké postavení, dovedl poroučet, byl popudlivý… Silver se krátce zamyslela nad tím, proč popudlivost lorda Randana byla vždycky tak vzrušující a sympatická a mívala zajímavé následky. Když se rozzlobil pan Van Atta, bylo jí z toho jen špatně od žaludku. Možná, že pozemské ženy byly odvážnější.

Ti, zmatený a pobavený, pokrčil rameny. „Když tě to baví… ublížit ti to asi nemůže. Ale tentokrát jsem ti přivezl něco lepšího –“ znovu prohrábl tašku a vytřásl z ní pěnu krajek a saténových stužek na látce slonovinové barvy. „Napadlo mě, že bys mohla nosit normální ženskou blůzu. Má to květinový vzor, tak jsem si myslel, že by se ti to mohlo líbit, když jsi v hydroponice a tak –“

„Ach…“ Jedna z hrdinek Valerie Virgové by se v podobném oděvu mohla cítit jako doma. Silver sáhla po blůze a pak stáhla ruku zpátky. „Ale – to si nemůžu vzít.“

„Proč ne? Knižní disky sis taky vzala a tohle nebylo tak drahé.“

Silver, která měla dojem, že začíná mít z knížek slušný přehled o tom, co peníze znamenají, potřásla hlavou. „To není kvůli tomu. To je – no, víš, já myslím, že paní doktorka Yei by tyhle naše schůzky neschvalovala. A – hodně jiných lidí taky ne.“ Silver si ve skutečnosti byla úplně jistá, že sloveso ‚neschvalovat‘ by bylo hodné slabým vyjádřením toho, co by se stalo, kdyby se na její tajné transakce s Tim přišlo.

„Slušňáci,“ ušklíbl se Ti. „Přece ti teď nezačnou říkat, co bys měla dělat.“ Ale jeho výsměch byl zabarvený úzkostí.

„Já jim nemíním říkat ani to, co dělám teď,“ namítla Silver důrazně. „Ty ano?“

„Proboha, to ne,“ zamával v hrůze rukama.

„Takže jsme dohodnuti. Tohle bohužel,“ ukázala na blůzu, „je něco, co nemůžu schovat. A nemohla bych to nosit, aniž bych musela někomu vysvětlit, kde jsem to vzala.“

„Aha,“ kývl otupělým tónem člověka, který narazil na nezměnitelný fakt. „Jo – asi mě to mělo napadnout. Myslíš, že bys to mohla na čas někam uložit? Já si beru svoje gravitační dovolené na Rodeu jenom proto, že všechny výhodné práce na Orientu IV už zabrali služebně starší piloti. A tady nakonec nasbírám daleko víc letových hodin, a dřív, když létám s náklady. Ale už za pár cyklů mě čeká povýšení na velitele člunu a budu zpátky na permanentních mezihvězdných letech.“

„Tu blůzu nemůžu ani nikomu půjčit,“ zamyslela se Silver. „Víš, s knížkami a videodramaty je to tak, že jednak jsou malé a dají se snadno schovat, a za druhé se dají předávat od jednoho k druhému po celé skupině a neopotřebují se. Nikoho nevynechám. Takže – oni zase pomůžou mně, když se potřebuju na chvíli soukromě ztratit.“ Pohodila hlavou na zdůraznění soukromí, kterého právě oba využívali.

„Aha,“ polkl Ti. Odmlčel se. „Já-já jsem si neuvědomil, že ty věci předáváš dál.“

„Ty myslíš, že bych to neměla dělat? Ale to by opravdu nebylo správné.“

Podívala se na něho s mírně uraženým výrazem a v návalu emoce postrčila blůzu zpátky k němu, rychle, než ji přemůže slabost. Málem mu to začala vysvětlovat podrobněji, ale rozmyslela si to.

Bylo lepší, když Ti nevěděl, jaký poprask způsobil jeden z knižních disků, který jeden z nich náhodou zapomněl v přehrávači a někdo z pozemského personálu ho našel a předal doktorce Yei. Následná prohlídka – o které se dozvěděli pozdě a měli sotva čas zbytek propašované knihovny ukrýt – Silver přesvědčila o tom, jak vážný byl její přestupek v očích vedení. Ačkoliv se žádné další disky nenašly, zažili od té doby dvě další přepadové inspekce. To jí stačilo.

Sám pan Van Atta si ji – ji! – vzal stranou a přesvědčoval ji, aby na kamarádech vyzvídala a donášela na ně. Začala se mu zpovídat a zarazila se právě včas. Z jeho náhlé zuřivosti se jí sevřelo hrdlo strachem. „Toho malého parchanta roztrhnu, až ho chytnu,“ zavrčel Van Atta. Možná, že by se Ti pana Van Atty a doktorky Yei a všech jejich podřízených dohromady tolik nebál – ale netroufala si riskovat ztrátu svého jediného zdroje pozemských potěšení. Ti byl aspoň ochotný si nechat zaplatit tím, co pro Silver nebylo nic víc než trocha práce a bylo to jediné zboží, které bylo neviditelné a nemuselo se vykazovat v žádné inventuře. Kdo ví, nějaký jiný pilot by na ní třeba chtěl věci, a ty se daly propašovat ze Sídliště mnohem hůř.

Její zrak zaznamenal dlouho očekávaný pohyb v nakládacím prostoru. A ty sis myslel, že riskuješ potíže kvůli několika knížkám, pomyslela si Silver. Počkej, až vyjde najevo tenhle průser…

„Stejně ti děkuju,“ spěšně chytla Tiho kolem krku v dlouhém děkovném políbení. Zavřel oči – to byl báječný reflex – a Silver rychle mrkla k výhledu kontrolním okénkem. Tony, Claire a Andy právě mizeli v průlezu do člunu.

Tak, pomyslela si Silver, a je to. Udělala jsem, co jsem mohla a zbytek je na vás. Hodně štěstí – moc a moc štěstí vám přeju. Projela jí ostrá myšlenka – škoda, že nemůžu jet s vámi.

„Uf! Podívej se, kolik je hodin!“ Ti se jí vymanil z objetí. „Musím zkontrolovat ten seznam, než se kapitán Durrance vrátí. S tou blůzou máš asi pravdu.“ Bez ceremonií ji nacpal zpátky do cestovní tašky. „A co tedy chceš, abych ti přivezl příště?“

„Siggy z Údržby vzdušných systémů mě prosil, jestli bych mohla sehnat ještě nějaká videa ze seriálu Ninja z Dvojité hvězdy,“ požádala Silver okamžitě. „Má je až do sedmého dílu, ale čtyřka a pětka mu chybí.“

„No, to byla slušná zábava,“ připustil Ti. „Dívala ses na to taky?“

„Ano.“ Silver pokrčila nos. „Ale nejsem si jistá – lidi tam dělali jeden druhému strašné věci – říkáš, že je to vymyšlené?“

„To je.“

„To jsem ráda.“

„Ano, ale co bys chtěla pro sebe?“ naléhal. „Kvůli Siggymu, ať už je to kdo chce, důtku riskovat nebudu. Siggy nemá tvoje nádherné boky s dvojitými klouby,“ povzdechl při vzpomínce na rozkošný zážitek.

Silver rozevřela tři nové knižní karty do vějíře ve spodní pravé ruce.

„Víc těchhle, prosím.“

„Když chceš kýče,“ vzal po řadě každou z jejích rukou a políbil je do dlaní, „tak dostaneš kýče. – Ach jo, už je tady můj kapitán bez bázně a hany.“ Než se dveře na vzdáleném konci nákladního doku se svistem otevřely, Ti si rychle upravil uniformu pilota nákladního člunu, zesílil světla a popadl informační panel. „Strašně nerad létá s mladšími piloty, Říká nám pulci. Myslím, že je celý nesvůj, protože na své lodi bych měl vyšší hodnost než on. Ale stejně bude lepší nedat mu žádný důvod ke stížnostem…“

Silver schovala knižní disky ve své pracovní tašce a zatvářila se jako nevinný kolemjdoucí. Kapitán Durrance vplul do kontrolní budky.

„Zapíchni to, Ti, máme změnu letového plánu.“

„Ano, pane. Co se děje?“

„Chtějí nás dole na planetě.“

„K čertu,“ zaklel Ti mírně. „To je otrava. Měl jsem domluvené rande – ehm,“ podíval se po Silver, „měl jsem se dneska večer sejít s jedním přítelem na večeři na přestupní stanici.“

„Fajn,“ prohodil kapitán Durrance ironicky a bez sympatie. „Můžeš si stěžovat u komise pro zaměstnanecké vztahy, že pracovní rozvrh ti znemožňuje milostný život. Možná, že ti to zařídí tak, že žádný pracovní rozvrh mít nebudeš.“

Ti pochopil narážku a rychle pokračoval v plnění povinností. Dostavil se sídlištní technik, aby převzal práci v kontrolní budce nákladního doku.

Silver se skrčila v koutku, ztuhlá hrůzou a zmatkem. Tony a Claire plánovali, že na přestupní stanici se vloudí jako černí pasažéři na mezihvězdnou loď, dostanou se s ní mimo dosah GalacTechu a někde si najdou práci; podle názoru Silver to byl strašně riskantní plán, z něhož bylo jasně vidět jejich zoufalství. Claire byla vyděšená, ale nakonec se dala přesvědčit, že jednotlivé fáze Tonyho plánu jsou pečlivě vymyšlené. Pečlivě vymyšlené byly první kroky; čím dál od Rodea a domova, tím byly matnější. V žádné verzi neplánovali zastávku na planetě Rodeo.

Teď už byli Tony a Claire jistě dobře schovaní v nákladním prostoru člunu. Silver neměla žádnou možnost je varovat – měla je zradit, aby je zachránila? Následný poprask by nutně byl příšerný. Zděšení jí svíralo hrudník jako ocelový pás a bránilo jí v dechu i v řeči.

Paralyzovaná děsem pozorovala na obrazovce kontrolní budky, jak člun odrazil od Sídliště a začal padat k vířivé atmosféře Rodea.

Kapitola 4

Setmělý nákladní prostor kolem Claire doslova sténal, jak brzdy namáhaly jeho strukturu. Vyrovnávací manévry, doprovázené syčením a hvízdáním, vibrovaly kovovým pláštěm člunu.

„Co se to děje?“ zalapala po dechu. Pustila se jednou rukou plastické bedny, za kterou se skrývali, aby mohla pevněji držet Andyho. „Narazili jsme do něčeho? Co znamená ten divný hluk?“

Tony si rychle olízl prst a podržel ho ve vzduchu. „Žádný průvan, co by stál za řeč.“ Polkl, aby zkontroloval své Eustachovy trubice. „Tlak neztrácíme.“ Ale hvizd stále zesiloval.

Dvě mechanická cvaknutí, jedno za druhým, naprosto nepodobná povědomým nárazům a klapnutím při normálním přistávání do doku, Claire vyděsila ještě víc. Brzdění trvalo už příliš dlouho a pořád nepřestávalo, naopak se k němu přidal ještě divný, matoucí pohonný tah, který jako by vycházel z vnitřku člunu. Stěna nákladního prostoru, ke které byly bedny připevněny, se na ni úplně tlačila. V nervozitě se k ní otočila zády a přitiskla si Andyho na břicho jako na polštář.

Dítě mělo v údivu vykulené oči a ústa mu tvořila stejný kroužek. Ne, prosím, jen nezačni brečet! Sama se neodvážila vyrazit výkřik, který se jí zasekl v krku, ten by způsobil jen to, že Andy by začal ječet jako siréna. „Paci paci pacičky, táta koupí rukavičky.“ Claire se málem dusila. „Upečem si bábovičky…“ Pošimrala ho na tváři a obrátila oči k Tonymu v němé prosbě.

Tony byl v obličeji bílý. „Claire, já myslím, že tenhle člun letí na planetu! Vsadím se, že to cvakání bylo vysouvání vzdušných fólií.“

„Proboha, to ne! To není možné. Silver kontrolovala letový plán –“

„Vypadá to, že se Silver hodně spletla.“

„Já jsem ho kontrolovala taky. Tenhle člun měl nabrat náklad na přestupní stanici a teprve potom přistát na planetě.“

„Tak jste se obě hodně spletly.“ Tonyho hlas byl roztřesený a hrubý, hněvem maskoval strach.

Ach, pomoz mi a nekřič na mě – jestli nezůstanu klidná, Andy se taky rozčílí – tohle nebyl můj nápad…

Tony se převalil na břicho a zapřel se proti dotírajícímu povrchu podlahy – ano, tak říkali planeťáci místu, kde začínal vektor gravitační síly – doplazil se k nejbližšímu okénku a natáhl se k němu. Světlo, které se lilo dovnitř, mělo zvláštní rozptýlený charakter, a ubývalo ho. „Je tam úplně bílo, Claire – asi vlétáme do mraků.“

Z oběžné dráhy nahoře Claire pozorovala mraky často celé hodiny, jak se pomalu vlnily v proudu atmosféry Rodea. Vždycky se jí zdály masivní jako měsíce. Teď se na ně chtěla také jít podívat.

Andy jí mačkal modré tričko. Přetočila se stejně jako Tony, dlaněmi k povrchu, a odstrčila se. Andy otočil hlavu k otci, natáhl k němu své horní ruce a snažil se dolními odstrčit od Claire. Podlaha vyskočila a udeřila ho.

Na okamžik byl příliš užaslý, než aby brečel. Pak malá ústa změnila tvar z kolečka do čtverce a vyrazil z nich vibrující řev skutečné bolesti. Jekot prořízl Claire každý nerv v těle.

Tony sebou také trhl, sešplhal od okna dolů a vrátil se k nim. „Proč jsi ho upustila? Co děláš? Ach bože, utiš ho, rychle!“

Claire se opět otočila na záda a přitáhla si Andyho na měkké, elastické bříško. S úzkostí ho poplácala a políbila ho. Tón jeho křiku se začal měnit z děsivého, vysokého pláče bolesti do méně pronikavého pohoršeného řevu, ale síla zůstávala stejná.

„Uslyší ho až nahoře v pilotní kabině!“ zasyčel Tony utrápeně. „Udělej něco!“

„Já se snažím,“ zasyčela Claire na něj. Ruce se jí třásly. Zkusila prostrčit Andyho hlavu ke svému prsu, což byla standardní útěcha, ale on hlavičku odvrátil a řval ještě hlasitěji. Naštěstí se hluk zvenku, jak atmosféra narážela na plášť člunu, zvýšil do ohlušujícího hřmění. V době, kdy hluk vyvrcholil a začal ustávat, Andy už jen fňukal a škytal. Truchlivě si jí o tričko otíral tvář, mazlavou slzami a nudlemi z nosu. Tížil ji v pase a na břiše tolik, že ji to málem zbavilo dechu, ale neodvažovala se ho odložit.

Ozvala se další série kovových zvuků. Vibrace motorů změnily výšku a měnící se vektory zrychlení házely s Claire sem a tam, i když žádný nebyl tak silný jako ten, který vycházel z podlahy. Musela dvěma rukama přestat utěšovat Andyho, aby se mohla chytit plastikových beden.

Tony si lehl vedle nich a v bezmocné úzkosti se kousal do rtů. „Určitě už se blížíme přistání na povrchu.“

Claire přikývla. „Na jednom z letišť pro čluny. Budou tam lidé – planeťáci – možná, že bychom jim mohli říct, že nás náhodou zavřeli na palubě. Možná,“ dodala s nadějí, „že nás rovnou pošlou zpátky domů.“

Tonyho pravá horní ruka se sevřela do pěsti. „Ne! Teď to nemůžeme vzdát! Nikdy už bychom nedostali druhou šanci!“

„Ale co jiného můžeme dělat?“

„Nějak se z téhle lodi vykrademe a schováme se, dokud se nebudeme moci dostat na jinou, která poletí na přestupní stanici.“ Když uslyšel polekaný zvuk, který jí unikl ze rtů, nasadil vážný a prosebný tón. „Udělali jsme to jednou a můžeme to udělat zas.“

Pochybovačně potřásla hlavou. Jejich další hádka byla přerušena překvapivou řadou nárazů, které otřásly celou lodí a pak se změnily v jednolitý, hluboký hřmot. Světlo za oknem se měnilo; člun přistál, popojížděl a otáčel. Potom zamrkalo, světla v nákladním prostoru se zešeřila, motory zavrněly a stejně překvapivě ztichly.

Claire se opatrně pustila. Ze všech vektorů zrychlení zůstal jen jeden. Teď byl izolovaný a ohromující.

Gravitace. Tiše a nesmiřitelně se jí tiskla k zádům – bojovala s ošklivou iluzí, že náhle přestane působit a výsledkem bude, že se rozplácne na stropě s Andym pod sebou. Pocit doprovázela optická iluze, že celý nákladní prostor pomalu pochoduje kolem ní do kruhu. V sebeobraně zavřela oči.

Tony ji varoval stiskem jejího dolního levého zápěstí. Vzhlédla a ztuhla – venkovní dveře nákladního doku v protější stěně oddělení se otevřely.

Vstoupili dva planeťáci, oblečení do podnikových overalů. Přístupová dvířka do trupu člunu se rozevřela a Ti jimi prostrčil hlavu.

„Nazdar, mládenci. Na co ten spěch?“

„Máme mít tuhle kachnu otočenou a znovu naloženou během hodiny, tak proto,“ odpověděl údržbář. „Máš akorát čas se vyčurat a naobědvat.“

„Co je to za náklad? Takovéhle poskakování jsem naposled viděl při poslední lékařské pohotovosti.“

„Zařízení a zásoby pro nějakou akci, kterou prý mají dělat na tom vašem sídlišti pro provozní viceprezidentku.“

„To bude až příští týden.“

Údržbář se zachechtal. „To si myslel každý. Jenže viceprezidentka přiletěla vlastní soukromou lodí o týden dřív, s celou četou komanda účetních. Vypadá to, že ráda dělá přepadové inspekce. Vedení má pochopitelně obrovskou radost.“

„Moc se nesměj,“ varoval ho Ti. „Vedení si vždycky najde způsob, jak svou radost sdílet s námi ostatními.“

„Jako bych to nevěděl,“ zasténal údržbář. „Dělej, dělej, blokuješ dveře…“ Všichni tři oddupali.

„Teď,“ zašeptal Tony a kývl k otevřeným dveřím doku.

Claire se překulila na stranu a jemně položila Andyho na podlahu lodi. Obličej se mu zkřivil do breku. Claire se rychle opřela o dlaně a zkusila, jakou má rovnováhu. Zdálo se, že tak nejspíš by mohla postrádat pravou dolní paži. Jednou rukou sebrala Andyho a přitiskla ho k sobě.

Strašnou gravitací přilepená k té straně nákladního doku, která hraničila s planetou, se po třech rukách začala plazit ke dveřím. Andyho váha jí tížila ruku, jako kdyby ho k podlaze táhlo silné pero, a hlava se mu nakláněla dozadu ve znepokojivém úhlu. Claire mu pomalu podsunula dlaň pod hlavu; gesto bylo pro ni bolestně neohrabané.

Tony vedle ní také dosáhl třírukého postoje. Volnou rukou trhl za šňůru od jejich rance zásob. Batoh držel u podlahy jako přisátý a nehnul se.

„Do prdele,“ zaklel Tony polohlasem. Vrhl se po balíku, popadl ho a zvedl, ale byl příliš objemný, aby ho mohl nést pod břichem. „Ještě jednou do prdele!“

„Opravdu to nemůžeme vzdát?“ zeptala se Claire tichým hláskem. Odpověď znala předem.

„Ne!“ Tony popadl batoh z druhé strany a horníma rukama se ho snažil vytáhnout k ramenům. Nebezpečně se zhoupl. Batoh se zvedl a nejistě mu balancoval na zádech. Tony na něm držel svou levou horní ruku a poskakoval po pravé; dolní ruce se mu šoupaly po zemi. „Mám to – běž, běž!“

Člun byl zaparkován v hangáru, připomínajícím jeskyni. Byl to obrovský zešeřelý prostor, zastřešený nosníky. Trámy za stropními světly by byly výborným úkrytem, jenom kdyby se tam člověk dostal. Ale všechno, co nebylo pevně připoutané, bylo odsouzené spadnout vždycky k jedné straně místnosti a tam to zůstalo, dokud to někdo násilím neodstranil. Tonyho to svým způsobem příšerně fascinovalo.

„Ach…“ Claire zaváhala. Od vstupního otvoru k podlaze hangáru vedla jakási zvlněná rampa. Byla jasně určená k tomu, aby rozložila nebezpečný zápas s všudypřítomnou gravitací na malé zvládnutelné úseky. „Schody.“ Claire se odmlčela a sklopila hlavu. Měla dojem, že se jí všechna krev soustředila ve tváři; točila se jí hlava. Polkla.

„Nezastavuj se,“ vydechl Tony za ní prosebně a pak polkl také.

„Uf… uf…“ V okamžiku inspirace se Claire otočila a začala sestupovat pozadu. S každým skokem její volná dolní levá dlaň plácla o kovový stupeň. Bylo to stále ještě nepohodlné, ale už to bylo možné.

Tony ji následoval.

„Kam teď?“ zalapala po vzduchu Claire, když se dostali na dno.

Tony ukázal bradou. „Prozatím se schováme v tamhleté spleti strojů. Moc daleko od člunu bych se neodvažoval.“

Pelášili po pozemské stěně hangáru. Claire si brzy umazala ruce od oleje a špíny, což ji psychologicky rozčilovalo stejně, jako kdyby se nemohla poškrábat. Měla pocit, že za šanci umýt si ruce by možná klidně riskovala smrt. Vzpomínala, jak v Sídlišti pozorovala korálky kondenzované vlhkosti, jak se plazily po povrchu, než je suchým hadrem rozmazala. Právě tak se s Tonym plazili teď.

Jen co dosáhli místa, kde bylo zaparkováno pár kusů těžkého strojního zařízení, vjel do hangáru nakladač a z něho seskočilo tucet mužů a žen v overalech. V organizovaném zmatku se začali motat kolem člunu. Claire byla ráda, že dělají hluk, protože Andy stále ještě pofňukával. Se strachem pozorovala údržbářskou četu mezi rameny strojů. Jak moc pozdě bylo na to, aby se vzdali?

Leo, napůl oblečený do skafandru, se napjatě ohlédl po Pramodovi, který vplul do šatny a půvabně se umístil vedle něho.

„Našel jsi Tonyho?“ zeptal se. „Jako předák party má tuhle parádu vést. Já se mám vlastně jen dívat.“

Pramod potřásl hlavou. „Není na žádném obvyklém místě, pane učiteli.“

Leo polohlasně zasyčel; nebyla to úplná kletba. „Měl už se dávno ozvat na naše volání…“ Odplul k plastikovému oknu.

Venku ve vakuu malý tažný člun právě skládal poslední z opatrně seskupených sekcí pro plášť nového hydroponického oddělení. Čtveráci ho měli postavit před očima provozní viceprezidentky. To byl konec Leových chabých nadějí, že průšvihy a prostoje v jiných odděleních by mohly odvést pozornost od jeho vlastních. Nastal čas, aby jeho svářecí četa debutovala.

„Tak dobře, Pramode, oblékni se. Převezmeš Tonyho místo a Bobbi z Party B převezme tvoje.“ Leo rychle pokračoval, než se úlek v Pramodových očích mohl změnit v trému. „Není to nic, co bys už nedělal tucetkrát. A jestli budeš mít nejmenší pochybnost o kvalitě nebo bezpečnosti jakékoliv procedury, já tam budu. Mysli na to, že to je skutečnost – vy budete v té struktuře bydlet dlouho po tom, co viceprezidentka Apmadová a její putovní cirkus budou pryč. Zaručuju ti, že si bude víc vážit práce udělané dobře, i když pomalu, než rychle splácaného podvodnictví.“

„Pro kristapána, koukejte se postarat, ať to vypadá hladce,“ naléhal na něj včera Van Atta. „Udržte časový rozvrh, ať se děje, co chce – problémy spravíme potom, až viceprezidentka odjede. Předpokládá se, že ty opice předvedeme jako finančně výhodnou pracovní sílu.“

„Nemusíš se snažit předstírat, že jsi něco jiného, než jsi,“ kladl Leo na srdce Pramodovi. „Máš pěknou výkonnost a jsi dobrý. Učit vás všechny byla jedna z velkých, nečekaných radostí mé kariéry. A teď zmiz. Brzy tě dohoním.“

Pramod odspěchal najít Bobbi. Leo se krátce zamračil a přeplul po délce šatny až k terminálu počítače na druhém konci.

Vyťukal své identifikační číslo. „Vyvolej doktorku Sondru Yei,“ přikázal počítači. Ve stejném okamžiku ho čtvereček s jeho jménem a něčím číslem v rohu obrazovky informoval, že na něj čeká zpráva. „Ruším instrukci.“

Vyťukal číslo a překvapeně zvedl obočí. Na jeho obrazovce se objevila tvář doktorka Yei. „Sondro! Právě jsem vás chtěl volat. Nevíte, kde je Claire?“

„Ale to je zvláštní. Volala jsem vás, abych se vás zeptala, kde bych našla Tonyho.“

„Skutečně?“ opáčil Leo hlasem, z něhož se náhle vytratily všechny emoce. „Proč?“

„Protože ji nemohu nikde najít a myslela jsem si, že Tony by mohl vědět, kde je. Má po obědě předvádět techniky péče o dítě v beztíži viceprezidentce Apmadové.“

„Vy víte – ehm,“ Leo polkl. „Jestli Andy je ve školce, nebo s Claire?“

„S Claire samozřejmě.“

„Aha.“

„Leo…“ Doktorka zpozorněla a rty se jí sevřely. „Víte snad něco, co já nevím?“

„Ale…“ bedlivě ji pozoroval. „Vím jenom tolik, že Tony byl poslední týden v práci mimořádně nepozorný. Mohl bych dokonce říci – deprimovaný, jenže to je spíš váš obor, ne? Ale nebyl tak veselý jako obvykle.“ Hrouda neklidu, která se začínala tvořit v Leově žaludku, dodávala jeho řeči nezvyklý ostrý tón. „A co vy, dámo – vy náhodou nemáte nějaké informace, které jste mi zapomněla říct?“

Rty se jí zúžily, ale neskočila mu na to. „Víte, rozvrhy se měnily ve všech odděleních. Claire dostala nové reprodukční zařazení. Tony to nebyl.“

„Reprodukční zařazení? Chcete říct, že má mít další dítě?“ Leo cítil, že se červená. Někde uvnitř se v něm začala hromadit dlouho potlačovaná pára. „Těmihle ohebnými slovy nalháváte taky sobě, co vlastně děláte? A já jsem si myslel, že propaganda je jen pro nás sedláky.“ Yei začala mluvit, ale Leo jí skočil do řeči a vybuchl. „Dobrý bože! Narodila jste se už nelidská, nebo jste to získala postupně se všemi svými tituly?“

Doktorce potemněla tvář a její přízvuk zvýrazněl. „Inženýr s romantickou duší? To jsem ještě neviděla. Nenechte se unést svým scénářem, pane Grafe. Tony a Claire byli k sobě původně přiřazeni přesně stejným systémem a kdyby jistí lidé byli schopni dodržovat můj původní časový plán, mohli jsme se tomuhle problému vyhnout. Nechápu, nač někdo platí odbornici a pak klidně ignoruje její rady. To opravdu nechápu. Inženýři…“

Panebože, ona nesnáší Van Attu jako já, uvědomil si Leo. Pochopení otupilo jeho rozběh, ale vnitřní tlak mu neuvolnilo.

„– Já jsem si Projekt Cay nevymyslela a kdybych ho vedla já, tak bych to dělala jinak, ale musím jednat s tím, co mám, pane Grafe. K sakru –“ ovládla se a s viditelným úsilím se snažila přivést jejich rozhovor zpět k původnímu tématu. „Musím ji najít brzy, nebo nebudu mít na vybranou a budu muset nechat Van Attu začít tu show úplně od konce. Leo, absolutně nejdůležitější je, aby viceprezidentka Apmadová šla nejdřív na prohlídku školky, než bude mít čas utvořit si jakékoliv… máte nějakou představu, kde by ty děti mohly být?“

Leo potřásl hlavou, ale náhlá inspirace změnila jeho pravdivé gesto v lež, ještě než je dokončil. „Ale zavoláte mi, kdybyste je našla dřív než já?“ prosil a pokorným tónem naznačoval příměří.

Doktorčina nepřístupnost trochu povadla. „Ano, jistě.“ Kysele pokrčila rameny v nevyslovené omluvě a přerušila spojení.

Leo se vrátil ke své skřínce, sundal si skafandr, oblékl overal a pospíšil si ověřit svou inspiraci, než totéž napadne doktorku Yei. Byl si jist, že to nebude trvat dlouho.

Silver si na své obrazovce zkontrolovala pracovní rozvrh. Papriky. Přeplula přes hydroponické oddělení ke skříňce se semeny, našla správnou zásuvku a vyndala papírový balíček s předem odpočítaným počtem semen. Bezděčně balíčkem potřásla a semena příjemně zachrastila.

Vzala plastikovou krabici na klíčení, odtrhla uzávěr balíčku a vysypala malá bledá semena na dno; vesele tam poskakovala. Další byl na řadě vodní kohout. Prostrčila hadici kulatým gumovým uzávěrem na straně krabice a stříkla do ní odměřené množství vody, pak krabicí znovu zatřásla, aby se třpytivé kuličky tekutiny rozlily. Vložila klíčkovou krabici na místo v inkubační polici, nařídila správnou teplotu pro papriky, fototropicky negravitační hybrid s axiální diferenciací 297-X-P, a vzdychla.

Světlo z filtrovaných oken neúnavně přitahovalo její pozornost. Počtvrté nebo popáté během této směny se zastavila a propletla se mezi růstovými trubicemi, aby se podívala na tu část Rodea, kterou z hydroponického oddělení mohla vidět. Tam někde dole, na dně té vzdušné studny, se teď plazili Tony a Claire – jestli se ještě nevzdali – nebo jestli se nedostali na další loď – nebo jestli je nepotkala nějaká strašlivá katastrofa… představivost jí bez vyzvání dodala řadu vzorových neštěstí.

Pokusila se je vytlačit z mysli rozhodným obrazem Tonyho a Claire, jak se úspěšně vkrádají na loď, směřující na přestupní stanici, ale obrázek se zvlnil do jiného, kde se Claire pokoušela přeskočit nějakou mezeru k průlezu do člunu (jakou mezeru? odkud, pro pána krále?), zapomněla, že všechny podobné tangenty se v gravitaci zákonitě měnily v paraboly, a minula cíl. Silver přemýšlela o zvláštním způsobu, jakým se věci pohybovaly v silném gravitačním poli. Výkřik, který skončil rozplácnutím o beton – ne, Claire by jistě držela Andyho, takže dvojitým rozplácnutím na betonu… Silver si přetřela čelo dlaněmi horních rukou, jako kdyby si mohla hrůznou vizi z mozku fyzicky setřít. Claire viděla stejná videa o životě na planetě jako ona, jistě si vzpomene.

Zasyčení vzdušného uzávěru dveří přivedlo Silver s trhnutím zpátky do skutečnosti. Raději by měla předstírat práci… co měla dělat teď? Ach ano, měla čistit použité růstové trubice a připravovat je pro umístění v novém oddělení, které budovali, aby provozní viceprezidentce pozítří předvedli své schopnosti. Zatracená provozní viceprezidentka. Kdyby nebylo jí, Tony a Claire mohli mít šanci, že je dvě nebo možná tři směny nikdo nebude postrádat. Takhle…

Srdce jí pokleslo, když viděla, kdo do oddělení vstoupil. Ještě tohle…

Normálně by Silver Lea viděla ráda. Byl to takový čistý, velký chlap… ne, ne velký, ale tak nějak pevně stavěný, plný prozaického klidu, který ho obestíral jako specifická vůně. Připomínal Silver všechny pozemské věci, s nimiž měla příležitost zacházet, jako kůži a dřevo a jisté sušené bylinky. Ve světle jeho pomalého úsměvu se příšerné obrazy, které si představovala, rozplynuly v mlhu. Možná, že ještě bude ráda, že s ním může mluvit…

Teď se neusmíval. „Silver…? Jsi tu?“

V divokém okamžiku paniky Silver napadlo schovat se mezi růstovými trubicemi, ale jak se obrátila, zeleň zašustila a prozradila, kde je. Vykoukla pod listy. „Ach… ahoj, Leo.“

„Viděla jsi poslední dobou Tonyho a Claire?“ Na Lea se mohla spolehnout, že půjde přímo k věci. Říkej mi Leo, navrhl jí, když ho poprvé oslovila ‚pane Grafe‘. Je to kratší. Přeplul za ní k růstovým trubicím; obezřetně jeden druhého pozorovali přes bariéru fazolových keřů.

„Po celou směnu jsem neviděla nikoho než svého vedoucího.“ Silver se na okamžik ulevilo, že mohla odpovědět naprosto pravdivě.

„Kdy jsi naposled viděla jednoho nebo druhého?“

„Někdy… během minulé směny.“ Silver lehce pohodila hlavou.

„Kde?“

„Tady někde… kolem.“ Tupě se zahihňala. Pan Van Atta by v podobné situaci prostě rozhodil rukama a opustil by jakoukoliv myšlenku na to, aby z tak prázdného mozku vyždímal rozumnou odpověď.

Leo se na ni přemýšlivě zamračil. „Víš, jeden z půvabů vás děcek je ten, jak na každou otázku odpovídáte s doslovnou přesností.“

Poznámka visela ve vzduchu a čekala na odpověď stejně jako Leo. Představa Tonyho, Claire a Andyho, uhánějících přes nákladní prostor, jí bleskla hlavou jasně jako halucinace. Pátrala v paměti po vzpomínce, kde se s nimi setkala předtím, když probírali konečné plány, aby to mohla nabídnout jako polopravdu. „Naposled jsme spolu jedli uprostřed poslední směny na Výživné stanici sedm.“

Leo zkřivil rty. „Aha.“ Naklonil hlavu a studoval ji, jako kdyby byla nějaký rébus, jako třeba dva metalurgicky neslučitelné povrchy, u nichž musel vymyslet, jak je spojit.

„Víš, právě jsem se dozvěděl, že Claire dostala nové – ehm – reprodukční zařazení. A zajímalo mě, co Tonymu posledních pár týdnů tak vadilo. Byl z toho dost zlomený, ne? Dost… rozrušený.“

„Něco plánovali,“ začala Silver, zarazila se a nedbale pokrčila rameny. „Já nevím. Já bych byla ráda, kdyby mi dali jakékoli reprodukční zařazení. Některým lidem se prostě nedá vyhovět.“

Leova tvář zvážněla. „Silver – a jak moc byli rozrušení? Děti často berou dočasný problém jako konec světa, nechápou, že čas se musí naplnit. Příliš je to vzrušuje. Myslíš, že mohli být dost rozčilení na to, aby udělali něco… zoufalého?“

„Zoufalého?“ Silver se sama usmála značně zoufale.

„Jako například společnou sebevraždu nebo něco podobného?“

„Ale to ne!“ Silver byla šokovaná. „To by nikdy neudělali.“

Viděla v Leových očích blesknout úlevu? Ne, obličej se mu svraštil v intenzivním přemýšlení.

„To je přesně, co jsem se bál, že by mohli udělat. Tony se neukázal na poslední směně, což je neslýchané. Andy je taky pryč. Nemůžeme je najít. Jestli byli tak zoufalí a cítili se v pasti, co pro ně bylo snazšího, než proklouznout nejbližším vzdušným uzávěrem ven? Závan chladu, krátká bolest a pak… únik navždycky.“ Jeho jediný pár rukou se vážně sepjal. „A je to všechno moje vina. Měl jsem být vnímavější – měl jsem něco říct…“ Odmlčel se a s nadějí se na ni podíval.

„Ale ne, to nebylo nic takového,“ řekla spěšně vyděšená Silver ve snaze ho přesvědčit. „Něco tak hrozného si nesmíš myslet. Podívej…“ rozhlédla se po hydroponickém oddělení a ztišila hlas. „Podívej se, já bych ti to neměla říkat, ale nemůžu tě nechat, aby sis myslel takovéhle – strašlivé věci.“ Poslouchal ji s naprostou pozorností, vážně a intenzivně. Kolik se mu toho odváží říct? Nějaké vhodné upravené ujištění… „Tony a Claire –“

„Silver!“ V otevřených dveřích zazvonil hlas doktorky Yei, následovaný hulákáním Van Atty. „Silver, co o tom všem víš?“

„Ale do prdele,“ procedil Leo mezi zuby. Jeho zbožně sepjaté ruce se zklamaně sevřely do pěstí.

Silver se v náhlém pochopení pohoršeně odtáhla. „Ty-!“ A přesto se málem zasmála. Leo byl mazaný. Podcenila ho. Nosili snad oba před světem masku? Jestliže ano, jaká neznámá území skrývala jeho hladká tvář?

„Prosím tě, Silver, než sem přijdou – já ti mohu pomoci, jestli…“

Bylo pozdě. Van Atta a Yei se vkutáleli do místnosti.

„Silver, ty víš, kam se poděli Tony a Claire?“ naléhala doktorka Yei bez dechu. Leo se stáhl do uctivého mlčení a předstíral zájem o jemnou strukturu bílých fazolových květů.

„Samozřejmě, že to ví,“ odsekl Van Atta, než mohla Silver odpovědět. „Ty dvě holky si řeknou všechno. Říkám vám –“

„To vím taky,“ zamumlala Yei.

Van Atta se přísně otočil k Silver. „Tak ven s tím, Silver, jestli víš, co je pro tebe dobré.“

Silver sevřela rty do úzké linky a zvedla bradu.

Doktorka Yei za zády svého nadřízeného zvedla oči ke stropu. „Silver,“ začala smířlivě, „teď není čas na hraní. Jestliže, jak máme podezření, se Tony a Claire pokusili opustit Sídliště, mohli by teď být ve vážných nesnázích nebo dokonce by jim mohlo hrozit fyzické nebezpečí. Jsem ráda, že chceš být ke svým přátelům loajální, ale prosím tě, buď ve své loajalitě zodpovědná – přítel nenechá přítele, aby si ublížil.“

Oči se Silver zamlžily pochybnostmi; pootevřela ústa, aby se nadechla.

„Zatraceně,“ zařval Van Atta. „Já nemám čas, abych tady stál a sladkými řečmi tuhle kurvu přesvědčoval. Ta zmije, co vede provoz, už teď čeká nahoře, že s tím představením začneme. Začíná se vyptávat, a jestli nedostane odpovědi okamžitě, půjde si je najít sama. Ta to hraje tvrdě. Tohle byla pro podobný záchvat blbosti ta nejhorší možná doba. To muselo být schválně. Žádný takovýhle průser se nestane náhodou.“

Jeho rudá, rozzuřená tvář měla na Silver obvyklý účinek; břicho se jí roztřáslo a oči se jí zamlžily neprolitými slzami. Kdysi si myslela, že by mu dala cokoliv a udělala cokoliv, jen aby se opět uklidnil a usmál a zažertoval.

Ale teď ne. Její původní uctivá zamilovanost do Van Atty kousek po kousku zmizela a samotnou ji překvapilo, jak málo toho zbylo. Prázdná slupka může být pevná a silná… „Vy mě nemůžete přinutit říct nic,“ zašeptala.

„Přesně jak jsem si myslel,“ zavrčel Van Atta. „Kam se poděla vaše totální socializace, paní doktorko?“

„Kdybyste laskavě přestal mé žáky učit antisociálnímu chování,“ procedila doktorka mezi zuby, „nemusel byste teď čelit následkům.“

„Nevím, o čem tady kňouráte. Já jsem vedoucí pracovník. Být tvrdý je součástí mé práce. Proto mě GalacTech pověřil vedením téhle orbitální výlevky na peníze. Kontrola chování spadá do vašeho oddělení, tak dělejte svou práci.“

„Naše práce je chování formovat,“ opravila ho doktorka Yei mrazivě.

„A k čemu je to k čertu dobré, když se to zhroutí v minutě, kdy jde do tuhého? Já chci něco, co funguje pořád. Kdybyste byla inženýrka, nikdy byste neprošla zkouškami spolehlivosti. Nemám pravdu, Leo?“

Leo ulomil lístek fazole a mírně se usmál. V očích se mu zalesklo. Zřejmě svou odpověď přežvykoval; v každém případě něco spolkl.

Silver se chytila jednoduchého plánu. Tak jednoduchého, že ho jistě dokáže provést. Nemusela dělat vůbec nic. Nebude nic dělat a nic říkat a krize musí nakonec přejít. Fyzicky jí ublížit nemohou; koneckonců je cenným majetkem GalacTechu. Zbytek mohla pokládat za bezvýznamný šum. Uchýlila se do bezpečí tím, že předstírala, že je věc, a kamenně mlčela.

Ticho zhoustlo jako studený olej. Skoro ji dusilo.

„Tak takhle to chceš hrát?“ zasyčel na ni Van Atta. „No dobře. Vybrala sis.“ Obrátil se k Yei. „Máte na ošetřovně něco jako je rychlá penta, paní doktorko?“

Doktorce se zvlnily rty. „Rychlou pentu smí používat jenom policisté, pane Van Atto.“

„A nepotřebují k tomu navíc soudní příkaz?“ zeptal se Leo, aniž by vzhlédl od fazolového lístku, kterým točil mezi prsty.

„To se týká občanů, Leo. Tohle,“ Van Atta ukázal na Silver, „není občan. Tak co, doktorko?“

„Abych vám odpověděla na otázku, pane Van Atto – ne, naše ošetřovna nemá na skladě ilegální drogy!“

„Já jsem neřekl rychlá penta. Řekl jsem něco podobného,“ prohlásil Van Atta podrážděně. „Nějaký druh anestéze, nebo něco takového, co by nám pomohlo v nouzi.“

„A jsme v nouzi?“ otázal se Leo mírným tónem. Stále ještě točil lístkem; začínal být roztřepený. „Pramod může zaskočit za Tonyho a nějaká jiná dívka s dítětem může jistě zastat roli Claire. Proč by na to měla provozní viceprezidentka vůbec přijít?“

„Jestliže nakonec budeme muset dva z našich dělníků seškrábat dole z dláždění –“

Silver sebou trhla. Byl to příliš přesná ozvěna jejích strachů.

„– nebo je najdeme zmrzlé a vysušené někde tady nahoře venku, bude zatraceně těžké to před ní zatajit. Vy jste se s tou ženskou nesetkal, Leo. Ta má na trable nos jako lasička.“

„Mhm,“ podotkl Leo.

Van Atta se otočil k doktorce Yei. „Tak co s tím bude, paní doktorko? Nebo chcete radši počkat, až nás někdo zdola zavolá a bude se ptát, co má dělat se dvěma mrtvolami?“

„IV Thalizin-5 je trochu jako rychlá penta,“ řekla doktorka neochotně. „V určitých dávkách. Bude jí ale celý den špatně.“

„To je přesně, co si vybrala.“ Otočil se na podpatku k Silver. „Máš poslední šanci, Silver. Já už toho mám dost. Porušování loajality nesnáším. Kam šli? Řekni mi to, nebo příští věc, kterou dostaneš, bude injekce.“

To ji donutilo vrátit se z nehybného stavu věci k bolestnější a aktivnější lidské odvaze. „Jestli mi to uděláte,“ zašeptala se zoufalou důstojností, „tak jsme spolu skončili.“

Van Atta sebou cukl a rozhořčeně zaprskal. „Skončili? Ty a tvoji kamarádíčkové jste se spojili, abyste sabotovali mou kariéru před vedením společnosti a ty říkáš mně, že jsme spolu skončili? To tedy máš zatracenou pravdu – skončili jsme.“

„Oddělení bezpečnosti, Přístav Tři, kapitán Bannerji,“ odrecitoval George do komunikační konzole. „Co si přejete?“

„Vy jste tam vedoucí?“ začal dobře oblečený muž na jeho obrazovce zprudka. Zřejmě jím zmítaly prudké emoce; rychle dýchal. V sevřené čelisti mu poskakoval sval.

Bannerji sundal nohy se stolu a naklonil se k obrazovce. „Ano, pane.“

„Já jsem Bruce Van Atta, vedoucí projektu na Sídlišti. Zkontrolujte si můj hlasový záznam, nebo co to vlastně musíte dělat.“

Bannerji se napřímil a stiskl kódovací tlačítko; přes Van Attův obličej na okamžik blesklo slovo ‚schváleno‘. Bannerji se ještě více narovnal. „Ano, pane, pokračujte.“

Van Atta se odmlčel, jako kdyby hledal slova, a pak promluvil pomalu, přestože mu bylo v obličeji znát, jak se mu myšlenky v mozku naléhavě tlačí. „Máme tady takový malý problém, pane kapitáne.“

V Bannerjiho hlavě zablikala červená světla a zahoukaly sirény. Poznal úmyslné podhodnocení, když nějaké slyšel. Vedení si krylo záda. „Skutečně?“

„Tři z našich… pokusných osob unikly ze Sídliště. Vyslechli jsme jejich spoluviníka a domníváme se, že se schovali na převozním člunu B119 a jsou teď někde v prostoru Přístavu Tři. Je nesmírně naléhavé, aby byli okamžitě chyceni a co nejdříve vráceni na sídliště.“

Bannerji vyvalil oči. Informace o Sídlišti byly v rámci společnosti přísně tajné, ale nikdo nemohl pracovat na Rodeu delší dobu, aniž by se dozvěděl, že se tam v přísné izolaci dělají nějaké genetické pokusy na lidech. Novým zaměstnancům obvykle trvalo trochu déle, než si uvědomili, že exotické příběhy o příšerách, kterými je častovali staří mazáci, byly vlastně jen jistým druhem zasvěcení, kterým zkoušeli jejich lehkověrnost. Bannerji byl přeložen na Rodeo teprve asi před měsícem.

Slova šéfa projektu mu zvonila v hlavě. Unikli. Chytit. Unikali kriminálníci. Unikala nebezpečná zvířata ze zoologických zahrad, když strážci něco zanedbali, a pak nějaký chudák policajt dostal za úkol je chytit. Občas unikly do vzduchu i děsivé biologické zbraně. S čím se to tady k čertu setkal?

„A jak je poznáme, pane? Vypadají,“ Bannerji polkl, „vypadají jako normální lidé?“

„Ne.“ Van Atta zřejmě rozeznal úlek na Bannerjiho tváři a ironicky odfrkl. „Nebudete mít žádný problém je rozeznat, kapitáne, o tom vás mohu ujistit. A až je najdete, okamžitě mi zavolejte mým soukromým kódem. Nechci, aby se tohle šířilo veřejnými kanály. Pro kristapána, držte to pod pokličkou, rozumíte?“

Bannerji si představil veřejnou paniku. „Ano, pane. Úplně vám rozumím.“

Jeho vlastní panika byla soukromá záležitost. Kdyby se práce v Bezpečnosti skládala jen z dlouhých přestávek na kávu a příjemných večerních procházek po naprosto opuštěných prostorách, tak by nepobíral tak vysoký plat. Vždycky věděl, že přijde den, kdy si ho bude muset zasloužit.

Van Atta pochmurně pokývl a přerušil spojení. Bannerji použil konzoli, aby zavolal svého podřízeného, a nechal zároveň vzkaz pro druhé dva, kteří byli momentálně mimo službu. S případem, z něhož se výkonným ředitelům potilo čelo, si nově jmenovaný vedoucí bezpečák nemínil zahrávat.

Odemkl skříň se zbraněmi a zapsal použití omračujících zbraní s pouzdry pro sebe a svůj tým. Zamyšleně zvážil jeden omračovač na dlani. Byla to taková lehká, zanedbatelná věc, skoro jako hračka. GalacTech žádné případné žaloby kvůli neúmyslným zraněním náboji z takovýchto zbraní neriskoval.

Bannerji chvíli stál a potom se obrátil k vlastnímu stolu a osobním dlaňovým kódem otevřel zásuvku. Ve speciální zamčené krabici tam odpočívala neregistrovaná pistole a ramenní pouzdro se kolem ní stáčelo jako had. Když si ji Bannerji připjal a oblékl si přes ni sako uniformy, cítil se mnohem líp. Energicky se obrátil, aby pozdravil členy své stráže, kteří se hlásili do služby.

Kapitola 5

Leo se zastavil přede dveřmi ošetřovny, aby si uklidnil nervy. Tajně se mu ulevilo, když ho odtamtud vytáhla Pramodova naléhavá žádost o pomoc; když mohl uniknout od extrémně bolestivého výslechu Silver, vnitřně se třásl a styděl se, že se mu ulevilo. Pramodův problém – nestabilní úroveň energie u jeho svařovacího paprsku, jejíž původ konečně objevili v plynové kontaminaci elektronové katody – ho na chvíli zaměstnal, ale jakmile předvádění skončilo, hanba ho zahnala zpátky.

Takže co pro ni takhle pozdě ještě uděláš? vysmívalo se mu svědomí. Ujistíš ji o své nehynoucí morální podpoře, totiž pokud ti to nezpůsobí žádné nepohodlí nebo nepříjemnosti? Jaká útěcha. Potřásl hlavou a dotkl se ovládacích tlačítek dveří.

Tiše proplul kolem stanoviště lékařských techniků, aniž by se zapsal. Silver byla v soukromé kóji, která zaujímala asi čtvrtinu obvodu ošetřovny na samotném konci oddělení. Vzdálenost pomohla tlumit její výkřiky a pláč.

Leo nakoukl dovnitř pozorovacím okénkem. Silver byla sama; bezvládně spočívala v zamčených spánkových pásech u stěny. Ve světle zářivek byla její tvář nazelenalá, bledá a vlhká. Oči jako by ztratily svou jiskřivou modrou barvu, vypadaly jako rozmazané olověné šmouhy. V horní ruce svírala horký, zmačkaný, dosud nepoužitý pytlík proti vesmírné nemoci.

Leovi z toho bylo také špatně. Rozhlédl se po chodbě, aby se ujistil, že ho nikdo nepozoruje, spolkl knedlík bezmocné zuřivosti, který mu rostl v krku, a vklouzl dovnitř.

„Tak… ahoj, Silver,“ promluvil se slabým úsměvem. „Jak ti je?“ Proklínal se, že říká takové hlouposti.

Její rozmazané oči ho našly a nechápavě se na něj soustředily. Pak řekla: „Ach, Leo. Myslím, že jsem chvíli… spala. Legrační sny… ještě je mi pořád špatně.“

Droga zřejmě ztrácela účinnost. Její hlas už nebyl tak nezřetelný a zasněný jako dříve při výslechu; teď byl tichý, sevřený a úplně při vědomí. Se záchvěvem pohoršení dodala: „Ta věc mě přiměla zvracet. A nikdy jsem předtím nezvracela, ani jednou. Tohle mě přinutilo.“

Leo už věděl, že malý Silveřin svět měl velice intenzivní sociální zábrany proti zvracení ve stavu beztíže. Silver by se pravděpodobně daleko méně styděla, kdyby ji na veřejnosti svlékli donaha.

„Za to jsi nemohla,“ ujistil ji spěšně.

Potřásla hlavou. Vlasy jí teď netvořily obvyklou jasnou svatozář, ale vlnily se ve splihlých pramenech. Měla sevřená ústa. „Chtěla jsem… myslela jsem si, že mohu… Červený Ninja nikdy neprozradil svá tajemství nepřátelům, ani když ho omámili a mučili!“

„Kdo?“ zeptal se Leo překvapeně.

„Ach bože…“ hlas Silver se změnil v bezvýrazný nářek. „Oni se dozvěděli i o našich knížkách! Teď je najdou všechny…“ Rasy se jí slepily slzami, které nemohly téci, ale dokázaly se jen shromažďovat na víčkách, než je někdo otřel. Když se jí oči rozšířily v úděsném uvědomění faktu, dvě nebo tři kapky jí odlétly od očí v zářivých křivkách. „A teď si pan Van Atta myslí, že Ti musel vědět o tom, že Tony a Claire jsou na jeho člunu – že jsme byli tajně domluveni – a řekl, že ho nechá vyhodit! A najde Tonyho a Claire dole a já nevím, co s nimi udělá. Nikdy jsem pana Van Attu neviděla tak rozzlobeného.“

Leova ztuhlá čelist přetvořila jeho úsměv v grimasu. Ale stále se snažil hovořit rozumně. „Ale ty jsi jim pod vlivem drogy přece řekla, že Ti o tom nevěděl.“

„On tomu nevěřil. Řekl, že lžu.“

„Ale to by bylo nelogické –“ začal Leo, ale zarazil se. „Máš pravdu, to by mu nevadilo. Bože, to je blbec.“

Silver v šoku otevřela pusu. „Chceš říct – pan Van Atta?“

„Ano, mám na mysli Brucínka. Neříkej mi, že ho znáš – jak dlouho, jedenáct měsíců? – a ještě jsi na to nepřišla.“

„Myslela jsem si, že něco dělám špatně já…“ hlas měla stále ještě tenký a plný slz, ale oči se jí začínaly jasnit něčím jako světlo před svítáním. Překonala svou vnitřní bídu natolik, aby Lea poslouchala se zvýšenou pozorností. „…Brucínek?“

„Jo.“ Leo se zarazil při vzpomínce na jednu z přednášek doktorky Yei o udržování jednotné a setrvalé autority. Tenkrát měl dojem, že to má nějaký smysl… „To je jedno. Ale s tebou nic v nepořádku není, Silver.“

Její pozornost se zostřila do téměř vědecké úrovně. „Ty se ho nebojíš.“ Udivený tón naznačil, že to pro ni je neočekávaný a pozoruhodný objev.

„Já? Bát se? Brucínka Van Atty?“ Leo si odfrkl. „To není zrovna pravděpodobné.“

„Když sem poprvé přišel na místo doktora Caye, tak jsem si myslela – myslela jsem si, že bude jako doktor Cay.“

„Podívej, ehm… existuje velice starodávné pravidlo, že lidé jsou povyšováni podle úrovně své neschopnosti. Já si tak dalece myslím, že jsem se tomuhle nezáviděníhodnému stavu dokázal vyhnout. Pokud jsem to pochopil, doktor Cay to dokázal taky.“ Ať doktorčiny skrupule vezme čert, pomyslel si Leo. „Van Atta ne.“

„Tony a Claire by se nikdy nepokusili uprchnout, kdyby tu doktor Cay ještě byl.“ V očích se jí objevily náznaky naděje. „Chceš mi říct, že si myslíš, že tohle všechno by mohla být vina pana Van Atty?“

Leo se neklidně zavrtěl; dloublo ho tajné přesvědčení, které ještě nevyjádřil ani sám pro sebe. „Vy jste v sit –“ Chtěl říct v situaci otroků, ale jeho mysl to slovo automaticky nahradila jiným, zatímco jazyk ještě škobrtal, „vy jste skrz naskrz v tak špatné situaci, že vás každý může zneužívat a nakládat s vámi, jak chce. Ale protože doktorovi Cayovi velice záleželo na tom, aby se vám vedlo dobře –“

„Byl jako náš táta,“ potvrdila Silver smutně.

„– tak se na tenhle nedostatek vlastně nepřišlo. Ale bylo nevyhnutelné, že dřív nebo později toho – a vás – někdo začne využívat. Když ne Van Atta, tak někdo jiný, kdo by přišel po něm.“

„Někdo… horší?“ Leo přečetl dost historie. Ano. „Někdo mnohem horší.“

Silver vypadala, jako by si chtěla představit někoho horšího než Van Attu a nedařilo se jí to. Bolestně potřásla hlavou. Oči měla jako květiny, otáčející se ráno za sluncem. Když dosáhly cíle, Leo se mimoděk usmál.

„Co se teď stane Tonymu a Claire? Snažila jsem se je neprozradit, ale z toho, co mi dali, jsem byla tak omámená – bylo to pro ně nebezpečné i předtím a teď je to ještě horší –“

Leo se ji pokusil oklamat tónem srdečného ujištění. „Nic se jim nestane, Silver. Nenech se vystrašit tím, že Bruce je rozzuřený. Ono toho vlastně není moc, co by jim mohl udělat; jsou pro GalacTech příliš cenní. Bezpochyby na ně bude řvát a to mu nemůžeš vyčítat; já na ně asi zařvu taky. Bezpečnost je dole sebere – daleko se dostat nemohli – dostanou vynadáno, že jim to bude stačit na celý život, a za pár týdnů se to všechno přežene. Dostanou pořádnou lekci.“ Leovi selhal hlas. Jakou lekci si z tohohle fiaska vlastně odnesou?

„Ty se chováš, jako kdyby… to nebylo nic, když na tebe někdo řve.“

„Až budeš starší, tak ti to tak nepřijde,“ ujistil ji. „Jednou ti to taky tak moc vadit nebude.“ Nebo to byla moc, která mu tuhle imunitu dávala? Leo si najednou nebyl jistý. Ale sám žádnou moc, která by stála za řeč, neměl – kromě schopnosti stavět věci. Znalosti jako moc? Ale kdo tedy měl moc nad ním? Logická linie se mu vytratila do zmatku a netrpělivě se jí přestal zabývat. Byla to duševní akrobacie, stejně neproduktivní jako kurs filosofie na univerzitě.

„Teď mi to vadí,“ podotkla Silver prakticky.

„Heleď… já ti něco řeknu. Jestli ti to pomůže, aby ses cítila líp, tak já s nimi pojedu dolů, až ta děcka najdou. Možná, že bych mohl tak trochu udržet věci pod kontrolou.“

„Ty bys to udělal? A mohl bys?“ zeptala se Silver s úlevou. „Ty se mi jako snažíš pomoct?“

Leo měl chuť ukousnout si jazyk.

„No jo. Tak nějak.“

„Ty se pana Van Atty nebojíš. Ty se mu dokážeš postavit.“ V pocitu sebepodcenění škubla obočím a zamávala spodníma rukama. „Jak vidíš, já se nedokážu postavit nikomu. Děkuju ti, Leo.“ Teď měla ve tváři dokonce trochu barvy.

„No tak dobře. Já bych teď měl ale letět, abych chytil ten člun, co poletí dolů do Přístavu Tři. Přivezeme je v bezpečí a zdravé ještě před snídaní. Ber to takhle: aspoň jim GalacTech nemůže obstavit plat pro tu extra cestu na planetu.“ Za to od ní nedostal ani krátký úsměv.

„Leo…“ hlas jí vystřízlivěl a Leo se na cestě ke dveřím zastavil. „Co budeme dělat, jestli… jestli tu někdy bude někdo ještě horší než pan Van Atta?“

To budeme řešit, až k tomu dojde, chtěl říct a vyhnout se tím otázce. Ale z další fráze by se udusil. Usmál se, potřásl hlavou a uprchl.

Claire si ve skladišti připadala jako v křišťálové mřížce. Samé pravé úhly, které se táhly v devadesáti stupních do všech dimenzí, obrovské děrované police, sahající ke stropu, nekonečné řady a příčné chodby. Blokovalo to rozhled a možnosti úniku.

Ale nikam se utéci stejně nedalo. Připadala si jako zatoulaná molekula ve štěrbině křišťálové oplatky, nepatřila sem, ale byla v pasti. Pohodlné křivky Sídliště se ve vzpomínce zdály jako objímající paže.

Krčili se teď v jedné prázdné buňce polic, v jedné z mála, kterou našli nenaplněnou zásobami. Měla asi dvakrát dva metry. Tony trval na tom, aby se vyšplhali až na třetí polici odzdola, aby byli nad úrovní zraku kohokoliv, kdo by náhodou procházel na svých dlouhých nohou chodbou. Zjistili, že je vlastně snazší používat žebříky, které stály kousek od sebe podél polic, než se plazit po podlaze, ale dostat nahoru batoh bylo strašně namáhavé, protože řemen byl příliš krátký, aby ho při šplhání mohli táhnout za sebou.

Claire byla v duchu vynervovaná. Andy už se začínal učit, jak zacházet z gravitací; strkal se, bručel a vrtěl se, sice se vždycky pohnul jen o pár centimetrů, ale Claire pronásledovala ošklivá představa, že jí spadne přes okraj. Začínala mít ke všem okrajům odpor.

V chodbě kolem nich zavrčel automatický vysokozdvižný vozík. Claire ztuhla a skrčila se až k zadní stěně jejich útulku. Andyho přitiskla k sobě a chytla se Tonyho za ruku. Vrčení se vytratilo v dálce. Konečně vydechla.

„Uklidni se,“ vyhrkl Tony. „Uklidni se…“ Dýchal zhluboka, ve zřejmém úsilí poslechnout vlastní radu.

Claire pochybovačně vyhlédla ze skrýše na vozík, který se zastavil o kousek dál v chodbě a zabýval se tím, že vyndával z kódované buňky plastický karton.

„Můžeme se teď najíst?“ Během posledních tří hodin kojila Andyho každou chvíli, aby ho udržela zticha, a byla v každém smyslu slova vyčerpaná. Kručelo jí v žaludku a měla sucho v krku.

„To asi ano.“ Tony vyhrabal z jejich zásob v batohu dvě tyčky sušeného jídla. „A pak bychom se měli zkusit dostat zpátky do hangáru.“

„Nemůžeme si tady ještě chvíli odpočinout?“

Tony potřásl hlavou. „Čím déle budeme čekat, tím spíš nás najdou. Jestli se brzy nedostaneme na loď na přestupní stanici, mohou začít prohledávat všechny mezihvězdné lodě, co poletí ven, a nebudeme mít žádnou šanci, že nás tam neobjeví ještě v době, kdy se budou moci vrátit.“

Andy zapištěl a krknul; okolo něj se začalo šířit povědomé aroma.

„Ach bože. Podal bys mi prosím tě plenku?“

„Už zas? To je počtvrté, co jsme odletěli ze Sídliště.“

„Já myslím, že jsem stejně nevzala dost plenek,“ dělala si starosti Claire, zatímco uhlazovala papírovou a plastikovou plenku, kterou jí Tony podal.

„Máme jich půl balíku. Nemůžeš – nemůžeš zařídit, aby vydržely déle?“

„Mám obavy, že možná dostal průjem. A když mu to necháš na zadečku příliš dlouho, tak se mu to doslova prožere kůží – celá mu zčervená a dokonce to krvácí – taky se to může zanítit – a potom vříská a brečí pokaždé, když se toho dotkneš a zkusíš to očistit. A hodně nahlas,“ zdůraznila.

Prsty Tonyho spodní pravé ruky bubnovaly na podlahu. Povzdechl v potlačované frustraci. Claire použitou plenku pevně sbalila a chtěla ji strčit zpátky do batohu.

„Musíme je tahat s sebou?“ zeptal se Tony náhle. „Za chvíli bude všechno v batohu smrdět. A kromě toho je už tak dost těžký.“

„Já tady nikde šachtu na odpadky neviděla. Co jiného s nimi můžeme dělat?“

Tonyho obličej se zkřivil vnitřním bojem. „Tak je tady prostě nech,“ vysypal ze sebe. „Na podlaze. Tady nemůžou samy odplout někam pryč a dostat se třeba do ventilace. Nech je tu všechny.“

Claire nad tímto děsivým, revolučním nápadem zalapala po dechu. Tony podle svého vlastního návrhu popadl všechny čtyři malé svitky a než mu selhaly nervy, nacpal je do vzdáleného rohu skladového prostoru. V jeho roztřeseném úsměvu se mísila vina a pýcha. Claire ho starostlivě pozorovala. Ano, situace byla výjimečná, ale co když si Tony prostě zvykal na kriminální chování? Bude zase normální, až se dostanou… kamkoliv mají namířeno?

Jestli se opravdu dostanou, kam mají namířeno. Claire si představovala pronásledovatele, jak postupují od jedné špinavé plenky ke druhé jako po stezce z růžových poupat, které za sebou zanechávala hrdinka jedné Silveřiny knížky na druhé straně Galaxie…

„Jestli už ho máš zase v kupě,“ Tony pokývl ke svému synovi, „možná že bychom se měli vydat zpátky do hangáru. Třeba už odtamtud ten dav planeťáků zmizel.“

„Jak si tentokrát vybereme správnou loď?“ zeptala se Claire. „Jak budeme vědět, že neletí jen zpátky na Sídliště – nebo že nenese náklad, který prostě vyklopí někde ve vakuu? Kdyby vyprázdnili nákladní prostor i s námi…“

Tony potřásl hlavou a sevřel rty. „To nevím. Ale Leo říká, že když máme vyřešit velký problém, trik je v tom, že si ho musíme rozdělit na malé části a zbývat se jednou po druhé, popořadě. Například, teď se musíme napřed dostat zpátky do hangáru. A podívat se, jestli tam vůbec nějaké lodě jsou.“

Claire přikývla a odmlčela se. Andy nebyl jediný z nich, koho trápily biologické problémy, uvědomila si ponuře.

„Tony, myslíš, že bychom někde cestou mohli najít záchod? Potřebuju ho.“

„Jo, já taky,“ přiznal Tony. „Viděla jsi nějaký cestou sem?“

„Ne.“ Hledání hygienického zařízení nemělo přednost, když se jako v noční můře plazila po podlahách, vyhýbala se spěchajícím planeťákům a pevně k sobě tiskla Andyho se strachem, že by mohl vykřiknout. Claire si ani nebyla jistá, že by se přesně upamatovala, kudy se sem dostali, když je z první skrýše vyhnal zástup dělníků, kteří nasedali na své stroje a startovali je.

„Něco tady musí být,“ odvodil si Tony rozumně. „Pracují tady lidi.“

„V téhle část ne,“ poznamenala Claire s pohledem na skladištní buňky podél chodby. „To jsou všechno roboti.“

„Takže zpátky do hangáru. Hele…“ selhal mu hlas, „ehm – nevíš náhodou, jak takový záchod v gravitaci vypadá? A jak se s ním zachází? Vzduchové odsávání na gravitaci asi nestačí.“

Jedno z videodramat, které na Sídliště propašovala Silver, ukazovalo i scénu s venkovní záchodovou budkou, ale Claire si byla jistá, že to je zastaralá technologie. „Myslím, že nějak používají vodu.“

Tony pokrčil nos a ve zmatku pokrčil rameny. „Na to přijdeme.“ Toužebně se podíval na hromádku plenek v koutě. „Škoda, že –“

„Ne!“ otřásla se Claire odporem. „Nebo aspoň – aspoň se pokusíme nejdřív najít záchod.“

„Tak dobře…“

V dálce se ozvalo rytmické klapání.

Tony, který už byl připraven zhoupnout se ven na žebřík, sebou trhl a stočil se zpátky do buňky. Položil si prst na rty a jeho obličej vyjadřoval paniku. Všichni tři se přikrčili k zadní stěně buňky.

„Aaah?“ ozval se Andy. Claire ho popadla a strčila mu prs do úst. Protože hlad neměl a nudil se, odmítl kojení a odvrátil hlavu. Claire nechala tričko zase spadnout a pokusila se ho rozptýlit tím, že mu tiše počítala všechny všetečné prstíky. Byl stejně umazaný jako ona; to ji nepřekvapovalo. Planety byly udělané ze špíny. Špína vypadala hezčí z dálky, řekněme z pár set kilometrů…

Klapání zesílilo, minulo jejich buňku a zesláblo.

„To byl podnikový bezpečák,“ zašeptal Tony Claire do ucha.

Přikývla a sotva se odvažovala dýchat. Klapání vznikalo tím, jak tvrdé pokrývky nohou planeťáků narážely na cementovou podlahu. Uplynulo pár minut a klapání se nevrátilo. Andy jen tiše broukal.

Tony opatrně vystrčil hlavu z komory, podíval se doprava a doleva, nahoru a dolů. „V pořádku. Připrav se mi pomoct. Jakmile přejede příští vozík, podáš mi dolů batoh. Poslední metr bude muset spadnout, ale snad to vozík trochu přehluší.“

Společně dostrkali batoh až k okraji buňky a čekali. Automatický zdvižný vozík se k nim s vrčením blížil chodbou a nesl obrovskou plastikovou skladovou bednu, skoro tak velkou jako byla jejich buňka.

Vozík se zastavil pod nimi, pískl si a otočil se o devadesát stupňů. Jeho zdvižná plošina se s vytím začala zvedat.

V té chvíli si Claire uvědomila, že jejich buňka byla v celém oddílu polic jediná prázdná.

„Jede to sem! Rozmačká nás to!“

„Vyskoč odtamtud! Skoč na žebřík!“ vykřikl Tony.

Místo toho se vrhla zpátky, aby sebrala Andyho, kterého předtím, když Tonymu pomáhala strkat batoh, položila dozadu do komory, tak daleko od děsivého okraje buňky, jak jen bylo možné. Komora se zatměla, jak stoupající bedna zastínila vstupní otvor. Začala se sunout dovnitř a Tony se kolem ní jen s obtížemi protlačil na žebřík.

„Claire!“ zaječel Tony. Bezúčelně mlátil do boku obrovské plastikové bedny. „Claire! Ne, ne! Blbý robote! Zastav, zastav!“

Ale zdvižný vozík zřejmě nereagoval na hlas. Pokračoval v určené činnosti a tlačil před sebou bednu jako buldozer. Po stranách bedny i nad ní byla jen několikacentimetrové mezera. Claire ustupovala tak vyděšená, že se jí výkřik zadrhl v krku jako smotek bavlny a dokázala jen matně zapištět. Zpátky, zpátky, až přimrzla k chladné kovové stěně za sebou. Zkoušela se zploštit jak mohla, stojíc na spodních rukou a držíc Andyho v horních. Teď brečel, nakažen její hrůzou, a z jeho řevu jí málem praskly bubínky.

„Claire!“ křičel Tony ze žebříku a jeho řev byl promísený slzami. „ANDY!“

Batoh před nimi se stlačil. Unikaly z něho tiché, praskavé zvuky. V posledním okamžiku si Claire přemístila Andyho do spodních rukou, pod tělo, a horníma se vzepřela proti bedně a proti gravitaci. Třeba její rozdrcené tělo zadrží bednu právě natolik, aby zachránila jeho – přetížené servomechanizmy vozíku zavyly –

A začaly ustupovat. Claire se v duchu omluvila jejich batohu za všechny kletby, které na něj během posledních hodin s Tonym navršili. Nic uvnitř nebude k potřebě, ale zachránil je.

Automatický vozík škytl a jeho převody udiveně zaskřípěly. Bedna se na nosných ramenech zakymácela. Jak se vozík odtáhl, bedna se mu svezla z ramen a pod vlivem tření a gravitace klouzala dál a dál.

Claire s otevřenými ústy pozorovala, jak se bedna naklonila a vypadla z otvoru. Přiběhla k okraji buňky. Náraz, s nímž bedna dopadla na beton, otřásl celým skladem a byl následován dunivou, trhanou ozvěnou, nejhlasitějším zvukem, jaký Claire kdy slyšela. Bedna strhla vozík s sebou a jak ležel na boku, kolečka se mu bezmocně točila ve vzduchu.

Síla gravitace byla úžasná. Bedna praskla a její obsah se vysypal. Vytryskly z ní stovky nějakých malých kulatých kovových krytů a zvonily jako bubnující kopyta stáda na útěku. Asi tucet se jich rozkutálel po chodbě, jako kdyby chtěly utéci; vrávoravě narážely do stěn, padaly na plocho a stále se točily za stále slabších vln zvonivého rámusu. V ohromujícím tichu, které následovalo, Claire stále ještě zvonilo v uších.

„Ach, Claire!“ Tony skočil zpátky do buňky a objal ji všemi pažemi, s Andym mezi nimi, jako kdyby je už nikdy nechtěl pustit. „Ach, Claire…“ hlas se mu zlomil a zabořil tvář do jejích měkkých krátkých vlasů.

Claire se přes jeho rameno podívala na spoušť, kterou způsobili. Převržený vozík už zase pískal jako zraněné zvíře. „Tony, já myslím, že bychom odtud měli rychle vypadnout,“ navrhl tiše.

„Myslel jsem, že jsi přímo za mnou a dostaneš se na žebřík. Přímo za mnou.“

„Musela jsem vzít Andyho.“

„Samozřejmě. Tys ho zachránila, zatímco já jsem – zachránil sám sebe. Ach, Claire! Nechtěl jsem vás tam nechat…“

„Vždyť jsi nás tam nenechal.“

„Ale skočil jsem –“

„Byla by taky bývala úplná hloupost, kdybys to neudělal. Hele, mohli bychom si o tom promluvit později? Já si opravdu myslím, že bychom měli jít.“

„Ano – to jistě. Ten batoh…?“ Tony se podíval do šerého výklenku.

Claire si myslela, že nebudou mít na batoh ani čas – ale jak daleko se dostanou bez něho? V zoufalém spěchu Tonymu pomohla přitáhnout ho zase na okraj.

„Když se opřeš zády támhle, zatímco já budu na žebříku, můžeme ho sundat,“ začal Tony.

Claire batoh bezohledně strčila přes okraj. Přistál ve směsi dole a převalil se na beton.

„Asi už nemá cenu si dělat starosti s tím, co by se mohlo rozbít. Pojďme,“ pobídla ho.

Tony polkl, přikývl a rychle sešplhal po žebříku, přičemž jednou volnou rukou pomáhal přidržovat Andyho. Claire ho držela ve spodních a horníma ručkovala po příčlích. A pak byli na podlaze a zpátky u svého pomalého, rozčilujícího, pavoučího pohybu po ní. Claire začínala nenávidět studený, zaprášený pach betonu.

Dostali se jen pár metrů dál po chodbě, když Claire opět uslyšela údery podrážek pozemšťanů. Pohybovaly se rychle, s nejistými přestávkami, jako kdyby hledaly směr. Ozývaly se o řadu nebo dvě dál; kroky se brzy musely dostat bludištěm až k nim. Potom se ozvala ozvěna… ne, to byl další pár nohou.

Co se stalo potom, se zdánlivě odehrálo během okamžiku, od jednoho nadechnutí ke druhému. Před nimi vyskočil z příčné chodby do jejich pozemšťan v šedé uniformě a zařval něco nesrozumitelného. Byl rozkročený (na podporu své napolo skrčené pozice) a v rukou třímal podivné zařízení, které si držel půl metru od obličeje. Jeho tvář byla stejně bílá hrůzou jako tvář Claire.

Tony před ní upustil batoh a zvedl se na svých spodních rukou. Horní paže široce roztáhl a zvolal:

„Ne!“

Pozemšťan křečovitě ucukl, vyvalil oči a v šoku otevřel ústa. Ze zařízení v jeho rukou vyšlehly dva nebo tři jasné záblesky, doprovázené ostrými praskavými zvuky, které se štěpivě rozlehly celým skladem. Pak sebou pozemšťanovy ruce trhly a předmět odlétl. Selhal nebo mu v ruce zkratoval a popálil ho nebo vyděsil? Tvář mu ještě více zbledla, z běloby přešla do zeleně.

Potom Tony křičel a převalil se na zem; přitom si všema rukama svíral tělo do těsného uzlíku agónie.

„Tony? Tony!“ Claire se doplazila k němu s Andym pevně přichyceným na trupu. Plakal a křičel strachem. Jeho křik se mísil s nářkem Tonyho do hrůzné kakofonie. „Tony, co je s tebou?“ Neviděla krev na jeho košili, dokud se pár kapek nerozstříklo na betonu. Jak se k ní přetočil, spatřila, že biceps jeho levé spodní ruky byl jedna rozmačkaná, pulsující, rudá a fialová rána. „Tony!“

Podnikový bezpečnostní strážce k nim přiskočil. Jeho obličej byl zrůzněný strachem, ruce měl teď prázdné a neohrabaně se snažil dosáhnout na komunikační zařízení, které měl u pasu. Odepjal je teprve na třetí pokus. „Nelsone! Nelsone!“ zvolal do něho. „Nelsone, pro kristapána, zavolej lékařskou pohotovost, rychle! Vždyť jsou to děti! Právě jsem střelil dítě!“ Roztřásl se mu hlas. „Jsou to jenom nějaké zmrzačené děti!“

Leovi poklesl žaludek, když spatřil žlutě pulsující světlo; odráželo se od stěny skladu. Podniková lékařská pohotovost, ano, byl to jejich elektrický vůz s blikajícími světly, zaparkovaný v široké centrální chodbě. V mysli mu vířila slova, která ze sebe bez dechu vyrazil úředník, který na jejich člun čekal –… našli je ve skladu… byla tam nějaká nehoda… zranění… Leo zrychlil krok.

„Zpomalte, Leo. Mně se točí hlava,“ stěžoval si podrážděně Van Atta za ním. „Každý nemůže skákat z beztíže do gravitace bez následků tak jako vy, víte.“

„Říkali, že jedno z dětí je zraněné…“

„A co s tím chcete dělat, co nemůžou udělat medici? Já osobně za to toho idiota bezpečáka roztrhnu…“

„Počkám tam na vás,“ zavrčel Leo přes rameno a rozběhl se.

Chodba 29 vypadala jako válečná zóna. Rozbité zařízení, všude rozházené věci Leo málem zakopl o několik kulatých kovových krytů a netrpělivě je odkopl z cesty. Pár mediků a jeden bezpečák se skláněli nad nosítky na podlaze a nad nimi se jako vlajka vznášel na tyči sáček intravenózní výživy.

Červená košile: Tony, ten zraněný byl Tony. Claire seděla skrčená na podlaze kousíček dál v chodbě. Pevně svírala Andyho a po tváři, která připomínala rozedranou bílou masku, jí tiše stékaly slzy. Tony se na nosítkách kroutil a vzlykal ochraptělým hlasem.

„Nemůžete mu aspoň dát něco proti bolesti?“ naléhal strážce na lékařského technika.

„Já nevím.“ Technik byl zjevně frustrovaný. „Já nevím, co všechno udělali s jejich metabolismem. Šok je šok. Ta výživa je bezpečná, stejně jako teplé obklady a synergin, ale pokud jde o další –“

„Spojte se pohotovostním kanálem s doktorem Warrenem Minčenkem,“ poradil mu Leo a klekl si vedle něho. „Je to hlavní lékař Sídliště Cay a teď je právě na své měsíční dovolené tady dole. Požádejte ho, aby přišel k vám na ošetřovnu a on ten případ převezme.“

Bezpečák dychtivě odepjal své komunikační zařízení a začal vyťukávat kódy.

„Díky bohu.“ Technik se otočil k Leovi. „Konečně někdo, kdo aspoň ví, co k čertu dělá. Nevíte, co bych mu mohl dát proti bolesti?“

„Ehm…“ Leo udělal rychle v duchu revizi všeho, co věděl o první pomoci. „Synta-morf by měl být v pořádku, dokud doktor Minčenko neřekne, co dál. Ale přizpůsobte dávkování – tyhle děti váží míň, než se zdá – myslím, že Tony má nějakých dvaačtyřicet kilo.“

Leovi konečně došla zvláštní povaha Tonyho zranění. Představoval si pád, zlámané kosti, možná poškození páteře nebo lebky… „Co se to tady stalo?“

„Střelná rána,“ odpověděl technik krátce. „Levá dolní část břicha a, ehm, ne femur – levá spodní paže. To je jen ve svalu, ale ta abdominální rána je vážná.“

„Střelná rána!“ Leo se vyděšeně podíval na strážce, který zrudl. „Vy jste – já jsem myslel, že vy chlapi nosíte omračovače – proč jste ho proboha –“

„Když mě ten zatracený hysterik volal seshora ze Sídliště a krákoral u uniklých příšerách, tak jsem si myslel – myslel jsem – já nevím, co jsem si myslel.“ Strážce se mračil na své boty.

„Vy jste se nedíval, než jste střelil?“

„Já jsem k sakru skoro zastřelil tu dívku s dítětem.“ Strážce se otřásl. „Toho kluka jsem zasáhl náhodou, když mi škublo v ruce a minul jsem.“

Van Atta k nim bez dechu dorazil. „Do prdele, to je chlív!“ Oči mu padly na bezpečnostního strážce. „Myslím, že jsem vám říkal, abyste tohle udržel v tichosti, Bannerji. Co jste tu provedl – odjistil bombu?“

„Střelil Tonyho,“ procedil Leo mezi zuby.

„Vy blbče, já jsem vám řekl, abyste je chytil, ne zavraždil! Jak mám k čertu tohle všechno zamést pod koberec?“ Mávl rukou kolem sebe; do toho gesta zahrnul celou chodbu 29. „A co jste tu k čertu vůbec s pistolí dělal?“

„Říkal jste… myslel jsem si…“ začal strážce.

„Přísahám, že za tohle vás nechám spráskat holí. Ze všech pitomců… co jste si myslel, že je to nějaké drama z nadrogovaného mozku? Já nevím, čí úsudek byl horší, jestli toho šaška, co vás přijal –“

Bezpečákův obličej změnil barvu z rudé na bílou. „Vy zatracený parchante, vy jste mě do toho všeho dostal –“

Někdo by si měl asi zachovat chladnou hlavu, pomyslel si Leo zničeně. Bannerji sebral svou nepovolenou zbraň a vložil ji zpátky do pouzdra, čehož si Van Atta zřejmě nevšiml – pokušení zastřelit šéfa projektu by se nemělo přehánět. Leo zasáhl. „Pánové, smím vám navrhnout, abyste se všemi obviněními a obhajobami počkali až na formální vyšetřování, až všichni budou klidnější a jaksi rozumnější? Zatím tady máme pár zraněných a vyděšených dětí a musíme se o ně postarat.“

Bannerji umlkl, ale ta nespravedlivost v něm vřela. Van Atta zabručel na souhlas a spokojil se s tím, že vrhl na Bannerjiho černý pohled, který bezpečákově budoucí kariéře nesliboval nic dobrého. Oba lékařští technici sklopili kolečka Tonyho nosítek a začali ho odvážet chodbou k čekajícímu vozidlu. Jedna z Claiřiných rukou se k němu vztáhla a pak bezmocně klesla zpátky.

Gesto upoutalo Van Attovu pozornost. Byl plný potlačené zuřivosti a teď zjistil, že si ji má na kom vylít. „Ty –!“ otočil se ke Claire.

Schoulila se do ještě těsnějšího uzlíčku.

„Máš vůbec představu, co tahle vaše eskapáda bude od začátku do konce stát Projekt Cay? Ty jsi tak nezodpovědná – že jsi k tomu Tonyho přemluvila?“

S rozšířenýma očima potřásla hlavou.

„Samozřejmě že ano, je to vždycky tak. Chlap nastaví krk a ženská mu ho nechá useknout…“

„Ale to ne…“

„A pěkně načasované – to jste se mě schválně snažili pošpinit? Jak jste přišli na to, že tu je provozní viceprezidentka? Mysleli jste si, že vás budu krýt jen proto, že je tady? Chytré, chytré – ale ne dost.“

Leovi hučela krev v hlavě, očích i uších. „Nechte toho, Bruce. Měla toho pro dnešek dost.“

„Ta malá kráva málem nechá zabít našeho nejlepšího studenta a vy se jí chcete zastávat? To nemyslíte vážně, Leo.“

„Už je vyděšená až až. Nechte toho.“

„To by teda měla být. Až ji dostanu zpátky na Sídliště…“ Van Atta prošel kolem Lea, popadl Claire za horní ruku a surově a bolestně s ní škubl. Vykřikla a téměř upustila Andyho, ale Van Atta ji překřikl. „Chtěla jsi na planetu, tak teď zatraceně aspoň můžeš zkusit jít – zpátky do člunu.“

Leo si později nedokázal vzpomenout, že k nim přiběhl a otočil Van Attu tváří k sobě, ale dobře si pamatoval Van Attův překvapený výraz a otevřená ústa. „Bruce,“ zasyčel na něj rudou mlhou, „ty uhlazený darebáku – nech ji být!“

Rána do Van Attovy čelisti, která byla vykřičníkem jeho příkazu, byla překvapivě účinná – vzhledem k tomu, že Leo poprvé v životě udeřil někoho v hněvu. Van Atta se rozplácl zády na betonu.

Leo na něj skočil a hlava se mu točila radostí. Předělá Van Attovu anatomii tak, že by to nenapadlo ani doktora Caye…

„Ehm, pane Grafe,“ bezpečák se váhavě dotkl jeho ramene.

„Už je to dobré. Tohle jsem chtěl udělat po celé týdny,“ ujistil ho Leo a uchopil Van Attu za límec.

„Proto ne, pane…“

Vzduch prořízl nový, chladný hlas. „Pozoruhodná technika vedení podniku. Musím si to poznamenat.“

Za Leem v chodbě 29, po každém boku oddíl účetních a asistentů, stála viceprezidentka Apmadová.

Kapitola 6

„No, moje vina to nebyla,“ odsekla ředitelka přístavu Chalopinová. „Mně ani nikdo neřekl, co se tady děje.“ Významně se zamračila na Van Attu. „Jak mám mít kontrolu nad svým odborem, když jiní ředitelé přeskakují moje řádně zavedené služební postupy, vesele vydávají příkazy mým lidem, aniž by mě o tom vůbec informovali, porušují protokol…“

„Byla to výjimečná situace. Šlo o čas,“ zamumlal Van Atta sveřepě.

Leo v duchu sympatizoval s nedůtklivou ředitelkou. Narušili hladký provoz přístavu, z čista jasna jí zabrali kancelář pro vyšetřování provozní viceprezidentky – Apmadová neměla v úmyslu ztrácet čas. Oficiální podnikové vyšetřování incidentu začalo, na její pokyn, sotva před hodinou v chodbě 29 a Leo by se moc divil, kdyby jí trvalo víc než další hodinu případ probrat.

Okna administrativních kanceláří Přístavu Tři, zapečetěná, aby chránila vnitřní tlak v budově, rámovala panorama komplexu – přistávací dráhy, nakládací zóny, skladiště, kanceláře, hangáry a noclehárny dělníků. Na obzoru se třpytila jednokolejná dráha, která vedla do rafinerie, a za ní se zvedaly tajuplně rozeklané hory. Komplex zahrnoval i životně důležitou elektrárnu; atmosféra Rodea sice měla kyslík, dusík a kysličník uhličitý, ale v nesprávných poměrech, a tlak byl příliš nízký, než aby vyhovoval lidskému metabolismu. Klimatizační zařízení pracovalo neustále; upravovalo směs plynů a odfiltrovávalo nečistoty. Bez plynové masky mohl člověk venku žít patnáct minut; Leo si nebyl jistý, jestli to má považovat za bezpečnostní limit nebo prostě za pomalou smrt. Růžová zahrádka to tedy určitě nebyla.

Bannerji se kradmo přitočil za ředitelku přístavu. Schovává se za ni, pomyslel si Leo. Koneckonců, pro vedoucího bezpečnostního oddělení to mohla být ta nejlepší strategie. Z Chalopinové vyzařovala vůle a schopnost bránit své území, ať si ji člověk prohlédl od elegantních bot přes upravenou uniformu GalacTechu až k dozadu sčesanému účesu bez jediného vlásku nakřivo a k pevné, čistě řezané čelisti.

Apmadová, která v celé tahanici dělala rozhodčí, vůbec nebyla autoritativní typ. Malá a tlustá, na konci středního věku, s nakrátko ostříhanými rozčepýřenými šedými vlasy, mohla být něčí babička – kdyby nebylo jejích očí. Vůbec se nepokoušela oblékat jako úspěšná vedoucí pracovnice. Jako kdyby už tak jako tak měla až příliš moci a nemuselo jí na tom záležet. Ani ji nenapadlo regulovat výbuchy vzteku. Její lakonické poznámky spíš ještě pomáhaly kaši míchat, jako by byla zvědavá, co všechno ještě vyplave na povrch. Babičkovské oči tedy určitě neměla…

Leo byl také ještě téměř ve varu. „Projekt je dvacet pět let starý. O čas zas tak moc jít nemůže.“

„Bože všemohoucí,“ vykřikl Van Atta, „copak jsem tady jediný, kdo si uvědomuje, o co tady vlastně jde?“

„A o co jde?“ zeptal se Leo. „GalacTech má teď blíž k tomu, aby se projekt začal konečně vyplácet, než kdykoli předtím. Zkazit to teď tím, že se z toho někdo bude netrpělivě a předčasně snažit vyždímat zisky, by byl prakticky zločin. První skutečné výsledky jsou na dosah.“

„To ani ne,“ poznamenala Apmadová chladně. „Vaše první skupina padesáti dělníků je spíš symbolická. Bude trvat dalších deset let, než zapracujeme všech tisíc.“ Byla sice chladná, ale Leo u ní zároveň cítil prudké, skryté napětí, jehož zdroj zatím nedokázal identifikovat.

„Tak to odepište na daně. Neříkejte mi, že tomuhle,“ Leo mávl rukou k oknu, aby naznačil, že mluví o Rodeu, „by se pár odpisů nehodilo.“

Apmadová se podívala na muže, který tiše stál vedle jejího ramene. „Povězte tomu mladému muži něco o životních skutečnostech, Gavine.“

Gavin byl velký, pomuchlaný hrdlořez se zlomeným nosem, jehož Leo ze začátku považoval za tělesného strážce. Ve skutečnosti byl hlavní účetní viceprezidentky a mluvil s překvapivou přesností, elegantním přednesem a v impozantně zaokrouhlených odstavcích.

„GalacTech vyrovnával značné ztráty Projektu Cay papírovými zisky z Rodea od samého začátku. Asi bych vám měl zrekapitulovat trochu historie, pane Grafe.“ Gavin se zamyšleně podrbal na nose.

„GalacTech má s vládou Orientu IV. nájemní smlouvu na Rodeo na devadesát devět let. Původní podmínky nájemní smlouvy pro nás byly výjimečně příznivé, protože v té době ještě nebyly objeveny unikátní minerální a petrochemické přírodní zdroje Rodea. A tak to zůstalo po prvních třicet let smlouvy.

Během dalších třiceti let GalacTech vložil do využití těchto zdrojů nesmírné materiální i pracovní investice. Samozřejmě,“ didakticky píchl prstem do vzduchu, „jakmile Orient IV. uviděl naše zisky, procházející jejich červí dírou, začala jeho vláda litovat, že nám dala takové podmínky a chtěla větší podíl. Vybrali jsme Rodeo jako vhodné místo pro Projekt Cay částečně přesně proto, že kromě jistých legálních výhod se jeho plánované výdaje daly odepsat proti všeobecným ziskům z Rodea a zároveň, ehm, to jaksi snižovalo nezdravé vzrušení, které řečené zisky způsobily na Orientu IV.

Do konce nájemní smlouvy GalacTechu na Rodeu zbývá teď asi čtrnáct let a vláda Orientu IV. – jak bych to řekl – začíná projevovat předběžnou chamtivost. Právě změnili své daňové zákony a od začátku příštího fiskálního roku chtějí zdanit hrubý, nikoliv čistý zisk operací našeho podniku na Rodeu. Interpelovali jsme proti tomuto zákonu, ale marně. Zatracení provinciálové,“ dodal přemýšlivě.

„Takže; od začátku příštího fiskálního roku nemohou už být ztráty Projektu Cay vyrovnávány daňovými úsporami u Orientu IV; budou skutečné a poneseme je my. Nedá se očekávat, že podmínky příští nájemní smlouvy, až vyprší oněch čtrnáct let, budou příznivé. Po pravdě řečeno, domníváme se, že Orient IV. se chystá GalacTech vypudit a převzít jeho operace na Rodeu za zlomek skutečné ceny. Ale ať nazvete vyvlastnění jakýmkoliv jiným jménem, bude páchnout pořád stejně. Ekonomická blokáda už začíná. Vhodná doba k omezení dalších investic a maximálnímu zvýšení zisků je teď.“

„Jinými slovy,“ vmísila se Apmadová s tvrdým a hněvivým zábleskem v očích, „mohou od nás převzít prázdnou slupku.“

To by mohlo být pěkně tvrdé pro ty, kteří odtud půjdou poslední, pomyslel si Leo. Copak si ti šašci na Orientu IV. neuvědomují, že spolupráce a kompromis by nakonec zvýšily zisky všem? Vyjednávači GalacTechu na tom asi také mají kus viny, řekl si chmurně. Už v životě viděl podobné verze nepřátelského převzetí. Vyhlédl z okna na velké, rušné, funkční provozovny pod ním, výsledky tvrdé a upřímné práce dvou generací, a v duchu zaúpěl nad jejich budoucí ztrátou. Ze zděšeného výrazu na tváři Chalopinové pochopil, že jí to došlo také a bylo mu jí líto. Kolik vlastní krve vložila do vybudování tohoto místa? Kolik úsilí a potu bude zrušeno škrtem pera?

„Tohle byl vždycky váš problém, Leo,“ podotkl Van Atta dost jedovatě. „Vždycky jste si lámal hlavu malými detaily a celkový obraz vám unikl.“

Leo potřásl hlavou, aby si pročistil mozek, a pokusil se navázat na svůj původní argument. „Nicméně, životaschopnost Projektu Cay –“ náhle se zarazil, protože se ho zmocnila úžasná inspirace, křehká jako mýdlová bublina. Škrt pera. Mohla se škrtem pera získat svoboda? Tak jednoduše? Zadíval se na Apmadovovou s novým zájmem, silnějším přinejmenším o dvě hvězdné velikosti. „Povězte mi, paní viceprezidentko,“ řekl opatrně, „co se stane, když se prokáže, že Projekt Cay není životaschopný?“

„Zavřeme ho,“ pokrčila prostě rameny.

Těch příběhů ze školy, co by jí mohl vyprávět – a přitom navždycky potopit Brucínka jako dodatečný bonus! Pocítil ohromné, radostné vzrušení. Otevřel ústa, aby pár slovy projekt zničil –

A zase je zavřel, kousl se do jazyka, prohlédl si nehty a namísto toho se nedbale zeptal: „A co se potom stane se čtveráky?“

Provozní viceprezidentka se zamračila, jako by kousla do kyselého jablka; na obličeji se jí opět objevilo ono skryté napětí, které tam Leo viděl už předtím. „To je pro nás ten nejobtížnější problém.“

„Obtížný? Proč? Prostě je nechte jít. Upřímně řečeno,“ Leo se pokoušel skrýt vzrušení za neproniknutelným výrazem obličeje, „kdyby je GalacTech propustil okamžitě, ještě před koncem tohoto fiskálního roku, stále ještě by mohl vyúčtovat všechny provozní výdaje jako daňový odpis proti ziskům z Rodea. Byla by to naše poslední rána Orientu IV.“ Leo se vábivé usmál.

„A kam by šli? Zřejmě zapomínáte, pane Grafe, že většina z nich jsou pouhé děti.“

Leo se zajíkl. „Ti starší by mohli pomáhat v péči o mladší, jako to ostatně už dělají, někteří… Možná, že by se dali přestěhovat na pár let do nějakého jiného sektoru, který by mohl absorbovat ztráty spojené s jejich vyživováním – přece by to nemohlo stát GalacTech o moc víc, než kdyby musel platit stejnému počtu dělníků penzi, a bylo by to jen na pár let…“

„Důchodový fond společnosti se udržuje sám,“ poznamenal účetní Gavin vyhýbavě. „Je to periodická půjčka.“

„A co morální závazky,“ zkusil Leo zoufale. „GalacTech přece musí připustit, že k nim má aspoň nějaké morální závazky – koneckonců, my jsme je stvořili.“

„Morální závazky tedy máme,“ souhlasila Apmadová a sevřela ruce do pěstí. „A nepřehlédl jste skutečnost, že doktor Cay tyto tvory stvořil plodné? Je to nový druh; nazýval je Homo quadrimanus, nikoli Homo sapiens, rasa quadrimanus. Byl genetik a můžeme tedy předpokládat, že věděl, o čem mluví. A co naše morální závazky ke společnosti jako celku? Jak si představujete, že bude společnost reagovat, když jí tato stvoření a všechny jejich problémy prostě hodíme do klína? Jestli si myslíte, že reaguje přehnaně na chemické znečišťování vzduchu, zkuste si představit ten výbuch kvůli genetickému znečištění!“

„Genetické znečištění?“ ozval se Leo a zkusil tomu termínu přiřadit nějaký racionální význam. Znělo to impozantně.

„Ne. Jestliže se Projekt Cay ukáže jako nejdražší omyl GalacTechu, musíme jej řádně uzavřít. Cayovi dělníci budou sterilizováni a umístěni v nějaké vhodné instituci, kde dožijí své životy, aniž by je nadále někdo obtěžoval. Není to ideální řešení, ale nejlepší dostupný kompromis.“

„St – st…“ zakoktal Leo. „Jaký spáchali zločin, aby byli odsouzeni do vězení na doživotí? A kde, jestliže se Rodeo má zavřít – najdete nebo vybudujete jim nějaké jiné orbitální sídliště? Jestliže si děláte starosti kvůli výdajům, madam, tak tohle bude pořádně drahé.“

„Budou samozřejmě umístěni na planetu, což bude stát jen zlomek podobných nákladů.“

Leovi se v hlavě vynořila představa Silver, jak se neohrabaně plazí po podlaze jako pták s oběma křídly zlomenými. „To je obscénní! Nebude z nich nic jiného než mrzáci!“

„Obscénní bylo v první řadě je vůbec stvořit,“ odsekla Apmadová. „Dokud po smrti doktora Caye jeho oddělení nepřešlo pod mé, neměla jsem vůbec tušení, že jeho ‚biologický výzkum a vývoj‘ v sobě tají tak nesmírně útočnou manipulaci lidskými geny. Svět, ze kterého pocházím, musel zavést ta nejbolestivější drakonická opatření, aby zajistil, že náš genetický fond nebude pohlcen náhodnými mutacemi – že se někdo ještě záměrně snažil mutace zavádět, se zdá to nejhorší…“ Nabrala dech a až na nervózní bubnování prsty ovládla emoce. „Správným řešením by byla euthanasie. Sice to na první pohled zní hrozně, ale z dlouhodobého hlediska by to nakonec bylo méně kruté.“

Účetní Gavin se zavrtěl a střelil po své šéfce nejistým úsměvem. Obočí mu překvapeně vzlétlo nahoru, polekaně spadlo dolů a nakonec se ustálilo opět nahoře – možná ji nebral vážně. Leo si nemyslel, že žertovala, ale Gavin dodal pečlivě nestranným profesionálním tónem: „To by bylo finančně výhodné. Kdyby se to udělalo ještě před koncem tohoto fiskálního roku, mohli bychom je skutečně odepsat jako totální ztrátu proti daním Orientu.“

Leo si připadal jako zavěšený ve sklenici. „To nemůžete udělat,“ zašeptal. „Jsou to lidé – děti – byla by to vražda –“

„Nebyla,“ popřela obvinění Apmadová. „Bylo by to jistě odpudivé, ale nebyla by to vražda. To byl ten druhý důvod, proč jsme umístili Projekt Cay na oběžnou dráhu Rodea. Rodeo je totiž nejen fyzicky, ale i právně izolované. Je to všechno v té devětadevadesátileté nájemní smlouvě. Jediné zákonodárství v místním prostoru Rodea jsou podnikové směrnice GalacTechu. Obávám se, že to nebyla ani tak předvídavost doktora Caye, jako jeho úspěšná snaha blokovat jakékoliv zásahy do plánů. A jestliže se GalacTech rozhodne nedefinovat Cayovy dělníky jako lidské bytosti, podnikové směrnice to nebudou považovat za zločin.“

„Skutečně?“ Bannerji mírně pookřál.

„A jak je tedy GalacTech definuje?“ zeptal se Leo omámeně. „Myslím z právního hlediska.“

„Post-fetální experimentální tkáňové kultury,“ objasnila Apmadová.

„A jak nazýváte jejich vraždu? Retroaktivní potrat?“

Apmadové se zúžily nozdry. „Prostě vyhození odpadu.“

„Nebo možná vandalismus,“ Gavin se sardonicky podíval na Bannerjiho. „Jediné, co se z právního hlediska společnosti vyžaduje je, aby pokusné tkáně byly po vyhození spáleny. To jsou standardní pravidla pro biologické laboratoře.“

„Vystřelte je do slunce,“ navrhl Leo sevřeným hlasem. „To by bylo laciné.“

Van Atta si jemně pohladil bradu a nevrle se na Lea podíval. „Uklidněte se, Leo. Mluvíme tady jen o tom, co by se eventuelně mohlo stát. Vojenské štáby to dělají pořád.“

„Jistě,“ souhlasila viceprezidentka. Odmlčela se a podívala se na Gavina, jehož prostořekost ji zřejmě nepotěšila. „Máme před sebou určitá tvrdá rozhodování, na něž se zrovna netěším, ale zdá se, že připadla na mě. Ať jsem to tedy raději já než někdo, kdo by byl slepý k dlouhodobým následkům pro společnost, jako byl doktor Cay. Ale možná, pane Grafe, že byste se chtěl připojit k panu Van Attovi a ukázat nám, jak by se vize doktora Caye stále ještě dala výhodně realizovat, takže bychom se všichni těm těžkým rozhodnutím mohli vyhnout.“

Van Atta se na Lea triumfálně, sebevědomě usmál. Pomstěný, pomstychtivý, vypočítavý… „Abychom se vrátili k našemu současnému problému,“ řekl, „požádal jsem, aby kapitán Bannerji byl s okamžitou platností propuštěn pro špatný úsudek – a pro vandalismus,“ dodal s pohledem na Gavina. „Chtěl bych také navrhnout, aby náklady na hospitalizaci TY-776-424-X-G byly účtovány jeho oddělení.“ Bannerji zvadl. Ředitelka Chalopinová ztuhla.

„Ale je mi také stále jasnější,“ pokračoval Van Atta s nepříjemným pohledem na Lea, „že se tady budeme muset zabývat ještě další záležitostí…“

K sakru, pomyslel si Leo, chce mě dostat za napadení – osmnáctiletá kariéra v háji – a udělal jsem si to sám – a dokonce jsem tu akci ani nedokončil…

„Podvracení autority.“

„Cože?“

„Během několika posledních měsíců byli čtveráci čím dál neklidnější. Náhodou to časově souhlasí s vaším příjezdem, Leo.“ Van Atta zúžil oči. „Po dnešních událostech začínám přemýšlet o tom, jestli je to náhoda. Spíš bych řekl, že ne. Nebylo to náhodou tak,“ otočil se na podpatku a dramaticky na Lea ukázal prstem, „že jste Tonyho a Claire k téhle eskapádě navedl?“

„Já!“ vyprskl Leo zuřivě – a umlkl. „Je pravda, že Tony za mnou jednou přišel a kladl mi velice podivné otázky, ale myslel jsem si, že byl jen zvědavý na své nadcházející pracovní zařazení. Škoda, že…“

„Tak vy to doznáváte!“ vřískl Van Atta. „Podporoval jste vzpouru vůči autoritě společnosti u dělnic v Hydroponice a u vlastních studentů, které jsme vám svěřili – ignoroval jste směrnice pro vyjadřování a chování během pobytu na Sídlišti, které pečlivě vyvinulo psychologické oddělení – infikoval jste dělníky svým vlastním špatným přístupem –“

Leo si náhle uvědomil, že Van Atta mu nemíní nechat prostor ani na jedno slovo na obranu, pokud tomu bude moci zabránit. Van Atta se snažil získat něco daleko cennějšího než pomstu za ránu do čelisti – obětního beránka. Dokonalého obětního beránka, kterému by mohl přičíst každý zádrhel v projektu za poslední dva měsíce – nebo ještě déle, pokud by mu na to stačila duchaplnost. Bez výčitek svědomí by ho obětoval podnikovým bůžkům a sám by se vynořil zářivě čistý a bez hříchu.

„Tak to tedy ne!“ zařval Leo. „Kdybych tu chtěl vést revoluci, odvedl bych zatraceně lepší práci než tohle –“ všeobecně mávl rukou k hangáru. Svaly se mu napjaly k novému skoku na Van Attu. Když má být stejně vyhozen, tak ať z toho má aspoň nějakou satisfakci –

„Pánové.“ Hlas Apmadové je polil jako kbelík ledové vody. „Pane Van Atto, ráda bych vám připomněla, že propouštění z dalekých pozic jako je Rodeo se nedoporučuje. Nejenže je GalacTech smluvně vázán poskytnout propuštěným pracovníkům dopravu domů, ale také vznikají další náklady a časové prostoje dovozem náhradních pracovníků. Ne, ukončíme to takhle. Kapitán Bannerji bude na dva týdny suspendován bez platu a do jeho permanentního služebního záznamu bude vepsána oficiální důtka za nošení nepovolené zbraně během výkonu služby. Zbraň bude konfiskována. Pan Graf také dostane oficiální důtku, ale vrátí se okamžitě ke svým povinnostem, protože tady není nikdo, kdo by ho nahradil.“

„Ale mě do toho namočili,“ stěžoval si Bannerji.

„Já jsem naprosto nevinný,“ zvolal Leo. „Je to výmysl – paranoidní fantazie –“

„Teď přece nemůžete Grafa poslat zpátky do Sídliště,“ vyhrkl Van Atta. „Příští věc, kterou udělá bude, že se tam pokusí založit odbory –“

„Když uvážíme následky, které by mělo selhání Projektu Cay, tak myslím, že ne,“ podotkla Apmadová chladně. „Že, pane Grafe?“

Leo se zachvěl. „Ne.“

Povzdechla bez uspokojení. „Děkuji vám. Vyšetřování skončilo. Další stížnosti nebo odvolání kohokoliv mohou být adresovány hlavnímu štábu GalacTechu na Zemi.“ Pokud se odvážíte, naznačilo její zdvižené obočí. Dokonce i Van Atta měl tolik rozumu, aby zůstal zticha.

Nálada ve člunu během zpáteční cesty na sídliště byla mírně řečeno stísněná. Claire, doprovázená jednou ze sídlištních sester, kterou kvůli tomu vytáhli o tři dny dříve z dovolené na Rodeu, se choulila vzadu, pevně držíc Andyho. Leo a Van Atta seděli tak daleko od sebe, jak jim to omezený prostor dovoloval.

Van Atta na Lea promluvil jen jednou. „Já jsem vám to říkal.“

„Měl jste pravdu,“ odpověděl Leo dřevěným tónem. Van Atta, s pohlazením velice spokojený, téměř předl. Leo by ho byl raději pohladil francouzským klíčem.

Nemohl být nakonec Van Atta úplně v pořádku? Nebyl jeho rušivý nátlak na okamžité výsledky znamením jeho zájmu o blaho čtveráků, nebo dokonce o jejich přežití? Ne, rozhodl se Leo s povzdechem. Jediné blaho, které Bruceho skutečně zajímalo, bylo jeho vlastní.

Leo nechal hlavu spočinout na čalouněném opěradle a když ho zrychlení při startu vmáčklo do křesla, zíral z okna. I po nespočetných cestách, které měl za sebou, ho let vesmírnou lodí stále ještě hluboce vzrušoval. Miliardy lidí – vlastně jejich naprostá většina – se nikdy nedostaly ze své rodné planety. Byl jedním z mála šťastných.

Měl štěstí, že tuhle práci dělal. Měl štěstí v tom, jakých výsledků za léta dosáhl. Morita, obrovská přestupní stanice v hlubokém vesmíru, byla pravděpodobně vrcholem jeho kariéry, největší projekt, na kterém asi kdy pracoval. Poprvé to místo viděl, když to ještě bylo prázdné, ledové vakuum, nejnicotnější nic. Znovu tamtudy projížděl jen o rok později, když přestupoval z lodi z Ylly na loď na Zem. Morita vypadala dobře; byla živá a dokonce se už rozšiřovala, o několik let dříve, než kdokoli předpokládal. Přístavba šla hladce; počítalo se s ní už v původním plánu. Tenkrát tomu říkali přehnaná ctižádost. Teď tomu říkali předvídavost.

A byly další projekty. Každý den, od jednoho konce červí díry na druhý, se nestal bezpočet neštěstí způsobených strukturálním selháním, protože on a lidé, které vyučil, udělali svou práci dobře. Jen práce jednoho trýznivého týdne, kdy včas objevili šířící se mikropraskliny v chladicím potrubí reaktoru ve velké orbitální továrně Beni Ra, zachránila možná tři tisíce životů. Kolik chirurgů se mohlo chlubit, že za deset let své kariéry zachránili tři tisíce životů? Na té památné inspekční cestě to Leo dělal jednou měsíčně po celý rok. Neviditelný a neopěvaný; neštěstí, která se nestala, se normálně do novin nedostávala. Ale on to věděl a muži a ženy, kteří s ním pracovali, to také věděli, a to stačilo.

Litoval, že Bruceho praštil. Ten okamžik vroucí radosti určitě nestál za to, aby kvůli němu riskoval místo. Osmnáct let nastřádaného důchodového zabezpečení, možnosti zisku akcií, služební postavení, ano, možná; protože neměl rodinu, kterou by musel živit, patřilo to všechno jen Leovi a mohl si s tím dělat co chtěl, třeba čurat proti větru. Ale kdo by se postaral o příští Beni Ra?

Až se vrátí na Sídliště, bude spolupracovat. Hezky se Brucemu omluví. Zdvojnásobí své vyučovací úsilí, zvýší péči. Bude se kousat do jazyka a odpovídat, jen když bude tázán. Bude zdvořilý k doktorce Yei. Vzal to čert, dokonce bude dělat, co mu řekla.

Cokoliv jiného by bylo nemožně riskantní. Tam nahoře bylo tisíc dětí. Bylo jich tolik, byli tak rozliční – a tak mladí. Sto pětiletých, sto dvacet šestiletých, kteří přeplňovali buňky mateřské školky a hráli si ve své beztížné tělocvičně. Nikdo by pravděpodobně nemohl převzít zodpovědnost za riskování jejich životů něčím, co se nemuselo podařit. Taková zodpovědnost by byla nekonečná a zahrnovala by všechno. Nemožná. Kriminální. Šílená. Kam by mohla vzpoura vést? Nikdo nemohl dobře předvídat všechny následky. Leo nedokázal pohlédnout ani za nejbližší roh. To nemohl nikdo.

Přistáli na Sídlišti. Když si Leo ještě rozepínal pásy, Van Atta už hnal Claire s Andym a sestru vstupní komorou.

„Ale kdepak,“ uslyšel Leo říkat Van Attu. „Sestra vezme Andyho do školky. Ty se vrátíš do své staré noclehárny. Je ti snad jasné, že jsi naprosto neschopná se o něj starat. A můžu ti taky zaručit, že tě vyškrtnou z reprodukčního seznamu.“

Vzlykání Claire bylo tak tlumené, že skoro nebylo slyšet. Leo v bolesti zavřel oči. „Bože,“ zeptal se, „proč já?“ Rozepjal si poslední pás a poslepu spadl do své budoucnosti.

Kapitola 7

„Leo!“ Silver byla jednou rukou zavěšená a ostatníma třema měkce, ale rozhodně bušila na dveře inženýrovy kabiny. „Leo, rychle! Vzbuď se, pomoc!“ Položila si tvář na chladný plastik a ztlumila svůj hlasitý křik na tiché, nejisté ‚Leo?‘, aby ji neuslyšelo nic jiného než právě Leovy uši.

Dveře se konečně otevřely. Leo měl na sobě červené tričko a šortky a byl bos. Jeho spací pytel visel volně u protější stěny jako prázdná kukla a řídnoucí vlasy mu trčely na všechny strany. „Co se k čertu… Silver?“ Tvář měl pomačkanou spánkem, oči byly podmalované černými kruhy, ale rychle se zaostřily.

„Rychle, pojď se mnou, honem!“ zasyčela Silver a popadla ho za ruku. „Jde o Claire. Pokusila se vystoupit vzdušnou komorou ven ze Sídliště. Nemůže sice otevřít vnější dveře, ale já zase nemůžu otevřít vnitřní a ona je tam zavřená. Náš vedoucí se brzy vrátí a já opravdu nevím, co s námi udělají potom!“

„Kruci…“ Nechal ji, aby ho vytáhla do chodby, ale pak skočil zpátky do kabiny a popadl svůj opasek s nářadím. „Tak dobře, běž, běž. Veď mě.“

Pospíchali bludištěm Sídliště a pokud potkali některého čtveráka nebo pozemšťana, vznášejícího se kolem nich, věnovali mu napjatý, neproniknutelný úsměv. Konečně se za nimi zavřely známé dveře Hydroponiky D.

„Co se stalo? Jak to bylo?“ vyptával se jí Leo, zatímco se prodírali kolem pěstitelských van do zadní části modulu.

„Předevčírem, když Claire přivezli zpátky, mi nedovolili ji navštívit, i když jsme byly obě na ošetřovně. Včera jsme byly v různých pracovních oddílech. Myslím, že to bylo záměrně. Dneska jsem řekla Teddie, aby si se mnou vyměnila místo.“ Hlas se jí rozmazal úzkostí. „Claire mi řekla, že ji ani nepustili do školky, aby se podívala na Andyho, když měla volno. Šla jsem do skladu pro hnojivo do těch pěstitelských van, na kterých jsme pracovaly, a když jsem přišla zpátky, zámek se právě začínal otáčet…“ Kdyby jenom nebyla nechala Claire samotnou… kdyby jim nebyla v první řadě umožnila, aby se dostali na loď odtud… kdyby je byla neprozradila pod drogami doktorky Yei… kdyby se byli všichni narodili na planetě… nebo vůbec nenarodili…

Vzdušná komora na konci hydroponického modulu se skoro nikdy nepoužívala; čekalo se, že se stane spojovacím průchodem do dalšího modulu, který mohl být podle potřeby připojen. Silver přitiskla obličej na pozorovací okénko. K její nesmírné úlevě tam Claire stále ještě byla.

Ale narážela do stěn vpředu i vzadu, obličej měla pomazaný slzami a krví a prsty zčervenalé. Silver nemohla říci, jestli lapá po vzduchu nebo jenom křičí, protože dveře byly zvukotěsné. Bylo to jako video se ztlumeným zvukem. Silver měla hrudník sevřený tak, že sotva mohla dýchat.

Leo nahlédl dovnitř. Rty se mu v bílé tváři stáhly do zuřivého úšklebku. Otočil se k zamykacímu mechanizmu, sáhl po nářadí a zasyčel:

„No to jsi udělala báječně, Silver…“

„Musela jsem něco udělat rychle, když jsem v tom udělala zkrat, zablokovalo to poplašné zařízení, které by se dostalo do centrálního systému.“

„Aha…“ Leovy ruce na okamžik zaváhaly. „Takže to nebyl tak náhodný zásah, jak se zdá.“

„Náhodný? Ve spínací skřínce vzdušné komory?“ Podívala se na něj překvapeně a trochu pohoršeně. „Není mi pět let!“

„To tedy není.“ Na okamžik mu napjatou tvář osvětlil křivý úsměv. „Každý šestiletý čtverák by věděl, že na to nemá sahat. Omlouvám se, Silver. Takže problém teď není, jak otevřít dveře, ale jak to udělat, aniž bychom aktivovali poplašné zařízení.“

„Ano.“ Vznášela se vedle něho s úzkostí.

Leo si prohlédl mechanismus a váhavě se podíval na dveře komory, které vibrovaly pod údery zevnitř. „Víš určitě, že Claire nepotřebuje… další pomoc?“

„Možná, že potřebuje,“ odsekla Silver, „ale co dostane, je doktorka Yei.“

„Hm… to je pravda.“ Jeho úsměv se úplně ztratil. Přeštípl dva tenké dráty a připojil je jinam. S posledním pochybovačným pohledem na zámek poklepal na tlakovou destičku dveřního mechanizmu.

Vnitřní dveře se odsunuly a Claire vypadla s ochraptělým výkřikem. „Nechte mě jít, nechte mě jít, ach, proč jste mě nenechali jít – já to nevydržím…“ Stočila se ve vzduchu do malého klubíčka a zakryla si tvář.

Silver k ní přiskočila a objala ji. „Ach, Claire! Nedělej takovéhle věci! Mysli na to – pomysli si, jak by bylo Tonymu, tam v té nemocnici dole, kdyby mu řekli…“

„Co na tom záleží?“ řekla Claire tlumeným hlasem s obličejem přitisknutým k modrému tričku Silver. „Nikdy mi už nedovolí ho vidět. Můžu být zrovna tak mrtvá. Nikdy mi už nedovolí vidět Andyho…“

„Ano,“ připojil se Leo. „Mysli na Andyho. Kdo ho bude chránit, když tady nebudeš? Nejenom dneska, ale i příští týden nebo příští rok…“

Claire se rozvinula a prakticky na něj zaječela: „Nedovolí mi ho ani vidět! Vyhodili mě ze školky!“

Leo ji vzal za horní ruce. „Kdo? Kdo tě vyhodil?“

„Pan Van Atta…“

„Jo. To jsem si mohl myslet. Claire, poslouchej mě. Správná odpověď Brucemu není sebevražda, ale vražda.“

„Vážně?“ Silver v očích zajiskřil zájem. I Claire to vytáhlo z jejího těsného uzlíčku mizerie natolik, aby se aspoň poprvé podívala Leovi přímo do očí.

„No… možná ne doslova. Ale nemůžete toho parchanta nechat, aby vás zničil. Jste přece chytrá mládež a já jsem svého času taky byl známý tím, že jsem dovedl pár problémů vyřešit – když to zkusíme, musíme přijít na nějaký způsob, jak z tohohle srabu ven. Nejsi sama, Claire. My ti pomůžeme. Já ti pomůžu.“

„Ale ty jsi pracovník společnosti – pozemšťan – proč bys…?“

„GalacTech není bůh, Claire. Nemělo by být nutné, abys mu obětovala svého prvorozeného. GalacTech – a každá podobná společnost – je jenom jeden ze způsobů, jak se lidé organizují, aby zvládli úkol, který je na jednoho člověka moc velký. Není to bůh, není to ani žádná bytost, propánakrále. Nemá to svobodnou vůli, za kterou by se muselo zodpovídat. Je to jen skupina lidí, kteří spolu pracují. Bruce je jenom Bruce a musí být nějaká cesta, jak ho obejít.“

„Ty myslíš přeskočit ho?“ zeptala se Silver zamyšleně. „Třeba obrátit se přímo na tu viceprezidentku, co tu byla minulý týden?“

Leo se zarazil. „No… na Apmadovou asi ne. Ale už o tom tři dny přemýšlím. Nemyslel jsem na nic jiného, než jak tenhle zatracený podnik vyhodit do povětří. Ale budete to muset ještě chvíli vydržet, abych měl čas na práci – Claire, vydržíš to? Můžeš to vydržet?“ Naléhavě jí sevřel ruce.

Pochybovačně potřásla hlavou. „Tolik to bolí…“

„Musíš. Hele, poslouchej. V tomhle zvláštním právním vakuu tady na Rodeu nemůžu dělat nic. Kdyby tady byla normální planetární vláda, přísahám, že bych se zadlužil až po uši a jednomu každému z vás bych koupil lístek odtud – ale kdyby tohle byla normální planeta, tak bych vlastně nemusel. Ale GalacTech tady má i monopol na sedadla na mezihvězdných lodích – buď cestujete podnikovou lodí, nebo necestujete vůbec. Takže budeme muset počkat na příležitost.

Jenže za krátký čas, už za několik měsíců, opustí první čtveráci Rodeo a pojedou na svou první pracovní cestu. Budou projíždět nebo pracovat na území skutečných vlád. A budou to příliš velké a mocné vlády, než aby si vůči nim GalacTech mohl něco dovolit. Jsem si jistý – hodně jistý – že když si vyberu správné místo – samozřejmě ne planetu Apmadové, ale například Zemi – Země by byla úplně nejlepší, tam jsem občan – že bych mohl zahájit vaším jménem proces, aby vás prohlásili za legální osoby. Pravděpodobně mě to bude stát místo a přijdu o všecky peníze, co mám, ale dá se to udělat. Není to zrovna to životní dílo, které jsem měl na mysli… ale nakonec vás z GalacTechu vypáčím.“

„Tak dlouho,“ povzdechla Claire.

„Ale ne, my ten odklad potřebujeme. Ti nejmenší každým dnem rostou. A až se ten proces bude konat, budete na to všichni připraveni. Musíte jít jako skupina – najdete si práci – ani by nebyl tak špatný zaměstnavatel, kdybyste byli občané a normální zaměstnanci, kteří mají veškerou právní ochranu. Možná, že by vás vzaly i Vesmírné odbory, ačkoliv to by vás mohlo nutit… no, tím si nejsem jistý. Pokud by vás nepovažovali za hrozbu… a vůbec, něco se dá vždycky vymyslet. Ale musíte to vydržet! Slíbíte mi to?“

Claire pomalu přikývla a Silver konečně vydechla. Odtáhla ji ke skříňce první pomoci, aby jí odtrhané nehty zasypala antiseptiky a zavázala plastickými obvazy. Ze zhmožděného obličeje jí otřela krev.

„No tak vidíš. Už je to lepší…“

Leo mezitím uvedl zamykací mechanizmus komory do původního stavu a pak k nim přeplul. „Všechno O.K.?“ Obrátil se k Silver. „Bude v pořádku?“

Silver se bezděčně zamračila. „Tak v pořádku jako my všichni… tohle není fér!“ vybuchla. „Tohle je můj domov, ale začínám se tu cítit jako v kyslíkové láhvi pod přetlakem. Všichni čtveráci jsou rozčilení kvůli Tonymu a Claire, každý. Nic podobného se tady nestalo od té doby, co se zabil Jamie při té strašné nehodě s tahačem. Ale tohle… tohle bylo schválně! Jestli mohli tohle udělat Tonymu, který byl tak hodný, tak co – co můžou udělat mně? Nebo komukoliv z nás? Co se stane teď?“

„To nevím.“ Leo zachmuřeně potřásl hlavou. „Ale vím úplně jistě, že idyla skončila. Tohle je teprve začátek.“

„Ale co budeme dělat? Co můžeme dělat?“

„Především nezpanikařte. A nezoufejte. Hlavně nezoufejte.“

Dveře na konci modulu se odsunuly a ozval se veselý hlas vedoucího Hydroponiky. „Děvčata? Tak nakonec nám ta loď přece jen semena přivezla. Je ta vana už připravená?“

Leo sebou trhl, ale než odešel, ještě jednou se otočil a rozhodně stiskl oběma dívkám ruku. „Je to jen staré přísloví, ale vím ze zkušenosti, že je to pravda. Náhoda přeje tomu, kdo je na ni připraven. Tak zůstaňte silné – já se vrátím…“ proklouzl kolem vedoucího s pracně nedbalým zívnutím, jako by se tu jen na moment zastavil, aby dívkám kibicoval v práci.

Silver ustrašeně, se sevřeným žaludkem, pozorovala Claire. Claire popotáhla nosem a spěšně se obrátila k práci ve vaně, aby skryla obličej před vedoucím. Silver se zachvěla úlevou. Zatím bylo všechno v pořádku.

Sevření Silveřina žaludku se zvolna proměnilo v něco horkého a neznámého a úplně jej zaplnilo a vytlačilo strach. Jak se opovažují jí tohle dělat – a mně, nám všem? Nemají právo, nemají právo, nemají právo…

Ze zuřivosti se jí rozbušilo v hlavě, ale bylo to lepší než zauzlený strach. Byla z toho téměř u vytržení. Výraz, kvůli kterému Silver skryla hlavu před vedoucím, bylo nepatrné, prudké zamračení.

Asistentka oddělení výživy, čtverácká dívka asi třináctiletá, Leovi podala podnos s obědem bez obvyklého jasného úsměvu. Když se Leo usmál a poděkoval, koutky se jí zvedly zcela mechanicky a okamžitě zase spadly dolů. Leo by byl rád věděl, v jak pokroucené formě se k jejím uším dostala zpráva o neštěstí Tonyho a Claire na planetě minulý týden. Ne že by správná fakta nebyla dost tísnivá. Ovzduší na celém Sídlišti bylo zjevně plné obezřetného úleku.

Leo bleskově vycítil strašlivou únavu čtveráků a jejich ustavičné potíže. Vyhnul se skupině svých studentů, kteří obědvali poblíž výdejního okénka, ačkoliv na něj mávali všema svýma rukama, a místo toho plul modulem dál, až uviděl prázdné místo, kde si mohl suchým zipem přilepit svůj podnos vedle někoho, kdo měl nohy. V době, kdy si uvědomil, že ta nohatá osoba byl kapitán převozního člunu Durrance, bylo příliš pozdě na ústup.

Ale kapitánovo pozdravné zavrčení nebylo nepřátelské. Na rozdíl od jiných, které by Leo mohl jmenovat, zřejmě Lea ani vzdáleně nevinil z Tonyho okázalého fiaska. Leo si zahákl nohy do popruhů, aby si uvolnil ruce k jídlu, a začal sát kávu z plastické tuby. V celém vesmíru nebylo dost kávy, aby rozpustila jeho dilema.

Zdálo se, že Durrance byl dokonce v náladě na zdvořilý rozhovor. „Budete mít brzy dovolenou dole na planetě?“

„Brzy…“ Asi za týden, uvědomil si Leo s úlekem. Unikal mu smysl pro čas, jako ostatně všechno kolem. „Jaké je to na Rodeu?“

„Nuda.“ Durrance si vložil do úst lžičku s jakýmsi zeleninovým pudinkem.

„Aha.“ Leo se rozhlédl. „Je tu s vámi Ti?“

Durrance odfrkl. „Toho nečekejte. Je dole, dali ho k ledu. Zkouší se odvolat.“ Pokřivený úsměšek a zdvižené obočí zdůrazňovaly jeho názor. „Abyste rozuměl, neodvolává se ke mně. Já sám jsem dostal kvůli tomu zatracenému pulci důtku do záznamu. Kdyby to byl jeho první průšvih, mohl se možná ubránit vyhazovu, ale teď si myslím, že nemá šanci. Váš Van Atta chce jeho kůži přibít na vstupní dveře do Sídliště.“

„To není můj Van Atta,“ popřel Leo důrazně. „Kdyby byl, vyměnil bych ho za psa –“

„– a toho psa byste zastřelil,“ dokončil Durrance. Ústa se mu prohnula do úsměvu. „Van Atta. To je v pořádku. Jestli je na těch drbech, co jsem slyšel, nějaká pravda, dlouho už se tady taky producírovat nebude.“

„Cože?“ Leo nadějně našpicoval uši.

„Včera jsem mluvil s jedním mezihvězdným pilotem, co létá každý týden s osobní lodí z Orientu IV. – právě mu tam skončila měsíční dovolená v gravitaci – jo, poslechněte si tohle. Zapřísahal se, že tamější vyslanectví Bety předvádí zařízení na umělou gravitaci.“

„Co? Jak –“

„Pokud vím, posílají to tam červí dírou. Můžete se vsadit, že kolonie Beta bude sedět na matematice toho vynálezu, dokud se jim to nepodaří prosadit na trhu, aby jim to zaplatilo náklady na výzkum a vývoj. Pravděpodobně už to jejich armáda tajila několik let, dokud nedostali zelenou. Čert aby je vzal. GalacTech a všichni ostatní budou teď mít co dělat, aby je dohonili. Dávejte pozor, jak se bude muset každý jiný výzkumný a vývojový projekt na pár let rozloučit se svými fondy.“

„Můj bože,“ Leo se podíval přes celou délku jídelního modulu, zaplněného čtveráky. Můj bože…

Durrance si zamyšleně podrbal bradu. „Jestli je to pravda, máte představu, co to udělá s celou vesmírnou dopravou? Ten mezihvězdný pilot říká, že Betánci tam tu zatracenou věc dostali během dvou měsíců – z kolonie Beta! – a že jim zvedla gravitaci až na patnáct gé a její použití izolovalo posádku před zrychlením. Teď nebude mít zrychlení žádný jiný limit než náklady na pohonné hmoty. Z toho důvodu to nákladní lety ani moc neovlivní, ale pro osobní dopravu to bude znamenat revoluci. Zprávy budou cestovat rychleji, což ovlivní měnové kursy mezi planetami – a vojenskou dopravu, kde je jim úplně jedno, co utratí za pohonné hmoty – a to zase zcela určitě ovlivní meziplanetární politiku – a všechno bude úplně jinak.“

Durrance vyškrábal poslední zbytky jídla z misek svého podnosu. „Zatracení kolonisti. Dobrý starý konzervativní pozemský GalacTech zase zůstal v bryndě. Víte, opravdu mě to někdy láká emigrovat na druhý konec červí díry. Ale manželka má příbuzné na Zemi, takže myslím, že to nikdy…“

Durrance mluvil monotónně dál a Leo užasle visel v pásech. Za malou chvíli spolkl sousto kaše, které měl stále v ústech, protože žádný jiný praktický způsob, jak se ho zbavit, nebyl. „Uvědomujete si,“ řekl chraplavě, „co bude tohle znamenat pro čtveráky?“

Durrance zamrkal. „Nic moc, ne? V beztíži bude pořád dost práce.“

„Zničí to finanční výhody jejich použití proti obyčejným dělníkům, to je všecko. Byly to zdravotní dovolené na planetách, které zvyšovaly personální náklady. Odstraňte je, a není mezi čím volit – může ta věc udělat umělou gravitaci i na vesmírné stanici?“

„Když to dokázali namontovat na loď, tak to můžou dát i na stanici,“ mínil Durrance. „Ale není to žádné perpetum mobile,“ varoval Lea. „Žere to energii jako blázen, říkal ten pilot. To bude taky něco stát.“

„Ne tolik – a jistě to postupně ještě zdokonalí – ach, bože.“

Tahle náhoda čtverákům neprospěje. Tahle náhoda neprospěje nikomu. K sakru, k sakru, k sakru s tím načasováním! Za deset let, dokonce i jen za rok ode dneška by to byla jejich záchrana. Teď a tady mohl by to pro ně být rozsudek smrti? Leo vytáhl nohy z popruhů a vyrazil ke dveřím modulu.

„Vy tady ten podnos necháváte?“ zeptal se Durrance. „Můžu si vzít váš zákusek?“

Leo netrpělivě mávl rukou na souhlas a byl pryč.

Když Leo veplul do Van Attovy sídlištní kanceláře, jediný pohled na jeho chmurnou a nepřátelskou tvář mu potvrdil, že Durrancova zpráva je pravdivá. „Slyšel jste ty pověsti o umělé gravitaci?“ zeptal se přesto v posledním záblesku naděje – ať to Van Atta zapře, ať řekne, že je to podvod…

Van Atta na něj zíral s hlubokým podrážděním. „Jak jste se o tom k čertu dozvěděl?“

„Do toho vám nic není, jak jsem se to dozvěděl. Je to pravda?“

„Samozřejmě, že mi do toho je. Chci to udržet pod pokličkou tak dlouho, jak to jen bude možné.“

Takže to byla pravda. Leovi pokleslo srdce. „Proč? Jak dlouho o tom víte?“

Van Atta přejel rukou po hraně hromady průsvitných nákresů, počítačových sestav a úředních zpráv, magneticky připoutané k jeho stolu. „Tři dny.“

„Takže je to oficiální.“

„Úplně.“ Van Atta s nechutí zkřivil ústa. „Já jsem se to dozvěděl z ústředí GalacTechu na Orientu IV. Apmadová se to zřejmě dozvěděla na cestě domů a udělala jedno ze svých proslavených okamžitých rozhodnutí.“

Znovu protřásl nákresy a zamračil se. „Nemůžeme se tomu vyhnout. Víte, jaká další zpráva následovala? Stanice Kline zrušila stavební smlouvu s GalacTechem, první, na kterou jsme měli poslat čtveráky. Bez reptání zaplatili pokutu. Stanice Kline je ve směru kolonie Beta – museli o tom vědět už týdny – měsíce. Vzali si místo nás jednu betánskou společnost, která jim asi nabídla nižší cenu. Projekt Cay je v háji. Nedá se dělat nic než to zabalit a zatraceně rychle odtud vypadnout – čím dřív, tím líp. Já bych se na to vykašlal! Teď mě bude každý spojovat s nepodařeným projektem. Budu smrdět neúspěchem.“

„Zabalit? Jak? Co tím chcete říct, zabalit?“

„To byl vůbec nejoblíbenější plán té krávy Apmadové. Vsadím se, že úplně předla blahem, když tyhle příkazy dávala – dostávala ze čtveráků nervový tik, víte. Mají být sterilizováni a ’uskladněni‘ dole na Rodeu. Všechna současná těhotenství se mají potratit – do prdele, a právě jsme jich začali patnáct! Ježíši, to je fiasko. Rok mé kariéry v hajzlu.“

„Pro kristapána, Bruce, ale vy ji přece neposlechnete, ne?“

„Že ne? Jen mě bedlivě sledujte.“ Van Atta se na něj díval a kousal se do rtů. Leo cítil, jak v něm roste napětí a zbledl potlačenou zuřivostí. Van Atta popotáhl nosem. „Co chcete, Leo? Apmadová mohla taky nařídit, abychom je vyhubili. Dostávají se z toho snadno. Mohlo by to být horší.“

„A kdyby bylo – kdyby byla nařídila, abychom čtveráky pozabíjeli – to byste taky provedl?“ zeptal se Leo s klamným klidem.

„To nenařídila. Ale no tak, Leo. Já nejsem nelida. Jistě, že je mi těch chudáků líto. Dělal jsem, co jsem mohl, aby z nich byl nějaký finanční užitek. Ale s tímhle v žádném případě nemůžu bojovat. Všechno, co můžu dělat, je skončit to tak rychle, čistě a bezbolestně, jak to jde, a snížit ztráty jak jen to je možné. Třeba to někdo ve vedení podniku ocení.“

„Bezbolestně pro koho?“

„Pro všechny.“ Van Atta se naklonil k Leovi a intenzivně se zaškaredil. „To znamená, že tady nepotřebuju žádnou paniku a divoké pověsti, slyšíte? Chci normální provoz až do poslední minuty. Vy a všichni ostatní instruktoři budete pokračovat ve výuce svých tříd, jako kdyby čtveráci opravdu měli odjet na pracovní cestu, až do té doby, než bude jejich ubytovna na planetě připravená a budeme je moci začít posílat dolů. Asi vezmeme ty malé nejdřív – ty části Sídliště, které se dají ještě použít, mají být dopraveny na oběžnou dráhu Přestupní stanice a možná budeme moci trochu snížit náklady tím, že na tuhle poslední práci použijeme čtveráky.“

„Uvězníte je dole –“

„Ale prosím vás, nechte toho dramatizování. Budou ubytováni v úplně normální noclehárně vrtných dělníků, která byla opuštěná teprve před šesti měsíci, když to naftové pole vyschlo.“ Van Atta se mírně rozzářil sebeuspokojením. „Našel jsem to sám, když jsem hledal místo, kam bychom je třeba mohli umístit. Znovu to zařídit nebude stát skoro nic – v porovnání s tím, kdybychom jim museli něco stavět.“

Leo si to dovedl přesně představit. Otřásl se. „A co se stane za čtrnáct let, až anebo jestli Orient IV. vyvlastní Rodeo?“

Van Atta si rozhořčeně prohrábl oběma rukama vlasy. „Jak to mám k čertu vědět? V tom momentě se to stane problémem Orientu IV. Člověk může dělat jen tolik, co může, Leo.“

Leův úsměv byl pomalý, strnulý a zachmuřený. „Já nevím jistě… co jeden člověk může udělat. Nikdy jsem se nezkoušel dokopat až na hranici. Myslel jsem, že ano, ale teď si uvědomuji, že ne. Všechny moje testy, když jsem zkoušel sám sebe, byly pečlivě nedestruktivní.“

Tenhle test byl o celou hvězdnou velikost výš. Možná, že Zkoušející pohrdal tím, co bylo v lidských silách. Leo si zkoušel vzpomenout, kdy se naposled modlil nebo třeba jen věřil. Ale nikdy to nepotřeboval tak jako teď.

Van Atta se na něho podezřívavě zamračil. „Jste zvláštní, Leo.“ Narovnal páteř, jako by se snažil o postoj velitele. „Jenom pro případ, že by vám nedošlo, co jsem říkal, zopakuju vám to jasně a nahlas. O téhle záležitosti s umělou gravitací se nezmíníte nikomu, což znamená obzvláště ne čtverákům. Zrovna tak utajíte jejich budoucí umístění na Rodeu. Yei bude mít za úkol zajistit, aby to spolkli bez pozdvižení, už je na čase, aby si zasloužila svůj přehnaně vysoký plat. Žádné pověsti, žádná panika, žádné zatracené dělnické nepokoje – a jestliže se to stane, budu vědět, kde hledat viníka. Jasné?“

Leův vlčí úsměv skrýval všechno. „Jasné.“ Odešel, aniž by se obrátil zády a aniž by promluvil další slovo.

Obvykle nebylo snadné doktorku Yei najít, protože měla ve zvyku pohybovat se mezi čtveráky a pozorovat jejich chování, dělat si poznámky a navrhovat změny. Ale tentokrát ji Leo nalezl hned, v její vlastní kanceláři. Průsvitné nákresy visely na každém volném místečku stěn a její stolní počítač svítil jako vánoční stromeček. Slaví se na Sídlišti Cay vánoce? pomyslel si Leo. Nějak mu to nepřipadalo pravděpodobné.

„Slyšela jste –“

Ještě než udýchaný a bledý dokončil otázku, její smutný a zaražený postoj mu na ni odpověděl.

„Ano, slyšela,“ unaveně na něj pohlédla. „Bruce prostě hodil celou logistiku evakuace Sídliště na můj stůl, abych to zorganizovala. Říká, že protože sám je inženýr, bude připravovat plány jeho postupného rozebrání a přemístění zařízení jinam. Jenom abych mu odklidila z cesty lidi. Promiňte. Lidi a čtveráky.“

Leo bezmocně potřásl hlavou. „A uděláte to?“

Se sevřenými rty pokrčila rameny. „Jak to mohu neudělat? Mám skončit v žaláři o chlebě a vodě? To by nic nezměnilo. Tahle záležitost nebude o nic méně brutální, když od toho odejdu, a mohla by být o hodně horší.“

„To nechápu jak,“ vypravil ze sebe Leo.

„Nechápete?“ zamračila se. „Ne, asi opravdu nechápete. Nikdy jste neporozuměl tomu, v jak nebezpečné právní situaci tady čtveráci jsou. Ale já ano. Jediná nesprávná akce a – ale, k čertu s tím vším. Já jsem věděla, že s Apmadovou se musí zacházet opatrně. Všechno mi vzali z ruky. Ale i když si myslím, že tahle věc s umělou gravitací by byla zabila projekt stejně, ať ho vedl kdo chtěl, stejně máme ohromné štěstí, že nenařídila čtveráky vyhubit. Abyste to pochopil – měla čtyři nebo pět těhotenství uměle přerušených kvůli genetickým defektům, ještě doma na její planetě, když byla mladá. U nich na to byl zákon. Nakonec to vzdala, rozvedla se a našla si místo ve vesmíru u GalacTechu – a dostala se až do vedení. Má proti genetickým zásahům hluboké emocionální předsudky, a já jsem to věděla.

A nezvládla jsem to… Ona mohla nařídit, abychom čtveráky vyhubili, chápete to? Jakákoli zpráva o potížích nebo neklidu, znásobená její genetickou paranoiou, a…“ pevně zavřela oči a prsty si přetřela čelo.

„Nařídit to mohla, ale kdo říká, že byste ji musela poslechnout? Řekla jste, že vám na čtverácích záleží. Musíme něco udělat!“

„A co?“ Její ruce se sevřely a potom široce rozevřely. „Co, co, co? Zachránit jednoho nebo dva – i kdybych mohla jednoho nebo dva adoptovat a kdo ví, nějak je odtud propašovat – co potom? Žili by se mnou na planetě, společensky izolovaní jako mrzáci, příšery nebo mutanti – a dřív nebo později by dospěli, a co dál? A co ti ostatní? Je jich tisíc, Leo!“

„A kdyby Apmadová byla nařídila jejich vyhubení, jakou omluvu byste si našla pro to, že neuděláte nic?“

„Ach bože, jděte pryč!“ zaúpěla. „Vůbec nechápete složitost této situace, absolutně ne. Co si myslíte, že jeden člověk sám dokáže? Kdysi jsem mívala svůj vlastní život, než mi ho pohltila tahle práce. Dala jsem tomu šest let – což je o pět a tři čtvrti roku víc než vy. Dala jsem tomu všechno, co jsem mohla. Jsem na konci sil. Až se z téhle díry dostanu, nebudu už nikdy chtít nic o čtverácích slyšet. Moje děti to nejsou. Já jsem neměla čas děti mít.“

Hněvivě si přetřela oči a posmrkla, vdechujíc slzy – nebo možná žluč. Leo nevěděl. Leovi to bylo jedno.

„Nejsou to ničí děti,“ zavrčel. „V tom je ta potíž. Jsou to vlastně… genetičtí sirotci nebo něco takového.“

„Jestli nemáte, co byste řekl užitečného, tak prosím vás jděte pryč,“ opakovala. Mávla rukou k průsvitkám. „Mám práci.“

Leo neuhodil ženu od té doby, co mu bylo pět let. Když odcházel, třásl se.

Pomalu proplouval chodbami zpátky ke své kabině a pomalu se uklidňoval. Co vůbec od Yei čekal? Že převezme zodpovědnost? Chtěl jí, á la Bruce, hodit své svědomí na stůl a říct: „Postarejte se o to?“

A přece, a přece, a přece… někde tu bylo řešení. Cítil ho jako hmatatelný matný tvar, svíralo mu vnitřnosti jako hromadící se, hlasitá frustrace. Problém odmítal zapadnout na správné místo, řešení mu unikalo – a přece vyřešil inženýrské problémy, které se zpočátku zdály stejně neschůdné a neprodyšné jako tahle zeď. Nevěděl, kde se vždycky vzaly ty náhlé skoky za logiku, které mu nakonec pomohly se přes ni dostat, ale věděl, že to nebyl vědomý proces, i když to později mohl nakreslit do elegantních diagramů. Nemohl to vyřešit a nemohl to nechat být, ale stále se tím neproduktivně zabýval, jako kdyby si v zuřivém nutkání olupoval strup. Kolečka se točila a žádný pohyb nevznikal.

„Je to tady,“ zašeptal a dotkl se hlavy. „Cítím to tam. Jenom to… prostě… nevidím.“

Nějak se museli dostat z místní oblasti Rodea, to bylo jisté. Všichni čtveráci. Tady nebyla budoucnost. Bylo to tou zatracenou právní kličkou. Co měl dělat – unést mezihvězdnou loď? Ale osobní mezihvězdné lodě nemohly vzít víc než tři sta cestujících. Jen s obtížemi si dokázal sám sebe představit, jak drží u pilotovy hlavy – co? jakou zbraň? Žádnou pistoli neměl a jeho kapesní nůž byl vybaven hlavně šroubováky – jak tedy drží u pilotovy hlavy šroubovák a křičí na něj: ‚Dovez nás na Orient IV.‘ – kde by ho okamžitě zavřeli a poslali na dvacet let do vězení za pirátství, a co by zatím dělali čtveráci? V žádném případě nebylo možné, aby unesl tři lodě, což bylo minimum, které by potřebovali…

Leo potřásl hlavou. „Náhoda přeje tomu,“ mumlal si pro sebe, „náhoda přeje tomu…“

Orient IV. by čtveráky nechtěl. Nikdo je nebude chtít. A jaká by vlastně mohla být jejich budoucnost, i kdyby se od GalacTechu osvobodili? Cikánští sirotci, střídavě ignorovaní, vykořisťovaní nebo zneužívaní, protože byli závislí na malém počtu vesmírných zařízení, které lidstvo vybudovalo. Technologická past. Představil si Silver a nepochyboval o tom, jakým způsobem by byla zneužívaná ona, se svou elegantní tváří a postavou. Tam pro ni nebylo místo…

Ne! řekl si Leo tiše. Vesmír je přece strašně veliký. Nějaké místo být musí. Jejich vlastní místo, bez všech těch vymožeností a pastí takzvané lidské civilizace. Historie předcházejících utopických sociálních experimentů nijak povzbudivá nebyla, ale čtveráci byli v každém směru výjimeční.

Mezi dvěma nadechnutími se ho najednou zmocnila představa. Nepřišlo to jako rozumný výsledek, další slova a slova a slova, ale jako oslepivý obraz, od prvního okamžiku kompletní, logický, inspirovaný a celistvý. Od této chvíle bude každá hodina jeho života věnována přímému zkoumání jeho dokonalosti.

Hvězdný systém s hvězdou třídy M, G nebo K, jemně vyzařující použitelnou energii. Kolem ní obíhá plynový obr podobný Jupiteru s prstencem metanu a vodního ledu, zdroj vody, kyslíku, dusíku a vodíku. A nejdůležitější ze všeho, pás asteroidů.

A stejně důležité bylo to, co chybělo; nebyla tu žádná Zemi podobná planeta, která by přitahovala konkurenci, žádná strategicky důležitá červí díra, která by lákala potenciální dobyvatele. Na své ctižádostivé pouti za novými Zeměmi lidstvo minulo spoustu takových systémů. Mapy jich byly plné.

Čtverácká kultura, šířící se podél pásu asteroidů z výchozí báze. Společnost čtveráků, řízená čtveráky, pro čtveráky. Na ochranu proti radiaci by se mohli zavrtat do skal, kde by zapečetili vzácný vzduch, a rozšiřovali by svá obydlí skokem ze skály na skálu, kde by vrtali a budovali nové domovy. Všechny potřebné minerály by měli kolem sebe, víc, než by kdy mohli spotřebovat. Celé hydroponické farmy pro Silver. Mohli by vybudovat celý nový svět. Vesmírný svět, proti němuž by vypadala stanice Morita jako hračka.

„No tak vida,“ řekl si Leo a oči se mu rozšířily potěšením, „a nakonec to vlastně je inženýrský problém!“

Visel bezvládně ve vzduchu jako v transu; naštěstí v chodbě teď nikdo nebyl; jistě by si mysleli, že se zbláznil nebo že je na drogách.

Řešení mu po celou dobu leželo před očima; ovšem v kouscích a bylo neviditelné, dokud se nezměnil on sám. Usmál se jako posedlý idiot. Vzdal se té představě bez výhrad. Všechno. Všechno. Nebyl žádný limit na to, co mohl jeden člověk udělat, když ze sebe vydal všechno a nic si nenechal.

Nic si nenechávej a neohlížej se, protože žádná cesta zpátky nebude. Doslova, jako v medicíně, tady bylo srdce celého problému. Pokud byli lidé uzpůsobeni pro stav beztíže, byla to cesta zpátky, která je mrzačila.

„Já jsem čtverák,“ zašeptal si Leo udiveně. Podíval se na ruce a sevřel a rozevřel prsty. „Jsem prostě čtverák s nohama.“ Zpátky nepůjde.

A pokud jde o tu výchozí bázi – vždyť se v ní právě vznášel. Potřebovala jen přemístit. Jeho myšlenky se pohybovaly přes spínače jako vodopád, rychleji, než je stačil analyzovat. Žádnou hvězdnou loď nemusel unášet, už v ní byl. Všechno, co potřebovala, byla trocha energie.

A energie byla po ruce na oběžné dráze Rodea, kde se zdarma rozhazovala dokonce i v této chvíli, aby postrkávala pouhé petrochemické materiály ven. Co mohl vážit svazek petrochemických vleků v porovnání s kusem Sídliště Cay? Leo nevěděl, ale věděl, že to může zjistit. Čísla budou stejně na jeho straně, ať už jsou jejich přesné řády jakékoliv.

Nákladní tahače by mohly Sídliště zvládnout, když se moduly správně rozmístí, a cokoliv zvládly tahače, mohla jedna z obrovských nákladních hvězdných lodí zvládnout také. Všechno to tu bylo – jen si to vzít.

Jen si to vzít…

Kapitola 8

Lea stálo hodinu pilného stopování, než dokázal chytit Silver samotnou v chodbě u beztížné tělocvičny, kam nedosahovalo oko monitoru.

„Je tu někde místo, kde bychom si mohli promluvit v soukromí?“ zeptal se jí. „Myslím opravdu v soukromí.“

Obezřetně se rozhlédla, což Leovi potvrdilo, že mu perfektně rozumí. Ale stejně váhala. „Je to důležité?“

„Životně důležité. Jde o život a smrt každého čtveráka. Tak důležité to je.“

„Tak dobře… počkej tady minutu nebo dvě a pak pojď za mnou.“

Pomalu a nenápadně ji následoval Sídlištěm a na křižovatkách chodeb se řídil zábleskem jejích lesklých vlasů a modrého trička. Potom ji náhle na jedné křižovatce ztratil. „Silver…?“

„Pst!“ sykla mu do ucha. Ze stěny se bezhlučně vyklonil panel a jedna z jejích silných spodních rukou se vysunula a vtáhla ho dovnitř jako rybu na udici.

Za stěnou to bylo temné a úzké jen na okamžik, potom se šeptavě odsunuly dveře a za nimi se ukázala nepravidelně tvarovaná komora o průměru asi tři metry. Vklouzli dovnitř.

„Co je to?“ zeptal se Leo užasle.

„Klubovna. Aspoň tomu tak říkáme. Postavili jsme si ji v tomhle malém slepém výklenku. Zvenčí si jí nevšimneš, pokud ji nehledáš přesně v tom správném úhlu. Vnější stěny udělali Tony a Pramod. Siggy sem zavedl ventilaci a další zase elektřinu… dveře jsme postavili z náhradních dílů.“

„A nikdo je nepostrádal?“

Její úsměv vůbec nebyl nevinný. „Čtveráci se přece starají i o data v počítači. Ty díly prostě tak nějak přestaly existovat. Pracovalo nás na tom hodně – dokončili jsme to tu asi před dvěma měsíci. Byla jsem si jistá, že doktorka Yei a pan Van Atta na to přijdou, když mě vyslýchali,“ její úsměv se při té vzpomínce změnil v zamračení, „ale prostě mi nepoložili ty správné otázky. Teď jediná videa, co nám zbyla, jsou ta, co tu náhodou byla uložená. Darla sem ještě nezavedla videosystém.“

Leo sledoval její pohled k němému holografickému přehrávači, který visel na stěně a zřejmě ho právě někdo opravoval. Byly tu i další vymoženosti: osvětlení, příhodné pásy na zachycení, nástěnná skřínka plná malých pytlíků se sušeným občerstvením – pocházelo z oddělení Výživy – hrozinky, burské oříšky a podobně. Leo pomalu obeplul místnost a nervózně zkontroloval řemeslnou práci. Byla bezvadná. „Tohle místo byl tvůj nápad?“

„Tak trochu. Ale sama bych to byla nedokázala. Chápeš, že to, že jsem tě sem přivedla, je přísně proti pravidlům,“ dodala poněkud sveřepě. „Takže to, co mi chceš říct, by mělo stát za to.“

„Silver, tvůj unikátně praktický přístup k pravidlům z tebe právě teď dělá nejcennějšího čtveráka na Sídlišti. Já tě potřebuju – potřebuju tvou odvahu a další vlastnosti, které by doktorka Yei bezpochyby nazvala antisociálními. Mám před sebou úkol, na který taky sám nestačím.“ Zhluboka se nadechl. „Jak by se vám čtverákům líbilo mít svůj vlastní pás asteroidů?“

„Cože?“

Oči se jí rozšířily.

„Brucínek se to snaží udržet v tajnosti, ale konec Projektu Cay už je naplánován a slovu konec můžeš přikládat ten nejzlověstnější význam.“

Podrobně jí sdělil celou novinku o antigravitaci, všechno, co o tom zatím slyšel, a Van Attovy tajné plány, jak se čtveráků zbavit. Se vzrůstající vášní jí popsal vlastní vizi úniku. Nic jí nemusel vysvětlovat dvakrát.

„Kolik času nám zbývá?“ zeptala se, celá pobledlá, když skončil.

„Moc ne. Přinejlepším pár týdnů. Mně zbývá jenom šest dní, než mě donutí vzít si dovolenou dole v gravitaci. Musím vymyslet nějaký způsob, jak se tomu vyhnout. Mám strach, že už bych se nemusel dostat zpátky. My – nebo vlastně vy čtveráci se musíte rozhodnout teď. Já to za vás udělat nemůžu. Můžu vám jen s některými částmi pomoci. Když se nezachráníte sami, budete ztraceni, to vám zaručuju.“

Vydechla v tichém hvízdnutí a vypadala opravdu utrápeně. „Myslela jsem si – když jsem viděla Tonyho a Claire – že na to šli špatně. Tony mluvil o tom, že si najde práci, ale víš, že ho vůbec nenapadlo, aby si s sebou vzal pracovní oblek? Nechtěla bych udělat stejné chyby. My nejsme stvořeni k tomu, abychom cestovali sami, Leo. Možná, že je to něco, co do nás zabudovali.“

„Ale můžeš do toho zasvětit ostatní?“ zeptal se Leo úzkostně. „V tajnosti? Musím ti říct, že nejrychlejší cesta, jak tuhle malou revoluci skončit by byla, kdyby nějaký čtverák zpanikařil a ve snaze být hodný jim všechno řekl. Tohle je opravdové spiknutí a žádná taková pravidla tu neplatí. Já obětuju své místo a riskuju právní stíhání, ale vy riskujete mnohem víc.“

„Jsou tu někteří, kterým by se to, ehm, mělo říct až naposled,“ řekla Silver zamyšleně. „Ale můžu to říct těm, na kterých záleží. My si dovedeme některé věci udržet v soukromí, aby se o nich planeťáci nedozvěděli.“

Leo se rozhlédl po komoře a trochu se uklidnil.

„Leo…“ modré oči se na něho zkoumavě upnuly. „Jak se zbavíme planeťáků?“

„Zcela určitě je nebudeme moci poslat dolů na Rodeo lodí. Od okamžiku, kdy se na celou tuhle věc přijde, můžete počítat s tím, že Sídliště bude odříznuto od zásobování.“ V Leově mysli se vynořila slova stav obležení, ale opatrně je nevyslovil. „Co jsem si myslel, bylo, že bychom je shromáždili v jednom modulu, hodili bychom tam nějaký kyslík navíc pro případ pohotovosti, celé to odřízli od Sídliště a použili jeden z tahačů, aby je dopravil na oběžnou dráhu přestupní stanice. V tom momentě už by byli starostí GalacTechu, ne naší. A možná, že by to i trochu rozvířilo dění na přestupní stanici, což by nám poskytlo o něco víc času.“

„A jak plánuješ, že je přiměješ všechny do toho jednoho modulu vlézt?“

Leo se ošil. „To je právě ten okamžik, po němž se už nebudeme moci vrátit, Silver. Zbraně jsou tady všude kolem nás, jenomže je nepokládáme za zbraně a říkáme jim prostě ‚nástroje‘. Laserová svářečka, která má odstraněnou pojistku, se vyrovná pistoli. V dílnách je jich několik tuctů. Když jednu namíříš na pozemšťana a řekneš: ‚Hni se!‘ tak se hne.“

„A co když se nehne?“

„Tak musíš vystřelit. Nebo se rozhodnout, že to neuděláš a potom tě odvezou na Rodeo k pomalé a sterilní smrti. A až se budeš rozhodovat, budeš se rozhodovat za všechny, ne jen za sebe.“

Silver potřásala hlavou. „Já si nemyslím, že je to tak dobrý nápad, Leo. Co když někdo zpanikaří a doopravdy z některé vystřelí? Ten pozemšťan by byl hrozně popálený!“

„No… ano, o to právě jde.“

Tvář se jí zkrabatila úlekem. „Kdybych musela vystřelit na Mama Nillu, radši bych šla na planetu a umřela!“

Leo se rozpomněl, že Mama Nilla je jedna z nejoblíbenějších učitelek z mateřské školky. Sám se s ní téměř nesetkal, protože v jeho třídách nebyli mladší čtveráci. „Já jsem spíš měl na mysli střelbu na Bruceho,“ přiznal se.

„Nejsem si jistá, že bych to dokázala udělat třeba i jemu,“ protáhla Silver. „Viděl jsi někdy hodně popáleného člověka, Leo?“

„Ano.“

„Já taky.“

Rozhostilo se krátké ticho.

„S našimi učiteli nesvedeme nic,“ usoudila Silver s konečnou platností. „Všechno, co Mama Nilla potřebuje říct, je: ‚Okamžitě mi to dej, Siggy!‘ tím hlasem, který tak dobře známe, a on jí to dá. To není zrovna… chytrý plán, Leo.“

Leo rozhořčeně sevřel ruce. „Ale my musíme dostat pozemšťany ze Sídliště, nebo nebudeme moci udělat vůbec nic! Když to neuděláme, tak si ho prostě vezmou zpátky a vy na tom budete hůř než předtím.“

„Dobře, dobře! Musíme se jich zbavit. Ale takhle ne.“ Odmlčela se a podívala se na něj s ještě většími pochybnostmi. „Ty bys mohl střelit na Mama Nillu? Opravdu si myslíš, že třeba Pramod by dokázal vystřelit na tebe?“

Leo povzdechl. „Asi ne. Ne chladnokrevně. I vojáci v bitvě se musí dostat do určitého stavu mentálního vzrušení, aby mohli střílet na úplně cizí lidi.“

Silver vypadala, že se jí ulevilo. „Dobře, tak co se ještě bude muset udělat? V případě, že dokážeme převzít Sídliště.“

„Musíme přemístit moduly Sídliště do správné konfigurace, ale to se dá udělat s nástroji a materiálem, který tady už je, ačkoliv všechno se musí pořádně vypočítat. Zatímco to budeme dělat, Sídliště se bude muset bránit proti každému pokusu GalacTechu, aby ho znova získal zpátky. Vysokoenergetické paprskové svářečky by je mohly docela účinně odstrašit, aby se nepokoušeli znova vstoupit na palubu – jestli někoho dokážeme přimět, aby z nich vystřelil,“ dodal suše. „Společnost naštěstí nevlastní žádné ozbrojené útočné lodě. Jistě si uvědomuješ, že skutečná ozbrojená síla by tuhle malou revoluci přivedla ke krátkému konci.“ Představivost mu dodala detaily a žaludek se mu zvedl nevolností. „Naše jediná skutečná obrana je být pryč, než si GalacTech nějakou opatří. Na to budeme potřebovat mezihvězdného pilota.“

Znovu si ji prohlédl. „To bude tvůj úkol, Silver. Znám jednoho pilota, který bude brzy projíždět přestupní stanicí a kterého by bylo, no, unést trochu snazší než většinu ostatních. Zvlášť, když tam budeš ty a osobně ho přesvědčíš.“

„Ti.“

„Ti,“ potvrdil.

Zdálo se, že tomu nevěří. „Možná.“

Leo potlačil další a silnější vlnu nevolnosti. Vztah Tiho a Silver začal ještě před jeho příjezdem. Opravdu si nehrál na pasáka. Diktovala to logika. Náhle si uvědomil, že co skutečně chce, je dostat ji od hvězdného pilota co nejdále. A co potom? Necháš si ji pro sebe? To nemyslíš vážné. Jsi pro ni příliš starý, jak starý byl Ti – asi pětadvacet? Třeba to byl zuřivý žárlivec – Leo o něm nevěděl nic. Jistě by mu dala přednost. Leo se ctnostně pokusil cítit se starý. Nebylo to nic těžkého; ve společnosti většiny čtveráků se stejně cítil na osmdesát. Přinutil svůj mozek, aby se věnoval záležitostem, které právě projednávali.

„Třetí věc, která se ale musí udělat nejdřív,“ Leo přemýšlel, jak to formulovat a došel ke smutnému závěru, že to musí říct přesně, „je ukrást nákladní mezihvězdnou loď. Když budeme čekat, než se nám podaří dostrkat Sídliště až k červí díře, GalacTech bude mít čas na to, aby vymyslel, jak ty lodě bránit. Například mohli by všechny dopravit až na Orient IV. a odtamtud na nás udělat dlouhý nos, zatímco my bychom se museli vzdát. To znamená,“ polekaně zvážil další logický krok, „že budeme muset vyslat oddíl k červí díře a jednu unést. A já s nimi nebudu moci jet, protože musím být tady kvůli obraně a přestavování Sídliště… bude to muset být oddíl čtveráků. Já nevím…“ Leovi došla řeč, „možná, že to nakonec není zas tak dobrý nápad.“

„Pošli s nimi Tiho,“ navrhla Silver rozumně. „Ten ví o mezihvězdných lodích víc než kdokoli z nás.“

„Hm,“ Leovi se vrátil optimismus. Pokud bude myslet na to, jak malé šance na úspěch mají, může to rovnou vzdát a ušetřit si horečku. Ať jdou šance do háje. Bude Timu věřit. Když bude třeba, bude věřit i na víly, anděly a skřítky.

„To ale znamená, že zrekrutovat Tiho bude na programu záležitost číslo jedna,“ uvažoval nahlas. „Ve chvíli, kdy pozemšťané zjistí, že Ti je pryč, jim bude všechno jasné a budeme závodit s časem. To znamená, že předběžné plány pro přemístění Sídliště se musí udělat teď – předem. A – ach, panebože,“ Leovi se rozsvítilo v očích.

„Co?“

„Právě jsem dostal úplně brilantní nápad, jak získat náskok…“

Leo si opatrně načasoval vstup na chvíli, kdy už byl Van Atta zašitý ve své kanceláři skoro celé dvě první hodiny své směny. Šéf projektu bude teď už pomalu přemýšlet, že si dá pauzu na kávu a bude v tom stupni frustrace, který vždycky provází první fáze nového problému – v tomto případě rozebrání Sídliště. Leo si dovedl přesně představit zamotaný stav plánování; sám jím prošel asi před osmi hodinami, kdy byl zamčený ve vlastní kabině a pilně pracoval. Předtím věnoval čas tomu, aby všem možným slídilům zabránil v přístupu do svých programů. Stále ještě měl přístup k vojenskému utajení, který dostal při práci na projektu Argus, a to působilo zázračně. Leo si byl jistý, že nikdo na Sídlišti, ani Van Atta a určitě ne Yei, vyšší autoritu neměl.

Van Atta se na něj zamračil ze změti tiskových sestav. Obrazovka počítače jiskřila barvami rozličných schémat Sídliště, která se překrývala. „Tak co je zas, Leo? Mám moc práce. Ti, co umí, pracují; ti, co neumí, učí.“

A ti, co neumí učit, doplnil Leo v duchu, úřadují. Nasadil svůj obvyklý neproniknutelný úsměv a dal si pozor, aby žádným neopatrným zábleskem v očích neprozradil své skutečné myšlenky. „Myslel jsem, Bruce,“ zapředl, „že bych se rád nabídl pro práci na rozebrání Sídliště.“

„Vy byste chtěl?“ Van Attovi úžasem vylétlo obočí a pak podezřívavě kleslo. „Proč?“

Van Atta by mu těžko uvěřil, že to dělá z dobroty srdce.

Leo byl připraven. „Protože, i když to strašně nerad přiznávám, jste měl zase jednou pravdu. Přemýšlel jsem o tom, co si z téhle práce vlastně odnesu. Když nepočítám cestovní čas, ztratil jsem tady dva měsíce – a než se to dodělá, ještě víc – a nebudu moci ukázat nic než černé puntíky ve svém záznamu.“

„To jste si udělal sám,“ připomněl mu Van Atta. Přetřel si bradu, na níž mu modřina zvolna přecházela do zeleného odstínu, a zaškaredil se.

„Na chvíli jsem ztratil rozhled, to je pravda,“ připustil Leo. „Ale už ho mám zpátky.“

„Trochu pozdě,“ ucedil Van Atta výsměšně.

„Ale pořád bych mohl udělat kus dobré práce,“ přesvědčoval ho Leo a přemýšlel, jak by mohl ve stavu beztíže předstírat zahanbené přešlapování. Raději to nebude přehánět. „Já opravdu Potřebuju doporučení, něco, co by vyvážilo ty důtky. Mám pár nápadů, které by mohly velice zvýšit počet znovu použitelných dílů a snížit ztráty. Zbavilo by vás to zbytečné práce a mohl byste se věnovat vedení.“

„Hm.“ Představa, že by se jeho kancelář mohla navrátit do původního stavu vznešeného klidu, Van Attu viditelně lákala. S přivřenýma očima si Lea prohlížel. „No tak dobře – vezměte si to. Tady jsou moje poznámky, jsou vaše. Ehm, jenom posílejte všechny plány a zprávy přes mou kancelář. Já je pošlu dál. Konečně, od toho jsem tady, abych dělal úředníka.“

„Jistě.“ Leo pobral papíry do náruče. To víš že jo, budu je posílat přes tebe, abys mohl nahradit moje jméno svým. Leo téměř viděl, jak se za spokojeným světlem ve Van Attových očích točí kolečka. Leo udělá veškerou práci a Van Atta si přičte zásluhy. Ale ano, Brucínku, přičtou ti všechny zásluhy, až tenhle projekt doopravdy skončí – a nebude jich málo.

„Budu potřebovat pár dalších věcí,“ požádal Leo skromně. „Nádavkem ke svým vlastním třídám chci všechny čtverácké posádky tahačů, které mohou být uvolněny ze svých obvyklých povinností. Ty děti jsou k ničemu, ale budou se muset naučit pracovat tak, jak nepracovaly nikdy předtím. Potřebuju materiál, zařízení a pravomoc, abych mohl podepisovat příkazy na tahače a pohonné hmoty – budu muset už začít s průzkumem na místě – a budu muset mít právo vyžádat si okamžitou práci od dalších čtveráků podle toho, jak bude potřeba. Bude to tak v pořádku?“

„Ale, vy nabízíte i skutečnou fyzickou práci?“ Van Attovým obličejem se mihla letmá pomstychtivá chamtivost a vystřídaly ji pochybnosti. „A jak to uděláme s utajením do poslední chvíle?“

„Předběžné plánování mohu ze začátku dělat jako teoretické cvičení ve třídě. Získám tak týden nebo dva. Nakonec se jim to stejně bude muset říct, víte.“

„Ale ne moc brzy. Budete zodpovědný za to, že ty opice zůstanou v klidu, rozumíte?“

„Rozumím. Tak dostanu tu pravomoc? Ach – a budu ještě potřebovat odklad své dovolené v gravitaci.“

„Ústředí se to nebude líbit. Máme zodpovědnost.“

„Jsem to buď já nebo vy, Bruce.“

„To je pravda…“ Van Atta mávl ruku a vděčně se vrátil z ustarané nálady k malátnosti. „Tak dobře. Máte ji.“

Nevyplněný šek. Leo přetvořil vlčí úšklebek do zářivého úsměvu. „Budete si to pamatovat, Bruce, viďte – později?“ Van Attovy rty se také roztáhly. „To vám zaručuji, Leo. Budu si pamatovat všechno.“

Leo se s polohlasnými díky vypoklonkoval ven.

Silver strčila hlavu do soukromého spacího prostoru učitelky z mateřské školky.

„Mama Nillo?“

„Pst,“ Mama Nilla si přitiskla prst ke rtům a kývla k Andymu, který spal zabalený v pytli u stěny a ven mu koukala jen hlava. Zašeptala: „Pro kristapána, nevzbuď to dítě. Byl tak neklidný – já myslím, že mu ta dětská výživa nesvědčí. Škoda, že se ještě nevrátil doktor Minčenko. Počkej, já s tebou půjdu ven.“

Dveře za nimi zasvištěly. Mama Nilla se před spaním převlékla ze svého obvyklého růžového overalu do květovaného pyžama, staženého kolem objemného pasu. Silver potlačila touhu přitisknout se k tomu měkkému tělu, jako to dělávala v momentech zoufalství, když byla malá. Teď už jsem příliš velká, aby se se mnou někdo mazlil, řekla si přísně. „Jak je na tom Andy?“ zeptala se místo toho a pokývla k zavřeným dveřím.

„Hm. Je v pořádku. Ale doufám, že ten problém s jeho jídlem brzy vyřeším. A… no… nejsem si jistá, že by se tomu dalo říkat zrovna deprese, ale jeho období pozornosti se zdají kratší a zlobí – ale to Claire neříkej, chudinka má svých starostí dost. Řekni jí, že je úplně v pořádku.“

Silver přikývla. „Rozumím.“

Mama Nilla se zamyšleně zamračila. „Napsala jsem protest, ale moje vedoucí ho blokovala. Řekla, že na to teď není čas. Spíš ji vystrašil pan Van Atta. Já bych mohla… ehm. A vůbec, mám tolik přesčasových hodin, že bych se z toho zbláznila, a už jsem si pro svou třídu ve školce vyžádala další asistentku. Možná, když si uvědomí, že je tahle pitomost stojí peníze, že to vzdají. Tohle Claire můžeš říct, myslím.“

„Ano,“ kývla Silver. „Potřebovala by trochu naděje.“

Mama Nilla vzdychla. „Je mi z toho všeho úplně špatně. Co to ty děti vůbec napadlo, že zkusily utéct? Já bych z Tonyho vytřásla duši. A pokud jde o toho hloupého bezpečnostního strážce, tak bych… no…“ potřásla hlavou.

„Slyšela jste něco nového o Tonym, co bych mohla říct Claire?“

„Vlastně ano.“ Mama Nilla se rozhlédla chodbou, aby se ujistila, že jsou samy. „Včera večer mě volal doktor Minčenko na soukromé lince. Ujistil mě, že Tony už je teď mimo nebezpečí, tu infekci zvládli. Ale je stále ještě velmi slabý. Doktor Minčenko ho chce přivézt zpátky na Sídliště, až mu skončí jeho gravitační dovolená. Myslí si, že tady se Tony zotaví rychleji. Takže to je docela dobrá zpráva, kterou můžeš Claire říct.“

Silver počítala a mimo dohled Mama Nilly prsty na její spodní ruce nenápadně vyklepávaly dny. Vydechla úlevou. Mohla informovat Lea, že jeden obrovský problém je vyřešený. Tony bude zpátky, než vzpoura vypukne. Dokonce se může stát, že jeho šťastný návrat bude signálem. Tvář se jí rozsvítila úsměvem. „Díky, Mama Nillo. To je opravdu dobrá zpráva.“

Název školení, rozhodl se Leo zachmuřeně, by měl být Základní kurs revoluce pro zmatené mozky. Nebo ještě hůř: Přípravný kurs nápravné revoluce…

Kruh čtveráků, kteří se v očekávání vznášeli kolem něho v přednáškovém modulu, byl oficiálně posílen o posádky tahačů mimo službu a o všechny starší čtveráky, kteří měli po směně a s nimiž se Silver dokázala potají spojit. Dohromady jich bylo šedesát nebo sedmdesát. Přednáškový modul byl přecpaný, což Lea přinutilo k duševnímu skoku a úvaze o spotřebě kyslíku a o regeneračních plánech pro přestavěné Sídliště. Ve vzduchu bylo jak napětí, tak kysličník uhličitý. Leo si také uvědomil, že už se šířily pověsti a jenom bůh věděl, v jak pokroucené formě. Bylo na čase nahradit pověsti fakty.

Silver ode dveří zamávala, že vzduch je čistý, otočila všechny palce nahoru a když poslední opožděný čtverák v tričku proklouzl dovnitř, usmála se na Lea.

Dveře se před ní zavřely a ponechaly ji její povinnosti stráže na chodbě.

Leo zaujal v centru pozici přednášejícího. V centru byla osa kola, kde soustřeďoval veškerý tlak. Po krátkém počátečním šeptání, postrkování a pošťuchování se ztišili do pro něj téměř děsivé pozornosti. Slyšel je dýchat. My bychom tě potřebovali, i kdybys nebyl inženýr, Leo, poznamenala dříve Silver. Jsme všichni příliš zvyklí na to, že nám lidi s nohama dávají příkazy.

Chceš mi říct, že potřebujete někoho do čela? zeptal se jí pobaveně.

Říká se tomu tak? Její pohled byl chladně praktický.

Příliš rychle stárnul. Jeho mozek přeskakoval krátkým spojením k nějaké vzdálené rockové melodii a klouzal dál k hlučnějším rytmům jeho dospívání. Postavím se vám do čela, miláčku. Říkej mi Leo. Zavolej mě kdykoliv, ve dne nebo v noci. Já ti pomůžu. Díval se na zavřené dveře. Ten člověk, který diriguje v čele přehlídky – táhne ji za sebou nebo ho ona před sebou strká? Měl neklidný pocit, že se brzy dozví odpověď. Odkašlal si a obrátil pozornost k přednáškové síni.

„Jak někteří z vás už jistě slyšeli,“ začal Leo a jeho slova dopadala do rybníka mlčení jako oblázky, „z vnějších planet k nám dorazila nová antigravitační technologie. Je zřejmě založená na variaci Necklinových rovnic o tenzorech polí, což je stejná matematika, jaká je podkladem technologie, kterou používáme, abychom prorazili vrásky v prostoročase, zvané červí díry. Sám jsem ještě neměl příležitost se seznámit s technickými specifikacemi, ale zdá se, že už byly vyvinuty do stadia, kdy se ta technologie dá prodávat. Teoretická možnost antigravitace není, přesně řečeno, nic nového, ale sám jsem nikdy neočekával, že se dožiji její praktické aplikace. A zřejmě to nečekali ani ti lidé, kteří stvořili vás, čtveráky.

Je v tom určitá podivuhodná symetrie. Náhlý pokrok v genetickém bioinženýrství, který umožnil vaši existenci, byl založen na zdokonalené nové technologii, a sice děložního replikátoru z kolonie Beta. Teď, sotva o generaci později, ze stejného zdroje přišla nová technologie, která vás dělá zastaralými. To je přesně to, co z vás udělala, ještě než jste vůbec začali pracovat – jste technologicky zastaralí. Aspoň z hlediska GalacTechu.“

Leo se nadechl a čekal na jejich reakci.

„Když se stane zastaralým nějaký stroj, dáme ho do sběru. Když se stane zastaralým něco, co se člověk naučil, pošleme ho zpátky do školy. Ale vám už zabudovali vaši zastaralost do morku kostí. Buď to byla krutá chyba, nebo, nebo, nebo…“ udělal dramatickou pauzu, „největší příležitost, jakou kdy dostanete, aby z vás byli svobodní lidé.

Ne – nedělejte si poznámky,“ vyhrkl Leo polekaně, když spatřil, jak se hlavy automaticky shýbají k poznámkovým panelům a čtveráci v textu, automaticky zaznamenaném na obrazovkách, osvětlují jeho klíčová slova světelnými pery. „Tohle není normální vyučovací hodina. Tohle je skutečný život.“ Musel se zastavit, aby znovu nabyl rovnováhy. Byl si úplně jistý, že nějaké dítě vzadu v záchvatu ctnosti stále ještě podtrhuje ‚žádné poznámky – skutečný život‘.

Pramod, který se vznášel poblíž, k němu vzhlédl poplašeným zrakem. „Leo? Říkalo se, že nás společnost odveze všechny dolů a postřílí nás. Jako střelili Tonyho.“

Leo se kysele usmál. „To je ve skutečnosti nejméně pravděpodobné. Ano, mají vás odvézt dolů, do jakéhosi vězeňského tábora. Ale tak si prostě představují genocidu bez viny. Jeden vedoucí pracovník vás předá druhému, ten zase dalšímu, a ten zase dalšímu. Stanete se rutinním výdajem v inventuře. Náklady stoupají, ale ty stoupají vždycky. Na druhé straně bude váš pomocný pozemský personál z planety postupně stažen a společnost vás prohlásí za ‚soběstačné‘. Životně důležitá zařízení se budou rozpadat stářím. Poruchy budou stále častější, údržba a dodávky nového materiálu stále řidší.

Potom jedné noci – aniž by k tomu vůbec kdo dal příkaz nebo zmáčkl spoušť – se přihodí nějaká kritická porucha. Zavoláte o pomoc. Nikdo neví, kdo jste. Ti, kdo vás tam umístili, jsou dávno pryč. Žádný hrdina nepřevezme iniciativu, iniciativa se dávno vytratila v administrativních rozmíškách a černých náznacích. Až vyšetřující inspektor spočítá vaše mrtvá těla, s úlevou zjistí, že jste byli pouhý inventář. Kniha Projektu Cay se tiše zavře. Konec. Dál nic není. Může to trvat dvacet let nebo možná jen pět nebo deset. Prostě budete zapomenuti, ještě než umřete.“

Pramod si sáhl rukou ke krku, jako by v něm už cítil škrábání toxické atmosféry Rodea. „Myslím, že bych byl radši, kdyby mě zastřelili,“ zamumlal polohlasně.

„Nebo,“ Leo zvýšil hlas, „můžete vzít svůj život do vlastních rukou. Pojďte se mnou a riskněte to. Je to velká hra o velkou výhru. Něco vám řeknu,“ polkl na kuráž a pokusil se potlačit megalomanii, protože zajisté jenom maniak mohl tohle dovést k úspěchu – „řeknu vám něco o zaslíbené zemi…“

Kapitola 9

Leo se natáhl, aby se mohl z okénka nákladního tahače podívat na rychle se zvětšující Přestupní stanici. Zaklel. Týdenní osobní loď z Orientu IV. byla už zakotvena u osy staničního kola. Protože právě přijela, nepochybně se stále ještě vykládala, ale Leovi se zdálo víc než pravděpodobné, že nějaký pilot – nebo bývalý pilot jako Ti – by se klidně mohl zastavit na palubě, aby si popovídal s kamarády a kibicoval.

Jak spirálou nalétali k určenému doku, zmizela jim mezihvězdná loď z dohledu. Čtverácká dívka, která pilotovala tahač, tmavovláska s pletí barvy mědi jménem Zara, ve fialovém tričku a šortkách posádky, loď elegantně vyrovnala a jemně ji zaklapla do svěráku přistávacího ramene. Leo začínal věřit, že přes její věk – bylo jí sotva patnáct – bylo její špičkové hodnocení mezi piloty tahačů oprávněné.

Z tohoto úhlu Leo cítil slabou přitažlivost, způsobenou otáčením Stanice, a jeho čalouněné sedadlo se zhouplo v závěsech do nově definované ‚kolmé‘ polohy. Zara se na Lea přes rameno usmála, očividně rozjařená zážitkem. Silver, která seděla vedle ní na sedadle speciálně navrženém pro čtveráky, vypadala méně jistě.

Zara dokončila rutinní sled kontrol se staničním střediskem pro řízení dopravy a vypnula systém. Leovi se mírně ulevilo, že se středisko nevyptávalo na účel jejich cesty, který v letovém plánu formulovali jen nejasně jako ‚náklad materiálu pro Sídliště Cay‘. Ale neměli pro to žádný důvod. Leo se zatím ani vzdáleně nepřiblížil k hranicím své pravomoci.

„Podívej, Silver,“ Zara upustila své světelné pero. Pomalu padalo k vyčalouněnému pruhu na dřívější stěně – nyní podlaze – a půvabným obloukem se odrazilo. Zara ho spodní rukou chytla ze vzduchu.

Leo rezignovaně počkal, až si to Silver zkusí také a potom řekl: „Tak pojď. Musíme chytit Tiho.“

„Pravda.“ Silver se horníma rukama vytáhla na vršek sedadla, spodníma rukama švihla a potom zaváhala. Leo roztřásl pár šedých tepláků, které s sebou pro tento účel vzal, a opatrně jí je pomohl natáhnout přes spodní paže až do pasu. Zamávala rukama a nohavice kalhot jí přes ně spadly. Ušklíbla se; nebyla zvyklá, aby jí nějaký textil omezoval končetiny.

„Dobře, Silver, a teď ty boty, co sis půjčila od své vedoucí v Hydroponice.“

„Dala jsem je Zaře, aby je někam uložila.“

„Ach bože,“ Zaře vylétla k ústům jedna z jejích horních rukou.

„Co?“

„Nechala jsem je v nákladním doku.“

„Zaro!“

„Promiň…“

Silver prudce vydechla Leovi na krk. „Co tvoje boty, Leo,“ navrhla.

„Já nevím…“ Leo skopl boty a Zara pomohla Silveřiným spodním rukám do nich vklouznout.

„Jak na mně vypadají?“ zeptala se Silver úzkostlivě.

Zara pokrčila nos. „Trošku velké.“

Leo je obešel zezadu a podíval se na zrcadlový obraz bot ve ztemnělém okénku. Vypadaly absurdně. Leo se podíval na své nohy, jako by je nikdy předtím neviděl. Vypadaly na něm také tak absurdně? Ponožky mu najednou připadaly jako obrovští bílí červi. Nohy byly nenormální přívěsky. „Neber si ty boty. Vrať mi je. Prostě nech konce kalhot spadnout, aby ti zakryly ruce.“

„A co když se mě někdo zeptá, co se mi stalo s nohama?“ starala se Silver nahlas.

„Řekni, že ti je amputovali,“ navrhl Leo, „kvůli strašným omrzlinám, které jsi utrpěla na prázdninách v Antarktidě.“

„To je na Zemi, ne? Co když se mě začnou vyptávat, jaké to na Zemi je?“

„Tak… tak já ho okřiknu, že je to hrubost. Ale většina lidí má proti podobným otázkám značné zábrany. A pořád můžeme také použít původní verzi o tom, že se ti ztratilo zavazadlo s kolečkovou židlí a že se ji snažíme najít. Tomu budou věřit. Tak pojď.“ Přistoupil k ní. „Konečná stanice.“ Její horní paže se mu ovinula kolem krku a spodníma se ho chytla kolem pasu v lehce paranoidním stisku, jak mu opatrně svěřovala svou nezvyklou váhu. Její teplý dech ho šimral v uchu.

Prolezli pružným tunelem do vlastní přestupní stanice. Leo namířil k výtahům, které vedly nahoru – a dolů – po celé délce přistávacího ramene až na okraj stanice, kde byly odpočinkové kabiny pro projíždějící personál.

Leo počkal na prázdný výtah. Ale ten znovu zastavil a nastoupili další cestující. Lea přepadl mírný záchvat hrůzy, že se Silver pokusí navázat přátelskou konverzaci – měl jí výslovně říct, aby nemluvila s cizími lidmi – ale zůstala nesmělá a rezervovaná. Zaměstnanci Přestupní stanice si je párkrát nejistě, pokradmu prohlédli, ale Leo chladně zíral do zdi a nikdo se neodvážil přerušit mlčení.

Při výstupu z výtahu se zapotácel – tady na okraji byla maximální přitažlivost. Ačkoliv si to sám nechtěl přiznat, tři měsíce strávené v nulové gravitaci měly svůj nevyhnutelný následek. Ale při polovině zemské přitažlivosti se váha Silver společně s jeho ani neblížila normální pozemské normě, řekl si Leo přísně. Co nejrychleji se vypotácel ze zalidněné chodby.

Zaklepal na očíslované dveře kabiny. Odsunuly se stranou a mužský hlas pronesl: „Jo, co je?“

Našli hvězdného pilota. Leo se vábivé usmál a vstoupili.

Ti seděl na posteli, opřený o polštář. Měl na sobě tmavé kalhoty, tričko a ponožky a nedbale si něco prohlížel na příruční obrazovce. Leovi, kterého neznal, věnoval mírně podrážděný pohled, ale když uviděl Silver, vykulil oči. Leo bez ceremonií shodil Silver na kraj postele a sám padl do jediné židle v kabině, aby nabral dech. „Vy jste Ti Gulik. Musím s vámi mluvit.“

Ti se s koleny přitaženými pod bradu chvatně odsunul na druhý konec postele. Vůbec si nevšiml, že mu obrazovka vypadla z ruky. „Silver! Co tady proboha děláš? Kdo je ten chlap?“ ukázal palcem na Lea.

„To je Tonyho učitel sváření, Leo Graf,“ odpověděla Silver matně. Pokusně se přetočila a nadzdvihla se na horních rukou. „To je divný pocit.“ Zvedla ruce a Leo myslel, že celému světu by připadala jako tuleň, balancující na třínožce ze svých spodních paží. „Hni.“ Položila horní ruce zpátky na postel, aby se podepřela, a teď vypadala jako pes. Jemné vlasy měla zplihlé a všechen půvab jí ukradla gravitace. Nedalo se o tom pochybovat. Čtveráci patřili do beztíže.

„Potřebujeme, abyste nám pomohl, poručíku Guliku,“ začal Leo, jakmile nabral dech. „Zoufale to potřebujeme.“

„Kdo je to my?“ zeptal se Ti podezřívavě.

„Čtveráci.“

„Jo,“ zavrčel Ti temně. „Tak především, musím vás upozornit, že už nejsem poručík Gulik. Jsem obyčejný Ti Gulik, nezaměstnaný a dost možná nezaměstnatelný. Díky čtverákům. Nebo v každém případě díky jedné z nich,“ loupl okem po Silver.

„Já jsem jim řekla, že to nebyla tvoje vina,“ ohradila se Silver. „Ale oni mě neposlouchali.“

„Aspoň jsi mě mohla krýt,“ vyčítal Ti trucovitě. „Tolik mi zase dlužíš.“

Vypadala, jako kdyby ji uhodil. „Nechte ji být, Guliku,“ zavrčel Leo. „Nadrogovali a mučili ji, aby od ní získali to přiznání. Mám takový dojem, že spíš něco dlužíte vy jí.“

Ti se začervenal. Leo potlačil rozmrzelost. Nemohli si dovolit hvězdného pilota naštvat, na to ho příliš potřebovali. Kromě toho tohle nebyl ten druh rozhovoru, který si Leo připravil. Kvůli pomněnkovým očím Silver měl Ti skákat do stropu, psychologie odměny a tak dále – jistě musí reagovat na prosbu kvůli jejímu dobru! Jestli ten mladý mizera neoceňuje, co má, tak si ji nezaslouží – Leo se přinutil myslet na aktuální záležitosti.

„Už jste slyšel o té nové technologii umělé gravitace?“ začal Leo znovu.

„Něco,“ připustil Ti obezřetně.

„Tak to zabilo Projekt Cay. GalacTech dává od celého toho podniku a čtveráků ruce pryč.“

„Hm. No jo, to dává smysl.“

Leo vteřinu počkal na další logickou otázku, která nepřišla. Ti nebyl blbec, takže se záměrně stavěl tupým. Leo ho neúnavně tlačil ke zdi. „Jejich plán je, že pošlou čtveráky dolů na Rodeo, do opuštěné dělnické ubytovny –“

Zopakoval mu představu, jak budou zapomenuti, až umřou, tutéž, kterou vyprávěl Pramodovi před týdnem, a potom vzhlédl, aby si ověřil její účinek.

Pilotova tvář byla uzavřená a neutrální. „No, mně je jich moc líto.“ Na Silver se nepodíval. „Ale naprosto nechápu, jak já bych jim mohl pomoci. Za šest hodin odjíždím z Rodea a nikdy se sem nevrátím – což mi, mimochodem, úplně vyhovuje. Tohle je pěkná díra.“

„A Silver a ostatní čtveráci do té díry spadnou a zavře se za nimi víko. A jediný zločin, který spáchali, je, že se stali technologicky zastaralými. Vám to nic neříká?“ vykřikl Leo hněvivě.

Ti se pohoršeně napřímil. „Vy mi chcete povídat něco o zastaralé technologii? Já vám ukážu zastaralou technologii! Tohle!“ Sáhl si na své implantované přípojky uprostřed čela a na spáncích, lebce a týlu. „Tohle! Dva roky jsem se učil a rok jsem čekal na operaci, aby mi implantovali tohle mezihvězdné zařízení. Je to tenzorová, bitové kódovaná verze, protože to je systém, který používá GalacTech a oni taky hradili část nákladů. Taky ho používá Trans-Stellar a několik nezávislých dopravců. Všichni ostatní ve vesmíru se zaměřují na Necklinův barevný pohon. A víte, jakou mám šanci, že by mě vzal Trans-Stellar po tom, co mě vyhodili z GalacTechu? Žádnou. Nula. Nic. Jestli chci místo mezihvězdného pilota, tak si musím dát tohle chirurgicky odstranit a nechat zavést novou implantovanou technologii. Bez místa si nemůžu implant dovolit. Bez implantu nedostanu místo. Kašleme na tebe, Ti Guliku!“ Posadil se a lapal po dechu.

Leo se předklonil. „Já vám dám místo pilota, Guliku,“ promluvil zřetelně. „Na největší mezihvězdné lodi, jaká kdy létala.“ Rychle, než ho pilot mohl přerušit, mu podrobně popsal svou vizi o Sídlišti, přetvořeném na loď kolonistů. „Je to všecko tady. Všechno, co potřebujeme, je pilot. Pilot, který se může napojit na pohonný systém GalacTechu. Všechno, co potřebujeme, jste – vy.“

Ti vypadal naprosto vyděšeně. „Vy si tady nevykládáte jenom o maxibláznovství – to, co říkáte, je maxikrádež! Uvědomujete si, jaká by byla finanční hodnota celého toho seskupení? Pustili by vás z vězení až v příštím tisíciletí!“

„Já do vězení nepůjdu. Já poletím ke hvězdám se čtveráky.“

„A vaše cela bude vypolštářovaná.“

„Tohle není zločin. Tohle je – válka, nebo něco takového. Zločin by byl obrátit se k tomu zády a odejít.“

„Ne podle jakéhokoliv zákoníku, který znám.“

„Tak tedy dobře – byl by to hřích.“

„Pane jo,“ Ti zvedl oči k nebi. „Už to z vás leze. Máte božské poslání, co? Prosím vás, nechte mě na příští zastávce vystoupit.“

Bůh tady není. Někdo ho musí zastoupit. Leo spěšně couvl od tohoto druhu myšlenek. To vypadalo doopravdy na polštářovanou celu. „Já jsem si myslel, že Silver milujete.

Jak ji můžete opustit a ponechat pomalé smrti?“

„Ti mě nemiluje,“ přerušila ho Silver překvapeně. „Jak jsi, prosím tě, na to přišel?“

Ti se na ni neklidně podíval. „Ne, samozřejmě, že ne,“ souhlasil nesměle. „Ty – ty jsi to vždycky věděla, ne? Prostě jsme měli takovou vzájemně výhodnou dohodu.“

„To je pravda,“ potvrdila Silver. „Já jsem dostávala knížky a videa a Ti dostal úlevu od fyziologického stresu. Pozemští muži potřebují sex, aby zůstali zdraví, víš, oni se s ním nedokážou vyrovnávat. Rozvrací je to. Asi na tom mají vinu volné geny, myslím.“

„Kdo ti napovídal tuhle hromadu keců –?“ začal Leo a zarazil se. „To je jedno.“ Mohl si to domyslit. Zavřel oči, přitiskl si na ně prsty a tápal po nějakém dalším argumentu. „Tak dobře. Takže pro vás je Silver prostě… na vyhození. Jako papírový kapesník. Jednou se do ní vysmrkáte a zahodíte ji.“

Ti se zatvářil, jako kdyby ho to bodlo. „Nechte toho, Grafe. Nejsem o nic horší než kdokoli jiný.“

„Ale já vám dávám šanci být lepší, copak nevidíte –?“

„Leo,“ přerušila ho Silver znovu. Ležela teď na posteli na břiše a jednou horní rukou si neohrabaně podpírala bradu. „Až se dostaneme do našeho pásu asteroidů – ať už je to kde chce – co budeme dělat s tou superlodí?“

„Se superlodí?“

„Sídliště odpojíme a znovu je otevřeme, to jistě – budeme k němu dál přistavovat – a ta loď bude prostě sedět zaparkovaná na oběžné dráze. Nemohli bychom ji dát Timu?“

„Cože?“ řekli Leo a Ti současně.

„Místo platu. On nás doveze na místo určení a dostane za to mezihvězdnou loď. Pak může jít kam bude chtít a být zároveň pilotem i majitelem a může si založit svůj vlastní dopravní podnik nebo co bude chtít.“

„S ukradenou lodí?“ vyjekl Ti.

„Když budeme dost daleko na to, aby GalacTech nechytil nás, budeme taky dost daleko na to, aby nechytil tebe,“ dovodila Silver logicky. „Pak budeš mít loď, která se bude hodit k tvému nervovému implantu a nikdo tě už víckrát nebude moci vyhodit, protože budeš pracovat sám pro sebe.“

Leo se kousl do jazyka. Přivedl sem Silver výhradně proto, aby pomohla přesvědčit Tiho, tak co na tom, že to udělala jinou lichotkou, než si představoval? Z bleskového pohledu na pilotův obličej poznal, že konečně sáhli na něco, co ho uvádělo do pohybu. Leo sklopil oči a povzbudivě se na Silver usmál.

„Kromě toho,“ pokračovala a místo odpovědi zatřepetala řasami, „jestli se nám podaří odtud odletět i se Sídlištěm a se vším ostatním, bude pan Van Atta vypadat jako strašný vůl.“ Položila si hlavu na postel a po straně se usmála na Tiho.

„Jo,“ řekl Ti v náhlém osvícení. „Aha.“

„Máte všechno sbaleno?“ otázal se Leo nápomocně.

„Támhle,“ kývl Ti k hromadě zavazadel v koutě. „Ale… ale… zatraceně, jestli celá ta věc praskne, tak mě pověsí!“

„Ach tak,“ pochopil Leo. „Hele, podívejte se…“ rozepnul si červený overal a vytáhl laserovou svářečku, kterou měl schovanou ve vnitřní kapse. „Já jsem na téhle svářečce vypáčil pojistku, takže teď vystřelí na dost značnou vzdálenost nesmírně intenzivní paprsek, dokud jej nerozptýlí atmosféra – určitě dál, než je délka téhle místnosti.“ Nedbale s ní zamával. Ti se uhnul a vyvalil oči. „Když nás zatknou, můžete pravdivě dosvědčit, že vás jeden vyšinutý inženýr a jeho bláznivá mutovaná asistentka unesli pod pohrůžkou zastřelení a násilím vás donutili, abyste s nimi spolupracoval. Můžete se stát hrdinou – tak nebo onak.“

Bláznivá mutovaná asistentka věnovala Timu oslňující úsměv a měla oči jako hvězdy.

„Vy – vy byste z toho doopravdy vystřelil, že?“ řekl Ti opatrně, sevřeným hlasem.

„Samozřejmě, že ne,“ Leo žoviálně vycenil zuby. Dal svářečku zpátky do kapsy.

„No jo.“ Timu na oplátku mírně zacukalo v koutcích úst. Ale často se potom díval na bouli na Leově overalu.

Když se dostali k východu, kde měli zaparkovanou loď, Zara byla pryč.

„Můj bože,“ zaúpěl Leo. Šia se projít? Ztratila se? Odvedli ji někam násilím? Rychlá prohlídka lodi neukázala žádný vzkaz na komunikační konzolí ani připíchnutý papírek.

„Je to pilotka,“ uvažoval Leo nahlas. „Je něco, co možná potřebovala udělat? Paliva máme spoustu – spojení se střediskem má přímo odtud…“ Se zamrazením si uvědomil, že jí vlastně nezakázal opustit tahač. Bylo přece samozřejmé, že zůstane z dohledu a bude na stráži. Samozřejmé pro něj, uvědomil si. Kdo věděl, co bylo samozřejmé pro čtveráky?

„Já bych to dovedl řídit,“ prohodil Ti nedbale, když si prohlédl řízení. „Je to všechno manuální.“

„O to nejde, ale nemůžeme odletět bez ní. Čtveráci tady vůbec nemají být. Jestli ji seberou staniční úřady a začnou se jí vyptávat – a to ještě předpokládejme, že ji nesebere něco horšího…“

„Co horšího?“

„Já nevím, co horšího, v tom je ta potíž.“

Silver se mezitím skutálela z akceleračního sedadla na podlahu paluby. Chvíli si přemýšlivě zkoušela postoje a pak se začala šoupat po všech čtyřech rukách. Odpochodovala kolem Leových kolen a nohavice kalhot se táhly za ní.

„Kam jdeš?“

„Za Zarou.“

„Silver, zůstaň v lodi. Nepotřebujeme, abyste se ztratily dvě, prokristapána,“ nařídil jí Leo přísně. „Ti a já se pohybujeme mnohem rychleji. My ji najdeme.“

„Já myslím, že ne,“ zamumlala Silver nepřítomně. Došla až k ústí pružného tunelu a podívala se nahoru a dolů chodbou, která se zatáčela doleva i doprava kolem přistávacího ramene. „Víte, já si nemyslím, že šla daleko.“

„Jestli nastoupila do výtahu, tak teď může být prakticky kdekoliv na Stanici,“ soudil Ti.

Silver se zvedla na svých třínožkových spodních rukou, vztáhla horní ruce nad hlavu a zúženýma očima se podívala výtahovou chodbou doleva. „Na ovládací knoflíky výtahu čtverák těžko dosáhne. A kromě toho, věděla, že tam by nejspíš narazila na planeťáky. Myslím, že šla tudy.“ Zvedla bradu a rozhodně se na všech čtyřech šoupala doprava. Za okamžik zrychlila svůj pohyb tak, že v nízké gravitaci přistávacího ramene skákala jako gazela. Leo a Ti, protože jim nic jiného nezbývalo, poskakovali za ní. Leo měl absurdní pocit, že honí zaběhlé domácí zvíře. Bylo to optickou iluzí čtyřručního pohybu – čtveráci dokonce i vypadali víc jako lidé v beztíži.

Za ohybem chodby se ozval podivný hřmot. Silver vykřikla a sklouzla na stranu k vnější stěně.

„Ježíš, promiňte,“ zvolala Zara a mihla se kolem nich, ležíc bradou nahoru na nízké paletě na kolečkách. Všema čtyřma rukama se odstrkovala od podlahy jako pádly. Ukázalo se, že zabrzdit je zřejmě těžší než zrychlit a Zara skončila nárazem do stěny vedle Silver.

Zděšený Leo k nim přiskočil, ale Zara už se vymotávala z trosek a vesele si sedla. Ani paleta nebyla poškozená.

„Hele, Silver,“ Zara převrátila paletu vzhůru nohama. „Kolečka! To by mě zajímalo, jak překonávají tření uvnitř těch ložisek. Sáhni si na to, vůbec to není horké.“

„Zaro,“ křikl Leo. „Proč jsi odešla z lodě?“

„Chtěla jsem se podívat, jak vypadá planeťácký záchod,“ vysvětlila Zara, „ale v tomhle podlaží žádný nebyl. Jediné, co jsem našla, byla komora plná čisticích prostředků a tohle,“ poplácala paletu. „Můžu ta kolečka rozebrat a podívat se, co je uvnitř?“

„Ne!“ zařval Leo.

Vypadala docela pohoršeně. „Ale já to chci vědět!“

„Vezmi si to s sebou,“ poradila jí Silver, „a rozeber si to později.“ Přejela očima oběma směry po chodbě; Lea trochu utěšilo, že aspoň jedna ze čtveráckých dívek si spolu s ním uvědomovala naléhavost situace.

„Ano, později,“ souhlasil, aby urychlil dění. „A teď pojďme.“ Chytil paletu pevně pod paží, aby zabránil dalším pokusům. Uvažoval o tom, že čtveráci mají příliš jasnou představu o soukromém vlastnictví. Pravděpodobně to bylo způsobeno tím, že celý život strávili v komunálním prostoru Sídliště a jeho těsně svázané ekologie. Planety byly vlastně stejně komunální, jenomže jejich nesmírná velikost uvolňovala systém tak, že se to nedalo poznat.

Byla to ve skutečnosti myšlenková síla zvyku. Tady si dělal starosti s krádeží kolečkové palety a přitom plánoval největší vesmírnou zlodějnu v historii lidstva. Ti skoro práskl do bot, když zjistil, co má vlastně jeho úkol zahrnovat. Leo mu obezřetně žádné podrobnosti neřekl, dokud tahač bezpečně neodstartoval od Přestupní stanice a byl na půli cesty zpátky k Sídlišti.

„Vy chcete, abych tu hvězdnou loď unesl já?“ zavyl Ti.

„Ale ne,“ uklidnil ho Leo. „Jenom s nimi pojedeš jako poradce. Loď převezmou čtveráci.“

„Ale mně půjde o kůži podle toho, jestli oni dokážou –“

„Tak jim radši raď dobře.“

„Pane bože.“

„S tebou je ten problém, Ti,“ vysvětloval mu Leo laskavě, „že nemáš zkušenosti s vyučováním. Kdybys je měl, věděl bys, že lidé, do kterých bys to nikdy neřekl, se dokážou naučit nejúžasnější věci. Koneckonců, ty jsi taky neuměl řídit hvězdnou loď od narození – a přesto lidské životy závisely na tom, jestli se ti to povede už napoprvé, a potom pokaždé. Teď se dozvíš, jak přitom bylo tvým instruktorům, to je všecko.“

„A jak je instruktorům?“

Leo ztišil hlas a usmál se. „Jsou vyděšení. Absolutně vyděšení.“

Druhý tahač, naložený palivem a zásobami pro dalekou výpravu, už čekal na vedlejším doku, když přistávali na Sídlišti. Leo odolal silnému pokušení vzít si Tiho stranou a dávat mu všemožné rady a návrhy. Jejich zkušenosti s kriminálními loupežemi byly naneštěstí až příliš porovnatelné – nula se rovnala nule bez ohledu na to, kolika lety byla znásobena.

Proplul vchodem do přistávacího doku, kde na ně čekalo několik napjatých čtveráků.

„Upravil jsem pár dalších svářeček, Leo,“ hlásil Pramod zbytečně – třema ze svých čtyř rukou si přidržoval improvizovaný arzenál k tělu. „Máme jednu na pět lidí.“

Claire, která se mu vznášela u ramene, pozorovala zbraně fascinovaná hrůzou.

„Dobře. Dej je Silver, bude je mít na starosti, dokud se tahač nedostane k červí díře,“ nařídil Leo.

Přeručkovali po záchytech k vedlejšímu východu. Zara se vhoupla dovnitř, aby provedla předodletové kontroly.

Ti za ní nervózně natáhl krk. „To odlétáme teď hned?“

„Máme strašně málo času. Nemáme víc než čtyři hodiny, než tě na Přestupní stanici začnou postrádat.“

„Neměli bychom mít aspoň nějakou instruktáž, nebo něco takového?“

Leo pochopil, že Ti má také své problémy s tím, aby se duší i tělem uvázal svobodě v beztíži. Lepší slovo by možná bylo ‚skočil‘ nebo ‚byl dostrkán‘ – ale po počátečním impulzu už na tom stejně nezáleželo.

„Máte skoro čtyřiadvacet hodin na to, abyste vypracovali plán útoku. Do poloviny cesty budete zvyšovat až na jedno gé a zbytek cesty budete ubírat a brzdit. Silver bude závislá na tvých znalostech superlodi. Už jsme probrali různé způsoby, jak je překvapit. Ona ti to poví.“

„Silver jede taky?“

„Silver bude velet,“ objasnil mu Leo jemně.

Po Tiho obličeji přejela řada výrazů a ustálila se na ohromení. „Já na to kašlu. Pořád ještě mám čas, abych se vrátil a chytil svou loď –“

„A to je přesně to, proč má Silver velení,“ zakřikl ho Leo. „Váš únos nákladní mezihvězdné lodi bude signálem pro povstání čtveráků tady na Sídlišti. A to povstání je jejich rozsudek smrti. Až GalacTech zjistí, že nad čtveráky ztratil kontrolu, téměř určitě se vyděsí tak, že se je pokusí zničit. Než se prozradíme, musíme mít zajištěný únik. Ta loď, kterou musíte získat, je tímhle směrem,“ ukázal Leo. „Spoléhám na to, že Silver si to bude pamatovat. Ty nejsi o nic horší.“ Leo se nepatrně usmál.

Ti se podvolil, ale nerad.

Silver, Zara, Siggy, jeden obzvláště silný čtverák z posádky tahačů jménem Jon, a Ti. Pět se jich muselo vejít na loď, která normálně měla dvoučlennou posádku a v žádném případě nebyla určena pro pobyt přes noc. Leo vzdychl. Superlodi měly jednoho pilota a jednoho inženýra. Pět na dva nebylo tak špatné, ale Leo si přál, aby jich mohl nalodit ještě víc a dát jim co možná největší převahu.

Propluli tunelem do tahače. Silver se na konci průvodu zastavila, aby objala Pramoda a Claire. Oba se zdrželi, aby se s nimi rozloučili.

„Dostaneme Andyho zpátky,“ zašeptala Silver Claire. „Uvidíš.“

Claire přikývla a pevně ji objala.

Nakonec se Silver obrátila k Leovi. Pochybovačně zíral na tunel, kterým právě odešla jím vybraná posádka.

„Myslel jsem si, že slabým článkem v tomhle únosu budou čtveráci,“ řekl nervózně, „a teď si tím nejsem tak jistý. Nedovol, aby se Ti zhroutil, Silver, ano? Nenech ho, aby tě odradil. Musí se vám to podařit.“

„Já vím. Já to zkusím, Leo… proč sis myslel, že je Ti do mě zamilovaný?“

„Já nevím… Měli jste intimní vztah… asi síla sugesce z milostných románů.“

„Ti milostné romány nečte, ten čte Ninju z Dvojité hvězdy.“

„A ty jsi do něj nebyla zamilovaná? Aspoň ze začátku?“

Zamračila se. „Bylo to vzrušující, protože s ním to bylo proti pravidlům. Ale Ti je… no, Ti je Ti. Láska jako v knížkách – vždycky jsem věděla, že to není opravdu pravda. Když jsem se podívala kolem sebe na naše vlastní planeťáky, nikdo takový nebyl. Asi jsem byla hloupá, že se mi ty příběhy tolik líbily.“

„Asi moc realistické nejsou – já jsem je taky nečetl, abych ti řekl pravdu. Ale není hloupé chtít něco víc, Silver.“

„Víc než co?“

Víc než to, aby tě otahávala banda sobeckých nohatých lumpů, to je ono. Všichni nejsme takoví… nebo jsme? Proč jí nakonec musel právě teď házet na ramena svoje starosti, když se potřebovala co nejvíc soustředit na úkol, který měla před sebou? Leo potřásl hlavou. „A vůbec, nedovol taky, aby si Ti popletl Ninju s tím, co máte dělat.“

„Mám dojem, že ani Ti by si nespletl posádku podnikové mezihvězdné lodi s Černou ligou Eridani.“

Leo by si byl přál slyšet v jejím hlase o něco více jistoty. „Tak…“ odkašlal si, protože něco mu nevysvětlitelně uvázlo v krku, „dej na sebe pozor. Ať se ti nic nestane.“

„Ty buď taky opatrný.“ Neobjala ho, jako objala Pramoda a Claire.

„Budu.“

A nikdy nevěř, křičel v duchu za ní, když zmizela v tunelu, že by tě nikdo nemohl milovat, Silver… Ale bylo příliš pozdě zavolat ta slova nahlas. Dveře doku se s lítostivým povzdechem zavřely.

Kapitola 10

V přístavním doku nákladních člunů bylo chladno a Claire zamnula rukama, aby si je zahřála. Jen ruce měla studené, srdce jí horce bilo očekáváním a strachem. Podívala se bokem na Lea, který se vznášel vedle ní u dveří, zdánlivě stejně netečný jako jindy.

„Děkuji ti, žes mě na tohle vytáhl ze směny. Víš určitě, že kvůli tomu nebudeš mít problémy, až na to pan Van Atta přijde?“

„A kdo mu to poví? Kromě toho myslím, že Bruce už ztrácí zájem na tom, aby tě dál trápil. Všechno je tak dokonale marné. Tím líp pro nás. Ale stejně chci mluvit s Tonym a mám dojem, že mám lepší naději získat jeho soustředěnou pozornost, až si odbudete své šťastné setkání.“ Uklidnil ji úsměvem.

„Jsem zvědavá, v jakém bude stavu.“

„Můžeš si být jistá, že je mu mnohem líp, jinak by mu doktor Minčenko nedovolil zátěž cesty – ani proto, aby ho měl stále na očích.“

Náraz, zabzučení a zaskřípění strojů Claire oznámily, že člun dorazil a vklouzl do svěracích ramen. Bezděčně vztáhla ruce a zase je spustila. Čtverák, který pracoval v řídící kabině, zamával na druhé dva v doku a ti natáhli pružné průlezové hadice do správných míst a upevnili je. Osobní průchod se otevřel první, technik člunu vystrčil hlavu, aby všechno ještě jednou zkontroloval, a zase zmizel z dohledu. Claire poskočilo srdce v hrudi a vyschlo jí v krku.

Konečně se vynořil doktor Minčenko a chvíli se vznášel s jednou rukou na držadle u průlezu. Byl to energický muž s koženou tváří a s vlasy stejně bílými jako overal lékařské služby GalacTechu, který měl na sobě. Býval to statný člověk, ale teď se mu tělo na kostře seschlo jako sušená meruňka, ale stejně jako sušená meruňka bylo stále zdravé. Claire měla dojem, že by ho stačilo jen zavlažit a vypadal by zase jako nový.

Doktor Minčenko se odrazil od průlezu, přeplul dok k nim a přesně přistál na držadlech umístěných kolem dveří. „Ale nazdar, Claire,“ pozdravil překvapeně. „A ano – Graf,“ dodal méně srdečně. „To jste vy. Musím vám říct, že nemám zrovna rád, když mě někdo nutí schvalovat porušování lékařského protokolu. Po dobu svého pobytu tady strávíte v tělocvičně dvojnásobný počet hodin, slyšíte?“

„Ano, doktore, děkuji vám,“ odpověděl Leo smutně. Pokud Claire věděla, v posledních dnech nestrávil v tělocvičně ani minutu. „Kde je Tony? Můžeme vám s ním pomoci cestou na ošetřovnu?“

„Ach tak,“ podíval se na Claire pozorněji. „Už rozumím. Tony tu se mnou není, má milá, je pořád ještě v nemocnici dole.“

Claire zadržela dech. „Je mu hůř?“

„Vůbec ne. Opravdu jsem ho chtěl vzít s sebou. Podle mého názoru potřebuje stav beztíže, aby se úplně zotavil. Problém s ním je, jak bych tak řekl, administrativní, nikoli lékařský. A já se ho chystám vyřešit hned teď.“

„To nařídil Bruce, aby ho drželi dole?“ zeptal se Leo.

„Ano.“ Zamračil se na Lea. „A taky nemám rád, když se někdo plete do mé lékařské zodpovědnosti. Doufejme, že pro to má přesvědčivé vysvětlení. Daryl Cay by byl podobnou hudlařinu nikdy nedovolil.“

„Vy jste – ehm… tedy ještě neslyšel nové příkazy?“ řekl Leo opatrně s varovným pohledem na Claire. Pst…

„Jaké nové příkazy? Navštívím toho malého darebáka – totiž, toho pána – hned teď. Chci tomu všemu přijít na kloub…“ Otočil se ke Claire a promluvil na ni rozhodně, i když laskavějším tónem. „To je v pořádku, my to všechno napravíme. Veškeré Tonyho vnitřní krvácení se zastavilo a nevypadá to, že by měl nějakou infekci. Vy čtveráci jste tvrdí. Udržujete si v gravitaci dobré zdraví daleko lépe než my pozemšťané v beztíži. No, taky jsme vás záměrně udělali tak, abyste nepotřebovali stavu beztíže odvykat. Jen bych si přál, aby pokus, který to potvrdil, proběhl za méně rozčilujících podmínek. Samozřejmě,“ povzdechl, „dost s tím má společného vaše mládí… Když už mluvíme o mládí, jak se má malý Andy? Už ti spí líp?“

Claire se téměř rozplakala. „Já nevím,“ řekla přiškrceně a těžce polkla.

„Co?“

„Oni mi nedovolí ho vidět.“

„Cože?“

Leo, který si nepřítomně prohlížel nehty, se do toho vložil. „Vzali Andyho z její péče. Obvinili ji z ohrožení dítěte nebo něčeho takového. To vám Bruce taky neřekl?“

Obličej doktora Minčenka změnil barvu do cihlové červeně. „Vzali jí ho? Kojící matce – to je ale sprostota!“ Přejel Claire pohledem.

„Dali mi nějaký lék, aby mi mléko vyschlo,“ vysvětlila Claire.

„No aspoň něco…“ Moc ho to neuchlácholilo. „Kdo ti ho dal?“

„Doktor Curry.“

„Mně to nehlásil.“

„Vy jste byl na dovolené.“

„Na dovolené ještě neznamená, že se mnou bylo přerušeno veškeré spojení. A co vy, Grafe? Ven s tím. Co se to tady k čertu děje? Přišel ten kapesní generál úplně o rozum?“

„Vy jste to opravdu neslyšel. No, radši se zeptejte Bruceho. Já mám výslovný rozkaz o tom nediskutovat.“

Minčenko Lea probodl pohledem. „To taky udělám.“ Odstrčil je a vplul dveřmi do chodby. Něco si přitom pro sebe povídal.

Claire a Leo zůstali v doku a polekaně na sebe hleděli.

„Jak teď dostaneme Tonyho zpátky?“ zvolala Claire. „Do signálu Silver zbývá necelých čtyřiadvacet hodin!“

„To nevím – ale teď nesmíš povolit. Mysli na Andy ho. Bude tě potřebovat.“

„Já nepovolím,“ ujistila ho Claire. Nadechla se, aby se uklidnila. „Už nikdy. Co teď můžeme dělat?“

„No, já se podívám, za které provázky bych mohl zatahat, abych zkusil dostat Tonyho zpátky – možná bych mohl ukecat Bruceho, že tady Tonyho musím mít, aby vedl svůj svářečský tým nebo něco takového – ještě nevím. Možná, že spolu s Minčenkem něco vymyslíme, ačkoliv bych v Minčenkovi nechtěl vzbudit podezření. Když se mi to nepodaří,“ opatrně se nadechl, „budeme muset vymyslet něco jiného.“

„Nelži mi, Leo,“ řekla Claire nebezpečným tónem.

„Nevyvozuj z toho žádné předčasné závěry. Ano, já vím – a ty taky víš – že je možné, že se nám ho nepodaří dostat zpátky. Dobrá, řekl jsem to, jasně a nahlas. Ale prosím tě, pamatuj si, že všechny alternativní plány závisejí na tom, aby nám Ti pilotoval člun a že musíme počkat, až dostaneme spojení s těmi, co provádějí únos. Až získáme hvězdnou loď, teprve uvěřím, že všechno je možné.“ V napětí škubl obočím. „A jestli to bude možné, tak to zkusíme, to ti slibuju.“

Chlad v ní narůstal. Sevřela rty, aby se jí nechvěly. „Nemůžeš riskovat všechny kvůli jednomu. To by nebylo správné.“

„No… je tisíc věcí, které se mohou pokazit mezi touto chvílí a nějakou budoucí, kdy už Tonyho návrat nebude možný. Možná, že je to úplně akademická otázka. Ale vím určitě, že drobením naší energie na tisíc věcí, které by se mohly stát, místo toho, abychom se plně soustředili na úplně jistý příští krok, bychom svým způsobem sabotovali sami sebe. Nezáleží na tom, co budeme dělat příští týden, záleží na tom, co uděláme teď. Co ty musíš udělat teď?“

Claire polkla a pokusila se sebrat. „Jít zpátky do práce… a předstírat, že se nic neděje. Pokračovat v tajné inventúře všech možných zásob semen. A – dokončit plán toho, jak zapojíme růstová světla, aby nám rostliny nezahynuly, zatímco se Sídliště bude pohybovat směrem od slunce. A jakmile bude Sídliště naše, musíme začít s novými sazenicemi a instalovat rezervní růstové vany, abychom měli zásoby jídla navíc pro případ nouze. A ještě zařídit kryogenický sklad pro vzorky všech genetických variací, které máme na palubě, abychom je mohli znovu vysázet v případě katastrofy.“

„To stačí!“ Leo se na ni povzbudivě usmál. „Jenom to, co je teď na řadě. A já vím, že ty to dokážeš.“

Přikývla.

„Potřebujeme tě, Claire,“ dodal. „My všichni, nejenom Andy. Výroba jídla je základem pro přežití. Budeme potřebovat každý pár – ehm – každou čtveřici odborných rukou. A budeš muset začít učit ty mladší a dát jim ty znalosti, které jim žádná knihovna, ať je jak chce technicky kompletní, dát nemůže.“

„Já nepovolím,“ zopakovala Claire mezi zuby, odpovídajíc na to, co Leo mínil, ale neřekl.

„Vyděsila jsi mě, tenkrát v přechodové komoře,“ omluvil se v rozpacích.

„Vyděsila jsem sama sebe,“ přiznala se.

„Měla jsi právo být rozzlobená. Jenom si pamatuj, že tvůj skutečný cíl není tady uvnitř,“ letmo se dotkl její klíční kosti nad srdcem. „Je mimo tebe.“

Takže on poznal, že to byla zuřivost, blokovaná a obrácená dovnitř, a ne zoufalství, co ji tehdy přivedlo do přechodové komory. Svým způsobem bylo úlevou dát té emoci správné jméno. A svým způsobem to zase úleva nebyla.

„Leo… to mě taky děsí.“

Potutelně se usmál. „Vítám tě mezi lidi.“

„Další věc,“ řekla polohlasně. „Ano. Další krok.“ Zamávala Leovi a vhoupla se do chodby.

***

Leo se s povzdechem obrátil zpátky k nákladnímu doku. Povídání o dalším kroku bylo úplně v pořádku – až na to, že lidé i okolnosti vám měnili trasu před očima, zatímco vaše nohy visely ve vzduchu. Na chvíli mu spočinul zrak na čtverácké posádce doku, která mezitím připojila pružný průlez k dvířkům nákladního prostoru člunu a elektrickými ovladači vykládala náklad. Náklad se skládal z mnoha šedých válců velikosti člověka a Leo je zprvu nepoznal.

Ale náklad neměl být nepoznatelný. Náklad měla být ohromná zásoba náhradních palivových tyčí pro tahače. „Na rozebrání Sídliště,“ vysvětloval Leo sladce Van Attovi, když se snažil tento svůj požadavek prosadit. „Abych se nemusel zastavovat a znovu objednávat. Když nám něco zbude, mohou to tahače odvézt na Přestupní stanici, až se tam budou stěhovat. Připište to k záchranným pracím.“

Leo se neklidně přemístil k dělníkům. „Co je to, děti?“

„Aha, to je pan Graf. Nazdar. Já vlastně nevím,“ řekl čtverák v kanárkově žlutém tričku a šortkách Údržby vzdušných systémů – oddělení Doků a uzávěr bylo jejich pododdělení. „Myslím, že jsem to ještě nikdy neviděl. Ale je to mohutné.“ Zastavil se, aby ze svého elektrického ovladače sundal elektronický záznamník a podal ho Leovi. „Tady je nákladní list.“

„Měly to být palivové tyče pro tahače…“ Válce měly přibližně správnou velikost. Přece je nemohli začít vyrábět v jiném tvaru. Leo klepl na tlačítka záznamníku a spatřil jako jednotku řadu kódových čísel a jako množství astronomické číslo.

„Bublá to v nich,“ řekl čtverák ve žlutém tričku ve snaze pomoci.

„Bublá?“ Leo se podíval na kódové číslo v záznamníku pozorněji a pak pohlédl na šedé válce. Čísla se shodovala. Připadala mu jako kód pro tyče tahačů – nebo se mýlil? Vyťukal ‚Palivové tyče, nákladní tahače typu II, reference ‚inventurní kód‘. Panel zamrkal a vyskočilo číslo. Ano, bylo stejné – proboha, ne! G77618Pd oproti G77681PD, které bylo vytlačené na válcích. Rychle vyťukal ‚G77681PD‘. Následovala dlouhá pauza, ale ne v záznamníku – v Leově mozku, než mu to došlo.

„Benzin?“ zakrákoral Leo v nevíře. „Benzin? Ti pitomci opravdu poslali na vesmírnou stanici sto tun benzinu…?“

„Co to je?“ zeptal se čtverák.

„Benzin. To je hydrokarbonové palivo, které pozemšťané používají pro pohon svých vozidel. Vedlejší produkt petrochemických reakcí. Okysličovadlo to získává z atmosférického kyslíku. Je to objemné, jedovaté, snadno zápalné – explozivní! – a při pokojové teplotě tekuté. Prokristapána, dohlédněte na to, aby se některý z těch barelů neotevřel!“

„Ano, pane učiteli!“ slíbil čtverák s očividnou úctou k Leově seznamu rizik.

V tom okamžiku přišel do nákladního doku pozemský vedoucí posádek tahačů, následován skupinou čtveráků ze svého oddělení.

„Jo, nazdar, Grafe. Myslím, že to byla chyba, že jsem se nechal od vás přemluvit, abych objednal tenhle náklad – budeme mít problémy se skladováním.“

„Vy jste tohle objednal?“ vyjel na něj Leo.

„Cože?“ Vedoucí zamrkal a pak přehlédl scénu před sebou. „Co to – kde jsou moje palivové tyče? Řekli mi, že jsou tady.“

„Chci říct, objednával jste tohle sám, osobně? Svými vlastními prstíky?“

„Ano. Žádal jste mě o to, nepamatujete se?“

„No,“ Leo se nadechl a podal mu záznamník, „udělal jste překlep.“

Vedoucí pohlédl na panel záznamníku a zbledl. „Ach bože.“

„A oni to provedli,“ zabreptal Leo a prohrábl si rukou to, co mu zbývalo z vlasů. „Poslali to – pořád tomu nemůžu věřit, že to poslali. Všechno to naložili na nákladní člun, aniž by se kdo divil, a poslali na vesmírnou stanici sto tun benzinu. A nikdo si nevšiml, jak je to naprosto absurdní…“

„Já tomu věřím,“ vzdychl vedoucí. „Ach bože. No dobrá, budeme to prostě muset poslat zpátky a znovu objednat. Pravděpodobně to bude trvat týden. Ale ty palivové tyče nám ještě nedocházejí, přesto, kolik jich spotřebujete pro ten svůj ‚speciální projekt‘, se kterým jste tak tajnůstkářský?“

Já nemám týden času, pomyslel si Leo v panice. Mám čtyřiadvacet hodin – možná.

„Já nemám týden času,“ Leo zjistil, že je rozzuřen. „Já je chci teď. Dejte jim to jako spěšnou objednávku.“ Ztišil hlas, protože si uvědomil, že začíná být nápadný.

Vedoucí se urazil natolik, že to překonalo jeho pocit viny. „Není třeba, abyste dostával záchvat, Grafe. Byla to moje chyba a pravděpodobně za ni budu muset zaplatit, ale je naprostá hloupost zatěžovat moje oddělení spěšnou objednávkou navíc k téhle, když to může zrovna tak dobře počkat. Tohle bude už tak dost špatné.“ Mávl rukou. „Hej, děcka,“ dodal, „přestaňte to vykládat! Tahle dodávka je omyl a všechno to musí jít zpátky dolů.“

Pilot člunu vystoupil z osobního průlezu právě včas na to, aby to slyšel. „Cože?“ Přeplul k nim a Leo mu několika slovy stručně vysvětlil chybu.

„No, se mnou to teď zpátky poslat nemůžete,“ prohlásil pilot pevně. „Nemám dost paliva na to, abych mohl vzít plný náklad. Bude to muset počkat.“ Odstrčil se a vydal se za svým povinným bezpečnostním odpočinkem do jídelny.

Čtveráčtí nákladní dělníci vypadali docela vyčítavě, protože jim podruhé převrátili pracovní instrukce. Ale omezili svou vnitřní kritiku na žalobné: „Jste si tím jistý, pane učiteli?“

„Ano,“ povzdechl Leo. „Ale najděte nějaké místo, kde byste to uskladnili v odděleném modulu, tady to nemůžete nechat.“

„Ano, pane učiteli.“

Leo se znovu obrátil k vedoucímu posádek tahačů. „Já stejně musím mít ty palivové tyče.“

„No tak prostě budete muset počkat. Já to neudělám. Van Atta mě stáhne z kůže už za tohle.“

„Můžete to napsat na můj speciální projekt. Já to podepíšu.“

Vedoucí zvedl obočí a trochu ho to uklidnilo. „No… tak dobře, já to zkusím. Zkusím to. Ale nestáhne za to z kůže vás?“

To udělá, pomyslel si Leo. „Mám na to slušnou vyhlídku, co?“

Vedoucí pokrčil rameny. „Asi jo.“ Odešel s polohlasnou poznámkou pod vousy. Jeden člen čtverácké posádky, který šel za ním, se na Lea významně podíval. Leo na oplátku přísně potřásl hlavou a zdůraznil to gestem ukazováčku, kterým si přejel po krku. Ticho!

Otočil se a skoro narazil do Pramoda, který trpělivě vyčkával u jeho ramene. „Musíš se ke mně takhle plížit?“ vyjel na něho, ale hned se pokusil zvládnout své roztřepané nervy. „Promiň, polekal jsi mě. Co je?“

„Máme problém, Leo.“

„Samozřejmě. Kdopak mě kdy vyhledá, aby mi řekl nějakou dobrou zprávu? – To je jedno. Jaký problém?“

„Svorky.“

„Svorky?“

„Venku je spousta svorek, které spojují jednotlivé části Sídliště. Šli jsme podle nákresu pro rozebírání Sídliště na zítra, víš –“

„Já vím, neříkej to.“

„Mysleli jsem si, že trocha praxe by nám neuškodila.“

„Ano, to je dobře…“

„Málokterá svorka se dá otevřít. Nejde to ani elektrickými nástroji.“

„Hm…“ Leo se zaraženě odmlčel a pak si uvědomil, v čem je problém. „Jsou to kovové svorky?“

„Většinou.“

„A je to horší na sluneční straně?“

„Mnohem horší. Z těch jsme neotevřeli vůbec žádnou. Některé jsou viditelně roztavené. Nějaký blbec je musel svařit dohromady.“

„Svařené jsou, ale žádný blbec to neudělal. Udělalo to slunce.“

„Leo, slunce není zas tak horké –“

„Přímo ne. To, co jste viděli, jsou spontánní difuzní svary ve vakuu. Z povrchu součástí se ve vakuu vypařují molekuly kovu. Pomalu, to jistě, ale je to měřitelný úkaz. Z okolí svorek tyhle molekuly migrují na sousední povrchy a nakonec se s nimi docela pevně spojí. U horkých součástí na sluneční straně je to trochu rychlejší, u chladných částí ve stínu trochu pomalejší – a vsadím se, že některé z těch svorek tam byly už dvacet let.“

„Ach tak. Ale co s nimi uděláme?“

„Budou se muset odsekat.“

Pramod starostlivě sevřel rty. „Tím se všechno zpomalí.“

„Jo. A taky budeme muset přijít na nějaký způsob, jak každý spoj znovu uzavřít v nové konfiguraci… budeme potřebovat víc svorek; nebo něco, co by jako svorky fungovalo… Obejdi všechny své kamarády, co nejsou zrovna v práci. Budeme muset uspořádat malou pohotovostní poradu, abychom si něco vymačkali z mozků.“

Leo přestal přemýšlet o tom, jestli sám Velký Převrat přežije a začal myslet na to, jestli se Velkého Převratu vůbec dožije. Vroucně se modlil, aby to Silver měla o něco snazší než on sám.

Silver naprosto vážně doufala, že Leo to má o něco snazší než ona sama. Vrtěla se na akceleračním sedadle, kde jí bylo po prvních osmi hodinách letu čím dál nepohodlněji, a opírala si bradu o čalounění, aby mohla pozorovat svou posádku, napěchovanou v kabině tahače. Ostatní čtveráci se povalovali nebo viseli stejně jako ona; jenom Ti vypadal, že se cítí pohodlně s nohama na řídícím panelu, opřený v sedadle proti stálé gravitační síle.

„Jednou jsem viděl nádherné video,“ zamával Siggy nadšeně několika rukama, „kde ukazovali boj o nalodění. Vojáci použili magnetické miny, aby vytrhali v bocích mateřské lodi díry jako v ementálu, a prostě tamtudy vpadli dovnitř.“ Kvůli zvukovému efektu přidal podivný skučivý zvuk. „Mimozemšťani utíkali na všechny strany a všude lítaly věci, jak se vzduch odsával ven –“

„To jsem viděl,“ kývl Ti. „Hnízdo zkázy, ne?“

„Sám jsi nám to přivezl,“ připomněla mu Silver.

„Víš, že to má pokračování?“ utrousil Ti k Siggymu. „Pomsta hnízda.“

„Ne, vážně? A myslíš –“

„Tak zaprvé,“ řekla Silver, „dosud nikdo žádné inteligentní mimozemšťany nenašel, ať už přátelské nebo nepřátelské. Za druhé, žádné magnetické miny nemáme,“ díky bohu, „a za třetí, myslím, že by Ti v bocích své lodi žádnou spoustu ošklivých děr nechtěl.“

„Ani ne,“ kývl Ti.

„Dostaneme se tam vstupní komorou,“ nařídila Silver pevně, „která je přesně pro ten účel určená. Já myslím, že posádka té hvězdné lodi bude dost překvapená, když je dáme do jejich záchranných jednomístných člunů a odpálíme je, aniž bychom je vystrašili předčasným pokřikem, aby nedělali bůhvíco. I když plukovník Wayne v Hnízdě zkázy vedl vojáky do bitvy s rebelským pokřikem na komunikačních linkách, mám dojem, že skuteční vojáci by to neudělali. Muselo by jim to rušit spojení.“ Zamračila se na Siggiho a ten se podřídil.

„Uděláme to, jak chtěl Leo,“ pokračovala Silver, „a namíříme na ně laserové svářečky. Oni nás neznají, takže nebudou vědět, jestli z nich vystřelíme nebo ne.“ Jak měli koneckonců cizí lidé vědět, co nevěděla ani ona sama? „A když už o tom mluvíme, jak poznáme, kterou hvězdnou loď máme takříkajíc,“ tápala po vhodném termínu, „vybrat ze stáda? Mělo by být snadnější dostat povolení ke vstupu na palubu, pokud v posádce bude někdo, koho Ti dobře zná. Na druhé straně, taky by to mohlo být těžší…“ přestala mluvit, ta myšlenka se jí nelíbila. „Zvlášť kdyby se snažili bojovat…“

„Jon by je v zápase přemohl, aby se vzdali,“ mínil Ti. „Proto tu nakonec je.“

Mohutný Jon mu věnoval smutný pohled. „Já jsem si myslel, že jsem tu jako náhradní pilot tahače. Zápasit s nimi můžeš sám, jsou to tvoji přátelé. Já budu držet svářečku.“

Ti si odkašlal. „A vůbec, rád bych dostal D771, jestli tam nějaká je. Ale moc na vybranou mít nebudeme. Na téhle straně červí díry pracuje v dané chvíli stejně vždycky jen pár hvězdných lodí. V podstatě půjdeme po jakékoli lodi, která právě přeskočila z Orientu IV., zbavila se svých nákladních vleků a ještě nezačala připojovat nové. S takovou utečeme nejrychleji. Takže není zas tak moc co plánovat, prostě tam dojedeme a uděláme to.“

„Opravdové potíže začnou, až si spočítají, oč nám skutečně jde a pokusí se dostat loď zpátky,“ usoudila Silver logicky.

Rozhostilo se stísněné ticho. Pro tuto chvíli ani Siggy neměl žádné návrhy.

Leo našel Van Attu v tělocvičně pozemšťanů, jak cílevědomě šlape po nekonečném běžícím pásu. Pás byl lékařské mučící zařízení, něco jako obrácený skřipec. Řemeny, opatřené pery, přitahovaly chodce k povrchu pásu, který jejich nohy odstrkovaly hodinu nebo více denně – podle předpisu. Cvičení bylo vymyšleno na to, aby zpomalilo nebo dokonce zastavilo deterioraci spodní části těla a demineralizaci dlouhých kostí obyvatelů beztíže.

Z výrazu na Van Attově tváři poznal, že dnes vydupává uměřené kroky se značnou nevůlí. Záměrné podráždění byla vskutku jedna z cest, jak zvládnout nudný, ale nutný úkol. Leo Van Attu zamyšleně pozoroval a pak se rozhodl pro nedbalý a nepřímý přístup. Vyklouzl ze svého overalu a přilepil jej suchým zipem k pruhu na stěně. Své červené šortky a tričko si nechal, přeplul přes místnost a připjal se k pásu a řemenům volného stroje vedle Van Atty.

„Nenamazali náhodou tyhle věci lepidlem?“ zasupěl, chytil se držadel a snažil se vlastními kroky rozběhnout běžící pás.

Van Atta otočil hlavu a sardonicky se usmál. „Co je, Leo? Snad vám Minčenko, ten medicínský minidiktátor, nenaordinoval malou fyziologickou pomstu?“

„Jo, něco takového…“ Konečně se mu podařilo pás nastartovat a nohy se mu ohýbaly ve vyrovnaném rytmu. Určitě v poslední době vynechal příliš mnoho cvičení. „Mluvil jste s ním potom, co přijel sem nahoru?“

„Jo.“ Van Attovy nohy se pohybovaly proti stroji a z převodů se ozývalo hněvivé bzučení.

„Už jste mu řekl, co se stane s Projektem?“

„Bohužel jsem musel. Doufal jsem, že to budu moci odložit až nakonec a říct mu to až se zbytkem ostatních. Minčenko je pravděpodobně ten nejarogantnější člen Cayovy staré gardy – nikdy se netajil tím, že si myslí, že měl po Cayovi nastoupit jako vedoucí Projektu sám, místo aby sem přivedli někoho zvenčí, totiž mě. Kdyby neměl jít už za rok do penze, tak bych si byl dal důkladnou práci s tím, abych se ho zbavil dřív.“

„Vyjádřil Minčenko – ehm, nějaké námitky?“

„Chcete říct, jestli ječel jako podříznuté prase? To se můžete vsadit, že ano. Vyváděl, jako bych já byl osobně zodpovědný za vynález té zatracené umělé gravitace. Já tyhle kecy nepotřebuju.“ Van Attův pás úpěl a podtrhoval jeho slova.

„Jestli pracuje na Projektu od samého začátku, tak jsou čtveráci prakticky jeho životní dílo,“ dovolil si Leo rozumnou poznámku.

„Hm.“ Van Atta pochodoval. „To mu ale nedává žádné právo, aby v rozčilení začal stávkovat. I vy jste nakonec měl víc rozumu. Jestli neukáže trochu ochoty spolupracovat, až se uklidní a promyslí si, jak je to zbytečné, bude možná jednodušší prodloužit Currymu pracovní období a poslat Minčenka zpátky dolů.“

„Aha.“ Leo si odkašlal. Tohle neznělo zrovna jako dobrý začátek, ve který doufal. Ale bylo tak málo času. „Mluvil s vámi o Tonym?“

„Tony!“ Van Attův pás na okamžik zabzučel jako sršeň. „Jestli toho malého pitomce už do smrti neuvidím, stejně jsem ho viděl až moc. Neměli jsme s ním nic než problémy, problémy a výdaje.“

„Já jsem spíš doufal, že bych ho sám mohl ještě nějak využít,“ zkoušel to Leo opatrně. „I když ještě není podle lékařů schopen vrátit se na pravidelné směny venku, mám spoustu práce na počítači a nějaké dohližitelské úkoly, které bych mu mohl předat, kdyby tady byl. Kdybychom ho mohli přivézt nahoru.“

„Nesmysl,“ odsekl Van Atta. „Daleko jednodušší by bylo, kdybyste využil některého z ostatních čtveráckých předáků, například Pramoda, nebo na jeho místo dal jakéhokoliv jiného čtveráka. Mně je jedno koho, na to jsem vám dal tu pravomoc. Začneme ty zrůdičky stěhovat dolů už za dva týdny. Nemá žádný smysl sem vozit jednoho, kterého by Minčenko do té doby nepustil z ošetřovny. A to jsem mu taky řekl.“ Upřel na Lea pohled. „Už nechci o Tonym slyšet ani slovo.“

„Dobře,“ ustoupil Leo.

Zatraceně. Bylo jasné, že si měl vzít Minčenka stranou, než u Van Atty rozčeřil vodu. Teď už bylo pozdě. Van Atta nebyl rudý ve tváři jen ze cvičení. Leo by byl rád věděl, co všechno Minčenko ve skutečnosti řekl – bylo to bezpochyby výběrové a byla by radost ho poslouchat. Ale pro čtveráky trochu drahá radost. Leo nasadil výraz, o kterém doufal, že si ho Van Atta skrz jeho supění a výdechy vyloží jako soustrast.

„Jak to jde s plánováním záchranných prací?“ zeptal se Van Atta po chvíli.

„Skoro hotové.“

„Ale, skutečně?“ Van Atta se rozzářil. „No, to je aspoň něco.“

„Budete se divit, kolik věcí ze Sídliště se dá použít – vlastně všechno,“ hlásil Leo naprosto podle pravdy. „A vedení podniku se bude divit taky.“

„A bude to rychle?“

„Jakmile dostaneme pokyn. Mám to naplánované jako válečnou hru.“ Stiskl zuby, aby se ubránil dalším dvojsmyslům. „Pořád ještě plánujete, že to všechno oznámíte zbytku zaměstnanců na velké schůzi zítra ve třináct hodin?“ zeptal se nedbale. „V hlavní přednáškové síni? Opravdu bych u toho rád byl, mohu jim předvést pár vizuálních pomůcek, až budete hotový.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Van Atta.

„Co?“ vydechl Leo. Zapomněl udělat krok a pera bolestivě praštila jeho kolenem na pás, čalouněný právě kvůli podobným neohrabanostem. Pracně se postavil na nohy.

„Zranil jste se?“ staral se Van Atta. „Vypadáte divně…“

„Hned budu v pořádku.“ Vstal, svaly nohou se mu natáhly proti elastickému tahu a přes bolest a paniku znovu získal dech i rovnováhu. „Myslel jsem… že jim to chcete říct takhle naráz. Všechny je shromáždit a říct jim fakta jenom jednou.“

„Po Minčenkovi mě už unavuje se tam hádat,“ vzdychl Van Atta. „Řekl jsem Yei, aby to udělala sama. Může si je volat do své kanceláře po malých skupinách a současně jim dát osobní evakuační plány, stejně jako plány pro jejich oddělení. Bude to tak daleko účinnější.“

A tím jedním dechem odfoukl krásný plán Lea a Silver, jak se mírumilovně zbavit pozemšťanů, vymyšlený během čtyř tajných plánovacích schůzek. Na nic byly všechny lichotky a nepřímé narážky, které měly za účel přesvědčit Van Attu, že to vlastně byl jeho nápad – celé to neobvyklé shromáždění všech pozemských zaměstnanců Sídliště na schůzi, kde by jim v krátké řeči oznámil fakta a přesvědčil je, že jsou všichni spíše chváleni než zatracováni…

Plastické nálože, které měly na stisknutí knoflíku odříznout přednáškový modul od Sídliště, byly všechny na místě. V modulu byly pečlivě ukryty pohotovostní dýchací masky, které měly víc než tři sta lidí zásobit kyslíkem na těch pár hodin, potřebných k odtažení modulu kolem planety na Přestupní stanici. Dvě posádky tahačů byly vycvičeny a jejich lodě byly plné paliva a připraveny k akci.

Byl blázen, že připravoval plány, které závisely na tom, že Van Atta něco skutečně udělá tak, jak řekl… Leovi se náhle udělalo špatně.

Bude to tedy muset být druhý, náhradní pohotovostní plán, ten, o němž diskutovali a zavrhli jej jako příliš riskantní, s výsledky příliš se vymykajícími jakékoliv kontrole. Otupěle si odepjal pera a postroj a pověsil je zpátky na jejich místa na rámu pásu.

„To nebyla hodina,“ napomenul ho Van Atta.

„Myslím, že jsem si něco udělal s kolenem,“ zalhal Leo.

„To mě nepřekvapuje. Myslíte, že nevím, že jste vynechával hodiny cvičení? Jenom nezkoušejte žalovat GalacTech, protože my vám můžeme dokázat osobní zanedbání povinností.“ Van Atta se ušklíbl a ctnostně pochodoval dál.

Leo se zastavil. „Mimochodem, víte, že sklady na Rodeu právě omylem poslaly na Sídliště sto tun benzinu? A budou nám ho účtovat.“

„Cože?“

Jak se Leo odvracel, pocítil malé pomstychtivé zadostiučinění, když uslyšel, jak se Van Attův pás zastavil a příliš rychle odepnutý postroj se odrazil a svého nositele uhodil. „Au!“ vykřikl Van Atta.

Leo se neotočil.

Doktor Curry se setkal s Claire, když přišla na předepsané vyšetření na ošetřovnu. „To je dobře, jsi tady právě včas.“

Claire se podívala do chodby a prohlédla si malý operační sál, kam ji doktor Curry pobízel. „Kde je doktor Minčenko? Myslela jsem, že tady bude.“

Doktor Curry se mírně začervenal. „Doktor Minčenko je ve své kabině. Dnes nemá službu.“

„Ale já jsem s ním chtěla mluvit…“

Doktor Curry si odkašlal. „Řekli ti, proč tady máš být?“

„Ne… myslela jsem, že mám dostat další léky na prsa.“

„Aha.“

Claire okamžik čekala, ale dovnitř nevstoupila. Doktor se zaměstnával tím, že pokládal nástroje na podnos, kde je upevňoval pásky suchých zipů, a pak vložil celý podnos do sterilizátoru. Do očí se Claire nepodíval. „No, je to docela bezbolestné.“

Kdysi by se byla na nic neptala a pokorně se podvolila – měla za sebou tisíce podivných lékařských testů, které začaly dokonce ještě před tím, než ji jako miminko uvolnili z děložního replikátoru, umělé dělohy, která ji Odnosila v teď zavřené části právě téhle ošetřovny. Kdysi, před neštěstím, které potkalo ji a Tonyho dole, byla jiný člověk. Po krátkou dobu potom se vznášela na hranici toho, že nebyla vůbec nikým. Teď se cítila podivně rozechvělá, jako by se měla znovu narodit. Její první zrození bylo mechanické a bezbolestné, snad právě proto nevydrželo navždycky…

„Co –“ začala pisklavě, příliš slabým hlasem. Zvýšila ho tak, že byl dost silný i pro její vlastní uši. „Co je to za zákrok?“

„Jen taková malá lokální abdominální procedura,“ prohodil doktor Curry lehkovážně. „Nebude to trvat dlouho. Nemusíš se ani svlékat, jen si vyhrň košili a trochu si stáhni šortky. Já tě připravím. Musím tě znehybnit pod štítem z proudu sterilního vzduchu, pro případ, že by ukáply jedna nebo dvě kapky krve.“

Ty mě znehybňovat nebudeš… „Co je to za proceduru?“

„Nebude to bolet a vůbec ti to neublíží. Tak už sem pojď.“ Usmál se a poklepal na zařízení štítu, které se vysunulo ze zdi.

„Co je to?“ opakovala Claire a nepohnula se.

„Já o tom nemohu diskutovat. Je to – důvěrná informace. Promiň. Budeš se muset zeptat pana Van Atty nebo doktorky Yei nebo někoho takového. Já ti něco povím – pošlu tě za doktorkou Yei hned potom a můžeš si s ní o tom promluvit, ano?“ Olízl si rty; jeho úsměv byl čím dál nervóznější.

„Já bych se nezeptala…“ Claire se pokoušela vzpomenout si na frázi, kterou jednou slyšela říci nějakého pozemšťana. „Já bych se Bruceho Van Atty nezeptala ani kolik je hodin.“

Doktor Curry se zatvářil dost polekaně. „Ach tak.“ Tiše, ale ne zcela neslyšně zašeptal: „Divil jsem se, proč jsi byla na seznamu až druhá.“

„Kdo byl první?“ zeptala se.

„Silver, ale ten inženýrský instruktor ji poslal někam na práci. Je to tvoje kamarádka, ne? Budeš jí moct říct, že to nebolí.“

„Mně je to jedno – je mi úplně jedno, jestli to bolí, ale chci vědět, co to je.“ Zúžily se jí oči, protože se jí konečně spojily dílčí informace, a potom se jí rozhořčeně rozšířily. „Sterilizace!“ vydechla. „Vy začínáte se sterilizacemi!“

„Jak jsi – neměla jsi vědět – chci říct, co tě to napadlo?“ polkl Curry.

Uhnula se ke dveřím. Byl blíž a rychlejší a zavřel jí je před nosem. Claire se odrazila od zavírajícího se panelu.

„Ale no tak, Claire, uklidni se,“ lapal Curry po dechu, jak ji křížem krážem pronásledoval. „Jenom si ublížíš, a naprosto zbytečně. Můžu ti dát celkovou anestézi, ale bude pro tebe lepší, když ti dám jen lokální a budeš prostě klidně ležet. Musíš ležet klidně. Já to udělat musím, tak nebo onak –“

„Proč to musíte dělat?“ vykřikla Claire. „Musel to dělat doktor Minčenko – nebo to je důvod, proč tady není? Kdo vás nutí, a jak vás nutí, že musíte?“

„Kdyby tady doktor Minčenko byl, tak bych nemusel,“ odsekl doktor Curry rozzuřeně. „Vyhnul se tomu a nechal mě, abych se s tím vypořádal sám. Tak a teď sem pojď a polož se pod ten sterilní štít a nech mě nastavit prohlížečky, nebo budu muset – budu na tebe muset být dost rázný.“ Zhluboka se nadechl a duševně se připravoval.

„Budete muset,“ dráždila ho Claire. „Budete muset, budete muset! Je úžasné, o čem si někteří pozemšťané myslí, že musí udělat. Ale skoro nikdy nedělají totéž, o čem si myslí, že musí dělat čtveráci. Proč je to tak, co myslíte?“

Prudce vydechl a rty se mu zlobně sevřely. Vzal z podnosu nástrojů podkožní stříkačku.

Připravil si to tam předem, pomyslela si Claire. V duchu si to nacvičil – rozhodl se k tomu, ještě než jsem sem přišla…

Vyrazil za ní tam, kde se vznášela, popadl ji za levou horní paži a rychlým stříbřitým obloukem bodl jehlou po její ruce. Chytila ho za pravé zápěstí a zpomalila je k napjatému zastavení, na okamžik byli jako zkamenělí a s roztřesenými svaly se převraceli ve vzduchu.

Potom zvedla své spodní ruce a spojila je s horními. Curry se nadechl překvapením a z nedostatku vzduchu, když doširoka roztáhla ruce a přemohla jeho mladé mužské tělo. Vykopl a narazil do ní koleny, ale protože se neměl o co opřít, nemohl ji kopnout dostatečnou silou, aby ji to opravdu bolelo.

Usmála se v divokém vzrušení a pohybovala jeho pažemi tam a zpět, jak se jí zachtělo. Jsem silnější! Jsem silnější! Jsem silnější než on a vůbec jsem to nevěděla…

Opatrně sevřela své silné spodní ruce kolem jeho zápěstí a uvolnila si horní. Obě ruce společnými silami snadno sundaly jeho prsty z injekční stříkačky. Podržela ji nad ním a sladce řekla: „To vůbec nebude bolet.“

„Ne, ne…“

Příliš se vrtěl, než aby se při své nezkušenosti mohla pokusit o rychlý vstřik do žíly, takže místo toho vbodla injekci do svalu deltoidu a držela ho, dokud nezačal být omámený a nezeslábl, což trvalo několik minut. Potom už bylo snadné ho znehybnit pod sterilním štítem.

Prohlédla si jeho podnos s nástroji a s podivem se jich dotýkala. „Jak daleko se s tou vzpourou můžu dostat, co myslíte?“ zeptala se nahlas.

Omámeně zakňučel a slabě sebou škubl proti měkkým pásům, které ho držely. V očích měl paniku. Claire se v očích rozsvítilo, hodila hlavou dozadu a rozesmála se, opravdu se rozesmála, poprvé po – jak dlouhé době? Nemohla si vzpomenout.

Přiblížila rty k jeho uchu a řekla jasně: „Já nemusím.“

Stále ještě se tiše smála, když za sebou zavírala dveře od operačního sálu a prchala chodbou do úkrytu.

Kapitola 11

Byla chyba, že nechali Tiho přistát přímo na hvězdné lodi, jak chtěl, uvědomila si Silver, když zaskřípění a náraz jejich člunu na přistávací svorky otřásly celým tahačem. Zara, která se nervózně vznášela poblíž, tence zaúpěla. Ti na ni přes rameno tiše zavrčel a hned obrátil svou roztříštěnou pozornost nazpět k řídícímu panelu.

Ne – byla to její chyba, že dovolila tomuhle pozemšťanovi s autoritou, kterou mu propůjčovaly nohy, odmítnout její argumenty – věděla, že pro tahače neměl kvalifikaci, sám jí to řekl. Autoritu mohl mít až potom, jestli se dostanou do superlodi.

Ne, řekla si pevně, ani potom.

„Zaro,“ zavolala, „převezmeš řízení.“

„K sakru,“ začal Ti, „kdybys jen –“

„Potřebujeme Tiho co nejvíc na komunikačních linkách a nemůžeme ho zatěžovat pilotováním,“ skočila mu do řeči Silver a doufala, že Ti malým balzámem na svou pýchu nepohrdne.

„Mhm.“ Nerad, ale přece jen dovolil Zaře, aby ho odstrčila od řízení.

Konec přistávacího průlezu se nedal pořádně připevnit. Ani když zkusili přistát podruhé, nedokázaly automaty se vším svým nadějným manévrováním hadici upevnit. Silver se buď bála, že zahyne, nebo si to přála, nebyla si přesně jistá. Všechny dlaně se jí potily a jak přendavala laserovou svářečku z jedné ruky do druhé, měla dlaně čím dál lepkavější.

„Vidíš,“ řekl Ti Zaře, „taky to líp neumíš.“

Zara se na něho zadívala. „Ohnul jsi jeden z přistávacích kotoučů, pitomáči. Můžeš jen doufat, že je to jejich a ne náš.“

„Říká se ‚pitomče‘,“ opravil ji Jon, který se vzadu pilně snažil přistávací průlez pořádně utěsnit. „Když už chceš používat pozemskou terminologii, říkej to správně.“

„Tahač R-26 volá superloď GalacTech D620,“ řekl roztřeseným hlasem Ti do mikrofonu. „Vone, budeme se muset odpoutat a zkusit to na druhé straně. Tady to nefunguje.“

„Tak dobře, Ti,“ ozval se pilot hvězdné lodě. „Není ti špatně? Mluvíš nějak divně. To bylo mizerné přistání. A co to vlastně máte za problém?“

„Já ti to vysvětlím, až budeme na palubě.“ Ti vzhlédl a Zara na něj souhlasně kývla. „Odpoutáváme se.“

U vstupu na pravé straně lodi měli větší štěstí. Ne, připomněla si Silver opět. Své štěstí si děláme sami. A je to moje zodpovědnost, aby to bylo štěstí a ne smůla.

Ti se přistávacím průlezem protáhl první. Na druhé straně na něj čekal inženýr superlodě a Silver uslyšela jeho rozzlobený hlas. „Guliku, tys nám ohnul levý přistávací kotouč. Vy zdrátovaní si všichni myslíte, že řídíte jako kouzelníci, když jste napojení na systém, ale pokud jde o manuální řízení, jste bez výjimky tak neohrabaní –“ zarazil se a z hrdla se mu vydralo bezděčné syknutí, když z průlezu vylétla Silver s laserovou svářečkou pevně namířenou na jeho žaludek. Vlastně si zbraně ani hned nevšiml. Když se k Silver připojili Jon a Siggy, vyvalil oči a otevřel ústa.

„Odveď nás ke kapitánovi, Ti,“ nařídila Silver. Doufala, že strach v jejím hlase bude působit spíš jako hněv a rozhodnost a neprozradí její slabost. Zdálo se jí, že všechna síla z ní odplynula a nechala ji tu stát s měkkým břichem. Polkla a uchopila svářečku pevněji.

„Co má tohle znamenat?“ začal inženýr napjatým hlasem, o oktávu výš než mluvil původně. Pročistil si krk a donutil se mluvit normálně. „Kdo vy… lidi vůbec jste? Guliku, oni jsou tady s tebou –?“

Ti pokrčil rameny, křivě se usmál, což buď výborně zahrál, nebo se tak skutečně cítil. „Ani ne. Spíš tady jsou tak nějak oni se mnou.“

Siggymu to připomnělo, že má na něho namířit svářečku. Když tenhle plán Silver schvalovala, nechala si svůj vnitřní názor přísně pro sebe. To, že Ti s nimi šel neozbrojený a očividně pod namířenými zbraněmi čtveráků, ho krylo pro případ, že by je chytli a následovalo soudní řízení. Stejně tak to ovšem zabraňovalo možnosti, že by z jejich předstíraného únosu něco kdy mohlo být v případě, že by se Ti na poslední chvíli rozhodl couvnout a přidat se ke svým pozemským přátelům. Byl to nekonečný kruh, museli všichni vůdci uvažovat na několika úrovních? Bolela ji z toho hlava.

Rychle prošli nevelkým obytným prostorem posádky do kabiny navigace a komunikací. Pilot mezihvězdné lodi seděl ve vyčalouněném křesle jako na trůnu a s hlavou připojenou do masivní řídící helmy vypadal jako dočasně vládnoucí, královský robot. Jeho fialový podnikový overal byl ozdoben křiklavými nášivkami, hrdě označujícími jeho hodnost a specializaci. Měl zavřené oči a nemelodicky si bzučel do rytmu s pulsujícím biofeedbackem, který dostával z lodi.

Překvapeně vyjekl, když se jeho helma odpojila a vznesla. Když Ti stiskl vypínač, přerušilo se i veškeré spojení, které s lodí měl. „Panebože, Ti, nedělej takovéhle věci – přece tomu rozumíš.“ Další vyjeknutí, když spatřil čtveráky, už raději spolkl. V naprostém zmatku se na Silver usmál a poté, co si v šoku prohlédl její anatomii, zdvořile upřel oči na její obličej. Potřásla svářečkou, aby ho na ni upozornila.

„Vstaňte z té židle,“ nařídila.

Vtiskl se do ní a zdánlivě se zmenšil. „Heleďte, dámo… ehm… co to je?“

„Laserová svářečka. Vstaňte z té židle.“

Změřil si ji i Tiho a pak se podíval po svém inženýrovi. Ruce se mu přiblížily ke sponě bezpečnostního pásu a zaváhaly. Napjal svaly.

„Vstávejte pomalu,“ dodala Silver.

„Proč?“ zeptal se.

Získává čas, pomyslela si.

„Tihle lidé si chtějí půjčit tvou loď,“ vysvětlil Ti.

„Únosci!“ vydechl inženýr. Na místě, kde se u dveří vznášel, se stočil do klubíčka. Jon a Siggy k němu otočili své svářečky. „Mutanti…“

„Vstaňte,“ opakovala Silver hlasem, který jí nekontrolovatelně stoupal.

Pilotův obličej se zamyšleně stáhl. Ruce mu odpluly od pasu a v předstíraném uvolnění spočinuly na kolenou. „A co když to neudělám?“ namítl tiše.

Měla pocit, že se veškerá kontrola nad situací přelévá od ní k němu, jako by ji jeho imitace nadřazeného klidu vysávala. Pohlédla na Tiho, ale ten pevně zůstával ve své bezpečné a bezmocné pozici oběti, což jí nepomohlo. Neupozorňoval na sebe, jak říkali pozemšťané.

Přešla vteřina, pak druhá a další. Pilot se začínal uklidňovat, což bylo zřejmé z jeho dlouhého výdechu a spokojeného triumfálního světélka v očích. Dobře ji odhadl a věděl, že nevystřelí. Posunul ruce na sponu pásu a stočil nohy pod sebou, aby se mohl lépe odrazit.

Nacvičovala si to v duchu tolikrát, že skutečná událost ji svým účinkem téměř zklamala. Viděla se jasně jako pod sklem, jako kdyby se pozorovala z velké vzdálenosti nebo z jiného času, z budoucnosti nebo z minulosti. Během okamžiku si vybrala cíl; něco, o čem nerozhodně přemýšlela mnohokrát předtím – namířila svářečku těsně pod jeho kolena, protože tím směrem neležely žádné důležité ovládací panely.

Stisknout knoflík bylo překvapivě lehké, stačil na to jeden malý sval v pravém horním palci.

Paprsek byl matně modrý, ne dost jasný, aby ji přinutil třeba i mrknout, ačkoliv na jeho konci zazářil jasně žlutý plamen, jak se setkal s údajně nehořlavou látkou overalu.

Pak zhasl. Zápach spálené látky, pronikavější než pach spáleného masa, jí cukl nozdrami. Pilot se zkroutil a zařval.

„Proč jsi to udělala?“ zabreptal Ti napjatým hlasem. „Vždyť byl ještě připoutaný ke křeslu, Silver!“ Jeho oči byly studně plné úžasu. Inženýr sebou křečovitě trhl a pak pokorně ztuhl, sbalený do koule. Očima přejížděl z jednoho čtveráka ke druhému. Siggy stál s otevřenou pusou; Jonovy rty tvořily sevřenou čáru.

Pilotovy výkřiky ji vyděsily a napjaly jí nervy tak, že jí probodávaly hlavu. Opět na něho namířila svářečku. „Přestaňte s tím křikem!“ poručila mu.

Překvapil ji tím, že přestal. Vzduch mu hvízdal mezi zaťatými zuby; otočil hlavu a díval se na ni bolestí zúženýma očima. Středy spálenin na jeho nohách vypadaly kauterizované, jako nejasné černé stíny – její pocity se zmítaly mezi odporem a touhou jít se zblízka podívat na to, co udělala. Okraje ran byly zduřelé a červené, už do nich pronikala žlutá plazma, ale zůstávala přilepená ke kůži; nepotřebovali ruční vysavač. Zdálo se, že zranění nejsou životu nebezpečná.

„Siggy, odpoutej ho a vytáhni ho z toho řídícího křesla,“ nařídila Silver. Pro jednou Siggy přiskočil a poslechl bez hádání, dokonce ani nenavrhoval, jak by se to podle jeho holodramat mělo udělat nejlíp.

Po pravdě řečeno, účinek její akce na všechny přítomné – nejen na zajatce – byl maximálně uspokojivý. Mohlo by to být návykové, pomyslela si Silver. Žádné hádky, žádné stížnosti –

Ale nějaké stížnosti byly. „Bylo to zapotřebí?“ zeptal se Ti, když dopravovali své vězně chodbou. „Vždyť už z té židle vstával, jak jsi chtěla…“

„Chtěl zkusit po mně skočit.“

„Tím si nemůžeš být jistá.“

„Nevěřila jsem, že bych ho dokázala zasáhnout v pohybu.“

„Ale nebylo to, jako že bys neměla na vybranou –“

Prudce se k němu otočila, ucukl. „Když se nám nepodaří tu loď převzít, tisíc mých přátel zemře. Měla jsem na vybranou a vybrala jsem si. A rozhodla bych se znova. Je ti to jasné?“ A rozhoduješ za všechny, Silver, ozval se jí v paměti Leův hlas.

Ti se okamžitě podvolil. „Ano, paní velitelko.“

Ano, paní velitelko? zamrkala Silver a protáhla se kolem něho, aby skryla zmatek. Ruce se jí roztřásly opožděnou reakcí. Do záchranného člunu vstoupila první, údajně proto, aby vytrhala všechna komunikační zařízení až na nouzový zaměřovači signál a zkontrolovala skřínku první pomoci – byla tam, a plně zásobená – ale hlavně chtěla být na okamžik sama, z dohledu vykulených očí svých společníků.

Byla tohle rozkoš moci, kterou cítil Van Atta, když před ním všechno ustupovalo? Co udělal výstřel se vzpurným pilotem bylo jasné, ale co udělal s ní? Na každou akci existovala stejná a protikladná reakce. To byla somatická pravda, zakořeněná v morku kostí každého čtveráka od narození, a dala se demonstrovat při každém pohybu.

Vystoupila ze záchranného člunu. Pilotovi se rtů uniklo chraptivé zaúpění, jak jeho nohy náhodně narazily o vstupní otvor. Strčili ho s inženýrem do člunu, uzavřeli poklop a odpálili od lodě.

I když se Silver ještě lítostně třásly ruce nad pilotovou bolestí, její rozčilení ustoupilo chladné rozhodnosti. Tak, a bylo to. Čtveráci se nakonec od pozemšťanů tolik nelišili. Cokoliv zlého mohli pozemšťané udělat, mohli oni také. Pokud se k tomu rozhodli.

A bylo to. Když umístí růstové vany v tomto úhlu a se šestihodinovou rotací, mohou v hydroponickém modulu použít o čtyři spektrální světla méně a pořád bude mít zeleň dost lumenů, aby začala za čtrnáct dní kvést. Claire dala svému počítači nový příkaz a prohlédla si analogový model zrychleně ještě jednou, aby si byla jistá. Podle jejího prvního odhadu nová růstová konfigurace ušetří nejméně dvanáct procent energetické spotřeby modulu. To bylo dobře, protože dokud Sídliště nedosáhne svého určení a nebudou moci znovu zapojit citlivé sluneční kolektory, energie bude vzácná.

Vypnula počítač a vzdychla. Tohle byl poslední plánovaný úkol, který mohla udělat, dokud byla ještě zavřená tady, v klubovně. Byla to dobrá schovávačka, ale příliš tichá. Strašně těžko se soustřeďovala, ale jak s plazícími se vteřinami zjistila, nemít co dělat bylo ještě horší. Přeplula ke skříňce, vzala si balíček hrozinek a jednu po druhé snědla. Když je dojedla, vrátilo se k ní lepkavé ticho.

Představila si, že zase drží Andyho, že jeho malé prstíky svírají její ve vzájemném pocitu bezpečí, a přála si, aby si Silver pospíšila a poslala už signál. Představila si Tonyho, uvězněného v nemocnici dole, a bolestně zadoufala, že se Silver opozdí a že ho nějakým zázrakem ještě na poslední chvíli budou moci zachránit. Nevěděla, jestli má ubíhající minuty zadržovat nebo postrkovat, ale každá z nich ji fyzicky doslova stahovala z kůže.

Dveře zasyčely, úzkostně sebou trhla. Objevili ji –? Ne, to byly jen tři čtverácké dívky, Emma, Patty a Kara, pomocnice na ošetřovně.

„Už je čas?“ zeptala se Claire chraptivě.

Kara potřásla hlavou.

„Proč už to nezačne, proč to Silver trvá tak dlouho…“ Claire se zarazila. Dokázala si představit až příliš mnoho katastrofálních důvodů pro zpoždění.

„Ale už by signál měla poslat brzy,“ řekla Kara. „Hledají tě po celém Sídlišti. Pana Wyzaka, vedoucího oddělení Údržby vzdušných systémů, konečně napadlo podívat se za stěny. Teď jsou naproti v přistávacím doku. Každý z jeho personálu dostal strašlivý záchvat nešikovnosti,“ na tváři se jí nakrátko objevil půlměsíc úsměvu, „ale nakonec se sem propracují.“

Emma uchopila Karu za jednu ze spodních paží. „V tom případě – je tohle opravdu to nejlepší místo, kde bychom se měly schovávat my?“

„Prozatím to bude muset stačit. Doufám, že to všechno začne, než se doktor Curry dostane na svém seznamu až dolů, nebo tady bude strašně těsno,“ zamyslela se Kara.

„Takže doktor Curry je už v pořádku?“ zeptala se Claire a nebyla si jistá, jestli chce slyšet ano nebo ne. „Je mu dost dobře na to, aby dělal chirurgii? Doufala jsem, že bude v bezvědomí děje.“

Kara se zahihňala. „Moc v pořádku není. Tak trochu se tam potácí a šilhá naběhlýma očima a jenom dohlíží na to, když sestra dává injekce. Nebo by spíš dohlížel, kdyby mohli najít nějaká děvčata, kterým by ty injekce dávali.“

„Injekce?“

„Na vyvolání potratu,“ ušklíbla se Kara.

„Ach tak. Tak to je jiný seznam, než na kterém jsem byla já.“ Proto tedy byly Emma a Patty tak bledé, jako kdyby právě něčemu těsně unikly.

Kara vzdychla. „Jo. Konečně, všichni jsme na nějakém seznamu.“ Vyklouzla ven.

Claire společnost druhých dvou dívek potěšila, i když to zvyšovalo nebezpečí, že přijdou nejen na ně, ale i na všechny jejich plány. Kolik se toho může ještě pokazit, než pozemský personál Sídliště začne klást ty správné otázky? Co když bude jejich plán předčasně odhalen následkem škvíry, kterou za sebou nechala? Měla se pokorně podvolit Curryho operaci jen proto, aby tajemství udržela o chvíli déle? Co když právě to ‚o chvíli déle‘ představovalo celý rozdíl mezi úspěchem a katastrofou?

„To bych ráda věděla, co budeme dělat teď?“ zeptala se Emma slabým hlasem.

„Prostě čekat. Pokud jsi s sebou nepřinesla něco, co bychom mohly dělat,“ odpověděla Claire.

Emma potřásla hlavou. „Kara mě jednoduše vytáhla z mé pracovní směny v Drobných opravách asi před deseti minutami. Nenapadlo mě něco vzít s sebou.“

„Mě vytáhla ze spacího pytle,“ přidala se Pat ty. Přes veškeré napětí zívla. „Jsem v těchto dnech tak unavená…“

Emma si nepřítomně přetřela břicho spodními dlaněmi kruhovým pohybem, který byl Claire povědomý. Děvčata už zřejmě začala s předporodním výcvikem.

„Jsem zvědavá, jak to všechno půjde,“ vzdychla Emma. „Jak to dopadne. Kde všichni budeme za sedm měsíců…“

To číslo si těžko vybrala náhodou, uvědomila si Claire. „V každém případě budeme pryč z Rodea. Nebo mrtví.“

„Když budeme mrtví, nebudeme mít žádné problémy. Když ne… Claire, jaký je porod? Jaké to opravdu je?“ Pattiny oči naléhavě prosily o uklidnění zkušenostmi Claire, která jediná byla zasvěcená do mateřských mystérií těla.

Claire jí odpověděla s pochopením. „Pohodlné to zrovna nebylo, ale není to nic, co bys nemohla zvládnout. Doktor Minčenko říká, že my to máme mnohem lepší než pozemské ženy. Máme pružnější pánev se širším obloukem, a pánevní dno máme elastičtější, protože nemusíme vyrovnávat gravitační síly. Říká, že to byl jeho vlastní nápad, stejně jako zrušení panenské blány – ať už to je, co chce. Něco, co bolí, jak jsem pochopila.“

„Ach, ty chudinky,“ politovala pozemšťanky Emma. „To bych ráda věděla, jestli jim gravitace třeba nevytáhne děti z těla?“

„O něčem takovém jsem nikdy neslyšela,“ zapochybovala Claire. „On říkal, že mají problémy ke konci těhotenství, protože váha dítěte jim narušuje krevní oběh a tlačí na jejich nervy a orgány a tak.“

„Jsem ráda, že jsem se nenarodila jako pozemšťan,“ oddechla si Emma. „Aspoň určitě ne jako pozemšťanka. Jen si pomysli, jakou všechny ty pozemské matky musí mít starost, aby třeba své novorozené dítě neupustily.“ Otřásla se.

„Je to tam strašné, tam dole,“ potvrdila Claire horlivě pod vlivem živých vzpomínek. „Stojí za to riskovat všechno, abychom tam nemuseli. Opravdu.“

„Ale my budeme samy, myslím za sedm měsíců,“ řekla Patty. „Ty jsi měla pomoc. Měla jsi doktora Minčenka. Emma a já – my budeme úplně samy.“

„Ne, nebudete. Co si to proboha myslíš? Bude s vámi Kara – já taky přijdu – všichni vám pomůžeme.“

„Leo pojede s námi,“ přidala se Emma ve snaze o optimismus. „To je pozemšťan.“

„Já nevím přesně, jaká je jeho specializace,“ Claire si poctivě zkoušela představit Lea jako lékařského technika. Říkal, že nemá rád hydraulické systémy. Pokračovala s větší rozhodností. „A vůbec, všechno, co bylo na narození Andyho složité, bylo shromažďování dat, protože já jsem byla jedna z prvních a oni pořád ještě vypracovávali správné procedury. To mi říkal doktor Minčenko. Mít to dítě, na tom zas tak moc nebylo. Doktor Minčenko to neudělal a vlastně jsem to neudělala ani já, udělalo to moje tělo. Asi tak všechno, co udělal on, bylo, že držel ruční vysavač. Ne zrovna čisté, ale celkem jednoduché.“ Když je biologicky všechno v pořádku, napadlo ji, ale na poslední chvíli měla dost rozumu, aby to neřekla nahlas.

Patty pořád vypadala nešťastně. „Ano, ale porod je jenom začátek. GalacTech nás vždycky plně zaměstnával, ale od té doby, co jste přišli s tím nápadem na útěk, pracujeme třikrát víc. A musela bys být úplně pitomá, aby ti nedošlo, že později to bude ještě tvrdší. Žádný konec v dohledu nevidím. Jak to všechno spolu s těmi dětmi zvládneme? Já opravdu nevím, jestli mi na té svobodě zas tak moc záleží. Leo o tom moc mluví, ale pro koho ta svoboda má být? Pro mě ne. Já jsem měla víc volného času, když jsem pracovala pro společnost.“

„Chceš se jít hlásit doktoru Currymu?“ navrhla jí Emma.

Patty nejistě pokrčila rameny. „To ne…“

„Já si nemyslím, že svoboda znamená víc volného času,“ řekla Claire zamyšleně. „Spíš asi jde o přežití. Jako – jako nemuset pracovat pro lidi, kteří mají právo na tebe vystřelit, kdy je napadne.“ Záblesk kruté vzpomínky jí zostřil hlas; násilím jej změkčila. „Vždycky budeme muset pracovat, ale budeme to dělat sami pro sebe. A pro naše děti.“

„Víc pro ty děti,“ Patty vypadala zachmuřeně.

„To není zas tak špatné,“ poznamenala Emma.

Claire napadlo, že asi zahlédla zdroj Pattyina pesimismu. „A příště – jestli budeš chtít nějaké příště – budeš sama rozhodovat o tom, kdo bude otcem tvého dítěte. Nebude tam nikdo, kdo by ti mohl cokoli nařizovat.“

Patty se viditelně rozveselila. „To je pravda…“

Uklidňování Claire zřejmě zapůsobilo; hovor se na chvíli stočil k méně hrozivým tématům. O hodně později se otevřely dveře a dovnitř strčil hlavu Pramod.

„Přišel signál od Silver,“ oznámil prostě.

Claire vykřikla radostí. Patty a Emma se objaly a zatočily se ve vzduchu.

Pramod je varoval vztaženou rukou. „Nic ještě nezačalo. Musíte tady ještě chvíli zůstat.“

„Ale proč?“ zvolala Emma.

„Čekáme na speciální dodávkový člun z planety. Až přistane, bude to nový signál, aby se věci začaly dít.“

Claire poskočilo srdce. „Tony – dostali Tonyho do člunu?“

Pramod potřásl hlavou a jeho temné oči sdílely její bolest. „Ne, jde o palivové tyče. Leo je kvůli nim opravdu nervózní. Bojí se, že bez nich nebudeme mít dost energie, abychom dopravili celé Sídliště až k červí díře.“

„Ach – ano, samozřejmě.“ Claire se schoulila zpátky do sebe.

„Zůstaňte tady, vydržte to a nevšímejte si žádných poplachových signálů, které tu možná uslyšíte.“ Pramod sepjal spodní ruce v uklidňujícím gestu a zmizel.

Claire se usadila k dalšímu čekání. Byla by plakala napětím, ale Emma a Patty nepotřebovaly tak špatný příklad.

***

Bruce Van Atta přitiskl prst k jedné straně svého nosu, zmáčkl si nosní dírku a mocně se vysmrkal, pak prst přemístil na druhou stranu a proceduru opakoval. Zatracený stav beztíže, který kromě jiného nepohodlí zabraňoval správnému vyprazdňování sinusů. Už se nemohl dočkat, až bude zpátky na Zemi. I nepřívětivé Rodeo by bylo lepší. Líně uvažoval o tom, jestli by si nemohl vymyslet nějakou výmluvu – například inspekci přípravy čtveráckých kasáren. Kdyby to pořádně promyslel, dala by se taková inspekce protáhnout až na pět dní.

Přeplul na druhou stranu a vmáčkl se do jednoho rohu trojúhelníkové kanceláře doktorky Yei. Se zády opřenými o plochou vnitřní stěnu a s nohama zapřenýma o oblouk jejího magnetického stolu přehlédl jeho povrch, plný přisátých papírů a průsvitek. Doktorka otočila své křeslo k němu a rty se jí pohoršeně sevřely. Van Atta zkřížil nohy na jejím stole a rozházel jí papíry; zcela záměrně, aby psychicky vyvedl psycholožku z míry. Odmítla mu na to skočit a podívala se zpět na holograf. Rozházel jich víc. Je zbabělá, pomyslel si. Byla úleva vědět, že už spolu budou pracovat jen pár týdnů a už ji nebude muset udržovat v dobré náladě.

„Tak co,“ rýpl. „Jak jsme daleko?“

„No, já nevím, jak jste na tom vy – vlastně,“ dodala dost jedovatě, „nevím ani, co vy děláte –“

Van Atta se uznale usmál. Takže červ se přece jen dokáže kroutit. Někteří ředitelé by se možná urazili tímto náznakem neúcty, on sám si spíš poblahopřál ke svému smyslu pro humor.

„– ale já jsem zatím dokončila instruktáž asi poloviny personálu pro nové úkoly.“

„Dělal vám někdo potíže? Jestli potřebujete, tak já na ně vletím,“ nabídl šlechetně, „a postarám se o ty, kteří nechtějí spolupracovat.“

„Každý je pochopitelně dost šokovaný,“ odpověděla, „ale nemyslím si, že by bylo zapotřebí vaší… přímé intervence.“

„Tak dobře,“ kývl žoviálně.

„Ale myslím si, že by bývalo lepší, kdybyste jim to byl řekl všem najednou. Tenhle postup, kdy jim dáváme informace po kouskách a po kapkách, povzbuzuje právě takové šíření pověstí, o které stojíme nejmíň.“

„No jo, ale teď už je moc pozdě –“

Jeho slova přerušilo náhlé zahoukání poplachového klaksonu, který zavyl z komunikačního zařízení. Hologram doktorky Yei se změnil v pohotovostní kanál centrálního systému.

Z holografu se vynořil ochraptělý mužský hlas, napjatá tvář – dobrý bože, to byl Leo Graf.

„Pohotovost, pohotovost,“ volal Graf – odkud volal? – „máme poruchu tlakového zařízení. Tohle není nácvik. Všichni členové pozemského personálu Sídliště se okamžitě dostaví na předem určené bezpečné místo a zůstanou tam až do signálu konce poplachu –“

Na holografickém zařízení se objevila počítačem vytvořená mapka; ukazovala nejkratší cestu od daného terminálu do předem určených bezpečnostních modulů – vlastně jednoho modulu, jak Van Atta viděl. Kristepane, ten únik tlaku musí být po celém Sídlišti. Co se to k sakru děje?

„Pohotovost, pohotovost, tohle není nácvik,“ opakoval Graf.

Yei také zírala na mapku s vyvalenýma očima a víc než kdy jindy vypadala jako žába. „Jak se to mohlo stát? Uzavírací systém má přece izolovat narušenou oblast od zbytku Sídliště…“

„Mně je to jasné,“ uplivl si Van Atta. „Graf si hrál se strukturou Sídliště, jak je připravoval na rozebrání, a vsadím se, že on nebo jeho čtveráci právě něco královsky zmršili. Jestli to neudělal ten blbec Wyzak – pojďte.“

„Pohotovost, pohotovost,“ duněl za nimi Grafův hlas, „tohle není nácvik. Všichni členové pozemského personálu Sídliště se okamžitě dostaví – zatraceně!“ Jeho hlava se otočila a zmizela z obrazu. Zůstala jen naléhavě pulsující mapa.

Cestou ke dveřím kanceláře a k východu z modulu, který měl být zapečetěný a nebyl, Van Atta předehnal Yei, jejíž pohled stále ještě lpěl na mapě. Zdálo se, že dveře visí v polootevřené poloze s neužitečnými, nefungujícími ovladači. Van Atta a Yei se připojili k proudu blekotajících zaměstnanců, kteří pospíchali do bezpečí. Van Atta polkl a proklel svůj nos, v jednom uchu mu prasklo a v druhém jen bušilo. V žaludku se mu chvěla adrenalinem vyvolaná úzkost.

Když dorazili k přednáškovému modulu C, byl už plný oblečených i polooblečených pozemšťanů. Jedna pracovnice z oddělení Výživy svírala pod paží krabici mraženého jídla – Van Atta odmítl myšlenku, že měla nějaké vnitřní informace o délce trvání pohotovosti a usoudil, že to prostě asi měla v rukou, když zazněl poplachový signál a nenapadlo ji to pustit, než se dala na útěk.

„Zavřete dveře!“ zavyl na ně sbor hlasů, když jejich skupina vstoupila. Pocítili kolem sebe citelný vánek, který stoupal až do pískotu, než jej odsekly zavírající se dveře.

V přecpaném přednáškovém modulu vládl chaos a řeči.

„Co se děje?“

„Zeptejte se Wyzaka.“

„Ten je určitě tam venku a snaží se to spravit.“

„Jestli ne, tak by tam tedy měl být –“

„Jsou tu všichni?“

„Kde jsou čtveráci? Co bude se čtveráky?“

„Ti mají svůj vlastní bezpečnostní kryt, tady to není dost velké.“

„Asi jsou ve své tělocvičně.“

„Na holografu žádné instrukce pro ně nebyly, že mají jít do tělocvičny nebo někam jinam –“

„Zkuste se s nimi spojit.“

„Polovina kanálu nefunguje.“

„Nemůžete aspoň zavolat centrální systém?“

„Dámo, já jsem centrální systém.“

„Neměli bychom spočítat lidi? Ví někdo přesně, kolik lidí je teď nahoře na rotačních směnách?“

„Dvě stě sedmdesát dva, ale nemůžete vědět, kdo chybí, protože se odtamtud nemůže dostat a kdo chybí, protože na té poruše pracuje –“

„Pusťte mě k tomu zatracenému komunikátoru –“

„ZAVŘETE DVEŘE!“ Van Atta se tentokrát víceméně nedobrovolně sám připojil ke sboru. Rozdíl v tlaku byl teď výraznější. Byl rád, že nepřišel pozdě. Jestli to bude pokračovat, bude brzy jeho povinností postarat se o to, aby dveře zůstaly v každém případě zavřené, ať na ně z druhé strany bušil a žádal o vstup kdo chtěl. Měl svůj malý seznam… A vůbec, nikdo, kdo nemá rozum, aby rychle reagoval na poplachové instrukce, nemá na vesmírné stanici co dělat. Přežijí jen nejschopnější.

Jestli se jim dosud nepodařilo sem nacpat všech dvě stě dvaasedmdesát lidí, určitě se k tomu už blížili. Van Atta se dral rozvlněným davem do středu modulu a občas ukradl pohybovou energii tomu či onomu sousedovi za cenu jejich vlastního posunu. Pár se jich otočilo, aby si postěžovali, ale když viděli, kdo do nich šťouchl, raději své stížnosti spolkli. Někdo sundal víko z komunikátoru a bezradně zíral na jeho vnitřnosti. Chyběly mu citlivé diagnostické nástroje, bezpochyby upuštěné někde v Sídlišti.

„Nemůžete se aspoň dovolat do čtverácké tělocvičny?“ žádala jedna mladá žena. „Já musím vědět, jestli se tam moje třída dostala.“

„No tak proč jste s nimi nešla?“ zeptal se amatérský opravář.

„Vedl je jeden starší čtverák. Řekl mi, abych šla sem. Nechtěla jsem se s ním hádat, když nám pořád houkal do uší ten poplach –“

„Nejde to.“ Muž s úšklebkem přiklapl víko.

„Tak já jdu zpátky a zjistím to,“ řekla mladá žena rozhodně.

„To tedy nejdete,“ přerušil ji Van Atta. „Dýchá tady příliš mnoho lidí na to, abychom mohli zbytečně otevírat dveře a ztrácet vzduch. Aspoň ne, dokud nezjistíme, co se děje, jak je to rozsáhlé a jak dlouho to pravděpodobně potrvá.“

Muž poklepal na víko holografu. „Jestli tahle věc nezačne pracovat, jediný způsob, jak něco zjistit, bude poslat ven někoho v dýchací masce.“

„Dáme jim ještě pár minut.“ Zatracený arogantní blázen, ten Graf. Co to provedl? A kde byl? Asi někde s maskou, doufal Van Atta, nebo ještě lépe ve skafandru, ačkoliv jestli tenhle pitomý průšvih způsobil Graf, Van Atta si nebyl jistý, že by mu skafandr dopřál. Jen ať má jen masku a pořádný záchvat křivice mu bude spravedlivým trestem. Blbec Graf.

A má taky konec se svým slavným bezpečnostním rejstříkem. Vlastně to bylo skryté požehnání, alespoň mu ho inženýr už nebude moci cpát do krku. Trochu pokory mu jenom prospěje.

A přece – celá situace byla zatraceně nenormální. Nemělo by být možné, aby celé Sídliště ztratilo tlak najednou. Byly tu přece pojistky pojistek, dveře, které se daly zapečetit, oddělení kabiny – jakákoliv nehoda, zasahující takhle širokou oblast, by musela být předvídaná a plánovaná.

Mezi zuby mu uniklo syknutí. Van Atta se uzavřel do oddělené bubliny zuřivého soustředění a oči se mu rozšířily. Plánovaná nehoda – mohlo to tak být, bylo to vůbec možné…?

Génius Graf. Nehoda, perfektní nehoda, přesně ta nehoda, kterou si přál, ale o které se nikdy neodvážil promluvit nahlas. Bylo to ono? Muselo to být ono! Nehoda osudná pro čtveráky, teď, v posledním okamžiku, kdy ještě byli všichni společně a dalo se to uskutečnit jednou ranou?

Najednou mu tucet náznaků začalo dávat smysl. Grafovo naléhání, že zvládne všechny podrobnosti záchranných prací sám, jeho tajnůstkářství, to, jak úzkostlivě sledoval všechny změny evakuačního plánu – přerušení veškerých společenských styků, které Yei pozorovala s nelibostí, pracovní rozvrh člověka posedlého svou prací, všeobecný dojem, že Graf je někdo, kdo má tajný plán a pracuje na něm do vyčerpání – to všechno vrcholilo v tomhle.

Samozřejmě, že to bylo tajemství. Teď, když Van Atta do plánu pronikl sám, nemohl s ním než souhlasit. Vděčnost hierarchie GalacTechu za to, že je Graf zbavil problému se čtveráky, se musí projevit nepřímo, v lepším pracovním zařazení, rychlejším postupu – bude muset přijít na nějaký vhodně zastřený způsob, jak mu to sdělit.

Na druhé straně – proč se s ním dělit? Van Atta stáhl rty do vlčího úšklebku. Tohle koneckonců sotva byla situace, kdy by Graf mohl vyžadovat pochvalu. Graf byl mazaný, ale ne dost. Po nehodě bude někdo muset být obětován, už kvůli formě. Nemusel dělat nic jiného než být zticha, a… Van Atta musel násilím obrátit pozornost ke svému momentálnímu okolí.

„Já musím jít zjistit, co je s mými čtveráky!“ Mladá žena se na něj dívala zdivočelýma očima. Přestala se zabývat komunikátorem a začala se protlačovat zpátky ke dveřím.

„Ano,“ připojil se k ní další muž, „a já musím najít Wyzaka, pořád ještě tu není. Bude určitě potřebovat pomoc. Půjdu s vámi –“

„Ne!“ vykřikl Van Atta naléhavě a málem dodal Všechno zkazíte! „Musíme počkat, až dostaneme signál, že je všechno v pořádku. Já tady nestrpím paniku. Všichni tady zůstaneme a počkáme na instrukce.“

Žena poslechla, ale muž řekl skepticky: „Instrukce od koho?“

„Od Grafa.“ Ano, nebylo příliš brzy začít svědkům objasňovat, kdo za to nese přímou zodpovědnost. Ovládl zrychlený dech, způsobený vzrušením, a pokusil se působit uvážlivě a klidně. Ačkoliv ne moc klidně – musí vypadat stejně překvapeně jako ostatní – ne, až se projeví plný rozsah neštěstí, bude muset být víc překvapený než kdokoliv jiný –

Usadil se a čekal. Minuty se táhly. Vešla poslední skupina uprchlíků, lapajících po dechu, snižování tlaku po celém Sídlišti se muselo zpomalovat. Jeden z vedoucích inventurní kontroly mu podal nevyžádanou zprávu o počtu přítomných. Staré zvyky se těžko potlačují.

I když zprávu přijal s poděkováním, v duchu iniciativu se sčítáním lidu proklel. Důkaz, že tu nebyli všichni, ho mohl donutit k akci, kterou si udělat nepřál.

Do útočiště se nedostalo jenom jedenáct zaměstnanců. Když se kácí les, létají třísky, ujistil se Van Atta nervózně. Někteří se bezpochyby schovali v jiných kabinách s dostatečným tlakem; nebo aspoň mohl později tvrdit, že si to myslel. Jejich osudné chyby se daly přičíst Grafovi.

Skupina lidí u dveří se připravovala k odchodu. Van Atta se nadechl a čekal, momentálně si nebyl jistý, jak jim v tom zabránit, aniž by všechno prozradil. Až jedna z žen náhle vyrazila polekaný výkřik: „Na chodbách teď není žádný vzduch! Bez skafandru se nedostaneme ven!“ Van Atta vydechl úlevou.

Protlačil se k jednomu z oken modulu; rámovalo nudný výhled na nemrkající hvězdy. Okno na druhé straně poskytovalo šikmý pohled zpátky na Sídliště. Okem zachytil pohyb a v pokusu rozeznat detaily přitiskl nos na chladné sklo.

Uviděl stříbrný záblesk skafandrů, které se pohybovaly nad venkovním povrchem Sídliště. Uprchlíci? Nebo četa opravářů? Mohla být jeho první hypotéza o skutečné nehodě nakonec správná? To už tak dobré nebylo, ale v každém případě to byla Grafova věc.

Ale tam venku byli čtveráci, k čertu, čtveráci, kteří přežili. Viděl jejich ruce. Graf to neudělal pořádně. Stačilo, aby přežili dva čtveráci, jeden muž a jedna žena, a z hlediska Apmadové to bylo stejně špatné, jako kdyby jich přežil tisíc. Ale možná, že ta pracovní četa byli sami muži.

Tamhle byl i Graf, mezi těmi poletujícími postavami! Přenášeli různá zařízení. Ze svého šikmého pohledu, zkresleného sklem okna, nemohl dobře rozeznat, jaká. Zkroutil krk a bolestně si ho natáhl. Pak mu pracovní četu zakrylo zakřivení Sídliště. V dohledu se mu objevil tahač a zase zmizel v hladkém oblouku nad přednáškovým modulem. Další uprchlíci? Čtveráci nebo pozemšťané?

„Hej,“ přerušil jeho rozčilené úvahy vzrušený hlas z modulu. „Máme štěstí, lidičky. Celá tahle skříň je plná dýchacích masek. Musí jich tu být na tři stovky.“

Van Atta naklonil hlavu, aby se podíval na dotyčnou skříň. Když byl v přednáškovém modulu naposled, byla plná audiovizuálního zařízení. Kdo to k čertu změnil, a proč…?

Modulem zazněla rána se zvláštní ostrou rezonancí, jako kdyby měl člověk hlavu v kovovém kbelíku a někdo na něj uhodil kladivem. Pořádně. Uslyšel výkřiky a jekot. Světla ztemněla a pak se opět rozsvítila asi na čtvrtinu své původní jasnosti. Měli jen nouzovou energii modulu. Energie ze Sídliště byla odříznuta.

A nejenom energie. Van Atta s úžasem pozoroval, jak se Sídliště za oknem začíná otáčet. Ne, to nebylo Sídliště – byl to modul, co se pohyboval! Zástup vydal všeobecné ‚Aáááh!‘ jak se všichni začali posouvat k jedné stěně, kde se na sobě hromadili následkem jemné přitažlivosti, působící zevnitř. Van Atta křečovitě svíral držadla u okna.

Pochopení ho zaplavilo skoro jako fyzická vlna, a horce mu vyzařovalo z hrudi do rukou a nohou a bilo mu do vršku hlavy, jako by mu chtělo porazit lebku.

Zrada. Byl zrazen, kompletně a na všech úrovních. Postava ve skafandru, která měla nohy a stála vedle zívající díry v boku Sídliště, vesele modulu mávala. Van Atta se otřásl zklamáním. Já tě dostanu, Grafe! Já tě dostanu, ty podvodnický parchante! Tebe a jednoho každého z těch tvých čtyřrukých poťouchlíků –

„Uklidněte se, člověče!“ promluvila na něj doktorka Yei, která se nějak objevila u okna. „Co je?“

Uvědomil si, že mumlal nahlas. Setřel si sliny z koutku úst a upřeně se na Yei zadíval. „Vám – vám – vám to uniklo. Měla jste dávat pozor na všechno, co se s těmi příšerkami děje, a naprosto vám to uniklo –“ Přistoupil k ní, aniž by věděl, co chce udělat, zhoupl se a sklouzl podél zdi. V uších mu tak hučela krev, že se bál, že má srdeční záchvat. Na okamžik ležel se zavřenýma očima a lapal po dechu, dočasně přemožený emocemi. Ovládej se, řekl si ve smrtelném strachu, že se co nevidět sám připraví o život. Ovládej se, zůstaň klidný – a dostaneš Grafa později. Dostaneš ho, dostaneš je všechny…

Kapitola 12

Leo se svlékal ze skafandru a poslouchal rozčilený křik čtveráků.

„Co tím chcete říct, že jsme je nedostali všechny?“ zeptal se a jeho nadšení zvolna opadalo. Velice doufal, že jeho problémy – alespoň problémy s pozemšťany – skončily s odpálením trysek, které odpojily modul C.

„Čtyři vedoucí oddělení jsou zavření v chladíme zeleniny s dýchacími maskami a nechtějí vyjít ven,“ hlásila Sinda z Výživy.

„A tři členové posádky toho člunu, který právě přistál, se pokusili dostat zpátky na palubu,“ řekl jeden čtverák ve žlutém tričku z oddělení Doků a uzávěrů. „Chytli jsme je mezi dvojími dveřmi, ale pracují na mechanizmu a myslím, že moc dlouho je tam neudržíme.“

„Pan Wyzak a dva vedoucí oddělení Systému životního prostředí jsou, ehm, přivázáni v místnosti centrálního systému. K nástěnným držadlům,“ hlásil další čtverák ve žlutém a nervózně dodal: „Pan Wyzak je tedy hodně vzteklý.“

„Tři učitelky z mateřské školky odmítly opustit své děti,“ řekla jedna starší čtverácká dívka v růžovém. „Jsou stále ještě v tělocvičně se zbytkem těch nejmenších. A jsou hodně rozčilené. Nikdo jim ještě neřekl, co se děje, aspoň ne, když jsem odcházela.“

„A – eh – je tady ještě někdo,“ dodala tiše červeně oblečená Bobbi z Leova vlastního svářečského týmu. „My vlastně nevíme, co s ním máme dělat…“

„Pro začátek ho znehybněte,“ začal Leo unaveně. „Budeme muset všechny tyhle zatoulance dát do záchranného člunu.“

„To možná nebude tak snadné,“ domnívala se Bobbi.

„Bude vás na něj víc, vezmi si deset, lidí – nebo dvacet – můžeš být tak opatrná jak chceš – je ozbrojený?“

„To zrovna ne,“ připustila Bobbi a zdálo se, že ji velice zajímají nehty na jejích spodních rukou. Tohle čtveráci dělají namísto rozpačitého přešlapování na místě, uvědomil si Leo.

„Grafe!“ zahřměl autoritativní hlas a dveře pracovní šatny se odsunuly. Doktor Minčenko vyrazil přes místnost a zastavil se těsně vedle Lea; na důraz uhodil pěstí do skříňky. V beztíži se koneckonců nedalo dupat. V ruce se mu natřásala a poskakovala nepoužitá dýchací maska. „Co se to tady k čertu děje? Žádná pitomá porucha tlaku neexistuje –“ Prudce se nadechl, jako by to tím chtěl dokázat.

Čtverácká dívka Kara v bílém tričku a šortkách lékařského oddělení, která ho následovala, vypadala k smrti zahanbeně. „Promiň, Leo,“ omlouvala se. „Mně se nepodařilo ho přimět, aby šel.“

„Mám zalézt do nějaké komory, zatímco se všichni moji čtveráci udusí?“ zeptal se jí Minčenko pohoršeně. „Za co mě máš, děvče?“

„Skoro všichni ostatní to udělali,“ řekla váhavě.

„Zbabělci – darebáci – blbci,“ prskal.

„Poslechli příkazy počítače pro případ pohotovosti,“ mračil se Leo. „Proč jste neposlechl vy?“

Minčenko na něj zíral. „Protože celá ta věc smrděla. Ztráta tlaku po celém Sídlišti by měla být téměř vyloučená. Musela by se přihodit celá řada navzájem propojených nehod.“

„Takové věci se stávají, víte,“ utrousil Leo ze své bohaté zkušenosti. „Prakticky vzato, je to moje specializace.“

„Právě proto,“ zavrčel Minčenko a přivřel oči. „A když vás sem přivedl ten mizera Van Atta, mluvil o vás jako o svém oblíbeném inženýrovi. Upřímně řečeno, myslel jsem si – ehm!“ vypadalo to, že je jen mírně v rozpacích, „že jste to pro něj udělal schválně. Jemu by se takováhle nehoda právě teď náramně hodila. Jak Van Attu znám, byla to prakticky první věc, která mě napadla.“

„Dík,“ zabručel Leo.

„Van Attu jsem znal – vás ne.“ Minčenko se odmlčel a pak dodal mírněji. „Pořád ještě vás neznám. Co to tu vlastně tropíte?“

„Copak to není jasné?“

„Ne, ne tak docela. Jistě, když budete šetřit a budete dost chytrý, můžete pár měsíců Sídliště udržet odříznuté od Rodea – možná léta, pokud na vás nezaútočí – ale co potom? Nemáte žádné veřejné mínění, které by vám sem přišlo na pomoc, žádné publikum, které byste mohl přesvědčit. Je to nedomyšlené, Grafe. Vůbec jste nemyslel na to, že budete potřebovat pomoc –“

„My o žádnou pomoc nežádáme. Čtveráci se zachrání sami.“

„Jak?“ Minčenkův tón byl pohrdavý, ale v očích mu zasvítilo.

„Skočíme se Sídlištěm přes hvězdy. A pak poletíme dál.“

To na okamžik umlčelo i Minčenka. „Ach…“

Leo se konečně dooblékl do svého červeného overalu a našel nástroj, který chtěl. Pevně namířil laserovou svářečkou na Minčenkovo břicho. Neměl dojem, že by tenhle úkol mohl bezpečně svěřit někomu ze čtveráků. „A vy,“ řekl upjatě, „můžete odjet na Přestupní stanici spolu se zbytkem pozemšťanů. Jdeme.“

Minčenko se na svářečku sotva podíval. Při pohledu na ni – jak Leo cítil, i na něj – se pohrdavě ušklíbl. „Nedělejte ze sebe většího blbce než jste, Grafe. Já vím, že přelstili toho kreténa Curryho, takže tady pořád máme nejmíň patnáct těhotných čtveráckých děvčat. Když nepočítám výsledky neautorizovaných pokusů, kterých může být dost, mohu-li soudit podle snižující se zásoby kondomů v nezamčené zásuvce v mé ordinaci.“

Kara sebou provinile trhla a Minčenko ji na půl úst řekl: „Proč si myslíš, že jsem ti je ukázal, má milá? Ať je to jak chce, Grafe,“ upřel na Lea pohled, „jestli mě vyhodíte, co si myslíte, že budete dělat, jestli se u jedné z nich při porodu ukáže placenta praevia? Nebo výhřez dělohy po porodu? Nebo jakýkoli jiný lékařský problém, který bude vyžadovat víc než náplast?“

„No… ale…“ Leo byl vyveden z konceptu. Nebyl si zcela jistý, co to je placenta praevia, ale tak nějak si nemyslel, že to v lékařském žargonu znamená zatržený nehet. Ne že by přesné vysvětlení termínu nějak zmenšilo hrozivou úzkost, kterou v něm vzbudil. Bylo to něco, co se u čtveráckých žen mohlo kvůli jejich změněné anatomii pravděpodobně stát? „Nemáme na vybranou. Zůstat tady znamená pro každého čtveráka jistou smrt. Když odletíme, máme šanci – i když ne záruku – že přežijeme.“

„Ale vy mě potřebujete,“ naléhal Minčenko.

„Musíte – co jste to říkal?“ zakoktal Leo.

„Potřebujete mě. Nemůžete mě vyhodit.“ Minčenkův zrak se nakrátko obrátil ke svářečce.

„No, víte,“ Leovi nešla slova z krku. „Unést vás taky nemůžu.“

„Kdo se vás o to prosí?“

„Vy zřejmě…“ odkašlal si. „Heleďte, já mám dojem, že tomu nerozumíte. Já chci s tímhle Sídlištěm odletět a nevrátíme se zpátky, nikdy. Poletíme tak daleko, jak budeme moci, dál, než je jakýkoliv obydlený svět. Je to jednosměrná jízdenka.“

„To se mi ulevilo. Ze začátku jsem si myslel, že se chcete pokusit o něco hloupého.“

Leovy emoce začaly vířit ve směsi podezřívavosti, žárlivosti? – a ostře stoupající naděje – jaká by to byla úleva, kdyby nemusel na bedrech všechno nést sám… „Jste si tím jist?“

„Jsou to moji čtveráci…“ Minčenko sevřel a zase rozevřel ruce. „Darylovi a moji. Myslím, že ani zpoloviny nechápete, jaký kus práce jsme udělali. Jak dobrý kus práce jsme udělali, když jsme tyhle lidi vyvinuli. Jsou přesně přizpůsobeni prostředí. Jsou v každém případě nadřazení obyčejným lidem. Byla to práce pětatřiceti let – a teď mám nějakého cizího člověka nechat, aby je odvezl na druhou stranu Galaxie za bůhvíjakým osudem? Kromě toho, GalacTech mě chce příští rok poslat do penze.“

„Tu penzi ztratíte,“ upozornil ho Leo. „A třeba i svobodu, a možná i život.“

Minčenko si odfrkl. „Toho už tak moc nezbývá.“

To není pravda, pomyslel si Leo. Biolog měl za sebou přes tři čtvrtě století nesmírně bohatého života. Až tenhle člověk zemře, zahyne s ním celý vesmír specializovaných vědomostí. Pro jeho ztrátu budou plakat andělé. Pokud – „Mohl byste vychovat čtverácké lékaře?“

„S naprostou určitostí se dá předpokládat, že vy je nevychováte.“ V napolo podrážděném, napolo prosebném gestu si Minčenko rukama prohrábl své krátce zastřižené bílé vlasy –

Leo pohlédl kolem sebe na nervózně se vznášející čtveráky, kteří je poslouchali – zase jednou poslouchali, jak lidé s nohama rozhodovali o jejich osudu. Nebylo to správné… slova mu vyskočila z úst, než je rozumná opatrnost mohla zastavit. „Co si o tom vy děti myslíte?“

Odpověděl mu drsný, ale okamžitý sborový souhlas s Minčenkem a také v jejich očích spatřil úlevu. Bylo jasné, že během cesty do dalekého neznáma by pro ně Minčenkova povědomá autorita byla nesmírnou úlevou. Leovi náhle přišlo na mysl, jak se mu vesmír změnil v podivnější místo toho dne, kdy mu zemřel otec. To, že jsme dospělí, neznamená automaticky, že vás můžeme zachránit… Ale na tohle musí každý čtverák přijít sám, až přijde čas. Zhluboka se nadechl. „Tak dobře…“ Jak se člověk mohl v beztíži najednou cítit o sto kilo lehčí? Placenta praevia, pane bože.

Minčenko nereagoval okamžitou radostí. „Je tu ještě jedna věc,“ začal a nasadil si na tvář pokorný úsměv, který se tam strašně nehodil.

Co bude teď vyžadovat? podivil se Leo a znovu se v něm probudila podezřívavost. „Co?“

„Paní Minčenková.“

„Kdo?“

„Moje žena. Musím ji sem dostat.“

„Já jsem ne… já jsem si neuvědomil, že jste ženatý. Kde je?“

„Dole. Na Rodeu.“

„Ježíš…“ Leo potlačil touhu začít si vytrhávat zbytek vlasů.

Pramod, který je poslouchal, mu něco připomněl. „Tony je taky dole.“

„Já vím, já vím – a slíbil jsem Claire – nevím, jak to vymyslíme…“

Minčenko čekal s intenzivním výrazem ve tváři – nebyl to člověk, který by byl zvyklý prosit. Žádal jen očima. Lea to dojalo. „Zkusíme to. Zkusíme to. To je všechno, co mohu slíbit.“

Minčenko důstojně přikývl.

„Co si vůbec o tomhle všem bude paní Minčenková myslet?“

„Nenáviděla Rodeo celých pětadvacet let,“ ujistil ho Minčenko – jak si Leo pomyslel, poněkud lehkovážně. „Bude jen ráda, že se dostane pryč.“ Minčenko neřekl nahlas slovo ‚doufám‘, ale Leo je stejně slyšel.

„V pořádku. Ale teď stejně ještě musíme sehnat dohromady ty zbylé pozemšťany a zbavit se jich…“ Leo si teskně pomyslel, jestli je možné, aby náhle bezbolestně zemřel úzkostí. Odvedl svou malou četu ze šatny.

Claire přeskakovala rozvětvujícími se chodbami od držadla k držadlu a konečně mohla zapomenout na trpělivost. Srdce se jí chvělo očekáváním a bylo jí do zpěvu. Tělocvična byla plná hluku a dveře byly ucpané čtveráky; musela se ovládnout, aby je násilím neodstrčila z cesty. Jedna z jejích starých kamarádek z noclehárny, v růžových šortkách a tričku uniformy mateřské školky, ji poznala a s úsměvem jí nabídla spodní ruku, aby jí pomohla se protáhnout davem.

„Ti nejmenší jsou u dveří C. Čekala jsem, že přijdeš“… Rychlým pohledem se přesvědčila, že v jejím letovém plánu nehrozí srážka s někým jiným, koho by napadla tatáž zkratka, a pomohla Claire do stejného směru – nejkratší cestou úhlopříčně přes velkou síň.

Baculatá postava v růžovém overalu, kterou Claire hledala, byla prakticky pohřbená pod hromadou vzrušených, vystrašených, povídajících a plačících pětiletých dětí. Claire bodl pocit viny, že bylo z důvodů bezpečného utajení rozhodnuto neříci mladším čtverákům nic o převratných změnách, které je očekávaly. Malí neměli hlasovací právo, pomyslela si.

Andy byl připoután k Mama Nille a usedavě brečel. Mama Nilla se zoufale snažila ho uklidnit plastickou lahví dětské výživy, kterou držela v jedné ruce, zatímco druhou přidržovala polštářek rudnoucí gázy k čelu plačícího pětiletého chlapce. Další dva nebo tři se pro útěchu tiskli k jejím nohám a Mama Nilla se snažila vysvětlit šestému, že musí pomoci sedmému, který roztrhl balíček proteinových lupínků a podařilo se mu je rozsypat do vzduchu. Dokud neuviděla Claire, byl její obvykle klidný hlas uprostřed všeho toho zmatku jen o něco úsečnější. „Ach bože,“ vydechla slabým hlasem.

„Andy,“ vykřikla Claire.

Jeho hlava se k ní otočila a překotnými pohyby plavce vyrazil od Mama Nilly jen proto, aby ho zadržel konec řemínku a přitáhl ho zpátky k jejímu boku. V tom okamžiku začal zcela vážně řvát. Krvácející hoch také začal brečet silněji, jako ozvěna.

Claire zabrzdila u zdi a přiblížila se k nim.

„Claire, miláčku, mně je to líto,“ Mama Nilla se pootočila, aby Andyho zakryla, „ale já ti ho nemůžu dát. Pan Van Atta řekl, že mě na místě vyhodí, ať jsem tady dvacet let nebo ne – a bůhví, koho by potom dostali – je tak málo lidí, kterým skutečně můžu důvěřovat, že jim to myslí správně.“ Andy ji přerušil dalším pokusem o únik; zuřivě jí vyrazil láhev z ruky, ta odlétla a pár kapek dětské výživy přispělo ke všeobecné degradaci okolního prostředí. Claire po něm vztáhla ruce.

„– já nemůžu. Opravdu nemůžu – ale čert to vzal, vezmi si ho!“ Bylo to vůbec poprvé, co Claire slyšela Mama Nillu zaklít. Rozepjala řemínek a uvolněné místo po jejím levém boku okamžitě zaujalo další čekající pětileté dítě.

Andyho křik se okamžitě ztišil do tlumených vzlyků a jeho malé ručičky ji pevně sevřely. Claire ho k sobě přitiskla všema čtyřma rukama stejně prudce. Začal se jí drát pod košili – bezúčelně, uvědomila si Claire. Jí mohlo stačit prostě ho držet, ale obráceně to nemusela nutně být pravda. Zabořila mu nos do řídkých vlásků a s rozkoší vnímala jeho čistou dětskou vůni, křehce tvarovaná ouška, průsvitnou pleť, jemné řasy a každou část toho zmítajícího se tělíčka. Šťastně mu utřela nos okrajem své modré košile.

„To je Claire,“ zaslechla, jak jeden z pětiletých důležitě vysvětluje druhému. „To je opravdová maminka.“ Vzhlédla a zjistila, že si ji vážně prohlížejí; zasmáli se. Usmála se na ně. Jeden sedmiletý z vedlejší skupiny chytil láhev, se zájmem zůstával poblíž a pozoroval Andyho.

Když řezná rána na čele malého čtveráka konečně přestala krvácet, byla Mama Nilla aspoň schopna hovoru. „Ty náhodou nevíš, kde je pan Van Atta, viď?“ zeptala se Claire starostlivě.

„Pryč,“ hlásila Claire radostně. „Navždycky pryč! Sídliště přebíráme my!“

Mama Nilla zamrkala. „Claire, oni ti nedovolí…“

„Máme pomoc.“ Kývla přes tělocvičnu, kde zahlédla Leův červený overal – zřejmě právě přišel. S ním byla další postava s nohama, v bílém overalu. Co tady doktor Minčenko pořád ještě dělal? Projel jí náhlý strach. Copak se jim nakonec nepovedlo zbavit se všech pozemšťanů na Sídlišti?

Poprvé ji napadlo se zamyslet nad přítomností Mama Nilly. „Proč jste nešla s ostatními do bezpečné zóny?“ zeptala se jí Claire.

„Nebuď hloupá, má milá. Ach, doktore Minčenko!“ zamávala na něj Mama Nilla. „Pojďte sem.“

Oba pozemští muži, kteří postrádali čtveráckou sebedůvěru v poletování, překonali vzdálenost pomocí sítě lan, zavěšené na vysokém oblouku, a přeručkovali až ke skupině Mama Nilly.

„Mám tady jednoho, který potřebuje trochu biotického lepidla,“ obrátila se Mama Nilla k doktoru Minčenkovi, jakmile se dostal tak blízko, aby ji slyšel. Objímala přitom pořezaného čtveráčka. „Co se děje? Už je bezpečné odvést je zpátky do školky?“

„Je to bezpečné,“ odpověděl Leo, „ale vy budete muset jít se mnou, paní Villanovová.“

„Já neopustím své děti, dokud mě někdo nevystřídá,“ řekla Mama Nilla kousavě, „a devět desetin personálu se zřejmě vypařilo, včetně vedoucího mého oddělení.“

Leo se zamračil. „Už jste dostala nové informace od doktorky Yei?“

„Ne…“

„Nechávali si ty nejlepší nakonec,“ pochopil doktor Minčenko pochmurně, „ze zřejmých důvodů.“ Otočil se k učitelce. „GalacTech právě ukončil Projekt Cay, Liz. Aniž by to se mnou vůbec konzultovali!“ Bez obalu jí vysvětlil plánovaný proces ukončení. „Začal jsem psát protest, ale tady Graf mě předběhl. A docela účinně, řekl bych. Chovanci přebírají útulek do vlastní péče. Graf si myslí, že dokáže přeměnit Sídliště na kolonizační loď. Já myslím… rozhodl jsem se věřit, že to dokáže.“

„Chcete říct, že vy jste zodpovědný za všechen tenhle zmatek?“ Mama Nilla na Lea pohlédla a pak se s viditelným úžasem rozhlédla. „Já myslela, že Claire jen tak breptá…“ Druhé dvě učitelky ze školky k nim během vysvětlování dorazily a visely teď ve vzduchu vedle nich, stejně užaslé. „GalacTech vám ale Sídliště nedává… že?“ zeptala se Mama Nilla Lea slabě.

„Ne, paní Villanovová,“ vysvětloval Leo trpělivě. „My je krademe. Víte, já vás nechci žádat, abyste se účastnila něčeho ilegálního, takže kdybyste teď prostě šla se mnou k záchrannému člunu –“

Mama Nilla si pečlivě prohlédla tělocvičnu. Pár starších čtveráků už odvádělo několik skupin dětí. „Ale tuhle drobotinu všechny ty děti nemohou zvládnout!“

„Budou muset,“ krčil rameny Leo.

„Ne, ne – já mám dojem, že nemáte vůbec žádnou představu, jak pracovně náročné tohle oddělení je!“

„To nemá,“ potvrdil doktor Minčenko a zamyšleně si přejel ukazováčkem po rtech.

„Nemáme na vybranou,“ procedil Leo mezi zuby. „Tak, děti, pusťte paní Villanovovou,“ oslovil čtveráky, kteří se jí drželi. „Ona musí odejít.“

„Ne!“ prohlásil jeden, který byl obtočený kolem jejího levého kolena. „Musí nám po obědě číst pohádky, slíbila to!“ Pořezaný chlapeček začal znovu brečet. Další holčička ji zatahala za rukáv a hlasitě zašeptala: „Mama Nillo, já musím na záchod!“

Leo si prohrábl rukama vlasy a s viditelným úsilím je pustil. „Madam, já musím být oblečený ve skafandru a pracovat teď venku. Já nemám čas se hádat. Vy taky,“ podíval se na druhé dvě učitelky. „Pohněte se.“

Mama Nille zasvítilo v očích. Natáhla levou ruku, na které jí visela čtverácká holčička a ustrašenýma modrýma očima vykukovala na Lea zpoza jejího robustního bicepsu. „Takže tuhletu holčičku odvedete do koupelny vy?“

Čtverácká holčička a Leo se na sebe dívali se vzájemnou hrůzou. „To jistě ne,“ vypravil ze sebe inženýr. Podíval se kolem sebe. „Může to udělat nějaký jiný čtverák. Claire…?“

Poté, co matku prozkoumal jako barracuda, vybral si Andy přesně tento okamžik, aby hlasitým nářkem zaprotestoval proti nedostatku mléka v jejích prsou. Claire se ho pokusila utišit poplácáním po zádech; samotné se jí chtělo nad jeho zklamáním plakat.

„Vy byste asi nechtěla jet s námi, Liz,“ vložil se do rozmluvy mírně doktor Minčenko. „Ale samozřejmě žádná cesta zpátky nebude.“

„Řekl jste ‚s námi‘?“ Mama Nilla si ho ostře prohlédla. „Vy tenhle nesmysl podporujete?“

„Celkem ano.“

„Tak to je potom v pořádku.“ Přikývla.

„Ale přece nemůžete –“ začal Leo.

„Grafe,“ obrátil se k němu doktor Minčenko, „inscenoval jste své malé drama se ztrátou tlaku tak, aby tyhle dámy věřily, že když zůstanou se svými čtveráky, budou mít stále ještě co dýchat?“

„To by měly,“ kývl Leo.

„To mě vůbec nenapadlo,“ řekla jedna z učitelek a zatvářila se polekaně.

„Mě ano,“ řekla druhá a zamračila se na Lea.

„Já jsem věděla, že v modulu tělocvičny jsou pohotovostní zásoby vzduchu,“ podotkla Mama Nilla, „koneckonců, říkali nám to při normálním výcviku. Měli sem přijít všichni zaměstnanci oddělení.“

„Já jsem je poslal jinam,“ vysvětlil Leo stručně.

„Měli vám všichni říct, abyste se šel vycpat,“ řekla Mama Nilla vyrovnaně. „Pokud smím mluvit za nepřítomné.“ Ledově se na inženýra usmála.

Jedna z učitelek rozčileně oslovila Mama Nillu. „Ale já s vámi nemohu jet. Můj manžel pracuje dole na planetě!“

„Nikdo vás o to nežádá!“ zařval Leo.

Druhá učitelka mu nevěnovala žádnou pozornost a dodala k Mama Nille: „Promiň. Promiň, Liz. Já prostě nemůžu. Je toho na mě moc.“

„Přesně tak.“ Leova ruka zaváhala nad vybouleninou v jeho overalu, pak se odtáhla a pokusila se širokým mávnutím ukázat všem cestu.

„Všechno je v pořádku, děvčata. Já vám rozumím.“ Mama Nilla uklidňovala jejich zřejmou úzkost. „Já asi zůstanu a o všechno se postarám. Na tohle staré tělo koneckonců nikdo nečeká,“ zasmála se. Bylo to trochu nucené.

„Převezmete tedy vedení oddělení?“ ujistil se doktor Minčenko. „Snažte se je udržet v provozu jakýmkoli způsobem to půjde – a až to nepůjde, přijďte za mnou.“

Nepřítomně přikývla, jako by jí právě začalo svítat, jak bezedně komplexní úkol ji čeká.

Doktor Minčenko převzal péči o čtveráckého chlapce, jemuž řezná rána na čele stále ještě trochu krvácela. Leo konečně oddělil od skupiny druhé dvě učitelky a řekl: „Tak pojďte. Ještě musím vyprázdnit chladírnu zeleniny.“

„Jak to, že při tomhle všem chce ještě ztrácet čas čištěním ledničky?“ brumlala si Mama Nilla polohlasně. „Bláznovství…“

„Mama Nillo, já musím jít teď hned,“ čtverácká holčička jí na zdůraznění své prosby ovinula kolem těla všechny své paže a Mama Nilla se musela rozloučit.

Andy stále ještě chvílemi pohoršeně naříkal nad svým zklamáním.

„Hej panáčku,“ doktor Minčenko se zastavil a oslovil ho. „Takhle se s maminkou nemluví…“

„Nemám mléko,“ vysvětlila Claire. Smutně a s pocitem vlastní neschopnosti mu nabídla láhev, kterou odstrčil. Když se ho pokusila na okamžik od sebe odsunout, aby za lahví skočila, ovinul se jí kolem paže a začal zuřivě vřískat. Jeden z pětiletých se zkroutil a nápadně si přitiskl všechny čtyři ruce na uši.

„Pojď s námi na ošetřovnu,“ vyzval ji doktor Minčenko s porozuměním. „Myslím, že mám něco, co ten problém spraví. Pokud ho nechceš odstavit, ale to bych nedoporučoval.“

„Ach, prosím vás,“ vzhlédla Claire nadějně.

„Bude to trvat pár dní, než si vaše systémy zase na sebe zvyknou,“ varoval ji, „tak dlouho trvá zpoždění v biofeedbacku. Ale stejně jsem neměl možnost vás dva vyšetřit od té doby, co jsem se sem nahoru vrátil…“

Claire vděčně odplula za ním. Dokonce i Andy přestal plakat.

Pramod o svorkách nežertoval, pomyslel si Leo s povzdechem, když si prohlížel roztavenou hroudu kovu před sebou. Trochu pomalu a neobratně vyťukal rukou v tlakové rukavici specifikace na počítačové konzolí, která se vznášela vedle něho. Tahle speciální izolovaná trubka odváděla odpad. Nic krásného, ale udělat chybu tady by bylo zrovna takové neštěstí jako kdekoli jinde.

A mnohem větší spoušť, pomyslel si se zachmuřeným úšklebkem. Pohlédl na Bobbi a Pramoda, kteří se ve svých stříbrných skafandrech pohotově vznášeli vedle něho; podél povrchu Sídliště bylo vidět pět dalších čtveráckých pracovních týmů a poblíž právě vklouzl do své pozice tahač. V pozadí se otáčel sluncem ozářený srpek Rodea. No, tohle opravdu musí být nejdražší instalatéři v celé Galaxii.

Změť různě kódovaných rour a trubek před ním představovala pupeční šňůru mezi jedním modulem a druhým a před mikroskopickými částečkami prachu a dalším nebezpečím byla chráněna vnějším krytem. Jejich úkolem bylo přestavět moduly do rovnoběžných svazků tak, aby snesly zrychlení. Každý svazek, spoutaný dohromady stejně jako nákladní vlek, bude představovat robustní, samostatnou, vyváženou hmotu, aspoň za podmínek relativně nízkého tahu, který měl Leo na mysli. Bude to jako řídit spřežení nosorožců. Ale přemístění modulů zahrnovalo i oddělení všech jejich spojovacích částí a těch byla spousta… a ještě jednou spousta…

Leo koutkem oka zaznamenal pohyb. Pramodova helma se naklonila stejně jako jeho.

„Tamhle jsou,“ poznamenal Pramod. V jeho hlase se mísil triumf s lítostí.

Záchranný člun s posledním zbytkem pozemšťanů tiše odplul do prázdna, záblesk světla v jednom z jeho oken mrkal, ještě jak mizel za obzorem Rodea. Takže to bylo všechno, pokud šlo o lidi s nohama – až na něho samotného, doktora Minčenka, Mama Nillu a jednoho poněkud dementního mladého vedoucího, který na ně mával francouzákem, když ho vytáhli z potrubí, a prohlásil, že strašně miluje jednu čtveráckou dívku z Údržby vzdušných systémů a odmítl se hnout. Leo se rozhodl, že jestli mladík přijde ke smyslům než dosáhnou Orientu IV., že ho tam mohou vysadit. Mezitím měli na vybranou – buď ho zastřelit nebo zaměstnat. Leo si prohlédl francouzák a zaměstnal ho.

Čas. Leovi se zdálo, že vteřiny mu pod skafandrem lezou po kůži jako brouci. Zbylá skupina vykázaných pozemšťanů musí brzy dohonit první část a budou si porovnávat vědomosti. Potom už to nebude trvat dlouho, než GalacTech začne nějakou protiakci, usoudil Leo. Na to nemusel být ani inženýr, aby viděl tisíc různých způsobů, jak Sídliště zranit. Jediné, co čtverákům zbývalo, byl rychlý útěk.

Leo si připomněl, že jediná cesta, jak se z tohoto dostat živý, byl flegmatický klid. Musí si to pamatovat. Obrátil pozornost zpátky k práci, která ležela před ním. „Tak dobře. Bobbi a Pramode, pustíme se do toho. Připravte si pohotovostní vypínače na obou koncích a nějak tuhle příšeru odtud dostaneme…“

Kapitola 13

Když Bruce Van Atta vyrazil z průlezu do příjezdové haly pro cestující v Přístavu Tři, jeho spolucestující před ním uhýbali. Musel se na okamžik zastavit a opřít si ruce o kolena, aby překonal vlnu nevolnosti, způsobenou náhlým návratem do planetární gravitace. Vlnu nevolnosti a vzteku.

Po několik hodin během cesty odříznutého modulu po oběžné dráze Rodea si byl Van Atta děsivě jistý, že Graf je zamýšlí všechny zavraždit, přesto, že existence dýchacích masek dokazovala opak. Jestli tohle byla válka, tak z Grafa by nikdy nebyl dobrý voják. I já bych vymyslel něco lepšího, než chlapa pokořit a pak ho nechat naživu. Budeš litovat, žes mě podvedl, Grafe, a budeš dvojnásob litovat, žes mě nezabil, dokud jsi ještě měl šanci. Pracně ovládl zuřivost.

Van Atta se sám zařadil na palubu první dostupné lodi, která odlétala z Přestupní stanice, přetížené překvapivým příjezdem téměř tří set neočekávaných lidí. Nespal dvacet hodin, od chvíle, kdy se vzdušný uzávěr odříznutého modulu s mučivými nesnázemi a odklady konečně spojil s uzávěrem osobní lodi Stanice. On i ostatní zaměstnanci Sídliště Cay ze svého pohyblivého vězení vystoupili v neorganizovaných skupinách a byli dopraveni na Přestupní stanici, kde se ztratilo ještě více času.

Informace. Už uplynul skoro celý den od chvíle, kdy je vypověděli ze Sídliště Cay. Musel mít informace. Nastoupil do pohyblivého tunelu a zamířil do administrativní budovy Přístavu Tři, kde bylo komunikační centrum. Doktorka Yei cupitala za ním a na něco si kňučivě stěžovala; nedával příliš pozor.

Zahlédl svůj vlastní zvlněný odraz na plastikové stěně tunelu, který je přenášel nad asfaltem přístavní plochy. Vypadal rozdivočele. Narovnal se a vtáhl břicho. Nebylo by vhodné objevit se před ostatními řediteli a vypadat slabý nebo poražený. Slabí nepřežili.

Skrz svůj bledý obraz zíral na přístav pod sebou. Na vzdálené straně asfaltové plochy u jednokolejky se už začínaly hromadit nákladní vleky. Ach ano, ti zatracení čtveráci byli článkem i tohoto řetězu. Slabý článek – zlomený článek, a brzy se bude muset nahradit.

Do komunikačního centra dorazil ve stejné chvíli jako ředitelka Přístavu Tři Chalopinová. V patách za ní šel její kapitán bezpečnosti, jak se jen jmenoval, ach ano, ten idiot Bannerji.

„Co se to tu k čertu děje?“ vyjela Chalopinová bez úvodu. „Nehoda? Proč jste nežádali o pomoc? Řekli nám, abychom zadrželi všechny lety – naše hlavní výrobní linka je zacpaná až do půli cesty k rafinerii.“

„Tak je zadržujte dál. Nebo zavolejte Přestupní stanici. Vaše náklady nejsou moje starost.“

„To tedy jsou! Převoz nákladů už rok spadá pod Projekt Cay.“

„Pokusně.“ Zamračil se, její poznámka ho bodla. „Možná, že je to moje starost, ale právě teď ne největší. Heleďte, dámo, já tady mám celopodnikovou krizi.“ Obrátil se k jednomu z operátorů komunikací. „Můžete mě vůbec spojit se Sídlištěm Cay?“

„Oni na naše volání neodpovídají,“ pravil operátor pochybovačně. „Skoro všechna naše obvyklá telemetrie byla odpojena.“

„Zkuste něco jiného. Teleskopický pohled – cokoliv.“

„Možná, že bych vám mohl zařídit vizuální spojení přes jeden z komunikačních satelitů.“ Operátor se otočil ke své konzolí a něco si pro sebe mumlal. Za několik minut jeho obrazovka vyprodukovala plochý pohled na Sídliště Cay ze synchronní oběžné dráhy. Zesílil zvětšení.

„Co to tam dělají?“ zeptala se Chalopinová, upřeně zírajíc na Sídliště.

Van Atta zíral také. Co to bylo za šílený vandalismus? Sídliště připomínalo komplexní trojrozměrnou skládačku, kterou rozebralo nudící se dítě. Vypadalo to, že oddělené moduly někdo opatrně rozházel; vznášely se vesmírem ve všech možných úhlech. Mezi nimi se na tryskách pohybovaly nepatrné stříbrné postavičky. Sluneční energetické panely se tajuplně smrskly na čtvrtinu své původní velikosti. Neměl snad Graf nějaké trhlé schéma, jak opevnit Sídliště proti případnému protiútoku? No, to mu nepomůže, zaklel Van Atta tiše.

„Oni… nepřipravují se na stav obležení nebo něco takového?“ zeptala se doktorka Yei nahlas. Zřejmě ji napadlo něco podobného. „Určitě si musí uvědomovat, jak by to bylo marné…“

„Kdo ví, co si ten zatracený blázen Graf myslí,“ zavrčel Van Atta. „Ten chlap zešílel. Je tucet způsobů, jak bychom mohli na dálku rozházet tu jeho instalaci na kousky a ani bychom k tomu nepotřebovali vojenskou podporu. Nebo taky můžeme prostě počkat a vyhladovět je. Jsou v pasti. On není jenom blázen, je taky hlupák.“

„Možná, že chtějí prostě klidně žít dál tam na oběžné dráze,“ uvažovala Yei s pochybností v hlase. „Proč ne?“

„Ale neříkejte. Však já je odtamtud vytáhnu, a pěkně rychle. Nějak… Žádné bandě mizerných mutantů takováhle sabotáž neprojde. Sabotáž – krádež – terorismus…“

„Oni nejsou mutanti,“ začala Yei, „jsou to geneticky vyprojektované děti –“

„Pane Van Atto?“ pípl další operátor komunikačního systému. „Mám pro vás naléhavou zprávu na všech kanálech. Můžete si to vzít tady?“

Yei, které skočil do řeči, frustrovaně rozhodila ruce.

„Co zas?“ zamumlal Van Atta a usadil se před komunikační jednotku.

„Je to automatická zpráva nahraná vedoucím nákladní stanice u mezihvězdného bodu. Spojím vás.“

Před Van Attou se zaostřila nejasně povědomá tvář vedoucího mezihvězdné nákladní stanice. Van Atta se s ním setkal možná jednou, na začátku svého zdejšího pověření. Malá mezihvězdná stanice měla personál z Orientu IV. a spadala pod jejich provozní úsek, ne pod Rodeo. Její zaměstnanci byli řádní členové odborů a pozemšťané a obyčejně nepřicházeli do styku ani s Rodeem, ani se čtveráky, kteří je podle původního plánu měli nahradit.

Vedoucí stanice vypadal usouženě. Prokousal se počátečními identifikacemi a pak náhle přešel k jádru věci. „Co se tam s vámi lidi vůbec děje? Nějaká posádka mutovaných zrůd najednou vyskočila odnikud, unesla mezihvězdného pilota, postřelila druhého a unesla nákladní superloď GalacTechu, ale místo aby s ní skočili ven, namířili si to zpátky k Rodeu. Když jsme uvědomili bezpečnost na Rodeu, naznačili nám, že ti mutanti asi patří vám. Vy jich tam máte víc? Utekli vám, nebo co? Já chci odpovědi, sakra. Mám na ošetřovně jednoho pilota, jednoho terorizovaného inženýra a posádka je na hranici paniky.“ Podle výrazu obličeje byl vedoucí stanice na pokraji paniky sám. „Konec zprávy mezihvězdné nákladní stanice.“

„Jak stará je ta zpráva?“ zeptal se Van Atta dost bezvýrazně.

Komunikační technik zkontroloval svůj monitor. „Asi dvanáct hodin, pane.“

„A on si myslí, že ti únosci byli čtveráci? Proč jsem nebyl informován –“ Van Atta se podíval na Bannerjiho, který nenápadně stál v pozoru u lokte Chalopinové. „Proč mě o tom bezpečnost okamžitě neinformovala?“

„V době, kdy byl incident poprvé hlášen, jste nebyl k dispozici,“ referoval kapitán bezpečnosti bez jakéhokoliv výrazu. „Od té doby jsme tu D-620 sledovali a pořád letí přímo k Rodeu. Na naše volání neodpovídá.“

„Co s tím děláte?“

„Monitorujeme situaci. Ještě jsem nedostal příkazy, abych s tím něco dělal.“

„Proč ne? Kde je Morris?“ Norris byl ředitel provozu celé místní oblasti Rodea, měl by se o to starat. Ale pravda byla, že Projekt Cay nespadal pod jeho velení, protože Van Atta byl zodpovědný přímo vedení podniku.

„Doktor Norris se účastní konference o vývoji materiálu na Zemi,“ vmísila se Chalopinová. „Po dobu jeho nepřítomnosti jsem zástupkyní ředitele provozu já. Hovořila jsem s kapitánem Bannerjim o možnosti, že by vzal své lidi a záchranný člun bezpečnosti Přístavu Tři a pokusil se dostat unesenou loď. Stále si ještě nejsme jisti, kdo ti lidé jsou a co chtějí, ale vypadá to, že mají rukojmí, a to z naší strany vyžaduje obezřetnost. Takže je necháváme přiblížit, zatímco se pokoušíme získat o nich víc informací.“ Pozorovala ho očima jako korálky. „A to nás přivádí k vám, pane Van Atto. Je tento incident v nějaké souvislosti s vaší krizí na Sídlišti Cay?“

„Nevím jak –“ začal Van Atta a zarazil se, protože náhle mu bylo jasné jak. „Ten parchant –“ zašeptal.

„Ježíši Krišno,“ doktorka Yei se otočila na podpatku, aby si znovu připomněla živý pohled na polorozebrané Sídliště na oběžné dráze vysoko nad nimi. „To nemůže být –“

„Graf je blázen. Je blázen, ten člověk je zuřivý megaloman. Tohle nemůže udělat –“ Van Attovou myslí neúprosně pochodovaly inženýrské parametry. Hmota – energie – vzdálenost, ano, zmenšené Sídliště, když vypustí jisté procento svých méně důležitých částí, se dá jakž takž superlodí zkroutit do prostoru červí díry, pokud se jim ho podaří dopravit do správné pozice u vzdáleného mezihvězdného bodu. Celá ta zatracená věc… „Oni unášejí celou tu zatracenou věc!“ vykřikl Van Atta nahlas.

Yei si ždímala ruce a obcházela obraz na videu dokolečka. „Nikdy to nedokážou. Vždyť jsou sotva víc než děti! Povede je na smrt! To je zločin!“

Kapitán Bannerji a ředitelka přístavu se na sebe podívali. Bannerji sevřel rty a napřáhl k ní ruku, jako by říkal Dámy mají přednost.

„Takže vy si myslíte, že ty dva incidenty spolu souvisí?“ naléhala Chalopinová.

Van Atta také pochodoval tam a zpátky, jako kdyby z plochého videa chtěl vylákat jiný úhel pohledu. „…celou tu zatracenou věc!“

Yei odpověděla za něho. „Ano, myslíme si to.“

Van Atta pochodoval dál. „K čertu, a už to mají rozebrané! Nebudeme mít čas je vyhladovět. Musíme je zastavit nějak jinak.“

„Pracovníci Projektu Cay byli velmi rozčilení náhlým ukončením projektu,“ vysvětlila Yei. „Přišli na to předčasně. Báli se, že je necháme na planetě a nejsou zvyklí na gravitaci. Vůbec jsem neměla šanci jim to říci postupně. Myslím, že se skutečně možná pokoušejí… nějak utéci.“

Kapitán Bannerji otevřel oči. Jednou rukou se opřel o konzolí a zadíval se na video. „Představte si malého šneka,“ uvažoval polohlasně, „který si nese domeček na zádech. Za studených, deštivých dnů, když jde na procházku, se nikdy nemusí vracet…“

Van Atta od náhle poetického kapitána bezpečnosti o půl metru ustoupil.

„Zbraně,“ štěkl. „Jaké zbraně tady má bezpečnost k dispozici?“

„Omračovače,“ odpověděl Bannerji. Narovnal se a prohlížel si nehet na svém pravém palci. Objevil se v jeho očích výsměšný záblesk? Ne, to by se neodvážil.

„Měl jsem na mysli váš člun,“ procedil Van Atta podrážděně. „Jaké zbraně máte na člunu. Jaké zuby? Nemůžete nikomu hrozit bez zubů.“

„Jsou tam dvě středně výkonné laserové jednotky. Naposled jsme je použili – počkejme – abychom spálili klády, které zatarasily potok a hrozilo zaplavení tábora průzkumníků.“

„No dobře, v každém případě je to víc, než mají oni.“

Van Atta byl vzrušený. „Můžeme na Sídliště zaútočit – nebo na tu superloď – vlastně na obojí. Hlavní věc je zabránit, aby se spolu spojily. Ano, nejdřív musíme dostat superloď. Bez ní je Sídliště nehybný cíl, kterého se můžeme zbavit, kdy chceme. Je váš člun natankován a připraven k odletu, Bannerji?“

Doktorka Yei zbledla.

„Počkejte! Kdo vám řekl, abyste někoho napadal? Ještě jsme s nimi ani nehovořili. Jestli únosci byli opravdu čtveráci, určitě bych je mohla přesvědčit, aby poslechli hlas rozumu –“

„Na rozum je moc pozdě. Tahle situace chce akci.“ Van Atta cítil v žaludku horké pokoření, znásobené strachem. Až vedení společnosti přijde na to, jak totálně ztratil kontrolu – no, do té doby ji musí mít pevně v rukou.

„Ano, ale…“ Yei si olízla rty, „hrozit jim můžete jak chcete, ale skutečné použití síly je nebezpečné – možná destruktivní – neměl byste radši nejdřív dostat nějaké oprávnění? Jestli to dopadne strašně špatně, určitě nebudete chtít být ten, komu to všechno přičtou.“

Van Atta se odmlčel.

„To by trvalo moc dlouho,“ namítl nakonec. „Spojit se s oblastním vedením na Orientu IV. a dostat od nich odpověď může trvat třeba celý den. A kdyby se rozhodli, že je to pro ně moc horké a hodili to celou cestu až na Zem Apmadové, mohli bychom dostat odpověď až za několik dní.“

„Ale stejně to bude trvat několik dní, ne?“ Yei ho intenzivně pozorovala. „I kdyby se jim podařilo připojit celé Sídliště k superlodi, nebudou to moci otočit a odstartovat jako rychlý kurýr. Nevydrželi by ten tah a spotřebovali by příliš mnoho paliva – máme ještě spoustu času. Nebylo by lepší dostat to oprávnění, abychom byli krytí? Potom, pokud se něco pokazí – vaše vina to nebude.“

„No…“ Van Atta ještě více zpomalil. Tohle bylo typické pro Yei s její rozbředlou, ufňukanou nerozhodností. Jako by ji v duchu slyšel: No tak si teď všichni sedněme a popovídejme si o tom jako rozumní lidé… Nenáviděl, když ovlivňovala jeho rozhodování, ale v něčem měla pravdu: krytí zad bylo základní pravidlo pro přežití i těch nejschopnějších.

„No… k sakru, ne! Jedna věc, kterou můžu naprosto zaručit je, že GalacTech se bude snažit udržet celé tohle fiasko pod pokličkou. Poslední věc, kterou budou chtít, je spousta pověstí o tom, jak jim utekli jejich ochočení mutanti. Bude pro nás všechny lepší, když to zvládneme výhradně v místním prostoru Rodea.“ Obrátil se k Bannerjimu. „Tohle má tedy největší prioritu – vy a vaši lidé musíte tu superloď dostat zpátky nebo ji aspoň zneschopnit.“

„To by byl vandalismus,“ poznamenal Bannerji do vzduchu. „Kromě toho, jak už tady někdo říkal, bezpečnost Přístavu Tři nespadá pod vaše velení, pane Van Atto.“ Významně se podíval na svou šéfku, která stála a poslouchala a starostlivě si popotahovala pramínek vlasů, který jí unikl z uhlazeného účesu.

„To je pravda,“ souhlasila. „Sídliště může být váš problém, pane Van Atto, ale ten únos superlodi je jasně pod mou pravomocí, bez ohledu na to, jestli to spolu souvisí nebo ne. A je tam pořád ještě zakotvený nákladní člun, který je taky můj, ačkoliv Přestupní stanice hlásila, že našli jeho posádku v záchranném člunu.“

Van Atta stál a zuřil. Blokovali ho. Blokovaly ho zatracené ženské. Náhle si uvědomil, že Yei mířila na city Chalopinové a také je zasáhla. „Tak to je všechno,“ procedil mezi zuby. „Předáme to vedení. A pak uvidíme, kdo tady bude velet.“

Doktorka Yei nakrátko zavřela oči, jako by se jí ulevilo. Na příkaz Chalopinové začal komunikační technik připravovat systém pro vyslání kódované poplachové zprávy oblastnímu vedení, která se předá rychlostí světla dál do stanice u červí díry, tam se nahraje a překoná mezihvězdný skok s první dostupnou dopravní lodí a rádiem se pošle dál až na místo určení.

„A co hodláte mezitím dělat s tím vaším únosem?“ zeptal se Van Atta Chalopinové a slovo ‚vaším‘ sarkasticky protáhl.

„Budu jednat obezřetně,“ odpověděla vyrovnaně. „Koneckonců, myslíme si, že tam mají rukojmí –“

„Taky ještě nevíme, jestli se všichni zaměstnanci GalacTechu dostali ze Sídliště,“ dodala doktorka Yei.

Van Atta zavrčel, v tom jí odporovat nemohl. Ale jestli stále ještě byli nějací pozemšťané drženi na Sídlišti, muselo si nejvyšší vedení jistě brzy uvědomit, že je zapotřebí rychlá a pádná odpověď. Musí hned zavolat Přestupní stanici a dostat od nich konečný počet lidí. Jestli ho všichni tihle roztřesení blbci donutí, aby si po několik příštích dní seděl na rukou, může si aspoň naplánovat, co udělá, až ho pustí z uzdy.

A že ho pustí dřív nebo později, tím si byl jistý. Dobře poznal, že Apmadová v sobě potlačuje hrůzu z mutovaných čtveráků. Až zpráva o tomhle průšvihu konečně dorazí na její stůl, vyskočí tři metry do vzduchu bez ohledu na rukojmí – Van Atta přivřel oči. „Hej,“ rozsvítil se najednou, „my nejsme bezmocní, jak si myslíte. Tuhle hru mohou hrát dva – a já mám rukojmí taky.“

„Ano?“ zeptala se doktorka Yei zmateně. Pak si sáhla rukou ke krku.

„To víte, že ano. A málem jsem na to zapomněl. Ten čtyřruký hajzl Tony je tady dole!“

Tony byl Grafův oblíbený student – a oblíbený milenec té kurvy Claire, která to všechno jistě pomáhala vést – jestli nedokáže využít jejích citů ke svému prospěchu, tak v hlavě nemá nic. Otočil se na podpatku. „Pojďte, Yei! Teď nám ti pitomečkové na naše zavolání odpoví!“

Hvězdní piloti se mohli zapřísahat, že jejich lodě jsou krásné, myslel si Leo, když se mu D-620 tiše snášela do zorného pole, ale doopravdy vypadají nejvíc ze všeho jako mutované mechanické chobotnice. Výduť vpředu obsahovala řídící kabinu a ubytovny mužstva a byla chráněna před materiálním rizikem během zrychlení plochým laminovaným štítem a před rizikem radiace neviditelným magnetickým válcem. Dozadu se vzpínala čtyři nesmírně dlouhá, vzájemně propojená ramena. Ve dvou byl umístěn normální vesmírný pohon a dvě obsahovala účelové jádro lodi, tyče Necklinových generátorů polí, které během skoku protočily loď prostorem červí díry. Mezi těmito čtyřmi rameny se rozkládal obrovský prázdný prostor, normálně zaplněný nákladními vleky. Ta bizarní loď bude vypadat rozumněji, až ten prostor bude plný modulů Sídliště, usoudil Leo. Potom možná ustoupí i on a nazve ji krásnou.

Trhnutím brady Leo vyvolal videozáznam zásob energie skafandru, které se zobrazily na vnitřní straně průzoru. Než bude muset udělat přestávku a znovu skafandr nabít, bude mít právě tak čas, aby uviděl, jak se první svazek modulů zasouvá na místo a připojuje. Ne, že by nepotřeboval přestávku už dávno. Zamrkal, aby dostal písek a vodu ze svých nepochybně krví podlitých očí a znovu se napil horké kávy z hadice. Také chtěl čerstvou kávu. To, co pil teď, tu bylo stejně dlouho jako on a už to bylo hnusné, neprůhledné a nazelenalé.

D-620 se bokem přiblížila k Sídlišti, přesně s ním vyrovnala rychlost, a vypnula motory. Letová světla zamrkala a zhasla a rozsvítila se parkovací světla, signál, že bylo bezpečné se k lodi přiblížit. Obrovský nákladní prostor náhle zaplavilo světlo, jako by loď říkala Vítáme vás.

Leův pohled zabloudil k sekci pro posádku, skrčené pod rozepjatými rameny. Koutkem oka zahlédl, jak se od pravé straně superlodi odpoutal osobní člun a zamířil k sídlištním modulům. Někdo jede domů – Silver? Ti? Musel si s Tim co nejdříve promluvit. V žaludku se mu rozpustila hrouda, o níž ani nevěděl, že ji tam má. Silver se bezpečně vrátila. V duchu se opravil: všichni se vrátili. Ale ještě nebyli v bezpečí. Zapnul trysky svého skafandru a dohonil čtverácký tým.

O třicet minut později se Leovo srdce uklidnilo – první svazek modulů hladce vklouzl na své místo v objetí D—620. Ve špatných snech, které nerozptýlila ani opětovná kontrola výpočtů, si stále představoval, že To Nějak Nepůjde a že budou následovat nekonečná zdržení a opravy. Fakt, že z planety dosud neslyšel nic kromě opakovaných výzev k navázání spojení, ho moc neuklidňoval. Vedení GalacTechu na Rodeu nakonec bude muset něco udělat a nebylo vůbec nic, čím by se proti tomu mohl bránit, dokud nevěděl, co to bude. Zdánlivá paralýza na Rodeu už nemohla trvat o mnoho déle.

Ale zatím se už o půl hodiny opozdil na přestávku. Možná, že by se doktor Minčenko dal přesvědčit, aby mu sehnal něco proti bušení v hlavě a něco, co by nahradilo osm hodin spánku, které nedostane. Komunikátorem skafandru Leo zavolal vedení svého pracovního týmu.

„Bobbi, převezmeš funkci předáka. Já jdu dovnitř. Pramode, přivedeš sem svůj tým, jakmile přišroubuji poslední pás. Bobbi, než přizpůsobíš a zapečetíš všechny vchody, zkontroluj, že druhý svazek je pevně připojen, ano?“

„Ano, Leo. Už na tom pracuju.“ Bobbi jednou spodní rukou zamávala na souhlas od vzdáleného konce svazku.

Jak se Leo obracel, zahlédl, že se jeden z jednomístných minitahačů, které pomáhaly postrkovat svazky na místo, odpojil a otočil dokola. Připravoval se odletět a pomoci dalšímu svazku, který se už vyrovnával za superlodí. Jedna z jeho pohonných trysek odfoukla a ještě dokud se na ni Leo díval, vytryskl z ní náhlý intenzivní modrý paprsek. Rotace člunu se zrychlila.

Ten člun není pod kontrolou! pomyslel si Leo a vyvalil oči. Během krátké chvilky, než se mu podařilo zavolat správný kanál na svém komunikátoru, se rotace člunu změnila ve víření. Tahač divoce odstartoval a minul jednoho čtveráka ve skafandru sotva o metr. Leo s hrůzou pozoroval, jak se člun odrazil od trupu jednoho z tyčových ramen lodi a odkutálel se do prostoru za ním.

Z komunikačního kanálu se ozval výkřik beze slov. Leo skákal z jednoho kanálu na druhý. „Vatele!“ zavolal čtveráka, který řídil nejbližší další minitahač, „leť za ním!“

Druhý tahač se otočil a prolétl kolem něho; zahlédl záblesk jedné Vatelovy ruky v rukavici, mávající na souhlas za širokým předním sklem tahače. Leo ovládl svou srdceryvnou touhu vyrazit za nimi také. Ve skafandru téměř bez energie toho mohl udělat zatraceně málo. Bylo to na Vatelovi.

Způsobila nehodu lidská – nebo čtverácká chyba, nebo mechanická závada? No, jakmile tahač chytí, přijde na to dost brzy. Jestli ho chytí… Tu myšlenku potlačil. Namísto toho přelétl na druhou stranu ke trupu Necklinových tyčí.

Tam, kde člun do trupu narazil, byl v jeho krytu hluboký vryp. Leo zkoušel sám sebe uklidnit. Je to jen kryt. A kryt je tam právě proto, aby ochránil vnitřek od podobných nehod, ne? Zasyčel námahou a přetáhl se na druhou stranu, aby si světlem skafandru posvítil na temné zařízení velikosti člověka na konci krytu.

Ach bože.

Vortexové zrcadlo bylo prasklé. Na svém eliptickém okraji bylo přes tři metry široké a bylo matematicky tvarované a leštěné do angstromové přesnosti. Byla to integrální řídící součást povrchu mezihvězdného systému, která podle rozhodnutí pilota odrážela, vypouštěla nebo zesilovala Necklinovo pole, vytvářené hlavními tyčovými generátory. Zrcadlo nebylo jen naprasklé – studené titanium bylo hvězdicovitě roztříštěné mimo jakoukoliv možnost opravy. Leo zaúpěl.

Za ním se rozsvítilo další světlo. Leo se ohlédl a našel u svého ramene Pramoda.

„Je to tak zlé, jak to vypadá?“ ozval se Pramodův přidušený hlas z komunikátoru.

„Ano,“ povzdechl Leo.

„Ty nemůžeš… tohle spravit svářením, viď?“ Pramodův hlas stoupal. „Co budeme dělat?“

Únava a strach, nejhorší možná kombinace – Leo přinutil svůj vlastní unavený hlas znít ploše. „Ukazatele energie v mém skafandru říkají, že teď budeme muset jít dovnitř a dát si pauzu. Potom uvidíme.“

K Leově nesmírné úlevě Vatel chytil zatoulaný tahač a přivezl jej zpátky do doku ještě dřív, než se Leo stačil svléci ze skafandru. Vytáhli z něho vystrašenou čtveráckou pilotku s několika modřinami.

„Zaseklo se to. Nemohla jsem to uvolnit,“ plakala. „Do čeho jsem narazila? Zranila jsem někoho? Já jsem nechtěla vypustit palivo, ale byl to jediný způsob, který mě napadl, jak tu trysku vypnout. Je mi líto, že to palivo přišlo nazmar. Já jsem to nemohla vypnout…“

Leo odhadoval, že jí mohlo být celých čtrnáct let. „Jak dlouhou směnu máš za sebou?“ zeptal se jí.

„Od té doby, co jsme začali,“ posmrkla. Třásla se, všechny čtyři ruce se jí chvěly, jak visela ve vzduchu vedle něho. Odolal touze ji ‚srovnat‘.

„Dobrý bože, dítě, to je víc než šestadvacet hodin. Jdi si odpočinout. Něco si sněz a jdi spát.“

Zmateně se na něho podívala. „Ale noclehárny jsou odpojené a připoutané ke školce. Odtud se tam nedostanu.“

„Proto jsi…? Hele, tři čtvrtiny Sídliště jsou teď nepřístupné. Zalez si do koutku šatny pracovních obleků nebo do jakéhokoli jiného, který najdeš.“ Chvíli se na její slzy díval v naprostém zmatku a potom dodal: „To se smí.“ Bylo jasné, že chtěla svůj vlastní známý spací pytel, ale Leo nebyl v situaci, kdy by jí ho mohl poskytnout.

„Úplně sama?“ řekla velmi slabým hlasem.

Pravděpodobně nikdy v životě nespala s méně než sedmi dalšími dětmi v místnosti, uvědomil si Leo. Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil – nezačne na ni křičet, jakkoli by to ohromně ulevilo jeho vlastním citům – jak se vůbec dostal do téhle dětské křižácké výpravy? Momentálně si nemohl vzpomenout.

„Pojď se mnou.“ Vzal ji za ruku a odvedl ji do šatny, našel pytel na špinavé prádlo, který pověsil na stěnu, pomohl jí do něho vlézt a podal jí zabalený sendvič. Její obličejík na něj vykukoval z otvoru a jeden krátký podivný okamžik se cítil jako člověk, který topí pytel koťat.

„Tak vidíš,“ přinutil se usmát. „Už je to lepší, co?“

„Děkuji ti, Leo,“ smrkla. „Je mi to líto s tím tahačem. A s palivem.“

„My se o to postaráme.“ Hrdinsky na ni zamrkal. „Trochu se vyspi, ano? Až se probudíš, bude pořád ještě spousta práce a o nic nepřijdeš. Tak… dobrou noc.“

„Dobrou…“

V chodbě si přejel rukama po tváři. „Nng…“

Že byly tři čtvrtiny Sídliště nepřístupné? Teď už to bylo spíš devět desetin. A všechny svazky modulů měly jenom nouzovou energii a čekaly, až se po naložení do superlodi budou moci zase napojit na hlavní rozdělovač elektřiny. Pro bezpečí a pohodlí těch, kteří byli v jednotlivých jednotkách lapeni jako v pasti, bylo životně důležité, aby se Sídliště kompletně přemístilo a znovu uvedlo do plného provozu tak rychle, jak to jen bylo možné.

Navíc se každý musel naučit vyznat se v novém bludišti chodeb. Projekt obsahoval vícenásobné kompromisy – například školka mohla jít do vnitřního svazku, doky a uzávěry se musely umístit tak, aby se otvíraly do prostoru, některé odpadkové šachty bylo nutné uzavřít, energetické moduly musely být umístěny naprosto přesně, oddělení výživy, které teď servírovalo nějakých tři tisíce jídel denně, vyžadovalo určitý druh přístupu ke skladům… Největší zmatek teď na chvíli bude, než si každý zvykne a přizpůsobí svou rutinu nové konfiguraci. A to ještě za předpokladu, že i když na to nedohlížel, byly všechny moduly naloženy správnou stranou nahoru a připojeny na předek. A nebo i pokud dohlížel, přiznal si. Obličej měl otupělý.

A teď zásadní otázka: měli pokračovat v nakládání toho všeho na superloď, která byla možná osudně poškozená? Vortexové zrcadlo, pane bože. Proč nemohla vrazit do jednoho z ramen normálního pohonu? Proč nepřejela radši jeho?

„Leo!“ zavolal na něj povědomý mužský hlas.

Chodbou připlouval hvězdný pilot Ti Gulik s hněvivě zkříženýma rukama. Silver za ním ručkovala jako hvězdice z jednoho držadla na druhé a za ní se blížil Pramod. Gulik se zachytil držadla a zhoupl se vedle Lea, kde se zastavil. Leo a Silver se na sebe podívali v příliš krátkém vzájemném pozdravu, ale pilot Lea hned přitlačil ke zdi.

„Co ti tvoji zatracení čtveráci udělali s mými Necklinovými tyčemi?“ prskal Ti. „Dalo nám takovou práci tu loď chytit a dovézt ji sem, a prakticky první věc, kterou uděláš, je, že ji začneš ničit, sotva jsem ji zaparkoval!“ Ztišil hlas. „Prosím tě, řekni mi, že ten malý mutant si to popletl,“ mávl směrem k Pramodovi.

Leo si odkašlal. „Jedna z vyrovnávacích trysek tahače se zřejmě zasekla v zapnuté pozici a to způsobilo nekontrolovatelnou rotaci člunu. Nemám ve svém slovníku výraz ‚nehoda, které se nedalo zabránit,‘ ale určitě to nebyla chyba té čtverácké dívky.“

„No jo,“ řekl Ti. „No, aspoň se nesnažíš to svalit na tu pilotku… ale co se vlastně poškodilo?“

„Samotnou tyč nezasáhla –“

Ti si s úlevou oddechl.

„– ale rozbila titanové vortexové zrcadlo na pravé straně.“

Pilotův oddech se změnil v mollové zaúpění. „To je právě tak špatné.“

„Uklidni se! Možná, že to není tak zlé. Ještě mám pár nápadů. Stejně jsem s tebou chtěl mluvit. Když jsme převzali Sídliště, byl u něho zakotvený jeden nákladní člun.“

Ti se na něj podezřívavě podíval. „To máš štěstí. No a?“

„Bylo to plánování, ne štěstí. Je tady něco, o čem Silver ještě neví –“ Leo zachytil její pohled; viditelně se zarazila a při jeho slovech vystřízlivěla. „Než jsme Sídliště převzali, nepodařilo se nám dostat zpátky Tonyho. Pořád je ještě v nemocnici dole na Rodeu.“

„Ach ne,“ zašeptala Silver. „Je nějaká cesta –?“

Leo si přetřel bolavé čelo. „Možná. Nevím přesně, jestli je to správné vojenské myšlení – precedent se myslím týkal ovcí – ale myslím, že bych nemohl sám se sebou žít, kdybych se aspoň nepokusil dostat ho zpátky. Doktor Minčenko také slíbil, že s námi pojede, když budeme nějak moci vyzvednout paní Minčenkovou. Ta je taky dole.“

„Doktor Minčenko zůstal?“ Silver zatleskala rukama, viditelně nadšená. „To je dobře.“

„Jenom když sem dostaneme jeho paní,“ upozornil ji Leo. „Takže to jsou dva důvody, abychom se odvážili na loupežnou výpravu dolů. Máme člun, máme pilota –“

„Ale ne,“ začal Ti, „s tím chvilku počkej!“

„– a zoufale potřebujeme náhradní díl. Jestli se nám podaří najít ve skladech na Rodeu vortexové zrcadlo –“

„To nenajdeš,“ přerušil ho Ti rozhodně. „Opravy hvězdných lodí se provádějí výlučně v oblastních orbitálních docích na Orientu IV. Tam se taky všechno skladuje. Vím to, protože jednou jsme měli problém a museli jsme čtyři dny čekat, než odtamtud přijel opravářský tým. Rodeo nemá z mezihvězdnými loděmi nic společného – vůbec nic.“ Zkřížil ruce.

„Toho jsem se obával,“ protáhl Leo. „No, máme ještě jednu možnost. Můžeme zkusit vyrobit nové tady na místě.“ Ti se zatvářil jako člověk, který kousl do citronu. „Grafe, tyhle věci se nesvařují ze železného šrotu. Já moc dobře vím, že je dělají z jednoho kusu – má to něco společného s tím, že svary zabraňují volnému toku polí – a ta věc je na horním konci tři metry široká! To, čím je odlévají, váží řadu tun. A vyžaduje to přesnost – tobě by trvalo šest měsíců, než bys dal podobný projekt dohromady.“

Leo polkl a zvedl obě ruce s roztaženými prsty. Kdyby byl čtverák, byl by možná v pokušení odhad zdvojnásobit, ale… „Deset hodin,“ řekl. „Jistě, rád bych na to měl šest měsíců. Dole. Ve slévárně. S příšerně velikým lisem na ocelovou slitinu nastaveným na milimikronovou přesnost, stejně jako ti kluci, co to tam dělají. A dostatečné vodní chlazení a tým asistentů a neomezené finanční zdroje – s tím vším bych ti jich vyrobil deset tisíc. Ale my jich nepotřebujeme deset tisíc. Je ještě jiný způsob. Rychlý a nepříliš čistý pokus, ale jeden pokus je všechno, na co budeme mít čas. Ale nemůžu být současně tady nahoře a vyrábět vortexové zrcadlo a dole a zachraňovat Tonyho. Čtveráci jet nemohou. Potřebuji tě, Ti. Potřeboval bych pilota pro člun v každém případě. Teď jenom Potřebuju, abys udělal trochu víc.“

„Hele,“ začal Ti, „teoreticky jsem se měl z tohohle všeho dostat se zdravou kůží, protože GalacTech by si myslel, že jsem byl unesen a odletěl s vámi s pistolí u hlavy. Hezká, jednoduchá, uvěřitelná historka. Tohle už je zatraceně komplikované. I kdybych dokázal takovýhle kousek provést, nebudou mi věřit, že jsem to udělal pod nátlakem. Co mi bránilo odletět dolů a ohlásit se? Můžeš se vsadit, že přesně na to by se zeptali. Ne, k sakru. Ani pro lásku, ani pro peníze.“

„Já vím,“ zavrčel Leo. „Nabídli jsme ti obojí.“ Ti se na něho podíval, ale otočil hlavu, aby se vyhnul pohledu Silver.

V chodbě se ozval tenký mladý hlas. „Leo? Leo…!“

„Tady,“ odpověděl Leo. Co zase…

Jeden z mladších čtveráků se objevil v dohledu a vystřelil k nim jako šipka. „Leo! Všude tě hledáme. Pojď rychle!“

„Co se děje?“

„Naléhavá zpráva. Na komunikátoru. Zezdola.“

„My na jejich zprávy neodpovídáme. Naprosté mlčení, pamatuješ? Čím méně informací jim dáme, tím déle jim bude trvat, než vymyslí, co s námi udělat.“

„Ale to je Tony!“

Leovy vnitřnosti se sevřely; vyrazil za poslíčkem. Bledá Silver a ostatní je následovali v těsném závěsu.

***

Hologram ztuhl a ukázal nemocniční postel. Tony se opíral o zvýšené opěradlo a díval se přímo do kamery. Měl na sobě tričko a šortky, bílý obvaz kolem levého dolního bicepsu a strnulé pohyby jeho těla naznačovaly, že obvazy má i pod šaty. Obličej měl zvrásněný a na bledé pleti ruměnec. Modré panenky s bílým bělmem okolo jako u vystrašeného ponyho se nervózně pohnuly k pravé straně postele, kde stál Van Atta.

„Trvalo vám dost dlouho, než jste na naše volání odpověděl, Grafe,“ promluvil Van Atta s nepříjemným úsměvem.

Leo těžce polkl. „Nazdar, Tony. My jsme na tebe nezapomněli, tady nahoře. Claire a Andy jsou v pořádku a zpátky pohromadě –“

„Jste tady, abyste poslouchal, Grafe, ne mluvil,“ přerušil ho Van Atta. Pohrával si s ovládacími knoflíky. „Tak. Právě jsem vám přerušil zvuk, takže můžete šetřit dechem. No dobrá, Tony.“ Van Atta do čtveráka dloubl stříbrně zbarvenou hůlkou – co to je? podivil se Leo se strachem – „řekni, co máš říct.“

Tonyho pohled se vrátil zpátky, jak Leo odhadoval k němému obrazu na videu, a jeho oči se naléhavě rozšířily. Zhluboka se nadechl a začal překotně mluvit. „Ať děláte, co chcete, Leo, pokračujte v tom. Na mně nezáleží. Dostaňte Claire pryč – dostaňte Andyho pryč –“

Holografická obrazovka náhle zčernala, i když zvukový kanál zůstal otevřený o chvíli déle. Zazněl z něho podivný zvuk jako zaprskání, výkřik, a Van Attova kletba. „Necháš toho, ty malý sráči!“ než přerušili zvuk.

Leo zjistil, že drží jednu z rukou Silver.

„Claire už byla na cestě, aby u toho hovoru mohla být,“ zašeptala Silver.

Jejich oči se setkaly. „Myslím, že bys radši měla jít a odvést ji někam jinam.“

Silver přikývla ve chmurném porozumění. „Ano.“ Zhoupla se k východu.

Video se vrátilo. Tony se tiše krčil ve vzdálenějším koutě postele se svěšenou hlavou a rukama si zakrýval obličej. Van Atta stál, upřeně se na ně díval a zuřivě poskakoval na špičkách.

„To děcko se učí pomalu, jak je vidět,“ zavrčel na Lea. „Řeknu vám to krátce a jasně, Grafe. Možná, že máte rukojmí, ale jestliže se jich jednom dotknete, každý soud v Galaxii vás pověsí. Já mám rukojmí, se kterým si můžu legálně dělat, co chci. A jestli si myslíte, že to neudělám, můžete mě vyzkoušet. Teď se právě chystáme poslat tam k vám nahoru člun bezpečnosti, aby tam znovu nastolil pořádek. A vy s nimi budete spolupracovat.“ Zvedl stříbrnou hůlku, něco stiskl a Leo spatřil, jak z jejího konce vylétla elektrická jiskra. „Tohle je jednoduché zařízení, ale jestli mě donutíte, dokážu je použít docela tvůrčím způsobem. Nenuťte mě k tomu, Leo.“

„Nikdo vás nenutí –“ začal Leo.

„Ach,“ přerušil ho Van Atta, „malý okamžik…“ dotkl se tlačítek holografu, „teď můžete mluvit tak, abych vás slyšel. A raději byste měl říct něco, co chci slyšet.“

„Nikdo odtud vás nemůže donutit, abyste dělal cokoliv,“ řekl Leo skřípavě. „Ať uděláte co chcete, bude to z vaší vlastní vůle. My žádná rukojmí nemáme. Co máme, jsou tři dobrovolníci, kteří se rozhodli zůstat kvůli – myslím, že kvůli vlastnímu svědomí.“

„Jestli je jeden z nich doktor Minčenko, tak byste si radši měli krýt záda, Leo. Jemu o žádné svědomí nejde, chce si prostě udržet své malé impérium. Jste blázen, Grafe. Pojďte sem –“ pokynul mimo kameru, „a promluvte si s ním jeho vlastní řečí, Yei.“

Doktorka Yei strnule vstoupila do obrazu, pohlédla na Lea a navlhčila si rty. „Pane Grafe, prosím vás, přestaňte s tím šílenstvím. To, co se pokoušíte dělat, je neuvěřitelně nebezpečné pro všechny zúčastněné.“ Van Atta její řeč doprovodil zamáváním elektrické hůlky nad její hlavou a kysele se usmál. Podrážděně na něho pohlédla, ale neřekla nic a zasmušile pokračovala. „Vzdejte se teď a škoda se dá ještě aspoň minimalizovat. Prosím vás. Kvůli všem. Máte moc, abyste to zastavil.“

Leo na okamžik zůstal zticha a pak se předklonil. „Paní doktorko, já jsem pětačtyřicet tisíc kilometrů nad vámi. Vy jste s ním v téže místnosti – zastavte ho vy.“ Vypnul holograf a vznášel se v otupělém mlčení.

„Je to moudré?“ zeptal se Ti nejistě přidušeným hlasem.

Leo potřásl hlavou. „Nevím. Ale bez publika určitě nemají důvod, aby v tom představení pokračovali.“

„Hrál to? Jak daleko se ten chlap skutečně odváží jít?“

„Kdysi jsem ho znal jako člověka s dost nekontrolovatelnými náladami, když se rozčilil. Ale obyčejně se uklidnil, když někdo poukázal na jeho vlastní zájem. Ale jak sis sám uvědomil, Ti, odměny, pokud jde o kariéru, budou po tomhle zmatku minimální. Já nevím, jak daleko půjde. Myslím, že to sám neví.“

Po dlouhé pauze se Ti zeptal: „Ještě – eh – ještě potřebuješ pilota pro ten člun, Leo?“

Kapitola 14

Se smíšenými pocity, radostným vzrušením a strachem, se Silver pevně chytila opěradel sedadla druhého pilota. Spodníma rukama na oporu sevřela přední okraj sedadla. Škubalo s ní zpomalování a gravitace. Jednou volnou rukou opětovně kontrolovala uzávěr ramenního pásu, který ji přidržel, když letadlo změnilo sklon a prudce namířilo dolů. Na obzoru se zvedla země. Pod nimi se vrásnily a houpaly červené pouštní hory, skalnaté a odpudivé, a jak klesali dolů, ubíhaly pod nimi stále rychleji.

Ti seděl vedle ní ve velitelském křesle. Jeho ruce a nohy nepatrně pohybovaly řízením v malých, neustálých opravách a naprosto zaujatýma očima přejížděl z jednoho údaje na druhý a pak ke skutečnému obzoru. Za pláštěm člunu hřměla atmosféra a letadlo se divoce zhouplo v přechodném závanu větru. Silver začínala chápat, proč přes svou netajenou úzkost, že Tiho dole ztratí, neposlal Leo místo něj Zaru nebo některého dalšího pilota tahačů. I kdyby nebylo nožních pedálů, přistání na planetě byl určitě úplně jiný obor než poletování s tryskami v beztíži, zvlášť s letadlem skoro tak velkým, jako byl jeden sídlištní modul.

„Tamhle je vyschlé dno jezera,“ Ti pokývl a oslovil ji, aniž by vzhlédl od práce. „Přímo na obzoru.“

„Bude to… o mnoho těžší, než přistát na přistávací dráze?“ zeptala se Silver starostlivě.

„Žádný problém,“ usmál se Ti. „Pokud něco, tak je to snazší. Je to velká louže – a stejně je to jedno z našich náhradních přistávacích míst. Musíme se jen vyhnout těm roklím na severním konci a budeme v pořádku doma.“

„Aha,“ řekla Silver, uklidněná. „Já jsem si neuvědomila, že jsi tu už přistával předtím.“

„No, vlastně nepřistával,“ zamumlal Ti, „protože jsem ještě nezažil poplach…“ Pozorně se narovnal v křesle a sevřel řízení pevněji, a Silver usoudila, že asi bude lepší ho teď nerušit dalším hovorem.

Pohlédla přes okraj svého sedadla na doktora Minčenka, který zaujal místo palubního inženýra za nimi, aby zjistila, jak to všechno snáší. Sardonicky se na ni usmál, jako kdyby si dělal legraci z její úzkosti, ale všimla si, že si také rukou zkontroloval bezpečnostní pás.

Země se k nim zdola rychle přibližovala. Silver bylo skoro líto, že nakonec s přistáním nečekali, až je skryje noc. Aspoň by neviděla, jak se k ní blíží smrt. Mohla samozřejmě zavřít oči. Zavřela je, ale téměř okamžitě je opět otevřela. Proč by se měl člověk vyhýbat poslednímu zážitku v životě? Bylo jí líto, že se Leo nikdy nepokusil ji získat. Taky jistě trpí nahromaděným stresem. Rychlost se zvyšovala…

Člun narazil, poskočil, bouchl, zhoupl se a s řevem se hnal po plochém, popraskaném povrchu. Bylo jí líto, že ona se nikdy nepokusila Lea získat. Zatímco člověk čeká, až za něj někdo jiný začne žít, může taky umřít. Jak ji tah brzd táhl dopředu, pás se jí zařízl do prsou a dunivé vibrace jí rozdrkotaly zuby.

„Není to úplně tak hladké jako přistávací dráha,“ křikl Ti s úsměvem a konečně se na ni vesele podíval. „Ale na podnikovou práci to stačí…“

Inu dobrá, když nikdo jiný neblábolil hrůzou, možná, že takhle má přistání vypadat. Dojeli a docela nenápadně zastavili uprostřed ničeho. Prázdný obzor lemovaly zubaté karmínové hory. Nastalo ticho.

„No, tak jsme tady…“ Ti si s klapnutím rozepnul pás a otočil se k doktoru Minčenkovi, který pracně vstával z inženýrského sedadla. „A co teď? Kde ji máte?“

„Kdybyste byl tak hodný a ukázal nám okolí…“ požádal doktor Minčenko.

Monitor několikrát přejel obzor a v Silveřině mozku odtikávaly minuty. Zjišťovala, že gravitace není ani zdaleka tak strašná, jak ji popisovala Claire. Hodně se podobala tomu, co zažili při zrychlení na cestě k červí díře, jenomže teď to bylo tiché a bez vibrací. Nebo jako na Přestupní stanici, ale silnější. Bylo by to snazší, kdyby anatomie jejího sedadla souhlasila s anatomií jejího těla.

„Co když nás dopravní kontrola na Rodeu viděla přistát?“ zeptala se. „Co když se sem GalacTech dostane první?“

„Mě víc děsí pomyšlení, že nás dopravní kontrola možná přehlédla,“ staral se Ti. „Pokud jde o to, kdo se sem dostane první – co myslíte, doktore?“

„Hm.“ Pak se Minčenkovi chmurný pohled vyjasnil a on se naklonil, zastavil obraz na monitoru a položil prst na malou šmouhu na obrazovce, asi patnáct kilometrů daleko.

„Prašný vír?“ zeptal se Ti. Bylo jasné, že se snaží krotit naděje.

Šmouha se zaostřila.

„Pozemní vozidlo,“ konstatoval Minčenko se spokojeným úsměvem. „Hodná holka.“

Šmouha se zvětšila a stal se z ní vír oranžového prachu, způsobený rychle jedoucím vozem. O pět minut později zabrzdil a zastavil vedle předního vstupního otvoru letadla. Postava pod zaprášenou bublinou střechy se zastavila, aby si upravila dýchací masku, pak se bublina zvedla a vysunula se postranní rampa.

Doktor Minčenko si pevně připevnil dýchací masku na nos a následován Tim pospíchal dolů po schodech, aby pomohl křehké, stříbrovlasé ženě, která zápasila s množstvím podivně tvarovaných balíků. Všechny je zřejmě ráda předala mužům – až na silné černé pouzdro, které vypadalo trochu jako lžička. To si tiskla k prsům podobně jako Claire Andyho, pomyslela si Silver. Doktor Minčenko svou dámu úzkostlivě dovedl nahoru ke vchodu – stoupala po schodech, jako by měla ztuhlá kolena – a dovnitř, kde si konečně mohli sundat masky a normálně hovořit.

„Jsi v pořádku, Warrene?“ zeptala se paní Minčenková.

„Naprosto,“ ujistil ji.

„Nemohla jsem s sebou vzít skoro nic – vůbec jsem nevěděla, co vybrat.“

„Mysli na ty obrovské sumy peněz, které ušetříme za posílání.“

Silver fascinovalo, jak gravitace tvarovala šaty paní Minčenkové. Byly z teplé, tmavé látky, se stříbrným páskem, a v měkkých záhybech jí spadaly kolem kotníků ve vysokých botách. Jak paní Minčenková kráčela, sukně se jí točila, jako by byla také rozčilená.

„Je to naprosté bláznovství. Jsme moc staří, aby z nás byli uprchlíci. Musela jsem tam nechat své cembalo.“

Doktor Minčenko ji soucitně poplácal po rameni. „To by stejně ve stavu beztíže nehrálo. Kladívka zapadají na svá místa pomocí gravitace.“ Hlas se mu naléhavě napjal. „Ale oni se snaží zabít moje čtveráky, Ivy!“

„Ano, ano, já rozumím…“ Paní Minčenková sebou cukla a s trochu napjatým a nepřítomným úsměvem se podívala na Silver, která visela za jednu ruku na držadle a poslouchala je. „Ty jsi jistě Silver.“

„Ano, paní Minčenková,“ přitakala Silver bez dechu svým nejzdvořilejším hlasem. Tahle žena byla úplně nejstarší pozemšťan, kterého Silver kdy viděla, až na samotného doktora Minčenka a doktora Caye.

„My teď musíme jet pro Tonyho,“ řekl doktor Minčenko. „Budeme zpátky tak rychle, jak rychle ten vůz pojede. Silver ti pomůže, je moc hodná. Hlídejte loď!“

Oba muži spěšně vyšli ven a za pár okamžiků vůz uháněl holou krajinou.

Silver a paní Minčenková zůstaly samy a vzájemně se pozorovaly.

„Tak co,“ ozvala se paní Minčenková.

„To je mi líto, že jste tam musela nechat všechny své věci,“ Silver promluvila ostýchavě.

„Hm. No, ale já nemůžu říct, že je mi líto, že odtud odjíždím.“ Paní Minčenková se rozhlédla po nákladním prostoru člunu a zahrnula tím celé Rodeo.

Protáhly se dopředu do pilotní kabiny a sedly si. Monitor prohlížel jednotvárný obzor. Paní Minčenková stále držela na klíně zavazadlo ve tvaru obrovské lžičky. Silver se uhnízdila v tom špatně padnoucím sedadle a pokusila si představit, jaké by to bylo být za někoho vdaná dvakrát déle, než byla dosud naživu. Byla paní Minčenková kdysi mladá? Doktor Minčenko jistě nebyl vždycky starý.

„Jak se stalo, že jste se vdala za doktora Minčenka?“

„Někdy se tomu sama divím,“ podotkla paní Minčenková suše, napůl sama k sobě.

„Byla jste sestra? Nebo technička v laboratoři?“ Vzhlédla a pousmála se. „Ne, má milá. Nikdy jsem nepracovala v biologických vědách. Díky bohu.“ Její ruka pohladila černé pouzdro. „Já jsem hudebnice. Svým způsobem.“

Silver se se zájmem napřímila. „Hrajete v syntetických videích? Programujete je? Měli jsme jich pár v knihovně, myslím v podnikové knihovně.“

Koutek úst paní Minčenková se zdvihl v pousmání. „V tom, co já dělám, není nic syntetického. Já jsem registrovaná historická hudebnice. Udržuji naživu staré znalosti – můžeš mě brát jako živý muzeální exponát, který občas potřebuje oprášit – jenom na loket se mi lepí pár pavučin…“ Rozepnula spony pouzdra a otevřela je, aby si je Silver mohla prohlédnout. Leštěné načervenalé dřevo, hladké jako satén, zachycovalo a odráželo barevná světélka pilotní kabiny. Paní Minčenková zvedla nástroj a položila si jej pod bradu. „To jsou housle.“

„Viděla jsem je na obrázku. Jsou opravdové?“

Paní Minčenková se usmála a přejela smyčcem po strunách v rychlém sledu tónů. Hudba běhala nahoru a dolů jako – jako čtverácké děti v tělocvičně, to bylo jediné přirovnání, které Silver napadlo. Bylo to úžasně hlasité.

„Kde jsou ty dráty nahoře připojené k zesilovačům?“ vyptávala se Silver. Zvedla se na svých spodních rukou a natáhla krk.

„To nemá žádné zesilovače. Všechen zvuk vychází ze dřeva.“

„Ale vždyť to úplně naplnilo kabinu!“

Paní Minčenková se na ni usmála skoro vášnivě. „Tenhle nástroj by dokázal zaplnit zvukem celou koncertní síň.“

„Vy… hrajete na koncertech?“

„Kdysi, když jsem byla velmi mladá – možná v tvém věku… jsem chodila do školy, kde se takové věci učily. Byla to jediná škola hudby na mé planetě. Byl to koloniální svět, víš, na umění moc času nebylo. Jednou jsme měli soutěž – vítěz měl jet na Zemi a měla ho čekat hudební kariéra a nahrávací studia. A to se také potom stalo. Ale ta nahrávací společnost, která soutěž financovala, měla zájem jen o toho úplně nejlepšího. Já jsem skončila druhá. Pro tak málo lidí je místo…“ její hlas se ztišil do povzdechu. „Mně zbyl jen hezký osobní úspěch, který nikdo nechtěl poslouchat. Ne, když jim stačilo si jen pustit disk a mohli slyšet nejen to nejlepší z mého světa, ale to nejlepší v Galaxii. Naštěstí jsem přibližně v té době potkala Warrena. Můj permanentní posluchač a publikum v jedné osobě. Asi bylo stejně jen dobře, že jsem se nepokusila o hudební kariéru, v té době jsme se tak často stěhovali, když končil školu a začínal pracovat pro GalacTech. Trochu jsem tu a tam učila milovníky starožitností, které to zajímalo…“ Naklonila k Silver hlavu. „A učili vás taky nějakou hudbu mezi tím ostatním, co vás vyučovali tam nahoře na satelitu?“

„Když jsme byli malí, naučili jsme se pár písniček,“ řekla Silver stydlivě. „A pak jsme měli flétnové houkačky. Ale ty nevydržely dlouho.“

„Flétnové houkačky?“

„Malé plastikové věci, do kterých se foukalo. Ty byly opravdové. Přivezla nám je jedna učitelka, když mi bylo asi tak osm. Ale tak nějak byly nakonec všude a lidé si stěžovali na to věčné houkání. Tak nám je zase musela vzít.“

„Aha. Warren mi o flétnových houkačkách nikdy nic neříkal.“ Paní Minčenková škubla obočím. „A… jaké písničky?“

„Ale…“ Silver se nadechla a zazpívala: „Roy G. Biv, Roy G. Biv, to je barevný čtverák jeden div. Má barvu spektra a ta je tak pestrá, červená-oranžová-žlutá, zelená modrá, fialová růžová, jen se div –“ Umlkla a začervenala se. Proti úžasnému zvuku houslí byl její hlas roztřesený a slabý.

„Aha.“ Paní Minčenková měla podivně přidušený hlas. Ale v očích se jí zatřpytilo, takže si Silver nemyslela, že byla uražená. „Warrene, Warrene,“ vzdychla, „ty se mi budeš muset z moc věcí zodpovídat…“

„Mohla bych,“ začala Silver a zarazila se. Té drahocenné starožitnosti by se jistě nesměla dotknout. Co kdyby to na okamžik zapomněla držet a gravitace by jí to vytáhla z ruky?

„Chceš to zkusit?“ Paní Minčenková dokončila její myšlenku. „Proč ne? Stejně tu musíme nějak zabít čas.“

„Já se bojím –“

„Ale prosím tě. Vlastně jsem tyhle housle dřív chránila. Léta se na ně nehrálo a byly zamčené v klimatizovaných trezorech… a mrtvé. Proto jsem nedávno začala přemýšlet o tom, na co je vlastně šetřím. Tak pojď. Zvedni bradu, tak, a zastrč je pod ni, takhle,“ paní Minčenková otočila Silveřiny prsty kolem krku houslí. „Máš pěkné, dlouhé prsty, má milá. A, ehm, máš jich spoustu. Ráda bych věděla…“

„Co?“ zeptala se Silver, když se paní Minčenková odmlčela.

„Cože? Ale jenom jsem si v duchu představila, jak čtverák hraje v beztíži na dvanáctistrunnou kytaru. Kdybys nebyla tak vmáčknutá do sedadla, mohla bys zvednou svou spodní ruku…“

Asi to byl odlesk světla zapadajícího slunce Rodea, které klesalo k šavlozubému obzoru a prozařovalo červenými paprsky okna kabiny, ale zdálo se, že se paní Minčenkové zaleskly oči. „Teď takhle ohni prsty…“

Oheň.

První problém byl nalézt na Sídlišti dost čistého odpadového titanu, by mohli zvýšit váhu zničeného vortexového zrcadla natolik, aby to vyvážilo nevyhnutelné ztráty při předělávce. Aby se Leo cítil bezpečně, potřeboval by čtyřicet procent váhy navíc.

Měly by tu být titanové nádrže na nebezpečné korozivní tekutiny – jediná, řekněme stolitrová nádrž by jim stačila – nebo potrubí, ventily, cokoliv. Celou první hodinu zoufalého vymetání koutů byl Leo přesvědčen, že jeho plán zahyne na úbytě hned při prvním kroku. Pak to našel, ze všech míst právě ve Výživě, chladírnu plnou titanových skladovacích kanystrů, které vážily každý nejméně půl kila. Leo a jeho čtveráčtí lupiči spěšně vyprázdnili jejich rozličný obsah do všech možných náhradních nádob, které měli. „Úklid ukládám studentům za domácí úkol,“ zavolal Leo provinile přes rameno na vyděšenou čtveráckou dívku, která teď oddělení výživy vedla.

Druhým problémem bylo najít místo pro práci. Pramod poukázal na jeden z opuštěných sídlištních modulů, válec o nějakých čtyřech metrech v průměru. Trvalo jim další dvě hodiny práce vytrhat vstupní díry ve stěně a zaplnit jednu stranu veškerým vodivým odpadovým materiálem, který mohli najít. Celé to potom pokryli dalšími povrchovými pláty z opuštěných modulů, vyhladili do povrchu hladkého jako sklo a vytvořili tak mělkou, vydutou mísu s pečlivě vypočítaným zakřivením, sahající přes celou šířku modulu.

Všechen odpadový titan teď visel bez váhy uprostřed modulu. Rozlámané kusy vortexového zrcadla a zploštělé kanystry byly svázané dohromady kotoučem čistého titanového drátu, který jim jedno bystré čtverácké dítě našlo ve skladu. Těžký šedý kov se leskl a zářil v pracovních světlech a v odrazu paprsků ostrého slunečního světla, padajícího sem jednou ze vstupních děr.

Leo se naposled rozhlédl po místnosti. Čtyři čtveráci ve skafandrech měli na starosti čtyři laserové jednotky, každou opřenou o jednu stěnu. Mířili na titan ze všech stran. Leovy měřící přístroje se mu vznášely zavěšené u pasu, na dosah ruky v tlakových rukavicích. Byl čas.

Leo se dotkl ovládacích knoflíků své helmy a zastínil si průzor.

„Začněte pálit,“ zavelel Leo do komunikátoru.

Ve stejném okamžiku vytryskly čtyři paprsky laserového světla a začaly se vlévat do odpadového kovu. Prvních pár minut se zdálo, že se nic neděje. Pak to začalo zářit, tmavočerveně, jasně červeně, žlutě, bíle – a potom se jeden z bývalých kanystrů na jídlo začal viditelně tavit a roztékat do směsi. Čtveráci do ní vlévali energii dál.

Hmota se začínala lehce pohybovat, jak Leovi řekly údaje na přístrojích, ačkoliv to pouhým okem ještě nebylo viditelné. „Jednotka čtyři, přidej asi deset procent,“ přikázal Leo. Jeden ze čtveráků na něj mávl spodní dlaní, že rozumí, a dotkl se ovladačů. Pohyb se zastavil. Dobrá; prostorová lokalizace fungovala. Leo si s hrůzou představil, jak jim roztavená hmota utíká do postranní stěny, nebo ještě hůř, smrtelně se o někoho otře, ale tytéž paprsky, které ji tavily, se zdály dostatečně silné, aby ji udržely na místě, přinejmenším pokud se nevyskytl nějaký další zdroj pohybové energie.

Teď už bylo tání viditelné, z kovu se stávala bílá žhnoucí kapka tekutiny; volně se vznášela ve vakuu a pracně nabývala tvaru dokonalé koule. Páni, to bude ale čistá látka, až s tím budeme hotovi, pomyslel si Leo spokojeně.

Zkontroloval přístroje. Dostávali se teď ke kritickému okamžiku, kdy bylo zapotřebí soudnosti; kdy přestat? Musí kovu dát dostatek energie, aby dosáhli absolutně uniformního roztavení; v omáčce nesměly zůstat žádné pučky. Ale ne příliš; i když to lidské oko nevidělo, Leo věděl, že se z bubliny už vypařují páry kovu, část jeho kalkulovaných ztrát.

Ale ještě důležitější bylo myslet na další krok – každá kilokalorie, kterou nalili do té titanové masy, se bude muset zase nějak dostat zpátky. Na planetě by se tvar, který se pokoušel zformovat, ulil v měděné formě se spoustami vody, která by odváděla žár potřebnou rychlostí – v tomto případě velice rychle; říkalo se tomu jednokrystalové jednorázové chlazení. No, aspoň přišel na to, jak to udělat na jeden ráz…

„Přestaňte pálit,“ nařídil.

A teď tady visela jejich koule z roztaveného kovu, modrobílá zuřivou tepelnou energií, kterou v sobě obsahovala, a perfektní. Leo dvakrát zkontroloval její centrální pozici a nařídil laseru číslo dvě, aby jí dal ještě jeden půlvteřinový zásah navíc; ne na tavení, ale kvůli hybnosti.

„V pořádku. Teď musíme dostat ven všecko, co má jít pryč, a dvakrát zkontrolovat všechno, co tu zůstane. Poslední věc, kterou potřebujeme, je, aby nám někdo upustil nářadí do hrnce s polévkou, ne?“

Leo se připojil ke čtverákům a stejně jako oni začal bez ceremonií vyhazovat zařízení ven dírami v modulu. Dva operátoři laserů s tím odešli a dva zůstali s Leem. Leo ještě jednou zkontroloval centrální umístění koule a pak se všichni připoutali ke stěnám.

Leo si na komunikátoru přepnul kanál. „Připravená, Zaro?“ zavolal.

„Všechno připraveno, Leo,“ odpověděla čtverácká pilotka ze svého tahače, který byl teď připojen k zádi vykuchaného modulu.

„Pamatuj, že trik je v tom udělat to pomalu a jemně. Ale pevně. Představuj si, že tvůj tahač je skalpel a máš začít operovat jednoho ze svých přátel, nebo tak nějak.“

„Jistě, Leo.“ V jejím hlase byl úsměv. Jen jestli se nechvástáš, holka, modlil se Leo v duchu.

„Jeď, až budeš připravená.“

„Jedu. Držte se tam!“

Zpočátku necítili žádnou změnu. Pak Lea začaly jemně tahat pásy. Byl to sídlištní modul, co se pohybovalo, ne roztavená koule titanu, připomněl si Leo. Kov se nepohnul, pohnula se zadní stěna a objala ho.

Fungovalo to, bože, ono to fungovalo! Kovová bublina se dotkla zadní stěny, rozlila se po ní a usadila se v mělké mísovité formě.

„Zrychlit o jeden stupeň,“ zavolal Leo do komunikátoru. Tahač zvýšil obrátky a kotouč roztaveného titanu se rozšířil tak, že jeho kraje téměř dosahovaly žádané šíře přibližně tří metrů. Už ztrácel svou jasnou zář. Vytvářel titanový plát určité síly, který se (po vychlazení) bude moci zpracovat explozivním svářením do své konečné přesné formy.

„Udržuj rychlost. Tak je to dobré.“

Jednorázové chlazení? To nebylo přesné slovo. Leo si byl nepříjemně vědom, že pravděpodobně nedosáhnou perfektního vnitřního jednokrystalového zmrazení. Ale bude to dobré, dost dobré na to, aby to nemuseli znovu tavit a začínat nanovo, to bylo maximum, oč se Leo modlil. Měli sotva dost času, aby udělali jednu tu potvoru. Ne dvě. A kdy přijde ta odpověď, kterou Rodeo hrozilo? Určitě brzy.

Krátce se zamyslel nad tím, co udělá nová gravitační technologie s výrobními problémy na místech, jako bylo tohle. Revoluce se zdála slabým slovem. Škoda, že už ji nemáme teď, pomyslel si. Stejně to dělali dobře, usmál se, schovaný pod helmou.

Namířil na zadní stěnu měřič teploty. Díl se chladil téměř tak rychle, jak doufal. Ještě s ním museli popojíždět pár hodin, než dostatečně vychladne, aby se dal sundat ze stěny a mohli se ho dotknout bez nebezpečí, že poruší jeho tvar.

„Tak dobře, Bobbi, nechám to tady na starosti tobě a Zaře. Vypadá to dobře. Až klesne teplota asi tak na pět set stupňů, přivezte to zpátky. Budeme se snažit být připravení na konečné chlazení a druhou fázi tvarování.“

Opatrně, aby se stěny ještě více neotřásly, si Leo rozepnul pásy a přešplhal k východové díře. Z této vzdálenosti měl pěkný výhled na D-6’20, teď už více než zpoloviny naloženou, a na Rodeo za ní. Raději by měl jít, než se vzdálenost zvětší víc, než by zvládly trysky jeho skafandru.

Zapnul trysky a rychle odstartoval od boku modulu, spojeného s tahačem, který stále ještě mírně zmírňoval. Pomalu, s odfukováním se tělesa vzdalovala a vypadala dohromady jako opilá, narychlo uplácaná troska – a v srdci skrývala naději.

Leo zamířil k Sídlišti a ke druhé fázi svého programu oprav mezihvězdných lodí na počkání.

Na vyschlém jezerním dně se stmívalo. Silver napjatě sledovala obraz monitoru v pilotní kabině člunu, který přejížděl po obzoru a rozjasňoval se nebo tmavl pokaždé, když projel kolem červené sluneční koule.

„Nemohou tady dost dobře být dřív než ještě za další hodinu,“ podotkla paní Minčenková, která ji pozorovala. „V nejlepším případě.“

„Já se nedívám po nich,“ odpověděla Silver.

„Hm.“ Paní Minčenková zabubnovala dlouhými, věkem poznamenanými prsty na řídící panel, sklonila si opěradlo sedadla dozadu a zamyšleně pozorovala strop kabiny. „Ne, já vím. Stejně – jestli vás dopravní kontrola GalacTechu viděla přistát a poslala tryskoptéru, aby to vyšetřila, tak už tady měli být. Možná, že vás nakonec přehlédli.“

„Možná, že jen nemají moc dobrou organizaci a budou tady každou chvíli.“

Paní Minčenková povzdechla. „To je až příliš pravděpodobné.“ Prohlédla si Silver a našpulila rty. „A co máš v takovém případě dělat?“

„Mám zbraň.“ Silver se dotkla své laserové svářečky; svůdně spočívala na řídícím panelu před pilotním sedadlem, kde byla sama uhnízděna. „Ale radši bych už na nikoho dalšího nestřílela. Když se tomu budu moci vyhnout.“

„Na nikoho dalšího?“ V hlase paní Minčenkové se objevil náznak úcty.

Střílet na lidi bylo tak hloupé, proč by to na někoho – na kohokoliv! – mělo dělat dojem? divila se Silver podrážděně. Jako by si mysleli, že udělala něco ohromného, jako třeba objevila nový způsob léčení černé sněti rostlin. Sevřela rty.

Pak se jí rty rozdělily a předklonila se, aby lépe viděla na monitor. „Ach, ach. Tamhle jede pozemní vozidlo.“

„To jistě ještě nejsou naši chlapci,“ paní Minčenková trochu zneklidněla. „Myslíš, že se něco nepovedlo?“

„To není náš vůz,“ Silver zaostřila obraz. Prachem pronikalo šikmé světlo a měnilo ho v červeně zářící kouřovou clonu. „Myslím, že… je to vůz bezpečnosti GalacTechu.“

„Ach bože.“ Paní Minčenková se posadila. „Co teď?“

„Určitě neotevřeme vchod. Ať se děje co chce.“

Vozidlo za několik minut zastavilo asi padesát metrů od člunu. Z jeho střechy vyrostla anténa a rozkazovačně se zatřásla. Silver zapnula komunikátor – rozčilovalo ji, že nemůže plně používat své spodní paže – a vyvolala z počítače seznam komunikačních kanálů. Vypadalo to, že člun má přístup k neobyčejnému množství. Zvukový kanál na bezpečnost byl 9999. Naladila se na něj.

„– tak proboha. Hej, vy tam – odpovězte!“

„Ano, co chcete?“ Silver zatím byla klidná.

V pauze to zaprskalo.

„Proč jste neodpověděli?“

„Já jsem nevěděla, že mě voláte,“ odpověděla Silver logicky.

„No jo, dobře – tenhle nákladní člun je majetkem GalacTechu.“

„Já taky. A co má být?“

„Cože…? Heleďte, dámo, tady je seržant Fors z bezpečnosti GalacTechu. Budete muset vystoupit a člun nám předat.“

Nedostatečně ztlumený hlas v pozadí se zeptal: „Hele, Berne – myslíš, že za tohle dostaneme ten desetiprocentní bonus za navrácení ukradeného majetku?“

„To se ti musí zdát,“ zavrčel další hlas. „Nám nikdo čtvrt milionu nedá.“

Paní Minčenková napřáhla ruku, předklonila se a třaslavým hlasem se do toho vložila. „Mladý muži, tady je Ivy Minčenková. Můj manžel, doktor Minčenko, si tenhle člun vzal, aby mohl zasáhnout v případě naléhavé lékařské potřeby. Nejen, že na to má právo, je to jeho legálně stanovená povinnost – a vy mu podle stanov GalacTechu máte pomáhat, a ne mu zabraňovat v plnění povinností.“

Odpovědělo jí poněkud zmatené zavrčení. „Já mám přivézt tenhle člun zpátky. To jsou moje příkazy. O nějaké lékařské pohotovosti mi nikdo nic neříkal.“

„Tak vám to říkám já!“

Ozval se opět hlas z pozadí: „…jsou to jen dvě ženské. Jdeme na to!“

Seržant řekl: „Otevřete ten vchod, paní?“

Silver neodpověděla. Paní Minčenková tázavě zvedla obočí a Silver mlčky potřásla hlavou. Paní Minčenková vzdychla a přikývla.

Seržant opakoval svůj požadavek hlasem, který se pomalu začal lámat – Silver měla dojem, že se zastavil právě včas, aby nezačal sprostě nadávat. Po jedné nebo dvou minutách přerušil spojení.

Za několik dalších minut se křídlové dveře vozidla zvedly a ven se vyhrabali tři muži, teď v dýchacích maskách. Předupali blíž a zírali nahoru na vchod do člunu vysoko nad jejich hlavami. Pak se vrátili k vozu, nastoupili a kruhem je objeli. Jedou pryč? zadoufala Silver, i když pro to měla pramálo důvodů. Ne, vrátili se a znovu zaparkovali pod předním vchodem do letadla. Dva muži vyndali ze zadní části vozu nástroje a pak se vyšplhali na jeho střechu.

„Mají něco, čím se dá řezat,“ řekla Silver poplašeně. „Určitě chtějí zkusit vyříznout díru v boku, aby se sem dostali.“

Letadlem pronikl zvuk úderu.

Paní Minčenková pokývla ke svářečce. „Není už na to čas?“ zeptala se ustrašeně.

Silver nešťastně potřásla hlavou. „Ne. Už to znovu neudělám. Kromě toho, stejně jim nemůžu dovolit, aby poškodili loď – musí být schopná letu, nebo se nedostaneme domů.“

Pozorovala předtím Tiho… Hluboce se nadechla a sáhla na ovládací tlačítka člunu. Nožní pedály pro ni byly beznadějně obtížné, bude se muset bez nich obejít. Pravý motor, start, levý motor, start – loď začala příst. Brzdy – aha, tady, jistě. Jemně přitáhla páku a odbrzdila. Nic se nestalo.

Pak člun vyrazil. Silver, vyděšená náhlým pohybem, brzdovou páku zase pustila a letadlo se zhoupnutím zastavilo. Rychle si prohlédla vnější monitor. Kde –?

Pravá vzdušná fólie letadla přejela nad střechou vozidla bezpečnosti a minula ji o půl metru. Silver si s provinilým záchvěvem uvědomila, že než se začala pohybovat, měla si zkontrolovat její výšku. Mohla utrhnout pravé křídlo, což by pro všechny znamenalo děsivé následky.

Důstojníky bezpečnosti nebylo nikde vidět – ne, tamhle byli, rozprchli se po suchém dně jezera. Jeden se sbíral ze země a měl namířeno zpátky k vozu. Co teď? Když zaparkuje, nebo i když poodjede na nějakou vzdálenost a zaparkuje tam, oni to zkusí znovu. Nemohlo jim trvat moc dlouho, než dostanou chytrý nápad a prostřílí člunu pneumatiky nebo ho jinak znehybní. Byli na nebezpečném mrtvém bodě.

Silver se kousla do spodního rtu. Pak se neobratně předklonila v sedadle, navrženém pro někoho jiného než čtveráka, částečně uvolnila brzdu a přidala plyn levému motoru. Člun se otřásl a klouzavě, nakřivo popojel pár metrů kupředu. Za nimi monitor ukázal vozidlo napolo zakryté oranžovým prachem, který zvířil jejich výfuk, a jeho obraz se chvěl horkem.

Seřídila brzdy tak tvrdě, jak to šlo a přidala levému motoru ještě víc plynu. Předení se změnilo ve vytí – neodvážila se zvýšit obrátky až do řevu, jak to udělal Ti během přistávání. Kdo věděl, co by se mohlo stát?

Plastiková střecha vozu hvězdicovitě praskla a prohnula se. Jestli měl Leo pravdu v tom, jak popisoval to hydrokarbonové palivo, které pozemšťané používají pro pohon svých vozidel, asi tak za vteřinu by měl…

Vozidlo obklopila žlutá ohnivá koule, na okamžik jasnější než zapadající slunce. Kusy z něho létaly všemi směry a gravitace jejich dráhu fantasticky prohýbala a odrážela je. Z pohledu na monitor Silver zjistila, že důstojníci bezpečnosti teď všichni utíkají opačným směrem.

Snížila otáčky levého motoru, uvolnila brzdy a nechala člun jet po spečeném blátě. Dno starého jezera bylo naštěstí dost jednolité, takže si nemusela dělat starosti s takovými jemnůstkami ovládání letadla, jako bylo řízení.

Jeden či dva muži z posádky bezpečnosti za nimi chvilku běželi a mávali, ale brzy zůstali vzadu. Nechala letadlo odjet asi dva kilometry, pak zabrzdila a vypnula motory.

„No,“ povzdechla, „o tyhle je postaráno.“

„To tedy určitě,“ řekla paní Minčenková slabě a nastavila si zvětšení monitoru, aby se naposled podívala dozadu. Místo, kde předtím parkovali, označoval ve vzdáleném soumraku černý sloup kouře a dohasínající oranžová zář.

„Doufám, že všichni měli dýchací masky pořádně naplněné,“ dodala Silver.

„Ach bože,“ vzdychla paní Minčenková. „Snad bychom měly jet zpátky a… něco udělat. Jistě mají dost rozumu, aby zůstali u vozu a počkali, až přijde pomoc, a nezkoušeli odejít do pouště. Podniková videa o bezpečnosti práce to vždycky zdůrazňovala. ‚Zůstaňte u svého vozu a vyčkejte příjezdu vyhledávací a záchranné čety.‘“

„A nejsou oni vyhledávací a záchranná četa?“ Silver studovala maličké obrázky v monitoru. „Moc jim z toho vozidla nezbývá. Ale vypadá to, že všichni tři u něj zůstali. No…“ potřásla hlavou. „Pro nás je moc nebezpečné, abychom se vrátily a zkoušely je odvézt. Ale až se vrátí Ti a doktor s Tonym, možná, že by si mohli vzít váš vůz, aby se s ním mohli vrátit domů. Jestli – ehm – sem někdo další nepřijede dřív.“

„Ach ano,“ uvolnila se paní Minčenková, „to je pravda. Dobrý nápad. Už se cítím mnohem líp.“ Zamyšleně se dívala na monitor. „Chudáci.“

Led.

Z uzavřené budky, odkud měl výhled po celém nákladním prostoru Sídliště, Leo pozoroval, jak čtyři čtveráci ve skafandrech opatrně nesou dovnitř netknuté vortexové zrcadlo z druhé Necklinovy tyče D-620. Zrcadlo se dalo zvládnout jen s obtížemi; byl to vlastně obrovský mělký titanový trychtýř, tři metry v průměru a na širokém okraji jen centimetr silný. Zrcadlo bylo matematicky zakřivené a ve své centrální, uzavřené prohlubni se zesilovalo až na dva centimetry. Rozkošná, ale zcela jistě nestandardní křivka, což byl fakt, s nímž se Leo a jeho výrobní záměr museli vyrovnat.

Dostrkali nepoškozené zrcadlo na místo a položili je do klubka mrazicích cívek jako do hnízda. Čtveráci ve skafandrech odešli. Leo z kontrolní budky zavřel venkovní východ a napumpoval do nákladního doku nový vzduch. Ve své úzkosti doslova z kontrolní budky vypadl se zasyčením vzduchu, vyrovnávajícím tlakový rozdíl, a musel několikrát polknout, aby si pročistil uši.

Jedinou mrazicí cívku, která byla dost velká na to, aby úkol zvládla, našla Bobbi v okamžiku inspirace opět v oddělení výživy. Čtverácká vedoucí oddělení zaúpěla, když spatřila, jak se zase blíží Leo a jeho pracovní parta. Bezohledně vytrhali vnitřnosti z jejího největšího mrazáku a odnesli je do své dílny v největším dostupném přistávacím modulu, teď už instalovaném jako součást D 620. Leo odhadoval, že už zbývá znovu sestavit méně než čtvrtinu Sídliště, přestože tucet nejlepších pracovníků přetáhli na tento projekt.

Během několika minut za ním do nákladního doku dorazili tři jeho čtveráci. Leo je zkontroloval. Byli nabaleni v tričkách a přes to měli šortky a overaly, která tu nechali vypovězení pozemšťané. Nohavice měli těsně obalené kolem svých spodních paží a zajištěné elastickými pásky. Našli dost rukavic pro všechny, to bylo dobře. Leo si dělal starosti, že jim všechny ty nechráněné prsty omrznou. Dech se mu v chladném vzduchu měnil v páru.

„Tak dobře, Pramode, můžeme začít. Dej sem ty vodní hadice.“

Pramod rozbalil několik svitků trubek a dal je čtverákům, kteří na ně čekali; další čtverák nakonec zkontroloval přípoje k nejbližším vodním kohoutkům. Leo zapnul mrazicí cívky a vzal do ruky hadici.

„Dobrá, děti, dívejte se na mě a já vám ukážu, jak se to dělá. Musíte na chladný povrch lít vodu pomalu a nesmíte cákat do vzduchu; současně ji ale musíte pouštět stejnoměrně a dost na to, aby vám hadice nezamrzla. Jestli vám začnou tuhnout prsty, dejte si krátkou přestávku ve vedlejší místnosti. Nepotřebujeme, aby se tu někdo zranil.“

Leo se otočil k zadní části vortexového zrcadla, které bylo umístěné mezi mrazicími cívkami, ale nedotýkalo se jich. Zrcadlo bylo venku během několika posledních hodin ve stínu a teď bylo správně studené. Otevřel palcem ventil a pustil na povrch zrcadla stříbrnou kapku. Rychle se rozstříkla do ledového peří. Zkusil stříknout pár kapek na cívky; ty zmrzly ještě rychleji.

„Takže přesně takhle. Začnete kolem zrcadla vytvářet ledovou formu. Udělejte ji tak pevnou, jak můžete, žádné vzduchové kapsy. Nezapomeňte tam dát tu malou trubičku, aby potom, až to bude v razicí komoře, mohl unikat vzduch.“

„Jak by to mělo být silné?“ zeptal se Pramod, který se svou hadicí začal Lea napodobovat a fascinovaně pozoroval, jak se tvoří led.

„Aspoň metr. Hmota ledu se musí minimálně rovnat hmotě kovu. Protože máme jenom jeden pokus, uděláme aspoň dvakrát tolik ledu, než váží kov. Bohužel žádnou tuhle vodu nebudeme moci zachránit. Chci znova zkontrolovat naše vodní zásoby, protože dva metry síly by určitě byly lepší.“

„Jak tě to vůbec napadlo?“ zeptal se Pramod obdivně.

Leo si odfrkl. Uvědomil si, že Pramod má dojem, že si celý inženýrský postup vymýšlí od minuty k minutě. „Já jsem to nevynalezl. Četl jsem o tom. Je to stará metoda, kterou kdysi používali pro předběžné zkušební projekty, než byla zdokonalena fraktální teorie a počítačové simulace se zlepšily na dnešní úroveň.“

„Oh,“ Pramod byl trochu zklamaný.

Leo se usmál. „Jestli si někdy budeš muset zvolit mezi znalostmi a inspirací, hochu, vyber si znalosti. Vyplatí se to častěji.“

Doufám. Leo kriticky poodstoupil a pozoroval čtveráky při práci.

Pramod měl dvě hadice, každou v jednom páru rukou, a rychle je mezi sebou střídal. Velké kapky vody narážely na cívky jedna za druhou a led už začínal viditelně tloustnout. Zatím neztratili ani kapku. Leo unaveně vzdychl úlevou, vypadalo to, že jim ten úkol může bezpečně přenechat. Dal Pramodovi znamení rukou na souhlas a odešel z doku, aby udělal tu část práce, kterou se nikomu jinému svěřit neodvážil.

Leo se dvakrát ztratil, když se snažil najít cestu Sídlištěm ke skladišti toxických látek, a to novou konfiguraci navrhoval sám. Nebyl žádný div, že cestou potkával tolik zmatených čtveráků. Každý vypadal, že má náramně napilno. Podle zásady, že ve dvou se to lépe táhne, to Leo jen schvaloval.

Skladiště toxických látek byl chladný modul, který se zbytkem Sídliště neměl vůbec žádné spojení než stále uzavřené trojkomorové zapečetěné dveře ze silné oceli. Leo vstoupil a potkal jednoho čtveráka ze své svářecí party, který stále pracoval na nové konfiguraci Sídliště. Právě odcházel.

„Jak to jde, Agbo?“ zeptal se ho Leo.

„Moc dobře.“ Agba vypadal unavený. Pleť opálené tváře měl poznamenanou červenými vráskami, známkami nedávného a dlouhého pracovního pobytu ve skafandru. „Ty blbé zmrzlé svorky nám všecko opravdu zpomalily, ale už jsme s nimi skoro hotovi. Jak to jde tobě?“

„Zatím je všechno v pořádku. Přišel jsem připravit výbušninu, tak už jsme daleko. Pamatuješ si, kde tady k čertu máme –“ zakřivené stěny modulu byly obložené zásobami „– tu zředěnou výbušnou tekutinu?“

„Byla tamhle,“ ukázal Agba.

„Dobře –“ Leovi se náhle sevřel žaludek. „Co tím chceš říct, že byla?“

Myslí tím jen to, že ji dali někam jinam, řekl si s tichou nadějí.

„No, my jsme toho hodně spotřebovali, když jsme s tím otevírali ty svorky.“

„Vy jste je otevírali výbušninou? Já myslel, že je odřezáváte.“

„To jsme dělali, ale pak Tabbi přišel na to, jak tam dát malou nálož tak, aby praskly podél linie vakuového svaru. Asi polovina se jich dá ještě používat. Ta druhá půlka není o nic víc zničená, než kdybysme je byli odřízli.“ Agba vypadal, že je na sebe docela hrdý.

„Ale snad jste to nespotřebovali všecko?“

„No, trochu jsme toho rozlili. Venku, samozřejmě,“ dodal Agba, který si špatně vyložil Leův zděšený pohled. Podal Leovi uzavřenou půllitrovou láhev, aby si ji zkontroloval. „Tohle je poslední zbytek. Mysleli jsme, že nám to bude tak akorát stačit na dokončení.“

„Nng!“ Leo mu vytrhl láhev z rukou, sevřel ji a přitiskl si ji k tělu jako člověk, který zneškodňuje granát. „Já to Potřebuju!“ Potřebuju toho desetkrát tolik! zaúpěl v duchu.

„Jo tak. Promiň.“ Agba Leovi věnoval pohled s výrazem čiré nevinnosti. „Znamená to, že budeme muset ty svorky zase odřezávat?“

„Ano,“ zapištěl Leo. „Běž,“ dodal. Ano, jen ať jde, než sám exploduje.

Agba s nejistým úsměvem vypadl ze dveří. Zavřely se a ponechaly Lea, aby mohl na chvíli v klidu zhluboka dýchat.

Mysli, člověče, mysli, řekl si. Nepanikař. V koutku mysli měl nějaký skrytý fakt nebo faktor, něco mu říkalo, že tohle ještě není konec, ale momentálně si nemohl vzpomenout… Naneštěstí, když si v duchu všechno přepočítal na prstech (škoda, že nebyl čtverák!), výsledek jen potvrdil jeho počáteční obavy.

Explozivní přeměna titanového plátu do komplexního tvaru vortexového zrcadla vyžadovala – kromě různých vložek, kroužků a svorek – tři hlavní části: ledovou formu, kovový plát a výbušninu, aby ty dvě sloučila. Opravdu, jako svatba pod hlavněmi brokovnic. A která část třínožky je nejdůležitější? Ta, co chybí, samozřejmě. A on si myslel, že s tou tekutou výbušninou to bude snadné.

Leo začal smutně, ale systematicky obcházet sklad toxických látek a kontroloval jeho obsah. Možná, že jednu láhev tekuté výbušniny někam založili. Ale v inventární kontrole byli čtveráci bohužel příliš svědomití. Každý kontejner obsahoval jenom to, co bylo napsáno na nálepce, nic víc a nic míň. Agba dokonce ještě opravil nálepku na tom posledním. Obsah: tekutá výbušnina typ D-2, půllitrové láhve. Množství: 0.

Asi v té době Leo doslova zakopl o barel benzinu. Ne, nějakých šest barelů té zatracené věci, které se tu nějak octly a teď byly pevně upoutané ke stěnám. Bůhví, kam se poděl zbytek těch sto tun. Leo si přál, aby zmizely do pekla, kde by aspoň mohly být k něčemu dobré. S radostí by byl vyměnil celých sto tun za čtyři aspiriny. Sto tun benzinu, z nichž –

Leo zamrkal a uniklo mu dlouhé, jásavé ‚áh‘.

Z nichž jeden nebo dva litry, smíchané s tetranitrometanem, mu poskytnou ještě silnější výbušninu.

Bude si to muset najít, jistě – musí si v každém případě vyhledat správné poměry – ale byl si jistý, že si to pamatuje správně. Znalosti a inspirace, to byla ze všeho nejlepší kombinace. Tetranitrometan se používal jako nouzový zdroj kyslíku v několika systémech Sídliště a v některých tahačích. Dával víc O_2 na kubický centimetr než tekutý kyslík a nebyly s ním při skladování problémy s teplotou a tlakem. Používala se zdokonalená verze původních tetranitrometanových svíček, které při hoření vydávaly kyslík. Teď – ach bože – snad ten TNM zatím někdo nespotřeboval na – na nafukování balónků pro čtverácké děti nebo něco podobně pitomého – museli přece během přestavování Sídliště ztrácet vzduch…

Zastavil se jenom na vteřinu, aby láhev vrátil zpět do kontejneru a umístil na barely ceduli, kde stálo velkými červenými písmeny: TOHLE JE BENZIN LEO GRAFA. JESTLI SE HO NĚKDO DOTKNE, TAK MU PŘERAZÍM VŠECHNY RUCE. Vyběhl ze skladu toxických látek najít nejbližší funkční počítače.

Kapitola 15

Na vyschlém dně jezera otálel soumrak, jasná mísa nebe postupně tmavla z temného tyrkysu do hvězdami postříkaného indiga. Silver zjistila, že strhující barevné změny planetární atmosféry, které viděla za okny, neustále odvracejí její pozornost od prohlížení obzoru. Pozemšťané se mohli těšit z mnoha jemných krás: viděla pásy fialové, oranžové, citrónové, zelené a žluté barvy s kobaltovými peříčky vodních par, rozpouštějících se na západním nebi. Trochu s lítostí přepnula prohlížečku do infračervené. Počítačově zesílené barvy jí dovolovaly jasný pohled, ale po skutečnosti se zdály hrubé a křiklavé.

Konečně uviděla, po čem její srdce toužilo: pozemní vozidlo. Řítilo se vzdáleným horským průsmykem a klouzalo dolů po posledních skalnatých svazích. Pak vyrazilo nejvyšší rychlostí po dně jezera. Paní Minčenková si pospíšila z pilotní kabiny, aby spustila schůdky od vchodu, a vozidlo s řevem zastavilo vedle člunu.

Silver všema rukama zatleskala radostí, když viděla Tího dupat po schodech. Nesl Tonyho na zádech, stejně jako Leo nesl na Přestupní stanici ji. Mají ho! Mají ho! Doktor Minčenko je těsně následoval.

U dveří vznikla krátká hádka. Doktor a paní Minčenková mluvili tlumenými hlasy, potom doktor Minčenko seběhl se schodů, zapálil studenou pochodeň a připevnil ji ke střeše vozidla. Vydávala jasně zelenou zář. Dobře, rozprchli důstojníci bezpečnosti by tenhle světelný signál měli uvidět bez problémů, pomyslela si Silver s trochou úlevy.

Ti se vpotácel do pilotní kabiny a hodil Tonyho do inženýrského křesla. Sám přeskočil na pilotní sedadlo a Silver se přešplhala přes opěradlo křesla druhého pilota. Ti si jednou rukou strhl dýchací masku na krk a druhou už zapínal řízení. „Hej, kdo si hrál s mou lodí…?“

Silver se otočila a vytáhla se, aby viděla přes vrcholek sedadla na Tonyho, který si také sundal dýchací masku a pokoušel se narovnat si bezpečnostní pásy. „Dokázali jste to!“ usmála se.

Vrátil jí úsměv. „Má’em ‘edokázali. Jsou za ‘ámi.“ Silver si uvědomila, že jeho modré oči jsou zvětšené nejen vzrušením, ale i bolestí. Měl oteklé rty.

„Co se ti stalo –“ Silver se otočila k Timu. „Co se stalo Tonymu?“

„To svinstvo, co měl Van Atta, mu spálilo ústa – nějaká zatracená hůlka na dobytek, nebo co to do čerta měl,“ usekl Ti chmurně a ruce mu tančily po řízení. Motory ožily, světla zablikala a člun se začal pohybovat. Ti zapnul svůj komunikátor. „Doktore Minčenko? Jste vy tam vzadu už připoutaní?“

„Ještě okamžik –“ přišla odpověď doktora Minčenka. „Tak, a je to. Ano, jeď!“

„Měli jste nějaké problémy?“ zeptala se Silver. Sklouzla zpátky na sedadlo a jak letadlo popojíždělo, sáhla po vlastních pásech.

„Nejdřív ne. Do nemocnice jsme se dostali v pořádku, prostě jsme tam bez problémů vešli. Myslel jsem, že sestry se jistě budou vyptávat, proč bereme Tonyho s sebou, ale ony si tam všechny zřejmě myslí, že Minčenko je bůh. Vpadli jsme dovnitř a už jsme byli na cestě zpátky – já jsem dělal osla – a to taky jsem, dobrý jen na dopravu, víš – a pak koho myslíš, že jsme potkali, právě když jsme vycházeli ze dveří? Toho parchanta Van Attu. Právě šel dovnitř.“

Silver polekaně vydechla.

„Podrazili jsme mu nohy – doktor Minčenko se chtěl zastavit a pořádně ho spráskat, kvůli Tonyho puse, ale byl by většinu musel nechat na mně – je to starý pán, i když to většinou nechce přiznat – a já jsem ho vytáhl ven do vozu. Poslední, co jsem slyšel bylo, jak Van Atta utíká a ječí, že chce tryskoptéru bezpečnosti. Teď už určitě nějakou našel…“ Ti si nervózně prohlédl monitor. „Ano. K sakru. Tamhle,“ ukázal. Nad horami vylétla barevná světlice a ukázala na monitoru pozici tryskoptéry za ní. „No, teď už nás nechytí.“

Letadlo se zhouplo v širokém kruhu a zastavilo se; zvuk motoru stoupal od předení přes vytí až do řevu. Jejich bílá přistávací světla probodávala tmu. Ti uvolnil brzdy, loď pohltila vlastní světlo a vyrazila s děsivě hlučným rachotem, který náhle ustal, když se vznesli do vzduchu. Zrychlení je všechny přitisklo na sedadla.

„Co si ten idiot k sakru myslí, že dělá?“ procedil Ti mezi zuby, když viděl, jak na obrazovce monitoru rychle vyrostl obraz tryskoptéry. „Zkoušíš si se mnou hrát na jestřába, co, ty…?“

Zakrátko bylo zřejmé, že to bylo přesně, co tryskoptéra chtěla. Přiblížila se k nim obloukem a jak stoupali, sama klesala, zřejmě s představou, že je přitlačí k zemi. Ti sevřel ústa do bílé čáry, v očích mu zasvítilo a zesílil tah motorů. Silver zaskřípala zuby, ale nechala oči otevřené.

Minuli se dost blízko na to, aby viděli tryskoptéru z oken. Šlehla je paprskem světla, které se propletlo mezi jejich reflektory. Během mrknutí oka Silver zahlédla za bublinovým krytem lidské tváře, ztuhlé, rozmazané bílé obrazy s kulatými tmavými dírami místo očí a úst. Jen jeden, možná pilot, měl ruce přitisknuté na očích.

A pak už mezi nimi a stříbrnými hvězdami nebylo nic.

Oheň a led.

Leo znovu osobně zkontroloval těsnost každé svorky, pak zapnul trysky a o pár metrů se ve skafandru přemístil, aby svou práci naposled překontroloval pohledem. Vznášeli se ve vesmíru v bezpečné vzdálenosti jednoho kilometru od seskupení D-620 a Sídliště, které teď, obrovské a kompletní, viselo nad obloukem Rodea. Zvenčí tedy kompletně vypadalo, ale to jste nesměli vědět o hysterických pokusech na poslední chvíli něco přivázat, což se uvnitř samozřejmě neustále dělo.

Když byla ledová forma dokončena, ukázalo se, že je přes tři metry široká a skoro dva metry silná. Její vnější povrch byl nepravidelný; mohl to být putující kus vesmírného odpadu z ledového prstence nějakého plynového obra. Její skrytá vnitřní strana přesně duplikovala hladkou křivku vortexového zrcadla, podle něhož byla ulita.

Evakuovaná vnitřní komora byla pokryta několika vrstvami. Nejdřív přišel titanový plát; za ním vrstva čistého benzinu jako vložka – příhodné další použití, které Leo pro benzin našel; na rozdíl od ostatních možných tekutin za současné teploty ledu nezmrzne – pak tenký plastický rozdělovací kroužek, pak jeho vzácná výbušnina ze směsi TNM a benzinu, potom čepička ze zbylého kusu vnějšího obalu Sídliště a pak tyče a svorky – všechno dohromady to tvořilo docela pěkný narozeninový dort. Byl čas zapálit svíčku a splnit si přání, než se ledová forma začne ve slunečním světle vypařovat.

Leo se otočil, aby pohybem ruky popohnal své čtverácké pomocníky za ochrannou bariéru jednoho opuštěného sídlištního modulu, který se vznášel poblíž. Další čtverák, jak si všiml, právě přilétal s tryskami od soustavy. Leo okamžik počkal, aby měl (nebo měla) čas se sem dostat a ukrýt se za modulem. Určitě to nebyl poslíček, na to měl ve skafandru komunikátor…

„Hej, Leo,“ ozval se mu v komunikátoru Tonyho nezřetelný hlas. „P’omiň, že ‘du do p’áce pozdě – nechal ‘si mi nějakou?“

„Tony!“

Zkoušet obejmout někoho ve skafandru nebylo nic snadného, ale Leo udělal, co mohl. „Hej, hej, jsi tady právě na tu nejlepší část, chlapče!“ řekl vzrušeně. „Viděl jsem člun před chvílí přistát.“ Ano, a na okamžik, dokud je nerozeznal jako vlastní, mu to způsobilo záchvat hrůzy, protože si myslel, že jsou to bezpečnostní důstojníci, jimiž Van Atta vyhrožoval. „Myslel jsem, že tě doktor Minčenko nepustí nikam jinam než na ošetřovnu. Je Silver v pořádku? Neměl bys odpočívat?“

„Silve‘ je fajn. Dokto‘ Minčenko měl moc p’áce, a Claire a Andy spí – díval ‘sem se – nechtěl ‘sem dítě vzbudit.“

„Jsi si jistý, že je ti dobře, synku? Tvůj hlas zní divně.“

„Z’anili mi ústa. To je dob’ý.“

„Ach tak.“ Leo mu stručně vysvětlil, co mají za úkol. „Dorazil jsi přesně na finále.“

Leo se ve skafandru přemístil do polohy, odkud mohl vidět přes opuštěný modul. „To, co máme v té krabici nahoře, je bomba, třešnička na zmrzlině – je to velký kapacitor, který má v sobě uskladněných pár tisíc voltů. Ty vede dolů do vlákna, umístěného v tekuté výbušnině – použil jsem vlákno ze žhavicí žárovky, jejíž obal z polyskla jsem rozbil – ta věc, která z toho vyčuhuje, je elektrické oko, to jsem sebral z ovladače dveří. Až se do toho strefíme nábojem z optického laseru, uzavře to obvod –“

„A elektřina zapálí výbušninu?“

„To ani ne. Vysoké napětí, které povede přes vlákno, doslova nechá drát vybuchnout, a to, co zapálí směs TNM a benzinu, bude šoková vlna po vybuchlém drátu. To nadzvedne titanový plát, až narazí na ledovou formu a předá jí svou hybnost, čímž se titan zastaví a led vlastně tu jeho hybnost odnese. Je to dost okázalá podívaná a proto jsme tady za tím modulem…“ otočil se, aby zkontroloval své čtverácké mužstvo. „Jste všichni připraveni?“

„Když můžeš vystrčit hlavu ven ty a dívat se, proč nemůžeme my?“ stěžoval si Pramod.

„Já musím mít oko v zorném poli laseru,“ prohlásil Leo upjatě.

Opatrně namířil optický laser a chvíli počkal, až ho přejde úzkost. Bylo tolik věcí, které se nemusely podařit – všechno kontroloval znovu a znovu – ale jednou přijde čas, kdy člověk musí zapomenout na všechny pochyby a začít s akcí. Odevzdal se bohu a zmáčkl knoflík.

Jasný, tichý záblesk, mračno vařící se páry, a ledová forma explodovala. Střepy létaly na všechny strany. Byl to naprosto strhující efekt. Leo se silou vůle přiměl odtrhnout zrak a rychle se schovat za modulem. Na zřítelnicích mu tančily opožděné odrazy, modrozelené a růžovofialové. Jeho ruka v tlakové rukavici, opřená o plášť modulu, přenášela ostré vibrace, jak několik rychlých ledových kostek narazilo na druhou stranu a odrazilo se do vesmíru.

Leo zůstal na okamžik skrčený a dost tupě zíral na Rodeo. „Teď se bojím podívat.“

Pramod vyjel zpoza modulu. „Přinejmenším je to v jednom kuse. Převrací se to – je těžké poznat, jaký to má přesně tvar.“

Leo se nadechl. „Pojďme, děti, chytíme to. A podíváme se, co máme.“

Zachytit hotový díl byla práce na pár minut. Leo si zakázal mu zatím říkat ‚vortexové zrcadlo‘ – stále ještě se mohlo ukázat, že je to kov do šrotu. Čtveráci přejížděli po zakřiveném šedém povrchu různými přístroji.

„Žádné praskliny nevidím, Leo,“ hlásil Pramod udýchaně. „Je to místy o pár milimetrů silnější, ale nikde příliš tenké.“

„O tlouštku se můžeme postarat během konečného leštění laserem. Kdyby to bylo příliš tenké, tak bychom to nespravili. Jsem radši, že je to tlustší,“ přikývl Leo.

Bobbi zamávala svým optickým laserem a přejela zakřivený povrch všemi směry. Číselné údaje na přístroji se rozmazávaly. „Je to v normě, Leo, je to v normě! Povedlo se nám to!“

Leo měl vnitřnosti jako z rozpouštějícího se vosku. Dlouze a unaveně vydechl štěstím. „Tak dobře, děti, vezměte to dovnitř. Zpátky do – do – k sakru, přece tomu nemůžeme pořád říkat ‚konfigurace D-620 a Sídliště‘.“

„Já u’čitě nemůžu,“ podotkl Tony.

„Tak jak to pojmenujeme?“ Leovi probleskla myslí řada možností – Archa – Hvězda svobody – Grafovo bláznovství…

„Domov,“ řekl po chvíli Tony prostě. „Pojďme domů, Leo.“

„Domov.“ Leo si to slovo převalil na jazyku. Chutnalo dobře. Chutnalo moc dobře. Pramod přikývl a Bobbi jednou horní rukou zasalutovala a dotkla se helmy na počest výběru.

Leo zamrkal. Z nějaké hloupé páry ve skafandru mu začaly slzet oči, bezpochyby, a sevřel se mu hrudník.

„Jo. Tak pojďte, vezmeme naše vortexové zrcadlo domů, parto.“

Bruce Van Atta se zastavil na chodbě před kanceláří Chalopinové v Přístavu Tři, aby nabral dech a ovládl rozechvělost. Také ho píchalo v boku. Vůbec by nebyl překvapen, kdyby si z toho všeho ještě vypěstoval žaludeční vředy. Fiasko na dně suchého jezera ho rozčililo. Sám vydláždí cestu a pak ho neschopní podřízení totálně zklamou – naprosto rozčilující.

Byla to čirá náhoda, že potom, co se vrátil do své místnosti, aby si dal potřebnou sprchu a trochu se vyspal, se zase probudil, aby se vyčural a zavolal Přístav Tři a zkontroloval, jak jsou daleko. Jinak by mu třeba o přistání člunu vůbec neřekli! Grafův další tah předpokládal; proto na sebe rychle hodil šaty a spěchal do nemocnice – kdyby byl vyrazil o chvilku dříve, mohl Minčenka chytit uvnitř jako v pasti.

Už vynadal pilotovi tryskoptéry a natrhl mu zadek za zbabělost, že se mu nepodařilo donutit člun k přistání, a za jeho otálení, že se k jezeru nedostali dřív. Pilot sevřel čelisti v rudé tváři, sevřel i pěsti a neřekl nic. Nepochybně se sám za sebe pořádně styděl. Ale skutečné selhání bylo výše – na druhé straně právě těchto kancelářských dveří. Ťukl do ovládacích knoflíků; otevřely se.

Chalopinová, její kapitán bezpečnosti Bannerji a doktorka Yei měli hlavy kolem videoobrazovky ředitelčina počítače. Kapitán Bannerji na ní držel prst a právě říkal Yei: „…sem se dostat můžu. Ale s jakým mohu počítat odporem, co myslíte?“

„Jistě z vás budou velmi vyděšeni,“ soudila Yei.

„Hm. Strašně nerad bych své lidi žádal, aby tam nahoru letěli s omračovači proti zoufalým lidem, kteří mají smrtící zbraně. Jaký je skutečný stav těch takzvaných rukojmí?“

„Díky vám,“ zavrčel Van Atta, „je teď poměr rukojmí pět k nule. Dostali se pryč s Tonym. Proč jste k tomu čtverákovi nedal stráž na sedmadvacet hodin denně, jak jsem vám říkal? Měli jsme hlídat i paní Minčenkovou.“

Chalopinová zvedla hlavu a bezvýrazně se na něho podívala.

„Pane Van Atto, zdá se, že máte nesprávnou představu o velikosti mého bezpečnostního oddělení. Mám jen deset mužů, kteří musí pracovat na tři směny sedm dní v týdnu.“

„Plus po deseti z obou dvou dalších přístavů. To je dohromady třicet. Kdyby byli pořádně ozbrojeni, byla by to podstatná úderná síla.“

„Už jsem si z druhých dvou přístavů půjčila šest lidí, abych zvládla náš vlastní provoz, zatímco se všichni moji důstojníci musí věnovat tomuhle případu.“

„Proč jste jim nesebrala všechny?“

„Pane Van Atto, Operace Rodeo je velký podnik – ale velmi malé město. Není tu dohromady ani deset tisíc zaměstnanců, plus stejný počet jejich rodinných příslušníků, které už GalacTech nezaměstnává. Moje bezpečnost je policejní organizace, ne vojenská. Musí plnit své vlastní povinnosti, sloužit dvojité směny v pohotovostním oddíle a ve vyhledávací a záchranné četě, a být připraveni pomáhat požárníkům.“

„K sakru – v Tonym jsem vám dal páku. Proč jste ji nepoužili a okamžitě nepřistáli na Sídlišti?“

„Měla jsem oddíl osmi mužů, připravených odletět na oběžnou dráhu,“ řekla Chalopinová trpce, „protože jste nás ujistil, že čtveráci jim vyjdou vstříc. Ale ze samotného Sídliště nejsme schopni získat žádnou odpověď, která by jejich spolupráci potvrzovala. Vrátili se zpátky k naprostému komunikačnímu tichu. Potom jsme si všimli, že se náš nákladní člun vrací, takže jsme tam část lidí poslali, aby je zadrželi. Nejprve pozemní vůz, a potom, jak jste tu sám s řevem požadoval ani ne před dvěma hodinami, i tryskoptéru.“

„No tak je sežeňte zpátky dohromady a pošlete je na oběžnou dráhu, zatraceně!“

„Za prvé, venku na vyschlém jezeře jste tři lidi nechal vy,“ poznamenal kapitán Bannerji. „Seržant Fors se právě hlásil – říká, že jeho pozemní vozidlo bylo zneschopněno. Vracejí se v opuštěném voze doktora Minčenka. Bude to trvat ještě nejmíň hodinu, než se sem dostanou. Za další, jak vás doktorka Yei několikrát upozornila, ještě jsme nedostali zplnomocnění, že můžeme kohokoliv zabít.“

„Jistě máte nějakou klauzuli pro případ pronásledování zločinců,“ hádal se Van Atta. „Tohle,“ ukázal nahoru, aby naznačil události, které se právě děly na oběžné dráze Rodea, „je přinejmenším právě probíhající velkokrádež. A nezapomeňte, že jednoho zaměstnance GalacTechu už postřelili!“

„To mi neuniklo,“ zavrčel Bannerji polohlasně.

„Ale to, že jsme ústředí požádali o plnou moc na použití síly,“ vložila se do toho doktorka Yei, „nás teď zavazuje, abychom počkali na jejich odpověď. Co bychom koneckonců dělali, kdyby naši žádost zamítli?“

Van Atta se na ni zamračil a přivřel oči. „Já jsem věděl, že jsme o to nikdy neměli žádat. Vy jste nás do toho vmanévrovala, krucinál. Byli by spolkli jakoukoliv hotovou věc, kterou bychom jim předložili, a byli by rádi. Teď…“ zklamaně potřásl hlavou. „A vůbec, přehlížíte další personální zdroje. Až nám bezpečnost Sídliště otevře, můžeme použít jeho zaměstnance.“

„Ti už se teď všichni rozběhli po Rodeu,“ poznamenala doktorka Yei, „většina z nich je ve svých zdejších bydlištích.“

Bannerji se viditelně přikrčil. „A máte vůbec představu, jaké právní závazky z toho vyplývají pro oddělení bezpečnosti?“

„Tak je předejte někomu jinému –“

Van Attu přerušilo písknutí ze stolního zařízení Chalopinové a na obrazovce se objevil obličej komunikačního technika. „Ředitelka Chalopinová? Tady je komunikační centrum. Žádala jste nás, abychom vás uvědomili, jestli dojde k nějakým změnám ve stavu Sídliště a D-620. Vypadá to – ehm – že se připravují opustit oběžnou dráhu.“

„Spojte mi to sem,“ nařídila Chalopinová.

Komunikační technik jim opět poskytl plochý obraz ze satelitu. Zesílil zvětšení a loď ve spojení se Sídlištěm zaplnila polovinu obrazovky. Dvě obyčejná pohonná ramena D-620 byla vylepšena o čtyři velké tahače, které předtím čtveráci používali, aby dostali nákladní vleky z oběžné dráhy. A jak to celé Van Atta s hrůzou pozoroval, souprava motorů zaplála a ožila. Monstrózní vozidlo se začalo pohybovat a nechávalo za sebou stezku třpytivého vesmírného odpadu.

Doktorka Yei stála a zírala s otevřenou pusou, ruce přitisknuté k hrudi. Oči se jí podivně leskly. Van Atta sám cítil, že se mu chce brečet vztekem.

„Vidíte –“ ukázal a řekl lámajícím se hlasem, „vidíte, co všechny ty nekonečné odklady způsobily? Jsou pryč!“

„Ó ne, ještě ne,“ doplnila doktorka sladce. „Bude to trvat nejméně dva dny, než se budou moci dostat k červí díře. Není žádný důvod k panice.“ Zamrkala na Van Attu a pokračovala téměř hypnoticky přeslazeným hlasem: „Vy jste samozřejmě nesmírně unavený, stejně jako my všichni.

Únava je příčinou chyby v úsudku. Měl byste si odpočinout – trochu se vyspat…“

Jeho ruce sebou škubly, měl chuť ji na místě uškrtit. Ředitelka přístavu a ten blbec Bannerji pokyvovali hlavami, jakoby v rozumné shodě. Van Attovi se z hrdla vydralo přidušené zavrčení. „Každá minuta, kterou čekáme, nám zkomplikuje logistiku – dosah se sníží – riziko se zvětší.“

Všichni se na něj dívali stejným, neproniknutelným pohledem. Van Atta nepotřeboval, aby mu do toho někdo namáčel nos – poznal organizovaný odpor ke spolupráci, když ho ucítil. Sakra, sakra, sakra. Podezřívavě se zašklebil na Yei. Ale měl svázané ruce, její sladké přesvědčování mu už podkopalo autoritu. Kdyby bylo podle ní a jí podobných, nikdo by nikdy na nikoho nestřílel a ve vesmíru by vládl chaos.

Neartikulovaně zabručel, otočil se na podpatku a odkráčel.

Claire se probudila, ale ještě neotevřela oči. Byla zabalená ve svém spacím pytli. Vyčerpání, které ji na konci poslední směny zbavilo všech sil, jen pomalu opouštělo její údy. Ještě nezaslechla, že by se Andy pohnul; tím lépe, aspoň si ještě nakrátko odpočine, než mu bude muset vyměnit plenky.

Za deset minut ho probudí a vymění si služby; on jí uleví od mléka, které ji svědilo v prsou, a mléko uleví jeho hladovému bříšku – maminky potřebují děti, myslela si ospale, stejně jako děti potřebují maminky. Byla to vzájemně propojená soustava, dvě osoby, sdílející jeden a tentýž biologický systém… jako čtveráci sdíleli technologický systém Sídliště a každý byl závislý na všech ostatních…

A také na její práci. Co měla teď za úkol? Krabice na klíčení, růstové vany – ne, dnes nemohla tahat růstové vany. Dnes byl Den Zrychlení – náhle se jí oči otevřely. A rozšířily radostí.

„Tony!“ vydechla. „Jak dlouho už jsi tu?“

„Dívám se na tebe asi patnáct minut. Vypadáš hezky, když spíš. Můžu dál?“ Visel ve vzduchu, opět oblečený do známého pohodlného červeného trička a šortek a pozoroval ji v tlumeném světle její místnosti. „Stejně se musím přivázat, co nevidět se začne zrychlovat.“

„Už…?“ Odsunula se stranou a udělala mu místo. Objala ho všema rukama, dotkla se jeho obličeje a obvazů, které ji zneklidňovaly a dosud mu stále obalovaly tělo. „Jsi v pořádku?“

„Teď jsem v pořádku,“ vzdychl šťastně. „Jak jsem tam ležel, v té nemocnici – víš, já jsem nečekal, že pro mě někdo přijede. Strašně jste riskovali – to nemělo cenu!“ Zabořil jí nos do vlasů.

„Mluvili jsme o tom riziku. Ale nemohli jsme tě tam nechat. My čtveráci – musíme držet spolu.“ Teď byla už úplně probuzená a radovala se z jeho fyzické reality, svalnatých rukou, chytrých očí, světlého obočí jako chmýří. „Kdybychom tě ztratili, tak bychom byli jako celek menší, řekl Leo, a ne jen geneticky. Teď musíme být národ, ne jenom Claire a Tony a Silver a Siggy – a Andy… Myslím, že Leo tomu říká synergie, totiž že energie celku je větší než pouhý součet energií jednotlivých částí. Teď jsme něco, co je už synergické.“

Stěnami její místnosti pronikl podivný zvuk podobný předení. Zachytila se, vytáhla Andyho z jeho spánkových pasů vedle sebe a přitiskla ho k sobě horníma rukama, zatímco spodníma stále držela Tonyho pod pokrývkou spacího pytle. Andy zapištěl, zamlaskal a opět usnul. Její ramena se pomalu a jemně začala tisknout ke zdi.

„Jsme na cestě,“ zašeptala. „Začíná to…“

„Drží to pohromadě,“ řekl Tony udiveně. Tiskli se jeden ke druhému. „Chtěl jsem být v tomhle okamžiku s tebou…“ Poddala se akceleraci, položila si hlavu na zeď a Andyho měla na prsou jako na polštářku. Něco cinklo v příborníku; později se na to podívá.

„Takhle se má cestovat,“ vzdychl Tony. „To je lepší než být černí pasažéři…“

„Bude to divné, bez GalacTechu,“ zamyslela se Claire po chvilce. „Jen my čtveráci… to bych ráda věděla, jaký bude Andyho svět?“

„To už bude asi na nás,“ řekl Tony střízlivě. „Je to skoro děsivější než planeťáci s pistolemi, víš? Svoboda. Hm.“ Potřásl hlavou. „Takhle jsem si ji nepředstavoval.“

Spánek, který mu navrhovala Yei, nepřicházel v úvahu. Van Atta se mrzutě vrátil ne do svého příbytku, ale do své zdejší kanceláře. Nebyl tady několik týdnů. Podle času Přístavu Tři teď byl skoro půlnoc; jeho planetární sekretářka měla po službě. V kyselé náladě, v jaké byl, mu vyhovovalo trucovat o samotě.

Asi po dvaceti minutách, které strávil tím, že si sám pro sebe v matném světle žárovek mumlal, se rozhodl si prohlédnout svou nahromaděnou elektronickou poštu. Jeho normální kancelářské procedury se za těch pár týdnů stejně zhroutily a události posledních dvou dní je samozřejmě úplně odvály do pekel. Třeba ho dávka nudné rutiny uklidní natolik, že bude moci uvažovat o spánku.

Zastaralé vzkazy, staré žádosti o instrukce, nedůležité zprávy o postupu prací – čtverácká kasárna na planetě byla inzerovaná jako připravená pro obyvatele při patnáctiprocentním překročení finančních zdrojů, povšiml si s chmurným odfrknutím. Jen kdyby mohl chytit nějaké čtveráky, které by tam dal. Instrukce z ústředí, týkající se ukončení Projektu Cay, nevyžádané rady, jak zachránit nebo zničit různé části Sídliště…

Van Atta se náhle zarazil a vrátil obrazovku o dvě strany zpět. Co to tam bylo?

Za další: Post-fetální tkáňové kultury. Počet: 1000. Dispozice: Kremace podle standardních pravidel pro biolaboratoře IGS.

Zkontroloval si, odkud příkaz přišel. Ne, to nepřišlo přes kancelář Apmadové, jak si původně myslel. Přišlo to z oddělení všeobecného účetnictví a inventární kontroly jako část dlouhého seznamu, vytvořeného počítačem, který zahrnoval různé laboratorní sklady. Příkaz byl nicméně podepsán člověkem, asi nějakým středně důležitým vedoucím VÚ&IK na Zemi.

„Proboha,“ zaklel Van Atta tiše, „tohle trdlo zřejmě vůbec neví, co čtveráci jsou.“ Příkaz byl podepsán před několika týdny.

Znovu si přečetl úvodní odstavec: Šéf projektu dohlédne na to, aby byl projekt ukončen v požadovaném termínu. Rychlé uvolnění personálu pro další úkoly je obzvláště žádoucí. Tímto vás zplnomocňujeme, abyste dočasně převzal jakýkoliv materiál nebo zaměstnance z ostatních oddělení; potřebujeme, abyste ukončení projektu mohl provést do 1. 6.

Po další minutě se mu rty stáhly do divokého úšklebku. Opatrně vytáhl drahocenný disk se zprávou ze stroje, dal si ho do kapsy a odešel hledat Chalopinovou. Doufal, že ji vytáhne z postele.

Kapitola 16

„To tam s tím pořád ještě nejste hotovi?“ zapraskal Tího napjatý hlas v komunikátoru Leova skafandru.

„Poslední svar, Ti,“ odpověděl Leo. „Zkontroluj ještě jednou, jestli je to v rovině, Tony.“

Tony potvrdil příkaz zamáváním rukou v rukavici a zkontroloval optickým laserem linii, kterou měl elektronový svářecí paprsek zakrátko sledovat. „Dobrý, Pramode,“ zavolal a ustoupil stranou.

Svářečka se posunovala po určené dráze přes svařovaný kus a sešívala okraje poslední svorky, která měla držet nové vortexové zrcadlo na místě uvnitř krytu. Světlo ve svářečce zaplálo z červené do zelené, svářečka se vypnula a Pramod přistoupil, aby ji odpojil. Za ním okamžitě připlula Bobbi a sonicky zkontrolovala svar. „Je to dobré, Leo. Bude to držet.“

„V pořádku. Tak odtud všechny věci odkliďte a přineste sem zrcadlo.“

Čtveráci se pohybovali rychle. Během několika minut upevnili vortexové zrcadlo do izolovaných svorek a zkontrolovali nastavení. „Dobrá, parto. Teď odtud zmizíme a necháme Tího udělat test kouřem.“

„Test kouřem?“ ozval se Tiho hlas z komunikátoru. „Co je to? Myslel jsem, že chceš, abych tomu dal deset procent energie.“

„To je starodávný a ctihodný výraz pro poslední krok v jakémkoli inženýrském projektu,“ vysvětlil Leo. „Zapni to a podívej se, jestli se z toho nekouří.“

„To jsem si mohl myslet,“ zakuckal se Ti. „Ohromně vědecké.“

„Vždycky to používej jako konečný test. Ale přidávej tomu plyn pomalu, ano? Jemně. Tohle je opravdu delikátní dáma.“

„To už jsi říkal asi osmkrát nebo desetkrát, Leo. Je ta potvora v normě nebo ne?“

„V normě. Aspoň na povrchu. Pokud jde o vnitřní krystalickou strukturu titanu – no, není to přesně takové, jako by to bylo při normální výrobě.“

„Tak je to v normě nebo není? Kruci, já nebudu začínat mezihvězdný skok, který skončí pro tisíc lidí smrtí. Zvlášť když budu mezi nimi.“

„Je to v normě, je to v normě,“ procedil Leo mezi zuby. „Jenom – prostě s tím neblbni, jo? Když pro nic jiného, tak kvůli mému krevnímu tlaku.“

Ti něco zamumlal; mohlo to být Ty se jdi se svým krevním tlakem vycpat, ale Leo si tím nebyl jistý. Nepožádal ho, aby to opakoval.

Leo a jeho čtverácká parta posbírali zařízení a přemístili se do bezpečné vzdálenosti od ramene Necklinovy tyče. Viseli nějakých sto metrů nad Domovem. Tady, hodinu cesty od vstupu do červí díry, bylo světlo slunce Rodea bledé a ostré; víc než jen jasná hvězda, ale mnohem méně než nukleární pec, která zahřívala Sídliště na oběžné dráze Rodea.

Leo využil té chvíle, aby si prohlédl jejich zpříštipkovanou kolonizační loď ze vzácného pohledu zvenčí. Podél osy lodě se nakonec shromáždilo víc než sto modulů a všechny si – víceméně – zachovaly svou původní funkci. Leo by se vsadil, že konečný výsledek vypadal skoro jako záměrně navržený, i když trochu šíleně funkčním způsobem. Leovi to trochu připomínalo vzrušující ošklivost prvních vesmírných sond dvacátého a jednadvacátého století.

Jako zázrakem to všechno po dvou dnech stálého zrychlování a brzdění drželo pohromadě. Jak se dalo předpokládat, tu a tam nacházeli uvnitř věci, které se přehlédly. Mladší čtveráci se statečně plazili po chodbách a uklízeli; oddělení výživy dokázalo najít pro každého něco k jídlu, i když jídelníček byl trošku nahodilý; díky odbornému úsilí mladého vedoucího údržby vzdušných systémů, který s nimi zůstal, a jeho čtverácké party už nemuseli pravidelně přestávat zrychlovat, aby fungovala kanalizace. Leo byl po nějaký čas přesvědčen, že tyhle zastávky na vyčurání budou jejich smrt, ale sám jich rád využíval pro poslední dodělávky na vortexovém zrcadle.

„Vidíš nějaký kouř?“ zeptal se Tiho hlas u jeho ucha.

„Nevidím.“

„Tak to je všechno. Vy se teď všichni radši koukejte dostat dovnitř. A jakmile budeš mít všechno v pořádku, Leo, byl bych rád, kdybys přišel sem do navigační kabiny.“

Něco v jeho tónu Lea zchladilo. „Co se děje?“

„Blíží se k nám člun bezpečnosti z Rodea. Na palubě je tvůj starý kámoš Van Atta a nařizuje nám, abychom zastavili a vzdali se. Myslím, že nám moc času nezbývá.“

„Doufám, že jim pořád na nic neodpovídáš.“

„To jistě. Ale poslouchat můžu, ne? Spoustu toho napovídají s Přestupní stanicí – ale to mě neznepokojuje tolik, jako to, co se na vás valí zezadu. Já, ehm… mám dojem, že Van Atta frustraci moc nezvládá.“

„Je na hranici, co?“

„Řekl bych, že už je za ní. Tyhlety bezpečnostní čluny jsou ozbrojené, víš. A v normálním prostoru jsou mnohem rychlejší než ta naše příšera. Jejich lasery jsou sice vedené jako ‚lehké zbraně‘, ale to neznamená, že by bylo zrovna zdravé před nimi postávat. Byl bych mnohem radši, kdybychom mohli zahájit skok předtím, než se dostanou na dostřel.“

„Já ti rozumím,“ Leo pokynul pracovní partě ke vchodu do šatny.

Takže konečně to tu bylo. Pro dlouho očekávanou konfrontaci se zaměstnanci GalacTechu, kteří se budou snažit získat Sídliště zpátky, měl Leo vymyšlených tucet způsobů obrany – zdokonalené paprskové svářečky, explozivní miny a podobně. Ale vortexové zrcadlo mu zabralo všechen čas a teď měli k okamžitému použití jen běžné zbraně jako normální paprskové svářečky, a ty by jim uvnitř moc platné nebyly, kdyby se útočníci pokusili nalodit. Dovedl si moc dobře představit, jak jedna mine cíl a prořízne stěnu do vedlejšího modulu školky. V osobním boji v beztíži by čtveráci možná měli výhodu, ale zbraně ji rušily, protože byly nebezpečnější pro obránce než pro útočníky. Všechno záleželo na tom, jaký druh útoku Van Atta začne. A Leo strašně nerad závisel na Van Attovi.

Van Atta naposledy zaklel do komunikátoru a pak vztekle udeřil na vypínač. Čerstvé nadávky mu došly už před několika hodinami a byl si vědom, že se opakuje. Otočil se od komunikační konzole a zlostně se rozhlédl po pilotní kabině bezpečnostního člunu.

Oba piloti vpředu se věnovali své práci. Bannerji, který oddílu velel, a doktorka Yei – jak ta se vůbec do téhle expedice dostala? – byli připoutaní ke svým akceleračním sedadlům. Yei seděla v křesle inženýra a Bannerji dřepěl u ovládacího panelu zbraní přes uličku od Van Atty.

„Tak, a je to,“ vyjel Van Atta. „Už jsme v dostřelu laserů?“

Bannerji zkontroloval údaje. „Ještě ne docela.“

„Prosím vás,“ prosila doktorka Yei, „nechte mě si s nimi ještě jednou, naposledy promluvit –“

„Jestli je jim z vašeho hlasu jen zpoloviny tak špatně jako mně, tak vám stejně neodpoví,“ zavrčel Van Atta. „Zkoušela jste na ně mluvit hodiny. Smiřte se s tím – oni už neposlouchají, Yei. To je celá ta vaše slavná psychologie.“

Ze zadního oddělení, kde seděl s dalšími šestadvaceti důstojníky bezpečnosti GalacTechu, sem strčil hlavu seržant Fors. „Tak jak je to, kapitáne Bannerji? Máme se už oblékat pro vylodění?“

Bannerji trhl obočím k Van Attovi. „Tak co, pane Van Atto? Který plán to bude? Vypadá to, že všechny varianty, začínající tím, že se vzdají, budeme muset škrtnout.“

„To teda máte zatracenou pravdu.“ Van Atta se chmuřil na komunikátor, který jim na obrazovce poskytoval jen šeď a sykot. „Jakmile budeme v dosahu, začnete na ně střílet. Nejdřív zničte Necklinovy tyče a potom normální vesmírný pohon, když budete moci. Pak jim vypálíme díru v boku, nalodíme se a zameteme to tam.“

Seržant Fors si odkašlal. „Vy jste říkal, že je tam těch mutantů tisíc, ne, pane Van Atto? Co kdybychom to nalodění vynechali a prostě vzali celou loď do vleku a dovezli ji zpátky, kam budeme chtít? Řekl bych, že šance při naloďování by mohly být trochu, ehm – nerovné.“

„Stěžujte si Chalopinové, ta zabránila tomu, abychom požádali o pomoc další oddíly bezpečnosti. Ale šance nejsou tak nerovné, jak se zdá. Polovina z nich jsou děti pod dvanáct let, pro krista pána. Prostě tam vstoupíte a omráčíte všechno, co se bude pohybovat. Kolik si myslíte, že zvládnete pětiletých holčiček, Forsi?“

„To nevím, pane,“ zamrkal Fors. „Nikdy jsem si nepředstavoval, že bych musel bojovat s pětiletými holčičkami.“

Bannerji zabubnoval prsty na ovládací panel a pohlédl na Yei. „Paní doktorko, je tam na palubě ta dívka s dítětem – ti, co jsem ji málem zasáhl tenkrát v tom skladu?“

„Claire? Ano je,“ odpověděla vyrovnaně.

„Ach tak.“ Bannerji nevydržel její intenzivní pohled, odvrátil zrak a posunul se na sedadle.

„Doufejme, že tentokrát budete mířit líp, Bannerji,“ zadoufal Van Atta.

Bannerji si na obrazovce otočil schématické zobrazení superlodě a počítal. „Uvědomujete si,“ řekl pomalu, „že při skutečném průběhu se nám vyskytnou i nepředvídatelné faktory – je určitá pravděpodobnost, že zatímco budeme mířit na Necklinovy tyče, uděláme pár děr i do obydlených modulů.“

„To je v pořádku,“ vrčel Van Atta. Bannerji pochybovačně zkřivil rty. „Heleďte, Bannerji,“ dodal Van Atta netrpělivě, „čtveráci jsou k ničemu – lépe řečeno, jsou vlastní vinou postradatelní, protože se z nich stali zločinci. Není to nic jiného, než střílet na zloděje, který utíká od místa loupeže nebo vloupání. Kromě toho nemůžete udělat omeletu, aniž byste rozbil pár vajíček.“

Doktorka Yei si přejela rukou přes obličej. „Pane Krišno,“ zaúpěla. Obdařila Van Attu zvláštním, napjatým úsměvem. „Pořád jsem čekala, kdy to řeknete. Měla jsem se vsadit – se všemi.“

Van Atta se na obranu naježil. „Kdybyste byla udělala svou práci, jak jste měla,“ odvětil neméně upjatě, „tak bychom teď nebyli tady a nemuseli vajíčka rozbíjet. Přinejmenším bychom je byli mohli uvařit ve skořápce na Rodeu. A věřte mi, že na to později vedení upozorním. Ale teď už se s vámi nemusím hádat. Ke všemu, co chci udělat, mám řádné oprávnění.“

„Které jste mi neukázal.“

„Viděli je Chalopinová a kapitán Bannerji. Jestli bude po mém, Yei, tak vás za tohle propustí.“

Neřekla nic, ale ironickým skonem hlavy mu dala najevo, že hrozbu slyšela. Opřela se v křesle a zkřížila ruce, zřejmě konečně umlčená. Díky bohu, dodal Van Atta pro sebe.

„Jděte se obléct, Forsi,“ nařídil seržantovi.

Kabina navigace a komunikací na D-620 byla přeplněná komůrka. Vládl tady Ti ze svého řídícího křesla pod helmou, Silver obsluhovala komunikace a Leo předpokládal, že sám zastává místo hlavního inženýra. Dále už velitelské funkce nebyly příliš jasné. Možná, že jeho správný titul by měl být Oficiální Lodní Starostlivec. Jak se všechny směry jejich akcí blížily svému průsečíku v bodě, z něhož už nebylo návratu, Leovy vnitřnosti se chvěly a krk se mu svíral.

„Bezpečnostní člun přestal vysílat,“ hlásila Silver.

„To je úleva,“ řekl Ti. „Tak už můžeš zase zapnout zvuk.“

„To není úleva,“ namítl Leo. „Jestli přestali mluvit, mohou se už připravovat, že začnou palbu.“ A bylo příliš pozdě, protože byli příliš blízko k přeskokovému bodu, než aby mohli poslat ven mužstvo s laserovými svářečkami, aby střelbu opětovalo.

Ti se zatvářil polekaně. Zavřel oči; zdálo se mu, že se D-620 naklonila a neohrabaně ve zrychlení poskočila. „Jsme skoro v pozici pro skok.“

Leo se podíval na monitor. „Jsou skoro v dostřelu.“ Na okamžik se odmlčel a pak dodal: „Už jsou v dostřelu.“

Ti lehce vypískl a stáhl si helmu. „Zapínám Necklinovy –“

„Jemně,“ vyhrkl Leo. „Moje vortexové zrcadlo –“

Silveřina ruka vyhledala jeho. Pocítil nepřekonatelnou touhu se omluvit, Silver, čtverákům, bohu, nevěděl komu. Já jsem vás do toho dostal… promiňte mi to…

„Kdybys navázala spojení, Silver,“ Leovi zoufale hlava plavala v panice – všechny ty děti – „Ještě se můžeme vzdát –“

„Nikdy.“ Silver mu sevřela ruku pevněji a modré oči upřela do jeho. „A já rozhoduji za všechny, nejen za sebe. Jedeme.“

Leo zaskřípal zuby a krátce přikývl. V mozku mu hřměly vteřiny jako ozvěny úderů srdce. Bezpečnostní člun se na monitoru zvětšil.

„Tak proč nestřílí?“ divila se Silver.

„Palte,“ nařídil Van Atta.

Bannerjiho schéma se na obrazovce vyrovnalo, zablikala na něm čísla a světélka se smísila. Van Atta si všiml, že doktorka Yei už nebyla na svém místě. Asi se schovávala na záchodě. Takováhle dávka skutečného života a skutečných důsledků na ni byla nepochybně moc. Přesně jako nějaký ufňukaný politik, pomyslel si Van Atta sžíravě, který lidi umluví do neštěstí a pak zmizí, jen co se začne střílet…

„Začněte palbu,“ opakoval Bannerjimu. Počítač zablikal, že je připraven a zaměřen na cíl.

Bannerjiho ruka se pohnula k tlačítku a zaváhala. „Máte na tohle pracovní příkaz?“ zeptal se najednou.

„Jestli mám co?“ vyštěkl Van Atta.

„Pracovní příkaz. Právě mě napadlo, že technicky by se tohle dalo považovat za spalování rizikového materiálu. Na to musím mít pracovní příkaz, podepsaný tím, kdo akci vyžaduje – což jste vy – nebo moje nadřízená, ředitelka Chalopinová a úředníkem podnikového oddělení pro evidenci rizikových materiálů.“

„Chalopinová mi vás předala. Tím to máte schválené, pane kapitáne.“

„Ale ne úplně. Úřednice oddělení pro rizikové materiály je Laurie Gompfová a ta je na Rodeu. Ona to neschválila. Pracovní příkaz je neúplný. Promiňte, pane.“ Bannerji uvolnil místo u ovládacího panelu zbraní a se zkříženýma rukama se rozvalil do prázdného inženýrského křesla. „Spalovat rizikový materiál bez řádného příkazu by mě mohlo stát místo. A musí k tomu být také ještě připojen odhad, jaký dopad ta akce bude mít na životní prostředí.“

„Tohle je vzpoura,“ zařval Van Atta.

„Ne, není.“ Bannerji s ním srdečně nesouhlasil. „Nejsme v armádě.“

Zrudlý Van Atta se díval na Bannerjiho, který si prohlížel nehty. Van Atta se s kletbou na rtech vrhl do křesla u ovladače zbraní a znovu nastavil cíl. To mohl vědět – cokoliv chce mít udělané pořádně, si musí udělat sám. Zaváhal, hlavou mu probíhaly inženýrské parametry superlodí třídy D. Kde v jejich kompletní struktuře by mohl zásah nejen zničit tyče, ale způsobit i výbuch hlavní pohonné jednotky?

Kremace, jistě. A když bude třeba, smrt těch čtyř nebo pěti pozemšťanů na palubě se může přičíst Bannerjimu – já jsem prostě udělal, co jsem mohl, madam – kdyby byl on udělal svou práci tak, jak já jsem vyžadoval…

Schéma se na obrazovce otáčelo. V té struktuře musí být bod – ano. Tady a támhle. Když vyřídí jak támhletu řídící soustavu, tak tyhle chladicí trubky, může začít neřízená reakce, která skončí – pravděpodobně jeho povýšením, až se všechno uklidní. Apmadová ho zlíbá. Připadal si jako hrdinský lékař, který sám zastavuje mor genetické ohavnosti, aby se nerozšířila po celé Galaxii…

Schéma cíle se opět vyrovnalo do správné pozice. Van Attovy zpocené prsty sevřely spínač. Za okamžik – za pouhý okamžik –

„Co s tím děláte, paní doktorko?“ ozval se překvapený hlas Bannerjiho.

„Používám psychologii.“

Van Attovi se zdálo, že mu týl hlavy explodoval s řachnutím, z něhož se mu udělalo nanic. Sletěl a rozřízl si bradu o konzoli, narazil na tlačítka a jeho palebný program na obrazovce se naráz změnil v rej barevných konfet. Uviděl hvězdy uvnitř člunu, rozmazané fialové a zelené skvrny – a se zalapáním po dechu se zase narovnal.

„Paní doktorko,“ namítl Bannerji, „jestli se pokoušíte srazit chlapa k zemi, musíte ho praštit o hodně víc.“

Van Atta vyrazil ze židle a Yei bojácně ucouvla. „Nechtěla jsem riskovat, že ho zabiju.“

„Proč ne?“ utrousil Bannerji na půl úst.

Van Atta jí zuřivě sevřel ruku kolem zápěstí. Vytrhl jí kovový klíč z ruky. „Vy nedokážete udělat nic pořádně, co?“ zasyčel.

Těžce dýchala a plakala. Fors, už oblečený do skafandru, ale ještě bez helmy, strčil hlavu dovnitř. „Co se to tu k čertu děje?“

Van Atta k němu Yei postrčil. Bannerji se neklidně vrtěl na sedadle – tomu určitě důvěřovat nemohl. „Držte tuhle bláznivou krávu. Právě se mě pokusila zabít francouzákem.“

„Ano? Mně řekla, že si potřebuje srovnat sedadlo,“ poznamenal Fors. „Jenže – řekla opravdu sedadlo?“ Ale držel Yei za obě paže. Její odpor byl jako obvykle slabý a marný.

Van Atta se se syknutím vmáčkl zpátky do sedadla u ovladače zbraní a znovu vyvolal zaměřovači program. Nastavil jej a přepnul na vnější snímače. Soustava D-620 a Sídliště se ukázala na obrazovce jako živá; chladné a vzdálené sluneční světlo stříbřilo celou konstrukci. Schéma se k ní přiblížilo a zachytilo ji.

D-620 se zavlnila, otočila se a zmizela.

Lasery vypálily a světelná kopí udeřila do prázdného prostoru.

Van Atta zavyl a začal mlátit do konzole pěstí. Z brady mu odlétaly kapičky krve. „Dostali se pryč. Dostali se pryč. Dostali se pryč –“

Yei se zahihňala.

Leo bezvládně visel ve svých bezpečnostních pásech a v hrdle mu bublal smích. „Dokázali jsme to!“

Ti si postrčil helmu na čelo a seděl stejně bezvládně. Tvář měl bílou a zbrázděnou – skoky piloty vyčerpávaly. Leo sám cítil, jako by mu někdo zkroutil vnitřnosti, až to v nich zapraštělo, ale nevolnost rychle přešla.

„Tvoje zrcadlo bylo v normě, Leo,“ sdělil mu Ti slabě.

„Ano. Bál jsem se, že během skoku pod tlakem exploduje.“

Ti se po něm pohoršeně podíval. „Tos mi neřekl. Myslel jsem, že jsi inženýr, který si potrpí na testy.“

„Hele, já jsem ještě nikdy předtím žádnou takovou věc nedělal,“ protestoval Leo. „To nemůžeš nikdy vědět. Jenom odhaduješ, jak nejlíp umíš.“ Sedl si a snažil se posbírat rozházené myšlenky. „Jsme tady. Dokázali jsme to. Ale co se děje venku, nepoškodilo se Sídliště nějak – Silver, podívej se, co je na komunikátoru.“

Byla také bledá. „Můj bože,“ zamrkala. „Tak tohle byl skok. Tak trochu jako šest hodin séra pravdy doktorky Yei, stlačených do jedné vteřiny. Uf. Budeme tohle dělat často?“

„To tedy doufám,“ Leo si rozepnul pásy a přeplul k ní, aby jí pomohl.

Vesmír kolem červí díry byl prázdný a klidný – Leo s radostí zaznamenal, že jeho tajná paranoidní představa, jak se vynoří uprostřed čekající vojenské formace, se nesplnila. Ale počkejme, blížila se k nim loď – ne obchodní plavidlo, ale něco, co vypadalo nebezpečně a oficiálně –

„To je nějaká policejní loď z Orientu IV.,“ hádala Silver. „Máme problém?“

„Bezpochyby,“ vmísil se hlas doktora Minčenka, který právě vplouval do navigační kabiny. „GalacTech tohle jen tak nespolkne. Grafe, prokážete všem velkou službu, když mě teď necháte mluvit.“ Odstrčil Lea a Silver a převzal komunikátor. „Ministr zdravotnictví na Orientu IV. je náhodou můj profesionální kolega. I když v politice nemá nijak zvlášť velkou moc, může zprostředkovat spojení s nejvyššími místy ve vládě. Jestli se s ním budu moci spojit, budeme v daleko lepší pozici pro vyjednávání, než kdybychom zkoušeli jednat s nějakým policejním seržantem, nebo ještě hůř, ardmádním důstojníkem.“ Minčenkovi se zaleskly oči. „GalacTech a Orient IV. se momentálně vůbec nemají navzájem rádi. Ať nás GalacTech obviní z čehokoliv, můžeme jim to oplatit – daňový podvod – ach, tady je možností…“

„Co budeme dělat, zatímco vy budete mluvit?“ zeptal se Ti.

„Buďte připraveni ke startu,“ poradil Minčenko.

„Ještě to neskončilo, že?“ zašeptala Silver Leovi. Odpluli Minčenkovi z cesty. „Tak nějak si myslím, že všechny naše problémy by skončily, kdybychom se dostali z dosahu pana Van Atty.“

Leo potřásl hlavou. V koutku úst se mu náhle držel vítězný úsměv. Vzal Silver za jednu z jejích horních rukou. „Naše problémy by byly skončily, kdyby nás Brucínek zasáhl. Nebo kdyby bylo vortexové zrcadlo vybuchlo uprostřed skoku, nebo kdyby – neboj se problémů, Silver. Jsou znamením života: Postaráme se o ně společně – zítra.“

Dlouze vydechla a napětí se jí začalo vytrácet z tváře, těla i paží. Konečně mu odpověděla úsměvem, který jí rozsvítil oči a rozjasnil je jako hvězdy. V očekávání k němu obrátila obličej.

Zjistil, že na muže, který se blíží čtyřicítce, se usmívá jako hlupák. Pokusil se upravit si tvář do důstojnějšího výrazu. Následovala pauza.

„Leo,“ řekla Silver, jako by se jí náhle rozbřesklo, „ty se stydíš?“

„Kdo, já?“

Modré hvězdné oči se náhle zúžily, jako když dravec zaostří zrak. Políbila ho. Leo, kterého její obvinění pohoršilo, jí důkladně polibek oplatil. Teď byla řada na ní, aby se pošetile usmívala. Život se čtveráky bude úplně v pořádku, napadlo Lea… Obrátili tváře k novému slunci.

Lois McMaster Bujoldová

CESTOU SVOBODY

Obálka Robert André

Překlad Marta Procházková

Odpovědný redaktor Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor Helena Šebestová

Sazba provedena v LaTeXu

Vytiskla Tiskárna Havlíčkův Brod a.s.

Vydalo Nakladatelství Laser – books s.r.o.

Úslavská 2, Plzeň 301 49

tel+fax: 019-7246407

v edici Laser jako 154. publikaci

Edice SF svazek 76.

Plzeň 1998, vydání 1.

Prodejní cena 145 Kč