PEARL S. BUCKOVÁ

DOBRÁ ZEMĚ

PRAHA 1968 ODEON

PŘELOŽILA EVA KONDRYSOVA

The Good Earth

© Copyright, 1931, by Pearl S. Buck

…To učinil Vinteuil s krátkou větou. Swann cítil, že se skladatel se svými nástroji spokojil tím, že ji odhalil, učinil viditelnou, sledoval a šetřil její kresbu rukou něžnou, opatrnou, jemnou a tak jistou, že se tón každou chvíli mění, rozplývá, aby naznačil stín, ožívá, když má sledovat smělejší obrys. Že se Swann nemýlil, když věřil ve skutečnou existenci této věty, dokazuje už to, je každý jen trochu jemný znalec by si byl ihned povšiml přetvářky, kdyby se Vinteuil, maje méně síly, aby viděl a zachytil její tvary, snažil utajit nedostatky své vize nebo slabost své ruky tím, že by tu a tam přidával rysy vlastní invence.

Marcel Proust: Swannova láska

Překlad J. Heyduka (SNKLU, 1964)

1

Nadešel den, kdy se měl Wang Lung oženit. Otevřel oči do temnoty za závěsem kolem lůžka a nejprve se nemohl rozpomenout, proč mu dnešní svítání připadá odlišné od všech ostatních. Ve stavení vládlo ticho, přerušované jen chabým, dušným pokašláváním jeho starého otce, který spával na protilehlé straně za prostřední místností. Otcův kašel byl první zvuk, jenž k němu každé ráno dolehl. Wang Lung zůstal pravidelně ještě chvíli ležet a poslouchal, a teprve když se pokašlávání přiblížilo a dveře otcova pokoje zaskřípěly v dřevěných veřejích, začal vstávat.

Tentokrát však neotálel. Vyskočil a odhrnul závěs nad lůžkem. Venku šerem rudě svítalo a malým hranatým okenním otvorem, přes nějž pochvíval potrhaný papír, probleskovala bronzová obloha. Přistoupil k otvoru a serval papír.

„Je jaro a tohle už není potřeba,“ zahučel.

Styděl se otevřeně přiznat, že by chtěl, aby to u nich dnes vypadalo pěkně. Otvor byl tak malý, že se jím sotva dala prostrčit ruka, ale sáhl si ven, jaké je počasí. Od východu vál mírný, vlahý větřík, jemně ševelící a nasáklý deštěm. To bylo dobré znamení. Dnes ještě nezaprší, ale nezmění-li se vítr, přinese za pár dní déšť. To je dobré. Včera řekl otci, že pšenice nenalije do klasů, bude-li slunce pořád tak nelítostně, svítit. Teď to vypadalo, jako by mu sama nebesa přicházela blahopřát k dnešnímu dni. Země vydá plody.

Spěchal do prostřední místnosti, přitom si natahoval vrchní modré kalhoty a upevňoval je v pase kolem dokola obtočeným pruhem modré bavlněné látky. Horní polovinu trupu nechal nahou, dokud neohřeje vodu, aby se omyl. Zašel do přístavku za stavením, který jim sloužil za kuchyni. Z temnoty za nejbližším rohem vystrčil hlavu vůl a hluboce zabučel. Kuchyně byla postavena z vepřovic, právě tak jako stavení samo, z velkých kvádrů hlíny, kterou nakopali na vlastních polích, a pokryta došky z jejich vlastní pšeničné slámy. Z vlastní hlíny také jeho děd zamlada vytvaroval pec, vysmahlou a začouzenou mnohaletým používáním. Na tomto kamnářském výtvoru spočíval objemný kulatý železný kotel.

Onen kotel nyní zčásti naplnil vodou, kterou nabral půlkou tykve z hliněného vědra, stojícího poblíž. Nabíral opatrně, protože voda byla vzácná. Chvíli zaváhal, ale pak náhle zvedl vědro a vylil je celé do kotle. Dnes si omyje celé tělo. Od dětských let, kdy sedával mamince na klíně, je nikdo nespatřil, až dnes, a proto je chtěl mít čisté.

Přistoupil k plotně zezadu, vzal v koutě hrst sena a pár suchých stonků a opatrně je nakladl na topeniště, aby byl každý lupínek co nejlépe využit. Z želízka a kamínku vykřesal plamínek, od něhož chytla sláma, a kamna se rozhořela.

Dnes naposled musí ráno zatápět. Rozdělával oheň každé ráno od té doby, co mu matka před šesti lety zemřela. Rozdělával oheň, ohříval vodu, naléval ji do misky a odnášel do místnosti, kde otec seděl na lůžku, pokašlával a šmátral po střevících na podlaze. Celých šest let čekal otec každý den, až mu syn ráno přinese horkou vodu, po které mu ranní kašel trochu polevil. Teď si otec i syn odpočinou. Do stavení přijde žena. Wang Lung už nebude muset v zimě v létě vstávat za svítání, aby podpálil v kamnech. Bude moci zůstat v posteli a čekat, až i jemu přinese misku vody, a vydá-li půda dobrou úrodu, poplavou v té vodě čajové lístky. Jednou za pár let to tak bývalo.

A až ženu zmůže únava, budou tady její děti, aby zatopily v kamnech, kopa dětí, které Wang Lungovi porodí. Wang Lung se zarazil při pomyšlení na děti, které budou ve všech třech místnostech pobíhat. Tři místnosti jim vždycky připadaly až zbytečně mnoho, od matčiny smrti se stavení zdálo poloprázdné. Museli se soustavně bránit náporu příbuzných, kteří neměli kam hlavu složit – strýc s početnou rodinou jim často předhazoval:

„Nač potřebují dva chlapi sami tolik místa? To nemůže otec spát se synem? Teplo mladého těla zmírňuje kašel stáří.“

Otec však pokaždé odpověděl: „V mé posteli má vyhrazené místo můj vnuk. Ten mi k stáru zahřeje kosti.“

Teď tedy přijdou vnukové, jeden vnuk za druhým! Bude třeba nastavět postele podél stěny v prostřední místnosti. Ve stavení bude plno postelí. Oheň v plotně vyhasl, zatímco Wang Lung myslel na všechny ty postele, které budou stát v poloprázdném domku, a voda v kotli začala chladnout. Ve dveřích se objevila vyzáblá stařecká postava. Otec si přidržoval nezapjatý oděv, kašlal, odplivoval a lapal po dechu:

„Jak to, že jsem ještě nedostal vodu, abych si zahřál plíce?“

Wang Lung sebou trhl, vzpamatoval se a zastyděl se.

„Topivo je zvlhlé,“ zahučel od kamen. „V takovém povětří ~“

Starý otec vytrvale kašlal a nepřestal, dokud voda nezačala vřít, Wang Lung nalil trošku do misky a pak, po chvilkovém zaváhání, otevřel hlazenou nádobku, která stála na polici nad kamny, vysypal z ní asi tucet stočených suchých lístků a rozprášil je po hladině. Starci svitlo chtivě v očích a okamžitě se jal hubovat: „Nač takové mrhání? Čaj má cenu stříbra!“

„Dnes je zvláštní den,“ odvětil Wang Lung a krátce se zasmál. „Pijte a pochutnejte si.“

Stařík sevřel misku vyzáblými, zkroucenými prsty, něco zahučel a pobrukoval si pod vousy. Pozoroval, jak se lístky rozvíjejí a zaplňují vodní hladinu, a nemohl se odhodlat vypít drahocenou pochoutku.

„Vystydne vám to,“ řekl Wang Lung.

„Máš pravdu, máš pravdu –“ odpověděl otec poplašeně a usrkl mocný doušek horkého čaje. Zmocnila se ho živočišná spokojenost, jako když se dítě pustí do krmení. Nebyl tím však zaujat natolik, aby si nepovšiml, jak bezbožně Wang Lung vylévá všechnu vodu z kotle do hlubokých dřevěných necek.

Pozvedl hlavu a upřel pohled na syna. „To je vody, že by na ní stačila roční úroda dozrát,“ poznamenal nečekaně.

Wang Lung nicméně dolil vodu do poslední kapky. Neodpověděl.

„Tak co?“ dožadoval se otec hlasitě pozornosti. „Vždyť jsem se od Nového roku vůbec nemyl,“ řekl Wang Lung tiše.

Styděl se otci přiznat, že chce mít čisté tělo, až je žena spatří. Spěšně odběhl s neckami do vlastního pokoje. Dveře se kývaly ve zborcených dřevěných veřejích, nedoléhaly, aby se daly zavřít, a otec docupital do prostřední místnosti, přiložil ústa ke skulině a křičel:

„To by bylo zlé, zvykat ženskou na takovéhle novoty ráno do vody čaj a tolika umývání!“

„Je to jen pro dnešek,“ zavolal v odpověď Wang Lung. A pak dodal: „Zaleju s tou vodou někde, až se domyju, takže nepřijde nazmar.“

Nato otec už nic neříkal a Wang Lung odepjal pás a shodil ze sebe šaty. V hranolu světla, které sem dopadalo otvorem, vyždímal malý ručník v kouřící vodě a energicky si třel štíhlé snědé tělo. Ačkoli měl předtím dojem, že je vzduch teplý, bylo mu mokrému zima, a tak se pohyboval co nejrychleji, namáčel ručník ve vodě a opět jej vytahoval, až mu z celého těla stoupal oblak jemné páry. Pak přistoupil ke krabici, která patřívala jeho matce, a vytáhl z ní čistý modrý bavlněný oblek. Dost možná, že mu dnes ještě bude bez vatovaného zimního oblečení trochu chladno, ale nemohl snést pomyšlení, že by je oblékl na čisté tělo. Potah byl špinavý a potrhaný a trčelo z něho umazané, zasedlé vatování. Nechtěl, aby ho ta žena hned napoprvé spatřila, jak mu leze vatování. Později mu bude muset šaty vyprat a pospravit, ale ne první den. Přes modrý bavlněný kabátek a kalhoty si natáhl dlouhou suknici ze stejné látky – jedinou suknici, kterou měl a kterou nosíval jen ve svátek, kdoví, jestli desetkrát do roka. Hbitými prsty rozpletl dlouhý cop, jenž mu visel po zádech, ze zásuvky rozviklaného malého stolku vzal dřevěný hřeben a začal se česat. Otec se opět přišoural blíž a přitiskl ústa na skulinu ve dveřích.

„To dneska nedostanu nic jíst?“ chtěl vědět dotčeně. „V mém věku jsou ráno kosti jako voda, dokud nedostanou potravu.“

„Už jdu,“ řekl Wang Lung, hbitě si zaplétal vlasy do hladkého copu a mezi prameny vkládal černou hedvábnou šňůrku s třapcem.

Za chvilku si dlouhou suknici opět svlékl, obtočil si cop kolem hlavy a vynesl ven necky s vodou. Na snídani dočista zapomněl. Rozmíchá trochu kukuřičné kaše s vodou a dá ji otci. Sám nemohl jíst. Vlekl namáhavě necky na zápraží, vylil vodu na zem hned za dveřmi a přitom si uvědomil, že vzal všechnu vodu z kotle na umývání a že bude muset znovu zatápět. Zaplavila ho vlna hněvu vůči otci.

„Taky už k stáru nemá pomyšlení na nic než na jídlo a pití,“ zamumlal od plotny; nahlas však neřekl nic. Dnes ráno se postará otci o snídani naposled. Přinesl vědro vody ze studny u zápraží, nalil trošičku do kotle, zčerstva ji uvedl do varu, povařil kaši a nesl ji otci.

„Dnes večer budeme mít rýži, tatínku,“ řekl. „Zatím si vezměte kukuřici.“

„V koši už nezbývá než drobátko rýže,“ varoval otec, zasedl za stůl v prostřední místnosti a jal se míchat tyčinkami hustou žlutou kaši.

„Tak se uskromníme o Svátku jara,“ odvětil Wang Lung. Ale otec už ho neposlouchal. Usrkoval hlasitě z misky.

Wang Lung tedy odešel do svého pokoje, natáhl si znovu dlouhou modrou suknici a spustil si cop na záda. Přejel si rukou po vyholeném čele a po tvářích. Neměl by sb dát čerstvě oholit? Slunce sotva vyšlo. Mohl by to vzít ulicí Holičů a dát se oholit, než zajde do domu, kde na něho čeká ta žena. Vystačí-li s penězi, udělá to.

Vytáhl z opasku malý umaštěný váček z šedé látky a spočítal, kolik v něm má peněz. Bylo tam šest stříbrných dolarů a hrst měďáků. Neoznámil ještě otci, že pozval na večer několik známých. Pozval bratrance, mladičkého syna strýcova, kvůli otci i strýce a tři sousedy ze vsi, rolníky, jako byl sám. Zamýšlel koupit ve městě toho rána kousek vepřového, nějakou menší sladkovodní rybu a hrst kaštanů. Možná že vezme i pár bambusových výhonků, dovážených z jihu, a trochu hovězího na dušení do kapusty, kterou vypěstoval na zahrádce. Ale to jen v tom případě, zbudou-li mu ještě nějaké peníze, až koupí sojový sýr a olej. Dá-li si vyholit hlavu, nezbude mu už možná na hovězí. „A dám se oholit,“ rozhodl se rázně.

Beze slova opustil otce a vyšel do časného jitra. Ačkoli byl východ tak temně rudý, překonalo slunce mraky nad obzorem a jiskřilo v kapkách rosy na rašícím osení. Ve Wang Lungovi se na okamžik ozval sedlák: sklonil se a prohlížel si mladou pšenici a ječmen. Obilí ještě nevymetalo, čekalo na déšť. Vtáhl do sebe vzduch a pohlédl ustaraně na nebe. V těch temných mracích, visících ztěžka ve větru, musí být déšť. Koupí tyčinku kadidla a zapálí ji v kapličce bůžků Země. V takový den se to patří.

Ubíral se úzkou pěšinkou mezi poli. Brzy vyvstaly v dálce šedé městské zdi. Hned za městskou branou, kudy musí projít, stojí palác, kde ta žena pobývala jako otrokyně od dětství, palác rodiny Chuangovy. Někteří lidé říkali: „Je lepší žít sám než se oženit se ženou, která bývala otrokyní ve velkém domě.“ Ale když on sám naléhal na otce: „Cožpak nikdy nebudu mít ženu?“ odpověděl otec: „Doba je zlá, taková svatba přijde dnes na velké peníze, každá ženská chce zlaté prsteny a hedvábné šaty, než si člověka vezme, tak co zbývá chudákovi než se poohlédnout po otrokyni?“

Otec se nakonec vzchopil a vypravil se pozeptat k Chuangovým, nemají-li tam nějakou otrokyni nazbyt.

„Aby nebyla moc mladá a hlavně aby nebyla hezká,“ řekl.

Wang Lungovi se nezamlouvalo, že nesmí být hezká. To by bylo něco, kdyby dostal hezkou ženu a ostatní muži mu s obdivem říkali, jak je šťastný, že ji má. Otec mu ale vyčinil, když spatřil jeho vzdorovitý výraz:

„Nač by nám, prosím tebe, byla hezká ženská? Potřebujeme, aby se starala o domácnost, rodila děti a přitom pomáhala na poli, a bude ti tohle všechno dělat hezká ženská? Ta by neměla pomyšlení na nic než na šaty, které by jí slušely! Kdepak u nás a hezká ženská. Jsme přece sedláci. A mimoto kdo to kdy slyšel, aby hezká holka u bohatých lidí zůstala pannou? Všichni mladí pánové si s ní užijou, co srdce ráčí. Není to lepší, být první u ošklivé než stý u nějaké krasavice? Myslíš, že by se jí stejně zamlouvaly tvoje upracované dlaně jako hebké ruce bohatých synáčků nebo že by se jí líbil tvůj dočerna opálený obličej, až by jej porovnávala se zlatou pletí těch ostatních, co se s ní pobavili?“

Wang Lung dobře věděl, že otec mluví moudře. Přesto však musel přemoci své tělo, než dokázal odpovědět. I tak na otce vyjel:

„Aspoň nesmí být podobaná od neštovic ani mít zaječí pysk.“ Tahle nebyla podobaná od neštovic, ani neměla zaječí pysk. To věděl, ale víc nic. Koupili s otcem dva stříbrné pozlacené prsteny a stříbrné náušnice a ty donesl otec jejímu pánovi na znamení zasnoubení. Jinak o ženě, která měla být jeho, Wang Lung nevěděl nic, až na to, že si pro ni dneska může přijít.

Vstoupil do chladného stínu městských bran. Stáli před nimi nosiči vody, kteří celý den vozili na kárách velké nádrže s vodou, až stříkala z nádrží na kameny. Brána tvořila v silné hliněné zdi průchod, kde bývalo vždycky vlhko a chladno, i v horkých letních dnech, a prodavači melounů rozkládali své plody po kamenech, rozřezávali melouny a zákazníci je ve vlhkém chládku vysávali. Dnes tu nebyli, protože ještě nenadešla jejich doba, ale podél stěny stály košíky tvrdých zelených broskví a prodavači vykřikovali:

„První jarní broskve – první jarní broskve! Kupujte, jezte – pročistí vám žaludek od zimního jedu!“ Wang Lung si v duchu řekl:

„Jestli je má ráda, koupím jí pár, až se budeme vracet.“ Nedokázal si pořád představit, že za ním bude kráčet žena, až se bude branou vracet.

V bráně zamířil vpravo a za okamžik se ocitl v ulici Holičů. Takhle časně tu pomalu nebylo živáčka, jen pár sedláků, kteří přinesli včera večer něco na prodej a chtěli odbýt zeleninu na trhu hned zrána, aby se mohli vrátit na pole. Proklimbali noc schouleni nad ošatkami, celí roztřesení chladem, a ty ošatky jim teď stály prázdné u nohou. Wang Lung se jim vyhnul, aby ho některý nepoznal, protože dnes neměl náladu na to, aby si ze sebe nechal tropit šašky. Celá ulice byla lemována stánky holičů; Wang Lung zašel až k nejzazšímu, usedl na stoličku a pokynul holiči, jenž se bavil se sousedem. Holič okamžitě přispěchal a z kotlíku, stojícího na dřevěném uhlí, začal lít horkou vodu do mosazného umyvadla.

„Dohola?“ zeptal se odbornicky. „Hlavu a obličej“ odpověděl Wang Lung. „Vyčistit uši a nosní dírky?“ chtěl vědět holič. fc „Kolik by to stálo navíc?“ dotazoval se opatrně Wang Lung. „Čtyři měďáky,“ řekl holič a začal máčet kus černé látky v horké vodě.

„Dám ti dva,“ rozhodl Wang Lung. „Pak ti vyčistím jedno ucho a jednu nosní dírku,“ opáčil pohotově holič. „Na které straně obličeje si to přeješ udělat?“ Při těchto slovech še zašklíbil na sousedního holiče a ten vyprskl. Wang Lung pochopil, že padl na nějakého šprýmaře, a protože měl – jako vždy – zvláštní nejistý pocit v přítomnosti městských chlapíků, třebaže v tomto případě šlo jen o holiče, a tedy o lidi sprosté, řekl rychle: „Jak uznáš za dobré –“

Nato se poddal holičovým rukám, které se ho jaly mydlit, třít a holit, a protože ten holič byl v jádru dobromyslný chlapík, přidal mu nakonec zdarma ještě sérii obratných úderů do ramenou a do zad, aby se uvolnily svaly. Když Wang Lungovi holil vlasy nad čelem, ohodnotil jej takto:

„Tenhle sedlák by vypadal docela k světu, kdyby se dal ostříhat. Podle nové módy se cop už nenosí.“ Jeho břitva zakroužila tak těsně kolem pramene vlasů na I Wang Lungově temeni, že Wang Lung vykřikl:

„Nemohu si dát ustřihnout cop, když jsem se nedovolil otce!“ Holič se zasmál a ušetřil ono kolečko vlasů.

Když byl Wang Lung hotov a vysázel peníze do holičovy

I scvrklé, vymáčené dlaně, zaplavila ho na chvíli hrůza. Tolik peněz! Jakmile však vykročil opět ulicí a ucítil na oholené kůži

I svěží větřík, řekl si:

„Je to jen pro jednou.“

Poté zašel na tržiště, koupil tam dvě libry vepřového, přihlížel, jak je řezník balí do suchého lotosového listu, a pak si I váhavě poručil ještě čtvrt libry hovězího. Když to všechno I měl, dokonce i hranolky sojového sýra, které měkce spočívaly I na listech, zašel k svíčkaři a koupil dvě tyčinky kadidla. Velice rozpačitě pak zamířil k sídlu Chuangových. I Před branami paláce ho jala panická hrůza. Proč se sem I jen vydával sám? Měl požádat otce – strýce – třeba i nejbližšího souseda Tinga – kohokoli – aby šel s ním. V životě I nebyl v takovém paláci. Nemůže přece vejít se svatební hostinou na ruce a říct: „Přišel jsem si pro ženu!“ i Dlouho stál před vraty a zíral na ně. Byla zavřená, obě mohutná dřevěná křídla, spojená a vyztužená železným kováním, k sobě doléhala. Stáli tu na stráži dva lvi, vytesaní z kamene, z každé strany jeden. Nikdo se neukázal. Odvrátil se. Nešlo to.

Náhle se mu udělalo slabo. Nejdřív si půjde koupit něco k jídlu. Od rána neměl v ústech – zapomněl na jídlo. Vešel do hospody v postranní uličce, položil na stůl dva měďáky a. usedl. Když se ukázal špinavý pikolík v lesklé černé zástěře, zavolal na něho: „Dvě misky nudlí!“ Jen mu je přinesl, popadl je hladově a ládoval si je bambusovými tyčinkami do úst, zatímco tu pikolík postával a roztáčel měďáky mezi černým palcem a ukazováčkem.

„Dáte si ještě?“ zeptal se kluk lhostejně.

Wang Lung zavrtěl hlavou. Napřímil se a rozhlédl. V temné zalidněné místnosti, přecpané stolky, neviděl nikoho známého. Jen pár lidí jedlo nebo popíjelo čaj. Chodili sem chudáci a mezi nimi vypadal spořádaně, čistě a téměř zámožně, takže k němu kolemjdoucí žebrák zanaříkal:

„Slitujte se, učený pane, a darujte mi pětníček – umírám hlady!“

Wang Lunga dosud nikdy žebrák neoslovil, ani ho žádný nenazval učeným pánem. Potěšilo ho to a hodil do žebrákovy misky dvě drobné mince, které tvoří pětinu groše; žebrák chytil mince, stáhl černý pařát a zakutal si je někam do hadrů.

Slunce stoupalo po obloze a Wang Lung seděl. Pikolík u něho netrpělivě otálel. „Jestli si už nic neobjednáte,“ řekl nakonec se značnou drzostí, „budu vám muset započítat poplatek za židli.“

Taková urážka Wang Lunga rozhořčila a byl by hned povstal, ale když si představil, že má jít do paláce Chuangových a říct si tam o ženu, polil ho pot od hlavy k patě, jako by dělal na poli.

„Přines mi čaj,“ vyzval chlapce chabě. Než se ohlédl, stál čaj před ním a kluk se rázně dožadoval:

„To bude groš.“

A Wang Lung shledal ke své hrůze, že mu nezbývá nic jiného než sáhnout do opasku pro další groš.

„Upadl jsem mezi loupežníky,“ zamumlal rozezleně. Tu spatřil, že do hospody vchází soused, kterého pozval na svatební hostinu, hodil tedy rychle groš na stůl, jediným douškem vypil čaj, vyběhl postranními dveřmi a octl se znovu na ulici.

„Musí to být,“ řekl si zoufale a ubíral se co noha nohu mine k velké bráně.

Jelikož už bylo po polednách, stála vrata dokořán a na zápraží lelkoval klíčník, který právě poobědval a teď se šťoural v zubech bambusovou třískou. Byl to vysoký člověk s bradavicí na levé tváři a z této bradavice visely tři dlouhé vousy, jichž se ještě nedotkla břitva. Když spatřil Wang Lunga, rázně se na něho obořil, jelikož podle košíku usoudil, že přišel něco prodávat.

„Copak chceš?“

Wang Lung ze sebe ztěžka vysoukal:

„Já jsem Wang Lung, sedlák Wang Lung.“

„No dobrá, sedlák Wang Lung, a co má být?“ hartusil klíčník, který neplýtval zdvořilostí na nikoho krom bohatých přátel svých pánů,

„Přicházím – přicházím –“zakoktal Wang Lung.

„To vidím,“ poznamenal klíčník s okázalou trpělivostí a zatočil dlouhými vousy na bradavici.

„Je tu jedna žena,“ zašeptal Wang Lung a hlas mu beznadějně odumřel. Jeho tvář se v slunci mokře leskla.

Klíčník vybuchl mocným smíchem.

„Tak to jsi ty!“ zahalekal. „Bylo mi řečeno, že se tu dneska objeví ženich. Ale spletl mě ten košík, co máš na ruce.“

„Koupil jsem jen kousek masa,“ vysvětloval omluvně Wang Lung a čekal, že ho klíčník zavede dovnitř. Jenže ten se neuráčil pohnout. Konečně se Wang Lung úzkostlivě zeptal:

„Mám jít dovnitř sám?“

Klíčník předstíral, že se zachvěl hrůzou. „Starý milostpán by tě zabil!“

Když viděl, že Wang Lung ve své bezelstnosti pořád ještě nechápe, řekl: „Zvonivá mince otevře každou bránu,“

Wang Lung se konečně dovtípil, že po něm ten chlapík chce peníze.

„Jsem chudý člověk,“ doprošoval se.

„Ukaž, co máš v opasku,“ poručil klíčník.

Zazubil se, když prosťáček Wang Lung postavil košík na kámen, vyhrnul si suknici, vytáhl z opasku malý váček a vysypal z něho do levé dlaně všechny peníze, které mu po nakupování zbyly. Byl to jeden stříbrňák a čtrnáct měďáků.

„Vezmu si ten stříbrňák,“ rozhodl klíčník rázně, a než se Wang Lung zmohl na odpor, měl už tqn člověk jeho peníz v rukávě, prošel vraty a hulákal na všechny strany:

„Ženich jde!“

Wang Lung, pobouřen tím, co se přihodilo, a zděšen halasným oznámením svého příchodu, neměl na vybranou a musel ho následovat, což také učinil: popadl košík a šel, nekoukaje napravo ani nalevo.

Později se nemohl vůbec na nic upamatovat, třebaže se octl v takovém vznešeném sídle poprvé v životě. S hořícími tvářemi a sklopenou hlavou procházel jedním dvorem za druhým, před ním se ozývalo to halekání a všude kolem zazníval smích. Když už se mu zdálo, že musel projít na sto dvorů, klíčník náhle zmlkl a strčil ho do malého předsálí. Tam ho nechal čekat samotného, zmizel někam dovnitř a za chvíli se vrátil se slovy:

„Stará milostpaní říká, že k ní můžeš přijít.“

Wang Lung vykročil, ale vrátný ho zarazil a znechuceně ho napomenul:

„Nemůžeš přece předstoupit před vznešenou dámu s košíkem na ruce – a v tom košíku vepřové a sojový sýr! Jak by ses uklonil?“

„Pravda – pravda –“ přitakal Wang Lung rozčileně. Neodvažoval se však košík odložit, jelikož se bál, aby mu z něho něco neukradli. Nedokázal si představit, že celý svět třeba neprahne po takových lahůdkách, jako jsou dvě libry vepřového, kousek hovězího a malá sladkpvodní ryba. Vrátný poznal, čeho se bojí, a s vrcholným opovržením zvolal:

„Takové maso bychom u nás leda hodili psům!“ Popadl košík, postavil ho za dveře a strkal Wang Lunga před sebou.

Prošli dlouhou úzkou verandou, jejíž střecha spočívala na křehkých vyřezávaných sloupech, a vstoupili do sálu, jaký Wang Lung ještě nespatřil. Bylo by se do něho vešlo tucet domků jako jeho, tak prostorný byl a tak vysoký. Wang Lung v úžasu pozvedl oči, aby si prohlédl mohutné vyřezávané a malované trámy nad hlavou, při tom klopýtl o vysoký práh ve dveřích a byl by upadl, ale klíčník ho chytil za paži a zvolal:

„To se chceš ze samé uctivosti před starou milostpaní rovnou natáhnout?“

Wang Lung se vzchopil, rudý až za uši, pohlédl před sebe a na vyvýšené plošině uprostřed místnosti spatřil stařičkou dámu, drobounkou a křehkou, oblečenou do lesklého, perleťově šedého saténu, a na nízké stoličce vedle ní hořela nad světýlkem její opiová dýmka. Paní ho bystře pozorovala pronikavýma černýma opičíma očkama, zapadlýma do hubené, vrásčité tváře. Ruka, která svírala troubel dýmky, byla pokrytá kůží tak žlutou a na kůstkách tak hladce vypjatou jako zlacení na posvátné sošce. Wang Lung padl na kolena a bil hlavou o dlaždičky na podlaze.

„Zvedni ho,“ poručila stará dáma chmurně klíčníkovi, „taková pokora je zbytečná. Přišel si pro tu holku?“

„Ano, vzácná paní,“ odpověděl klíčník.

„Pročpak nemluví za sebe sám?“ zeptala se stará dáma.

„Protože je to hlupák, vzácná paní,“ řekl klíčník a zakroutil si vousy na bradavici.

Tohle pobouřilo Wang Lunga natolik, že vrhl na klíčníka rozhořčený pohled.

„Jsem jen sprostý člověk, urozená a vzácná paní,“ řekl, „a nevím, jak mluvit před Vaší Vznešeností.“

Stará dáma si ho bedlivě a přísně změřila a už se zdálo, že promluví, její ruka však sevřela dýmku, kterou otrokyně držela přichystanou, a v tu chvíli jako by na něho zapomněla. Sklonila se, chtivě nasála z troubele, bystrý pohled vyhasl a oči se zastřely mhou zapomnění. Wang Lung před ní stál, dokud o něj bezděčně nezavadila zrakem.

„Co tu chce ten člověk?“ rozzlobila se náhle, jako by se už na nic nepamatovala. Klíčník se tvářil jako socha. Nic neříkal.

„Cekám na tu ženu, urozená paní,“ vysvětloval Wang Lung ve velkém úžasu.

„Na ženu? A na jakou ženu?…“ začala stará dáma, ale její otrokyně se sklonila, něco jí pošeptala a paní se vzchopila. „Ano, už vím – taková bezvýznamná záležitost, málem bych na ni byla zapomněla – přišel sis pro otrokyni O-lan. Vzpomínám si, že jsme ji slíbili nějakému sedlákovi za ženu. Tos byl ty?“

„Ano, já,“ odvětil Wang Lung.

„Běž a zavolej O-lan,“ přikázala stará dáma své otrokyni. Budila dojem, že je najednou celá netrpělivá, aby to všechno odbyla a zůstala v tichém rozlehlém sálu se svou opiovou dýmkou sama.

Otrokyně se v mžiku vrátila a za ruku přiváděla vyšší hřmotnou osobu, oblečenou v čistý modrý bavlněný kabátec a kalhoty. Wang Lung na ni krátce pohlédl a pak se odvrátil. Srdce se mu rozbušilo: to je tedy jeho žena.

„Přistup blíž, otrokyně,“ vyzvala ji paní lhostejným hlasem. „Tenhle člověk si přišel pro tebe.“

Zena stanula před starou dámou se sklopenou hlavou a s rukama sepjatýma.

„Jsi připravena?“ zeptala se paní.

Žena odpověděla pomalu jako ozvěna: „Připravena.“

Wang Lung, jenž poprvé slyšel ženin hlas, hleděl na její záda před sebou. Ten hlas se mu zamlouval, nebyl ani pronikavý, ani tichý, byl prostý a vyrovnaný. Měla pečlivě uhlazené vlasy a čistý kabátec. Na okamžik pocítil zklamání, že nemá zavázané nohy. Nemohl tomu však věnovat pozornost, jelikož stará dáma se obrátila ke klíčníkovi:

„Odnes jí truhlu k bráně, a ať jdou spánembohem.“ Nato oslovila Wang Lunga: „Postav se k ní a poslyš, co ti povím.“ A když Wang Lung předstoupil, řekla mu: „Tahle žena přišla do našeho domu jako desetileté dítě a od té doby žila u nás;  je jí teď dvacet let. Koupila jsem ji za hladomoru, kdy její rodiče táhli na jih, protože neměli co jíst. Pocházeli ze severního Šantungu, tam se také vrátili a víc o nich nevím. Vidíš, že má statné tělo a hranatý obličej jako tamní lidé. Zastane ti hezký kus práce na poli, může ti chodit pro vodu a dělat jiné věci, které po ní budeš chtít. Krásná není, ale to ty nepotřebuješ. Krásné ženy jsou pro muže, kteří si mohou dovolit zahálet, a potřebují tedy rozptýlení. Není ani chytrá. Ale udělá ochotně, co se jí řekne, a má dobrou povahu. Je panna, pokud vím. Není tak hezká, aby byla zaujala mé syny nebo vnuky, a krom toho byla v kuchyni. Jestli k něčemu došlo, byl to jenom sluha. Ale vzhledem k tomu, že se naše dvorce jen hemží hezkými otrokyněmi, pochybuji, že někoho měla. Vezmi si ji a neubližuj jí. Je to dobrá otrokyně, třebas trochu pomalá a hloupá, a kdybych se nechtěla zavděčit nebesům a mít pro posmrtný život zásluhu tím, že přispěji k rozmnožení života na zemi, nechala bych si ji, protože do kuchyně stačí. Ale já otrokyně vdávám, když je někdo chce a panstvo o ně nestojí.“

A ženě řekla:

„Poslouchej ho a roď mu syny a zase syny! Prvorozeného mi přines ukázat.“

„Ano, vzácná paní,“ řekla žena pokorně.

Zůstali nerozhodně stát a Wang Lung tonul ve velkých rozpacích, jelikož nevěděl, má-li odpovědět či co.

„No tak už jděte!“ obořila se na ně stará dáma nedůtklivě a Wang Lung se otočil a se spěšnou úklonou odcházel, za ním žena a nakonec klíčník, který si vysadil na rameno její truhlici. Tu shodil na zem hned v předsálí, kde Wang Lung opět nalezl svůj košík, a nejevil ochotu nést ji dál, ba dokonce beze slova zmizel.

Wang Lung se obrátil k ženě a poprvé se na ni zadíval. Měla hranatý, poctivý obličej, krátký široký nos s výraznými černými nosními dírkami a velká ústa jí zela v obličeji jako rána. Černé oči se zdály jakoby zamžené a naplňoval je zvláštní unikavý smutek. Její tvář vzbuzovala dojem, že je to osoba zvyklá mlčet a nepromluvit, jako by nenacházela slov, i kdyby chtěla něco říct. Snesla trpělivě Wang Lungův pohled, bez rozpačitosti i bez pohnutí, vyčkávala prostě, až si ji prohlédne. Viděl, že její obličej skutečně postrádá jakéhokoli půvabu – že je to snědý, obyčejný, trpělivý obličej. Neměla však pleť podobanou od neštovic ani zaječí pysk. Všiml si, že se jí v uších houpají jeho náušnice, pozlacené náušnice, které koupil, a na prstech měla prsteny, jež jí dal. Odvrátil se, aby na sobě nedal znát radostné vzrušení. Má tedy vlastní ženu!

„Tady je truhla a tady košík,“ řekl jí drsně.

Beze slova se shýbla, zvedla truhlici na jednom konci, opřela si ji o rameno, zavrávorala pod tou tíhou a snažila se vstát. Pozoroval její snahu a pak náhle řekl:

„Truhlu vezmu já. Tumáš košík.“

Zatímco zvedal truhlu na záda, bez ohledu na to, že má na sobě nejlepší šaty, sevřela ona, stále ještě beze slova, držadlo košíku. Představil si těch sto dvorů, jimiž přišel, a jakou směšnou podívanou bude skýtat se svým břemenem.

„Kdyby tu byl někde postranní východ –“ zašeptal a ona po krátkém uvažování přitakala, jako by nebyla hned pochopila, co po ní chce. Zavedla ho na opuštěný dvorek, zarostlý plevelem, který měl jezírko celé zanesené, a tam byla pod nahnutou borovicí stará obloukovka vrátka; žena nadzvedla závoru a vyšli tudy na ulici.

Párkrát se po ní ohlédl. Dusala na velkých nohou vytrvale za ním, jako by tak chodila odjakživa, a na široké tváři se jí nezračilo vůbec nic. V městské bráně se nerozhodně zastavil, volnou rukou zatápal nejistě za pasem po měďácích, které mu zbyly, zatímco druhou udržoval truhlici v rovnováze na rameni. Vytáhl dva měďáky a za ty koupil šest zelených broskviček.

„Vezmi si a sněz je, ty jsou pro tebe,“ řekl drsně.

Popadla je dychtivě jako děcko a beze slova je sevřela v ruce. Když se příště ohlédl na pěšince u pšeničného lánu, uzobávala opatrně z jedné broskve jakmile však zpozorovala, že se na ni dívá, sevřela ji znovu v pěsti a držela čelisti nehybně.

Tak šli, až došli k západnímu poli, kde stála kaplička Země. Byla to malá stavba z šedých cihel, zastřešená břidlicí a tak nízká, že člověku dosahovala sotva k ramenům. Vystavěl ji Wang Lungův děd, jenž hospodaříval na týchž polích, jaká nyní živila Wang Lunga, a ty šedé cihly dovezl z města na trakaři. Zvenčí byly zdi omítnuté a v kterémsi úrodném roce na nich místní umělec vymaloval výjev s kopci a bambusy. Za pár generací zanechal déšť na této scenérii své stopy, takže z ní už zbýval jen chabý náznak bambusů a rovněž kopce téměř vymizely.

Uvnitř seděly v bezpečí pod střechou dvě důstojné hliněné figurky, vytvarované z hlíny okolních polí. To byl sám bůh a jeho královna. Figurky měly na sobě šatečky z rudého a zlatého papíru a bůh se navíc honosil řídkým svislým knírem z pravých vlasů. Wang Lungův otec kupoval každoročně před Novým rokem archy rudého papíru a pečlivě stříhal a lepil oběma nová roucha. A každý rok dovnitř napršelo a nasněžilo, v létě se sem opíralo slunce a roucha se poškodila. V této době však dosud zářila novotou, protože rok sotva začal, a Wang Lung byl hrdý na to, jak pěkně vypadají. Vzal ženě košík z ruky a opatrně se jal hledat pod vepřovým tyčinky kadidla, které koupil. Měl strach, jestli se nezlomily, jelikož by to bylo špatné znamení, ale zůstaly celé, a když je našel, zastrčil je do popelu po jiných tyčinkách, neboť tyto dvě sošky uctívali i sousedé. Zašmátral po želízku a křesacím kamínku, suchý list posloužil za troud a už vyšlehl plamen, jímž zapálil kadidlo.

Muž a žena stáli bok po boku před bůžky svých polí. Žena se dívala, jak se konce tyčinek rozžhavují doruda a pak šednou. Když se popel navršil, sklonila se a ukazováčkem smetla hromádku stranou. Jako by se lekla, co to provedla, vyhledala rychle Wang Lunga bezvýraznýma očima. Jemu se však její gesto z nějakého důvodu zamlouvalo. Vypadalo to, jako by pochopila, že kadidlo patří jim oběma; byla to chvíle jejich sňatku. Stáli bok po boku v hlubokém mlčení, než kadidlo dohořelo v popel, a jelikož se už slunce chýlilo k západu, hodil si Wang Lung truhlu na ramena a zamířili k domovu.

Otec stál na zápraží, aby využil posledních slunečních paprsků. Nepohnul se, když se Wang Lung se ženou blížili. Bylo by to pod jeho důstojnost, aby si jí všiml. Místo toho předstíral, že se zájmem pozoruje mraky, a zavolal na ně:

„Ten mrak, co visí na levém rohu nového půlměsíce, vypadá na déšť. Nejpozději zítra večer zaprší.“ A když viděl, že Wang Lung bere od ženy košík, dodal ještě: „Zase jsi utrácel peníze?“

Wang Lung postavil košík na stůl. „Dnes večer přijdou hosté,“ oznámil krátce, zanesl truhlici do místnosti, kde spával, a postavil ji vedle truhly, kde měl vlastní šaty. Zahleděl se na ni se zvláštním pocitem. Otec přišel ke dveřím a zalamentoval:

„V tomhle stavení se jen a jen vyhazují peníze!“

V duchu byl rád, že syn sezval hosty, ale měl pocit, že by se to bez hubování neobešlo, aby nová snacha hned od začátku neuvykla marnotratnosti. Wang Lung mu na to nic neřekl, vyšel z místnosti, zanesl košík do kuchyně a žena ho tam následovala. Vyndával z koše nákup kus po kuse a řekl jí:. „Mám tady vepřové a tady je hovězí a ryba, K večeři nás bude sedm. Uměla bys to uvařit?“

Nedíval se na ni, když s ní mluvil. To se neslušelo. Žena odpověděla prostým způsobem:

„Sloužila jsem v kuchyni, co jsem přišla k Chuangovým. Maso bylo pokaždé.“

Wang Lung přikývl, nechal ji o samotě a už za ní nezašel, dokud se dovnitř nenahrnuli hosté: žoviální, poťouchlý strýček, celý hladový, se synem, drzým patnáctiletým výrostkem, a nemotorní sedláci, rozpačitě se usmívající. Byli to dva hospodáři ze vsi, kteří sis Wang Lungem vyměňovali sadbu a pomáhali navzájem při žních, a soused z vedlejší chalupy Ting, drobný, tichý mužík, který nikdy nepromluvil, pokud to nemuselo být. Když se po dlouhém okolkování a zdvořilém zpěčování přijmout místo konečně usadili v prostřední místnosti, šel Wang Lung do kuchyně vybídnout ženu, aby nosila na stůl. Potěšilo ho, když mu řekla:

„Podám ti misky, ale kdybys je mohl donést na stůl sám. Nechci se ukazovat před mužskými.“

Wang Lung pocítil velkou hrdost, že mu tato žena patří a že se jeho přítomnosti nebojí, ale cizím mužům se neukáže. Bral od ní misky ve dveřích do kuchyně, nosil je na stůl v prostřední místnosti a halasně pobízel:

„Jezte, strýčku, jezte, moji milí!“‚ A když se strýček, který měl rád legraci, zeptal: „Cožpak neuzříme motýlí čelo nevěstino?“ odpověděl Wang Lung s rozhodností: „Nejsme ještě jedno tělo. Nesluší se, aby se ukazovala cizím mužům, dokud nebudeme svoji.“

Nutil je, aby si brali, a oni si upřímně pochutnávali na dobrých pokrmech, ani toho mnoho nenamluvili, jen ten pochválil hnědou omáčku k rybě a onen propečené vepřové a Wang Lung v odpověď stále opakoval:

„Je to chudé pohoštění – a špatně upravené.“

V duchu však byl pyšný na každý chod, protože žena přidala k tomu masu, co měla, cukr a ocet, trošku vína a sojové omáčky a svou dovedností dodala masu takovou sílu a šťávu, že sám Wang Lung takové dobroty ještě nikdy u svých přátel neokusil.

Trvalo dlouho do noci, než hosté dopili čaj a vyčerpali všechny své vtipy, a žena stále otálela u plotny; když Wang Lung vyprovodil posledního svatebčana a přišel do kuchyně, spala schoulená na otepích slámy vedle vola. Měla ve vlasech slámu, když ji budil; oslovil ji a ona zvedla v rozespalosti paži, jako by čekala ránu. Když nakonec otevřela oči a podívala se na něho tím svým zvláštním bezeslovným pohledem, měl pocit, že stojí před dítětem. Vzal ji za ruku, odvedl ji do místnosti, kde se ráno kvůli ní umyl, a zapálil na stole červenou svíčku. Upadl rázem do rozpaků, jakmile se v tomto světle octl se ženou sám, a musel si v duchu říkat:

„Je to přece moje žena. Musí se to stát.“

Začal se odhodlaně svlékat. Žena zmizela za závěsem a tam se neslyšně chystala na lůžko. Wang Lung jí krátce přikázal:

„Než si lehneš, zhasni nejdřív svíčku.“

Pak ulehl, přitáhl si tlustou přikrývku k ramenům a dělal, že spí. Nespal však. Ležel celý rozechvělý, v těle mu hrál každičký nerv. A když pak za nekonečnou dobu zavládla v pokoji tma a on ucítil, jak se žena pomalu a tiše ukládá po jeho boku, naplnilo ho takové vzrušení, že mu krev div všechny žilky v těle neroztrhala. Zasmál se chraptivě do tmy a objal ji.

2

Okusil životního přepychu. Nazítří zůstal ráno ležet a pozoroval ženu, která mu teď cele patřila. Vstala, navlékla volný šat, utáhla jej těsně u krku a v pase a pomalým krouživým pohybem si jej přihladila podél těla. Pak vklouzla do plátěných střevíců a přivázala si je tkaničkami, které z nich vzadu visely. Malým otvorem na ni dopadl světelný paprsek, takže zahlédl matně její obličej. Nebyla na něm patrná žádná změna. To Wang Lunga udivilo. Měl pocit, že ho dnešní noc dočista proměnila, ale tahle žena si vstane z jeho postele, jako by v ní líhala odjakživa. Do ranního šera se ozvalo nevrle otcovo zakašlání, i přikázal jí:

„Nejdřív zanes misku horké vody otci, aby se mu ulevilo na plicích.“

Přesně týmž hlasem, jakým promlouvala včera, se zeptala: „Mám do ní přidat čajové lístky?“

Tato jednoduchá otázka vyvedla Wang Lunga z míry. Byl by jí rád řekl: „Jistěže přidáš čajové lístky. Myslíš, že jste žebráci?“ Byl by v té ženě rád vzbudil dojem, že u nich čajové lístky nic neznamenají. V domě Chuangových se ovšem každá miska s vodou lístky jen zelenala. Tam snad ani otroci nepili

čirou vodu. Věděl však, že by se otec rozhněval, kdyby mu žena hned první den podala čaj namísto vody. Kromě toho skutečně nebyli tak zámožní. Odpověděl jí proto nedbale:

„Čaj? Ne – ne – dráždí ho ke kašli.“

A pak ležel spokojeně v teplé posteli, zatímco žena v kuchyni rozdmychala oheň a hřála vodu. Byl by s chutí ještě usnul, ale jeho pošetilé tělo, které dlouhá léta denně nutil vstávat za rozbřesku, odmítalo spát, přestože k tomu mělo možnost, a tak jen ležel a užíval i vychutnával celou duší i každičkým svalem přepych své nečinnosti.

Pořád se ještě trochu ostýchal myslet na ni jako na svou ženu. Myslel tedy chvílemi na svá pole, na pšeničné zrno, a jaká bude úroda, přijdou-Ii deště, a na semeno vodnice, které hodlal koupit od souseda Tinga, dohodnou-li se na ceně. Ale mezi těmito myšlenkami, které se mu honí valy hlavou odjakživa, se vynořovaly a proplétaly nezvyklé úvahy o tom, jaký mu teď nastává život, a když tak přemítal o dnešní noci, napadlo ho náhle, jestli se té, ženě líbí. Na to ho ještě nenapadlo pomyslet. Dosud vždycky uvažoval, jestli se ona bude líbit jemu, a splní-li jeho očekávání v posteli i v domě, nebo ne. Třebaže neměla krásnou tvář ani jemné ruce, bylo její velké tělo měkké a nedotčené, a on se při tom pomyšlení zasmál – stejně krátce a chraptivě jako včera do noční tmy. Mladí pánové se tedy dali hloupě odradit nepůvabnou tváří kuchyňské otrokyně. Její tělo bylo krásné, štíhlé a statné, ale přitom zaobleně a měkké. Zatoužil náhle, aby se jí zalíbil jako manžel, a pak se za to zastyděl.

Dveře se otevřely, žena vešla svým neslyšným způsobem a v obou rukou mu přinášela kouřící misku. Posadil se na posteli a vzal si ji. Na hladině pluly čajové lístky. Rychle na ni pohlédl. Okamžitě se ulekla a řekla:

„Starému otci jsem čaj nedala – udělala jsem, jak jsi poručil – ale tobě jsem…“

Wang Lung viděl, že se ho bojí, a to ho potěšilo; přerušil ji, než domluvila: „No dobrá – dobrá,“ a s potěšením hlasitě usrkával čaj.

A zmocnil se ho ten nový jásavý pocit, který by ze studu nebyl vyjádřil slovy ani ve svém vlastním srdci: „Tahle žena, kterou jsem dostal, ve mně našla zalíbení!“

Celé měsíce mu potom připadalo, že nedělá nic jiného, než pozoruje tu ženu, kterou dostal. Ve skutečnosti pracoval stejně, jako odjakživa. Bral si motyku na ramena, odcházel na pole, obdělával řádky obilí, zapřahal vola do pluhu a oral západní lán, kde poroste cibule a česnek. Ale i práce byla teď přepychem, neboť když slunce dostoupilo vrcholu, mohl se vrátit domů a tam už na něho čekalo jídlo, stůl byl čistě utřen a ležely na něm úhledně misky i tyčinky. Dosud musel vařit sám, ať se vrátil jakkoli unavený, ledaže otec dostal dřív hlad a sám něco uklohnil nebo upekl pecen plochého nekynutého chleba, jímž obalovali stroužky česneku,

Ted měl přichystáno, cokoli dům skýtal, a mohl okamžitě usednout na lavici za stůl a pojíst. Hliněná podlaha byla zametená a zásoba topiva se netenčila. Když ráno odešel, vzala žena bambusové hrábě a kus provazu, s tímto náčiním procházela okolí, pohrábla tady trochu suché trávy a tam větvičku nebo hrst listí, a než se v poledne vracela, měla toho dost, aby s tím stačila uvařit oběd. Muže těšilo, že už nepotřebují kupovat topivo.

Odpoledne popadla lopatu a nůši, hodila si je na záda a šla na hlavní silnici, vedoucí do města, kudy muli, osli a koně tahali náklady sem a tam, sbírala tu kobylince, nosila je domů a na dvorku vršila mrvu na hromadu, aby bylo čím pohnojit pole. To všechno vykonávala bez jediného slůvka, aniž jí to kdo poručil. A na sklonku dne si neodpočala, dokud nedala volovi v kuchyni nažrat a dokud si nesmočil tlamu ve vodě a dosyta se nenapil.

Vzala také jejich chatrné oblečení a vláknem, které sama spředla z kotouče bavlny na bambusové přeslici, je vyspravila a pokusila se zakrýt trhliny v zimních šatech záplatami. Vynesla přikrývky ze dveří na slunce, stáhla z nich povlaky, vyprala je a rozvěsila na bambusových keřích, aby uschly, rozcupovala bavlnu z přikrývek, které dlouholetým používáním ztvrdly a zasedly, odstranila hmyz, jemuž se dařilo v skrytých záhybech, a všechno vyslunila. Každý den vykonala něco, až jejich tři místnosti začaly vypadat čistě a téměř blahobytně. Staříkovi se zlepšil kašel; sedával na sluníčku u jižní stěny domu, podřimoval, vyhříval se a byl spokojený.

Nikdy však ta žena nepromluvila, pokud toho životní nezbytnosti nevyžadovaly. Wang Lung ji pozoroval, jak na velikých nohou přechází pevným, neuspěchaným krokem z místnosti do místnosti, pozoroval potají její tupý hranatý obličej, bezvýrazný, trochu ustrašený pohled jejích očí, ale nebyl z ní moudrý. Za nocí znal pevnou měkkost jejího těla. Ale ve dne mu její oděv, prostý modrý kabátec a kalhoty, zakryl všechno, co z ní znal, a byla tu věrná, němá služka, která je pouhá služka a nic víc. Neslušelo se přece, aby jí řekl: „Proč nemluvíš?“ Mohl být rád, že plní své povinnosti.

Někdy mu to při práci nad hroudami jeho polí vrtalo hlavou. Co asi vídala na těch sto dvorech? Jakým životem žila, dokud se na něm on nepodílel? Nedokázal si to představit. A pak se zastyděl za vlastní zvědavost a za to, že se o ni zajímá. Vždyť je to koneckonců jenom žena.

Ale co jsou to tři místnosti a dvě jídla denně na pilnou ženskou, která bývala otrokyní vznešené rodiny a zvykla si dřít od rozbřesku do půlnoci? Jednoho dne, kdy měl Wang Lung práce až nad hlavu, protože pšenice vymetala, a tak ji okopával motykou den za dnem, až záda ani necítil, dopadl její stín na vedlejší brázdu a žena tu stála s motykou přes rameno.

„Nemám doma do večera co na práci,“ řekla stručně, bez dalšího vysvětlování se sklonila nad brázdou vlevo od jeho a jala se usilovně okopávat.

Slunce se do nich opíralo, protože byl začátek léta, a její obličej se brzy stápěl v potu. Wang Lung svlékl kabátec a pracoval do půl těla nahý, ale jí zahaloval ramena tenký šat, který zvlhl a lnul k nijako kůže. Dlouhé hodiny se pohybovali beze slova v dokonale sladěném tempu a toto sjednocení zapuzovalo z práce bolestnou únavu. Jeho pocity nenabývaly podoby slov; byl tu jen ten dokonale harmonický pohyb, jímž obraceli svou půdu ke slunci, tu půdu, která jim dala domov, > živila jejich těla a stvořila jejich bůžky. Prostírala se tu tmavá a žírná, rozpadala se lehce pod špičkami jejich motyk. Občas vykopali úlomek cihly nebo kousek dřeva. Nic to neznamenalo. Kdysi v dávných dobách tu pohřbívali těla mužů i žen, stávaly tu domy, rozpadly se v prach a navrátily se k půdě. I jejich dům se tak jednou navrátí k půdě, stejně jako jejich těla. Všechno má svůj čas na této zemi. Pracovali dál, pohybovali se ve společném rytmu – ve společném rytmu – dobývali plody této země –– beze slov, společnými pohyby.

Když slunce zapadlo, narovnal se v kříži a pohlédl na ženu. Na jejím potem smáčeném obličeji ulpěla hlína. Byla sama stejně hnědá jako půda. Provlhlý oděv lnul k jejímu statnému tělu. Uhladila zvolna poslední brázdu. Pak promluvila svým navyklým prostým způsobem, bez okolků, a její hlas zazněl ve večerním tichu nevzrušeně a ještě všedněji než jindy:

„Jsem samodruhá.“

Wang Lung stanul bez pohnutí. Co se dá na tohle také říci? Sehnula se, zvedla malý úlomek cihly a odhodila jej z brázdy. Jako by mu byla oznámila: „Přinesla jsem ti čaj,“ nebo jako by mu byla sdělila: „Jídlo je na stole.“ Jí to tedy připadá docela obyčejná věc! Ale pro něj – nebyl by dokázal říct, co to pro něj znamená. Srdce mu naběhlo a zastavilo se, jako by bylo narazilo na nečekanou překážku. Ano, teď nadešel jejich čas na této zemi!

Vytrhl jí motyku z ruky a vybídl ji přiškrceně: „Nech už toho! Den skončil. Půjdeme to říct otci.“

Ubíral se k domovu napřed a ona několik kroků za ním, jak se slušelo a patřilo. Stařík je očekával na prahu, protože už dostal hlad, ale od té chvíle, co měli ve stavení ženu, by si byl jídlo neschystal. Nedočkavě na ně volal:

„Jsem už moc starý, abych musel na večeři takhle čekat!“

Wang Lung mu řekl, když kolem něho procházel dovnitř:

„Ona už počala.“

Chtěl, aby to znělo tak běžně, jako když se řekne: „Dnes jsem ošil západní pole,“ ale nedokázal to. Ačkoli promluvil tiše, zdálo se mu, že ta slova vykřikl hlasitěji, než mohl dokázat.

Stařík na okamžik zamrkal, pak pochopil a zachichotal se.

„Hihihi –“ obrátil se k snaše, která právě přicházela, „máme tedy na obzoru žně!“

Neviděl jí v šeru do tváře, ale odpověděla mu vyrovnaně:

„Přichystám vám teď večeři.“

„Ano – ano – večeři –“souhlasil stařík dychtivě a běžel za ní do kuchyně jako děcko. Pod dojmem zprávy o Vnukovi zapomněl předtím na jídlo, a právě tak při pomyšlení na chystané jídlo zapomněl teď zase na dítě.

Ale Wang Lung si ve tmě na lavici za stolem položil hlavu na zkřížené paže. Z jeho vlastního těla, z jeho beder vzejde život!

3

Když se blížila její hodinka, řekl ženě: „Musí ti sem někdo přijít – nějaká ženská.“ Ale ona jen zavrtěla hlavou. Sklízela právě misky od večeře. Starý otec si už odešel lehnout a oni dva tu osaměli ve tmě, osvětlované jen paprskem z čadícího plaménku plechové lampičky naplněné bobovým olejem, v němž se vznášel stočený chumáček bavlny místo knotu.

„Že ne?“ zeptal se překvapeně. Přivykal pozvolna těmto rozhovorům, jichž se ona účastnila málokdy jinak než pohybem hlavy či ruky nebo nanejvýš tu a tam ojedinělým slůvkem, které jí neochotně splynulo z širokých rtů. Dokonce mu už takováto rozmluva ani nepřipadala divná. „Jak by to vypadalo, kdyby v tu chvíli byli ve stavení jen dva mužští!“ pokračoval. „Maminka tu mívala sousedku ze vsi. Já se v těchhle věcech nevyznám. Cožpak v tom velkém domě není nikdo, kdo by mohl přijít, některá stará otrokyně, kterou jsi mívala ráda?“

Bylo to poprvé, co se před ní zmínil o paláci, odkud přišla. Obrátila se k němu a takovou ji ještě neviděl: úzké oči se jí rozšířily, obličej zbrázdil tupý hněv.

„Nikoho z toho domu!“ křikla na něj.

Upustil dýmku, kterou si právě cpal, a zůstal na ni civět. Ale tvářila se už zase zcela všedně a sbírala tyčinky, jako by byla nic neřekla.

„I to se podívejme!“ pravil v úžasu. Ona však mlčela. Vedl tedy dále svou: „My dva ti nebudeme při porodu nic platní. Pro otce se nesluší, aby vstoupil k tobě do pokoje – a já sám jsem v životě nebyl ani u toho, když se telila kráva. Mohl bych z nešikovnosti dítěti ublížit. To některá ženská z toho velkého domu, kde otrokyně pořád rodí…“

Srovnala pečlivě tyčinky do úhledné hromádky na stole, zahleděla se na něj, a když tak chvíli hleděla, řekla:

„Vstoupím do toho domu jen se svým synem v náručí. Obléknu mu červený kabátek a červené květované kalhotky, na hlavičce bude mít klobouk s malým pozlaceným Buddhou vpředu a na nožkách botičky s vyšitým tygrem. A já budu mít na sobě novou černou saténovou suknici a nové střevíce a přijdu do kuchyně, kde jsem bývala od rána do večera, a do velké síně, kde sedává stará paní a kouří opium, aby všichni viděli mě i mého syna.“

Ještě nikdy od ní neslyšel tak dlouhou řeč. Mluvila sice pomalu, ale vyrovnaně a bez přerušení; uvědomil si, že už to všechno má dávno promyšlené. Pracovala po jeho boku na poli a přitom si to všechno rozmyslela. Zvláštní osoba! Byl by řekl, že o dítěti vůbec neuvažuje, že je od rána do večera ponořena jen do své práce. A zatím ona má už před očima dítě zrozené a vyšňořené, vidí sebe jako matku v nové suknici! Tentokrát se zase on nezmohl ani na slovo, palcem a ukazováčkem žmoulal tabák usilovně do kuličky, pak vzal dýmku a zamačkal tabák do hlavičky.

„To budeš jistě potřebovat nějaké peníze,“ řekl nakonec jakoby rozmrzele.

„Kdybys mi mohl dát tři stříbrňáky…“ poprosila bojácně. „Je to hodně peněz, ale všechno jsem si pečlivě propočítala a neutratím zbytečně ani groš. Nedám se ošidit a kupec mi musí dát dobrou míru.“

Wang Lung zatápal rukou za pasem. Včera prodal do městské tržnice půldruhé fůry rákosu z rybníka u západního pole a měl v opasku o něco víc, než si přála. Položil na stůl tři stříbrňáky. Po krátkém zaváhání přidal ještě čtvrtý, který už dlouho nosil u sebe pro případ, že by se mu někdy dopoledne zachtělo trošku si v čajovně zahrát. Doposud se k tomu však neodhodlal, postával u hracích stolků a jenom přihlížel, jak na nich zvoní kostky, neboť měl strach, že by přišel o peníze, kdyby se pustil do hry. Obyčejně to dopadlo tak, že volný čas ve městě trávíval u vyprávěčova stánku, kde člověk mohl vyslechnout starodávný příběh a nestálo ho to víc než groš do misky, kterou dal vyprávěč kolovat mezi posluchači.

„Vezmi si radši ještě jeden,“ řekl, zatímco si zapaloval dýmku a mezi slovy prudce bafal z papírového náustku, aby se mu rozhořela. „Proč bys mu neušila kabátek z menšího zbytku hedvábí? Je to koneckonců náš prvorozený.“

Nevzala si peníze hned, ale stála tam jako socha a jen na ně hleděla. Pak sotva slyšitelně zašeptala:

„To je poprvé, co mám stříbrňáky v ruce.“

Rázem je popadla, sevřela v dlani a odspěchala do ložnice.

Wang Lung seděl, pokuřoval a myslel na stříbrňáky, které předtím ležely na stole. Dala mu je půda, jeho půda, na které oral a vláčel a dřel do úpadu. Z té půdy čerpal život; nesčetnými kapkami potu z ní získával potravu a za tu potravu stříbrňáky. Když vytáhl stříbrňák, aby něco zaplatil, měl dosud vždycky pocit, jako by vzal kus vlastního života a někomu jej lehkomyslně dal. Dnes poprvé mu dávání nezpůsobovalo bolest. Neviděl už stříbrňák v cizí ruce městského kupce; viděl stříbrňák proměněný v něco cennějšího než peníze – v šatečky halící jeho syna. A ta jeho zvláštní žena, která mu tady pracovala a mlčela, jako by na nic nekoukala, ta spatřila jeho dítě takto ustrojené první!

Nechtěla u sebe nikoho, když přišel její čas. Stalo se to jednou brzy zvečera, sotva slunko zapadlo. Pomáhala mu na poli při sklizni úrody. Pšenice dozrála a byla požata, pak pole zavodnili, zasázeli mladou rýží a teď i rýže dozrála a po letních deštích a teplém blahodárném slunku raného podzimu měla těžké, nalité laty. Celý den pracovali sehnuti, požínali ji kosami s krátkými násadami a skládali do snopů. S břemenem, které nosila, se ohýbala neohrabaně a pohybovala se pomaleji než on, takže nežali rovnoměrně, on byl se svou řádkou vpředu, ona zůstávala za ním. Jak poledne vystřídalo odpoledne a večer, sekala čím dále tím pomaleji, až se po ní netrpělivě ohlédl. Přestala vůbec pracovat, narovnala se, kosa jí vypadla z ruky. Na tváři jí vyrazil nečekaný pot, pot jiného utrpení.

„Už to přišlo,“ řekla. „Vrátím se domů. Nechoď do místnosti, dokud nezavolám. Jen mi přines čerstvě oloupaný rákos a rozkroj ho, abych mohla dítě odříznout od svého života.“

Ubírala se přes pole k domu, jako by ji nic mimořádného nečekalo; chvíli se za ní díval, pak zašel k rybníku u krajního pole, vyhledal tenký zelený rákos, pečlivě jej oloupal a rozřízl o ostří kosy. Mezitím se rychle zešeřilo, jak to na podzim bývá, hodil si tedy kosu na rameno a vracel se domů.

Když vešel do chalupy, shledal, že má kouřící večeři na stole a že otec už jí. Uvařila jim ještě, třebaže už pracovala k porodu! Řekl si v duchu, že takovou ženu aby pohledal. Přistoupil ke dveřím ložnice a zvolal:

„Nesu ti ten rákos!“

Cekal, že ho vybídne, aby jí ho přinesl dovnitř. Neučinila to však. Přišla ke dveřím, pootevřela, vystrčila ruku a vzala si rákos. Neřekla ani slůvko, ale slyšel ji oddychovat, jako – oddychuje zvíře, když uběhne dlouhý kus cesty.

Otec vzhlédl od misky a prohodil:

„Pojď se najíst, než ti to vystydne.“ A pak dodal: „Nedělej si starosti – však ono to hned tak nebude. Když se mi narodilo první dítě – pamatuju si to, jako by to bylo dnes –, trvalo to až do svítání. Můj ty světe, když si tak pomyslím, kolik dětí jsem počal a maminka porodila – jedno přicházelo za druhým, dobrých dvacet, už to ani přesně nevím – a jen tebe jsme vychovali! Vidíš, proč ženská musí rodit a rodit.“ Načež prohlásil, jako by ho to bylo teprve teď napadlo: „Zítra touhle dobou budu možná dědečkem a budu mít vnuka!“ Rozesmál se, nechal jídla a ještě dlouho seděl v setmělé místnosti a spokojeně se chichotal.

Ale Wang Lung stál u dveří a naslouchal tomu těžkému zvířecímu oddechování. Skulinou ucítil horkou krev a její odporný pach ho vyděsil. Ženino oddychování zaznívalo hlasitěji a rychleji, připomínalo šeptané výkřiky, ale žádný zřetelný zvuk jí nepřešel přes rty. Když už to bylo tak nesnesitelné, že chtěl vtrhnout do místnosti, zazněl zevnitř tenounký pronikavý křik a Wang Lung rázem na všechno ostatní zapomněl.

„Je to muž?“ zvolal bez dechu a na ženu už ani nepomyslel. Tenounký křik se ozval znovu, neodbytně a vytrvale. „Je to muž?“ naléhal opět. „Řekni mi aspoň to – je to muž?“

A ženin hlas odpověděl slabě jako ozvěna: „Muž!“

Šel a usedl ke stolu. Jak rychle se to zběhlo! Jídlo už dávno vystydlo a starý otec usnul na lavici, ale jak rychle se to všechno zběhlo! Zacloumal starcovým ramenem.

„Je to chlapec!“ zvolal vítězoslavně. „Jste dědeček a já jsem táta!“

Stařík se okamžitě probudil a rozesmál se, jako se smál, když usínal.

„Pravda – pravda – jakpak by ne,“ brebentil, „dědeček – dědeček.“ Vstal, šel si lehnout a pořád se při tom smál.

Wang Lung popadl misku se studenou rýží a pustil se do jídla. Najednou měl takový hlad, že nestačil ani dosti Rychle polykat. Slyšel, jak se žena vláčí po místnosti a dítě bez ustání pronikavě pláče.

„Od teďka nebude asi ve stavení ani na chvilku klid,“ pomyslel si pyšně.

Když se dosyta najedl, stoupl si opět ke dveřím, a jakmile ho zavolala, vešel dovnitř. Ve vzduchu stále ještě utkvíval pach čerstvé krve, ale nebylo po ní už ani stopy, leda v dřevěných neckách. Do těch však nalila vodu a zastrčila je pod postel, kam dobře neviděl. Ležela úhledně přikrytá na posteli, ozářená plamenem červené svíčky. Vedle ní ležel jeho syn, zabalený do otcových starých kalhot, jak bylo v tomto kraji zvykem. Přikročil k posteli a na okamžik jako by mu na rtech vyschla všechna slova. Srdce mu div z hrudi nevyskočilo; naklonil se nad dítětem a prohlížel si je. Mělo kulatý vrásčitý obličejík, který vypadal velmi snědý, a na hlavičce dlouhé vlhké černé vlásky. Přestalo už plakat a leželo tam s očkama pevně zavřenýma.

Zahleděl se na svou ženu a ona se zahleděla na něj. Její vlasy byly ještě zvlhlé přestálým utrpením a úzké oči měla hluboko zapadlé. Ale jinak vypadala jako vždy. Dojímalo ho, jak tam leží. Srdce mu překypovalo láskou k oběma, a protože nevěděl, co jiného by jí měl říct, prohlásil:

„Zítra dojdu do města, koupím liberku červeného cukrkandlu a svařím ti ho s vodou.“

A když si znovu prohlédl dítě, vyrazil ze sebe, jako by ho to bylo teprve v této chvíli napadlo: „Musíme koupit velký košík vajec, obarvit je na červeno a rozdat po vsi, aby všichni věděli, že se mi narodil syn!“

4

Druhý den poté, co žena porodila, vstala jako obvykle, uvařila jim, nešla však s Wang Lungem na pole; pracoval tedy sám až do poledních hodin. Pak se ustrojil do modré suknice a vydal se do města. Zašel na tržiště a koupil padesát vajec, ne docela čerstvých, ale ještě dobrých, groš za kus, a koupil i červený papír, jaký se vkládá do vody, kde se vejce vaří, aby se obarvila. S vejci v košíku zamířil do cukrárny, koupil tam dobrou liberku červeného cukrkandlu a přihlížel, jak ji kupec pečlivě balí do hnědého papíru a pak pod slaměnou šňůrku, kterou malíček převázal, s úsměvem přidává aršík červeného papíru.

„Nebude to pro šestinedělku?“

„Pro matku mého prvorozeného syna,“ přisvědčil Wang Lung hrdě.

„Mnoho štěstí,“ popřál mu kupec nedbale, protože už koukal po nastrojeném zákazníkovi, který právě vstupoval.

Říkával to často mnoha lidem, hnedle každý den někomu, ale Wang Lung to považoval za mimořádnou zdvořilost a potěšené se kupci ukláněl, když odcházel z krámu. Kráčel v palčivém slunci po prašné ulici a připadal si tak obdařen zvláštní přízní osudu jako nikdo druhý.

Toto pomyšlení mu zprvu naplnilo hruď radostí, ale pak se zachvěl strachem. Příliš mnoho štěstí se v životě nevyplácí. V povětří i na zemi se to hemží zlomyslnými duchy, kteří nepřejí štěstí smrtelníkům, a zvláště ne chudákům. Rychle zabočil ke svíčkaři, který také prodával kadidlo, koupil čtyři vonné tyčinky, za každého člena rodiny jednu, tyto čtyři tyčinky zanesl do kapličky zasvěcené bohům Země a položil je do vychladlého popelu z kadidla, které tam se ženou společně před časem zapálili. Počkal, až všechny tyčinky vzplály, a upokojen se ubíral k domovu. Dvě malé sošky, trůnící rozšafně pod stříškou – a jak mocná je to záštita!

A než se z toho ze všeho stačil vzpamatovat, octla se žena opět na poli po jeho boku. Žně skončily a oni začali čistit zrno na mlátě, který tvořil dvorek před stavením. Vzali se ženou cepy a společně mlátili. Když měli vymláceno, čistili zrno tak, že je prosívali z velkých plochých bambusových ošatek, chytali očištěná zrna a chuchvalce plev odvíval vítr.

Pak chodili zase na pole, aby zaseli ozimní pšenici, a když Wang Lung zapřahal vola a oral, kráčela mu žena v patách a motykou rozbíjela hroudy v brázdách.

Pracovala teď od rána do večera a dítě spalo na poli, zabalené do staré přikrývky. Když zaplakalo, žena ustala, posadila se na zem, odhalila ňadra dětským ústům a slunce se do nich do obou opíralo, to váhavé slunce pozdního podzimu, které se nechce vzdát letního tepla, dokud je k tomu chlad nadcházející zimy nedonutí. Žena i dítě byly hnědé jako ta půda a seděly tu jako sošky uplácané z hlíny. Zemitý prach se usazoval ženě ve vlasech a ulpíval na jemné tmavé dětské hlavičce.

Avšak z ženiných velkých snědých prsů prýštilo dítěti mléko, mléko bělostné jako sníh, a když chlapeček z jednoho prsu sál, teklo praménkem z druhého a ona je nechala. Měla ho pro dítě víc než dost, třebaže to byl velký nenasyta, dost života pro mnoho dětí, a tak je nechala bezstarostně odtékat, vědoma si svého nadbytku. Zdroj nikdy nevysychal. Někdy zvedla prs a nechala je odtéci na zem, aby si uchránila šat, půda je vpíjela a na jejím povrchu se utvořila tmavá, měkká, žírná skvrna. Dítě bylo baculaté a dobromyslné a živilo se z nevyčerpatelného pramene, který mu skýtala matka.

Nadešla zima a oni na ni byli dobře připraveni. Tak bohaté žně nezažili, co lidská paměť sahala, a všechny tři místnosti malého domku byly nacpány k prasknutí. Z trámu pod doškovou střechou visel jeden řetěz sušené cibule a česneku vedle druhého, v prostřední místnosti, u starého otce i v jejich ložnici stály rákosové rohože, stočené do tvaru velkých sudů, a ty byly naplněny pšenicí a rýží. Větší Část úrody byla určena na prodej, ale Wang Lung byl šetrný, neutrácel peníze lehkomyslně jako mnozí sousedé v herně ani za lahůdky, kterých bylo pro ně škoda, a nemusel tedy jako oni prodávat zrno hned po žních za nízké ceny. Místo toho je uskladnil a počkal, až zemi pokryl sníh, anebo je prodal k Novému roku, kdy jsou lidé z města ochotni zaplatit za potraviny hnedle každou cenu.

Jeho strýc musel pokaždé prodat obilí, ještě než pořádně dozrálo. Někdy je dokonce prodal ještě nepožaté na poli, aby si ušetřil práci se sklizní a mlácením a aby se dostal k trošce peněz na hotovosti. Strýc měl ovšem hloupou ženu, tlustou a línou, pořád ho mořila, že chce cukroví a kdovíco ještě, dokonce i nové střevíce, jaké se prodávají ve městě. Wang Lungova žena šila sama veškeré obutí, pro něho i pro starého otce, sobě i dítěti. Nedovedl si to ani představit, že by zatoužila po střevících!

Pod střechou polozbořené strýcovy chalupy nikdy nic neviselo. Ale na Wang Lungových trámech se houpala dokonce i vepřová kýta, kterou koupil od souseda Tinga, když zabíjeli, poněvadž se jim zdálo, že se pašík chystá rozstonat. Porazili ho včas, dokud byl ještě tlustý, kýta to byla pěkná a O-lan ji důkladně nasolila a pověsila sušit. Měli tam také dvě vlastní kuřata, která podřízli, nechali vykrvácet a neoškubaná a vycpaná solí vysušili.

Seděli tedy pěkně doma uprostřed všeho toho blahobytu, když zima přivála větry z pustých severozápadních plání, mrazivé, štiplavé větry. Chlapeček si brzy začal sedat téměř bez pomoci. Když se dožil plného měsíce, uspořádali na počest jeho narození slavnost nudlí, které znamenají dlouhý život, a Wang Lung pozval zase ty sousedy, jež hostil na svatbě, každému dal dobrých deset natvrdo uvařených obarvených vajec, a kdo z vesničanů mu přišel blahopřát, tomu dal dvě vejce. Všichni mu záviděli, jakého má syna, velkého, baculatého, s tvářičkami jako měsíčky a vystouplými lícními kostmi po matce. Zima udeřila a Wang Lung místo na poli trávil čas na pokrývce, rozprostřené na hliněné podlaze; aby viděli, otvírali dveře na jih, kudy vcházelo slunce, a severní vítr marně bil proti pevné hliněné zdi domku.

Brzy orval listí z datlovníků před prahem i z vrb a broskví podél mezí. Jen v bambusovém hájku na východ od stavení drželo listí na stromech; vítr mohl třeba zlomit větev vejpůl, ale listy neopadaly.

Při takovém suchém větru nemohla pšeničná semínka, uložená v zemi, vzklíčit, a tak Wang Lung čekal ustaraně na deště. Přišly nenadále jednoho tichého pošmourného dne, kdy vítr ustal a ovzduší se oteplilo a ztichlo; seděli ve stavení šťastni a spokojeni, pozorovali, jak se kapky řinou kolmo dolů, vsakují se do polí za dvorem a stékají z okraje doškové střechy nade dveřmi. Dítě v hlubokém zaujetí natahovalo ručičky a pokoušelo se zachytit stříbrné paprsky dopadajícího deště, smálo se, oni se smáli s ním a stařík si sedl na bobek vedle chlapce na zem a prohlásil:

„Takového čiperu abys široko daleko pohledal. Bratrovi haranti si nikdy ničeho nepovšimnou, dokud nezačnou běhat.“ A obilí na polích vzklíčilo a nad vlhkou hnědou půdou vyrazilo křehké zelené osení.

V takovém čase se lidé navštěvují, neboť každý rolník ví, že nebesa konečně jednou dělají dobrou práci a že pole mají dost vláhy, aniž se lidé musí hrbit pod věčnými vědry, které na dlouhých tyčích, položených na ramenou, donekonečna tahají sem a tam; scházejí se dopoledne tu či onde, v každém stavení popijí čaj a pak po stezičkách mezi poli přejdou o dům dál, bosi, chráněni velkými deštníky z voskovaného plátna. Ženské se zdržují doma, šijí boty a spravují šaty, jsou-li šetrné, anebo přemýšlejí o přípravách na novoroční slavnost.

Wang Lung a jeho žena nepatřili k pilným návštěvníkům. V celé vesnici, pozůstávající z půl tuctu roztroušených chalup podobných jejich, neoplývala ani jedna takovým teplem a dostatkem, a Wang Lung neměl valnou chuť se s někým důvěrněji sblížit, aby nedošlo k vypůjčování. Nadcházel Nový rok a kdopak má tolik peněz na nové šaty a na hodování, kolik by rád? Ostával proto hezky doma, a zatímco žena spravovala a šila, bral do ruky hrábě ze štípaného bambusu, pečlivě je prohlížel, kde je co zlomeného, vplétal provázky z konopí, které sám vypěstoval, a zlomená bodla šikovně nahradil novými kousky bambusu.

A totéž, co dělal on se svými pracovními nástroji, dělala O-lan s věcmi v domácnosti. Praskl-li hliněný džbán, nevyhodila jej a nezačala vykládat o novém jako druhé ženy. Smísila hlínu s jílem, zamazala trhlinu, zvolna ji nahřála a nádoba opět sloužila jako nová.

Seděli tedy doma a radovali se z uznání, které jeden v druhém vzbuzovali, třebaže jejich rozhovor nepozůstával než z občas utroušených slůvek jako:

„Schovala jsi semena z té velké dýně na novou sadbu?“ nebo: „Prodáme pšeničnou slámu a s bobovými stonky se může topit v kuchyni.“ Někdy Wang Lung také prohodil: „To mi ty nudle chutnaly,“ a O-lan zlehčila jeho pochvalu slovy: „Letos nám pole dala dobrou mouku.“

Z úrody mu v tomto dobrém roce zbyla hrst stříbrňáků, které nepotřeboval na živobytí; bál seje nosit v opasku nebo povědět o svém bohatství někomu jinému než ženě. Uvažovali, kam by peníze schovali, až nakonec žena obratně vyhloubila v jejich místnosti malý otvor ve stěně za postelí, Wang Lung do něho nasypal stříbrňáky a ona otvor hroudou zakryla, jako by tam nic nebylo.

Wang Lungovi i O-lan přinášela skrýš pocit tajného bohatství a jistoty. Wang Lung si byl vědom, že má víc, než nezbytně potřebuje, a chodil mezi svými nejbližšími spokojen s vlastním údělem i se světem.

5

Nový rok se blížil a v každém stavení ve vsi se konaly přípravy. Wang Lung zašel do města k svíčkaři, koupil tam červené papírové kartičky, na nichž byly zlatým inkoustem nakresleny znaky spokojenosti, a několik se znakem hojnosti a těmito kartičkami polepil své nástroje, aby mu do nového roku přinesly štěstí. Na pluh i na jho, pod nímž kráčíval vůl, na vědra, v nichž roznášel hnůj a vodu – všude přilepil po kartičce. A ve stavení připevnil nad dveře dlouhé pruhy červeného papíru, na nichž byla nakreslena blahopřání, a zápraží ozdobil jemně nastříhanými červenými třásněmi, sestavenými důmyslně do tvaru květiny. Koupil červený papír, aby mohli obléknout bůžky do nového, čehož se podjal starý otec, a na to, jak se mu třásly ruce, se mu to pěkně povedlo; Wang Lung vzal nové šatečky, navlékl do nich bůžky v kapličce Země a na oslavu Nového roku jim zapálil trošku kadidla. Koupil ještě dvě červené svíčky, aby měl v předvečer svátku co zapálit doma pod svatým obrázkem, který visel v prostřední místnosti přímo nad stolem.

Pak zašel Wang Lung znovu do města, koupil vepřové sádlo a bílý cukr, žena sádlo vyškvařila, až bylo hladké a bílé, vzala rýžovou mouku, semletou z vlastní rýže mezi mlýnskými kameny, k nimž zapřahali vola, když bylo potřeba, smíchala omastek s cukrem a upekla chutné novoroční koláče, zvané měsíční, jaké se dělávaly v domě Chuangových.

Než strčila koláče do pece, vyrovnala je v řadách na stůl a Wang Lungovi se nad nimi srdce dmulo pýchou. Ani jedna žena ze vsi neuměla to, co ta jeho, žádná by nebyla dokázala upéci koláče, jaké jídají boháči na hostinách. Některé koláče ozdobila proužky drobných rudých hložinek a kousíčky sušených zelených švestek, složených jako květy do různých vzorů.

„Je to škoda sníst,“ řekl Wang Lung.

Starý otec se motal kolem stolu a radoval se jako děcko z jasných barev. Řekl:

„Zavoláme bratra, tvého strýce, a jeho děti – ať něco vidí!“

Bohatství však naučilo Wang Lunga opatrnosti. Člověk nemůže chtít po hladových lidech, aby se na koláče jenom koukali.

„Prohlížet koláče před Novým rokem přináší smůlu,“ odvětil spěšně. A žena, s rukama zamoučenýma jemným rýžovým práškem a lepkavýma od omastku, řekla:

„Tyhle koláče nejsou pro nás, ledaže bychom dali hostům ochutnat pár těch nezdobených. Nejsme tak bohatí, abychom se mohli krmit bílým cukrem a sádlem. Chystám je pro starou milostpaní z velkého domu. Na druhý svátek jí ponesu ukázat dítě a vezmu jí ty koláče darem.“

Tu nabyly koláče ještě větší důležitosti než dřív a Wang Lunga těšilo, že do té velké síně, kde stál tak ustrašeně a v takové chudobě, vstoupí nyní jeho žena jako host, v náručí jeho syna, červeně oděného, a že přinese takovéhle koláče, upečené z nejlepší mouky, cukru a omastku.

Vedle této návštěvy se mu všechno ostatní novoroční konání zdálo bezvýznamné. Když si oblékl novou černou bavlněnou suknici, kterou mu O-lan ušila, pomyslel si v duchu pouze:

„Vezmu si ji na sebe, až je povedu k vratům Chuangových.“

Prožíval bezúčastně první novoroční svátek, kdy jeho strýc a sousedé zaplavili stavení jako kobylky a v hlučném veselí ze všeho toho jídla a pití starému otci i jemu samému blahopřáli. Sám na to dohlédl, aby barevné koláče včas odklidili do koše a nemuseli je nabízet obyčejným lidem, třebaže mu přišlo velice zatěžko, aby se udržel, když si pochvalovali, jak prosté bílé koláče voní omastkem a cukrem, a nezvolal:

„Což kdybyste teprve viděli ty barevné!“

Mlčel však, protože mu víc než na čemkoli jiném záleželo na tom, aby mohl hrdě vejít do vznešeného paláce.

Na druhý novoroční svátek, kdy se po starém obyčeji navštěvují ženy, neboť muži se už den předtím najedli a napili, co hrdlo ráčilo, vstali za svítání; žena ustrojila chlapečka do červeného kabátku a bačkůrek s tygřími hlavami, které tam našila, na hlavičku, již mu Wang Lung poslední den v roce oholil, posadila plochý klobouček s pozlaceným Buddhou vpředu a položila dítě na postel. Wang Lung se hbitě oblékal, zatímco si jeho žena pečlivě pročesala dlouhé černé vlasy, upevnila je postříbřenou měděnou jehlicí, kterou jí koupil, a navlékla novou černou suknici, ušitou z téhož štůčku jako jeho vlastní nový šat, čtyřiadvacet stop pěkné látky stačilo pro oba a kupec jim, jak měl ve zvyku, přidal ještě dvě stopy navíc pro dobrou vůli. On vzal dítě, ona koš s koláči a vydali se pěšinkou přes pustá zimní pole.

A pak zažil Wang Lung svůj triumfu bran domu Chuangových: žena zavolala, klíčník jim přišel otevřít, a když to všechno viděl, vyvalil oči, zakroutil si třemi dlouhými chlupy na bradavici a zvolal:

„I to se podívejme – sedlák Wang, a tentokrát přišli tři místo jednoho!“ A když zjistil, že všichni mají nové šaty a dítě že je syn, dodal: „Člověk ti ani nemusí přát, aby ten nový rok byl lepší než minulý.“

Wang Lung odpověděl nedbale, jako by mu ten člověk sotva stál za pozornost: „Žně se vydařily – žně se vydařily“ –  a sebevědomě vstoupil do dvora.

Na klíčníka to všechno udělalo patřičný dojem, i vybídl Wang Lunga:

„Usedni v mé chudobné jizbě, než tvou ženu se synem uvedu.“

A Wang Lung stál a díval se, jak jeho žena odchází se synem do dvora a nese dary vznešenému panstvu. Lichotilo mu to, a když mu zmizeli z dohledu, jak se vzdalovali dlouhou řadou dvorů navzájem propojených až někam dovnitř, vkročil do vrátnice, přijal jako samozřejmost, že mu od neštovic podobaná klíčnice nabídla čestné místo vlevo od stolu v prostřední místnosti, jen lehkou úklonou vzal na vědomí čaj, který mu podala, postavil jej před sebe, ale nenapil se, jako by tento druh čajových lístků nebyl pro něho dost dobrý.

Zdálo se mu to nekonečně dlouho, než se klíčník opět objevil a přivedl mu ženu s dítětem. Wang Lung zapátral na okamžik očima v ženině tváři, zvědav, jestli návštěva dopadla uspokojivě, protože se už naučil postřehnout v tom bezvýrazném hranatém obličeji i nepatrné změny, které dříve nevnímal. Tvářila se odevzdaně a spokojeně, takže se ho okamžitě zmocnila netrpělivost, aby už slyšel, co se odehrálo v ženských komnatách, kam sám neměl přístup, protože tam neměl co pohledávat.

Uklonil se tedy krátce vrátnému a jeho podobané ženě, popadl do náruče dítě, které usnulo v pomačkaném novém kabátku, a pospíchal s O-lan pryč.

„Tak co?“ zavolal na ni přes rameno, jak kráčela za ním. Tentokrát v něm její pomalost vzbouzela nevůli. Přiblížila se mu a zašeptala:

„Řekla bych, že u nich tenhle rok klepe nouze na dveře – aspoň jsem měla ten dojem.“

Z jejích slov zaznívalo takové zděšení, jako by mu oznamovala, že bozi hladoví.

„Proč myslíš?“ vyzvídal netrpělivě Wang Lung.

Na O-lan člověk nesměl spěchat. Slova jí byla něčím těžko polapitelným a stejnou námahu jí dalo opět jedno po druhém vypouštět.

„Stará milostpaní měla na sobě stejnou suknici jako před rokem. To jsem ještě nikdy nezažila. Ani otrokyně neměly nové šaty.“ Odmlčela se a pak pokračovala: „Neviděla jsem ani jednu, že by měla nový kabát jako já.“ Po chvíli ještě dodala: „Ani milostnice starého milostpána neměly žádná syna, aby byl tak pěkný a nastrojený jako náš.“

Na tváři se jí zvolna rozprostíral úsměv. Wang Lung se hlasitě zasmál a přivinul dítě něžně k sobě, A jemu se vede tak dobře – tak dobře! Radoval se a vtom ho přepadl strach. Co to vyvádí – kráčí si tu pod širým nebem s krásným chlapcem v náručí a nějaký zlý duch, který náhodou poletí kolem, ho může spatřit! Rychle rozepjal kabát, schoval dítěti hlavičku v záňadří a hlasitě zvolal:

„To je neštěstí! Narodila se nám dcera, o kterou nikdo nestojí, a ještě je obsypaná neštovicemi. Modleme se, aby umřela.“

„Pravila, pravda,“ vysoukala ze sebe jeho žena, jak nejrychleji dokázala, protože i jí svitlo, co to provedli.

Když se Wang Lung takto pojistil, uklidnil se a jal se opět naléhat na ženu:

„Zjistila jsi, proč tak rychle zchudli?“

„Mohla jsem si jen malou chvilku popovídat s kuchařkou, které jsem byla k ruce,“ odpověděla, „ale ta mi řekla: ‚Nevím, kam to tady spěje, mladí páni se toulají po světě, všech pět jich rozhazuje peníze plnými hrstmi, posílají domů jednu holku za druhou, jakmile se jich nabaží, starý milostpán sedí sice doma, ale každý rok si přibere jednu dvě nové milostnice a stará paní prokouří den co den tolik opia, že by to stačilo pár bot naplnit zlatem.‘“

„To jsou mi věci!“ zamumlal zděšeně Wang Lung.

„A to se ještě má třetí dcera na jaře vdávat,“ pokračovala O-lan, „a dostane věno, že by se za to pořídil knížecí zámek ve velikém městě. Musí mít celou výbavu z nejjemnějšího saténu, utkaného do zvláštních vzorů v Su-čou a Chang-čou, a až ze Šanghaje sem přijede krejčí se spoustou tovaryšů, aby měla všechno stejně krásné jako dámy v cizích zemích.“

„A koho si to bude brát, že to stojí takové peníze?“ vyptával se Wang Lung v obdivu i zděšení nad tím, jak se dá rozházet velké jmění.

„Bude si brát druhého syna nějakého soudce ze Šanghaje,“ odpověděla žena a po dlouhé odmlce dodala: „Musí na tom být špatně, vždyť mi stará milostpaní sama povídala, že chtějí prodat půdu – jižní pole hned za městskou branou, kde mívali vždycky rýži, protože je tam dobrá půda a lehko se zavodňuje z příkopu pod hradbami.“

„Chtějí prodat půdu!“ opakoval Wang Lung a už o jejích slovech nepochyboval. „To se jim teda vede moc špatně. Lepší si dát ruku useknout než prodat půdu.“

Přemílal to v hlavě a vtom dostal nápad. Plácl se dlaní do čela a obrátil se k ženě.

„Víš, na co jsem přišel?“ zvolal. „Tu půdu koupíme my!“

Zírali na sebe, on uneseně, ona neschopna slova.

„Ale to pole – to pole –“ koktala.

„Koupím je!“ oznámil velkoryse. „Koupím pole urozeného panstva!“

„Je to moc daleko,“ namítala v úžasu. „Trvalo by nám kolik hodin, než bychom tam došli.“

„A já je koupím,“ trval na svém tvrdohlavě jako dítě, kterému matka něco odpírá.

„Kdo kupuje půdu, dobře dělá,“ chlácholila ho. „Je to jistě lepší než schovávat peníze do hliněné zdi. Ale proč ji nekoupit od tvého strýce? Tvrdí, že chce prodat ten pruh, co sousedí s naším západním polem.“

„Strýcovo pole nechci ani za nic,“ prohlásil Wang Lung pevně. „Vymrskal půdu, jak jen to šlo, dobrých dvacet let neviděla trochu mrvy ani jiného hnojiva. Jeho pole jsou jak vápno. Ne, já koupím Chuangovu půdu.“

Řekl „Chuangovu půdu“ s takovou samozřejmostí, jako by řekl „Tingovu půdu“ – Ting hospodařil na sousední usedlosti. Však se před těmi pošetilými lidmi z velkého marnotratného paláce nemusí krčit. Přijde tam se stříbrňáky v ruce a bez dlouhých okolků řekne:

„Mám peníze. Zač mi dáte to pole, co je na prodej?“ Slyšel se v duchu, jak to říká před starým milostpánem a jak mluví s jeho správcem: „Berte mě, jako každého druhého. Nabízím vám slušnou cenu. Peníze mám s sebou.“

A jeho žena, která otročila té vznešené rodině v kuchyni, bude ženou majitele polností, které po generace zabezpečovaly rodu Chuangových jeho slávu. A ona, jako by se vcítila do jeho myšlenek, přestala odporovat a pravila:

„Kup je tedy. Je to konec konců dobré rýžové pole a leží hned u vodního příkopu, takže je tam každý rok dost vody. Na to se můžeš spolehnout.“

A opět se jí po tváři rozšířil pomalý úsměv, ten úsměv, který nezaháněl otupělost z jejích úzkých černých očí, a zadlouho pak prohodila:

„Předloni touhle dobou jsem u nich byla jako otrokyně.“ Dál kráčeli mlčky, protože je tato myšlenka cele naplňovala.

6

Kus pole, jejž Wang Lung nyní vlastnil, znamenal v jeho životě velkou změnu. Když vyňal stříbrňáky ze zdi a odnesl je do vznešeného domu, kde se mu dostalo té cti, že člověk naroveň postavený starému milostpánovi s ním promluvil jako s člověkem sobě naroveň postaveným, propadl zprvu chmurám, které vyústily téměř v politování nad tím, co učinil. Pomyslel-li na prázdnou díru ve zdi, donedávna naplněnou stříbrňáky, jež nezbytně, nepotřeboval, přál si, aby ty peníze ještě měl. Nové pole bude přece vyžadovat dlouhé hodiny dřiny navíc, a jak pravila O-lan, leželo dost daleko, více než li cesty, což je půl kilometru. Nadto nebyla koupě sama spojena s takovým triumfem, jak očekával. Přišel do paláce příliš časně a starý milostpán ještě spal. Pravda, bylo už k polednímu, ale když hlasitě požádal:

„Řekni starému milostpánovi, že přicházím v důležité záležitosti – řekni mu, že jde o peníze!“, odpověděl klíčník s rozhodností:

„Ani za všechny poklady světa bych se neodvážil toho starého tygra vyrušit. Spí s novou milostnicí, Broskvoňovým květem, kterou má teprve tři dny. Mohlo by mě to stát krk, kdybych ho probudil.“ Zatahal se za chlupy na bradavici a dodal trochu zlomyslně: „Nesmíš si představovat, že ho stříbrňáky vzbudí – je zvyklý, že mu zvoní v kapse, co spatřil světlo světa.“

Nakonec musel všechno dojednat s milostpánovým správcem, tučným darebákem, jemuž ruce ztěžkly tou spoustou peněz, která jimi procházela. Proto se Wang Lungovi někdy zdálo, že stříbro je přece jen cennější než půda. Člověk se může dívat, jak září.

Ano, ale půda je jeho! Jednoho pošmourného dne v druhém měsíci po Novém roce se vypravil na obhlídku. Nikdo ještě neměl ani tušení, že mu patří, šel se podívat sám na ten dlouhý pruh těžké černozemě, prostírající se u vodního příkopu, který obléval městské hradby. Obešel pečlivě pole, tři sta kroků na délku a sto dvacet na šířku. Ohraničovaly je stále ještě čtyři patníky, nesoucí znak Chuangova rodu. Nu, však to uvede do pořádku. Odstraní patníky a nahradí je vlastní značkou – ne hned, nemusí ještě každý vědět, že je tak bohatý, aby kupoval půdu od vznešené rodiny, ale po čase, až zbohatne natolik, že si bude moci dělat, co se mu zachce, a nebude se muset na nikoho ohlížet. Díval se na protáhlý lán a říkal si v duchu:

„Vznešenému panstvu na tom kousku pole nezáleží a pro mne tolik znamená!“

Pak se ho zmocnil docela jiný pocit a začal hluboce opovrhovat sám sebou za to, že může přikládat pruhu půdy takovou důležitost. Vždyť ten správce odsunul nedbale stranou stříbrňáky, které před něj hrdě vysypal, a poznamenal pouze:

„Aspoň bude mít stará paní na pár dní co kouřit.“

A hluboká propast, která stále ještě zela mezi ním a vznešeným panstvem, se v tu chvíli zdála stejně nepřekonatelná jako vodní příkop před jeho očima a nepřístupná jako ta mrazivá hradební zeď, která se mocně tyčila za ním. I probudil v něm hněv skálopevné odhodlání a ve svém srdci si slíbil, že tu skrýš naplní stříbrňáky znovu a znovu, dokud neodkoupí Chuangovým tolik půdy, že mu tohle políčko bude sotva stát za pozornost.

Stal se tedy ten pruh země Wang Lungovi znamením i symbolem.

Jaro přineslo dravé větry a cáry deštivých mraků a dny trávené většinou v nečinnosti vystřídala u Wang Lunga denodenní nemilosrdná dřina na polích. Starý otec hlídal dítě a žena pokračovala po jeho boku od svítání až do chvíle, kdy pole zaplavila záře zapadajícího slunce. Když Wang Lung jednoho dne postřehl, že je opět s outěžkem, pocítil nejprve nevoli nad tím, že mu nepomůže při žních. Popuzen vyčerpáním křikl:

„To sis musela vzpomenout s početím právě teď?“

Odvětila odevzdaně:

„Tentokrát to nic nebude. Jen poprvé je to těžké.“

Víc už o druhém dítěti nepadla ani zmínka od té chvíle, co si všiml, že jí svým růstem nadouvá život, až do onoho podzimního dne, kdy po ránu odložila motyku a odvlekla se domů. Nezašel tentokrát ani na oběd, protože nebe ztěžklo bouřkovými mraky a on potřeboval dostat dozrálou rýži do snopů. Než slunce zapadlo, stanula opět vedle něho, zeštíhlelá, unavená, mlčenlivá, ale s výrazem plným odhodlání. Na první popud jí chtěl říci:

„Dnes už toho máš za sebou dost. Jdi si lehnout.“ Avšak vlastní vyčerpané tělo ho tak bolelo, že se zatvrdil, v duchu si řekl, že za ten den zkusil právě tolik při práci na poli jako ona při porodu, a tak se jí jen zeptal, než se znovu rozmáchl kosou:

„Je to syn nebo holka?“

Odpověděla nevzrušeně:

„Druhý syn.“

Víc si toho neřekli, ale měl radost a věčné ohýbání a sklánění mu připadalo méně namáhavé; pracovali, dokud za hradbou rudých mraků nevyšel měsíc, a když dokončili pole, šli domů.

Po večeři si Wang Lung omyl opálené tělo chladivou vodou, vypláchl ústa čajem a pak se zašel podívat na svého druhorozeného. O-lan si lehla, když byla hotova s vařením, a dítě měla vedle sebe – buclaté, klidné dítě, pěkné, ale ne tak velké jako to první. Wang Lung si ho prohlédl a spokojeně se vrátil do prostřední místnosti. Znovu syn a rok co rok budou přibývat další – jeden se nemůže pokaždé zdržovat s červenými vejci, dost na tom, že to udělal při prvním. Každý rok syna – v jeho domě se usídlilo štěstí – ta žena mu přináší jen a jen štěstí. Zavolal na otce:

„Když teď máte druhého vnuka, dědečku, budeme muset uložit toho velkého k vám do postele!“

Stařík měl velkou radost. Už dlouho si přál, aby dítě spalo s ním a zahřívalo mu zkřehlé staré tělo blahodárnými mladými údy a krví, ale chlapeček nechtěl od maminky. Dobatolil se k posteli sice ještě trochu nejistě, ale podíval se na nové miminko po matčině boku vážným pohledem, jako by pochopil, že jeho místo zaujal už jiný, a bez křiku se nechal uložit do postele k dědečkovi.

A opět se žně vydařily, Wang Lungovi se nahromadily stříbrňáky, když prodal úrodu, a opět je uschoval ve stěně. Ale za rýži z bývalého pole Chuangových utržil dvojnásob, než mu vynášela vlastní rýžová pole. Byla tam vlhká, bohatá půda a rýže na ní rostla, jako roste plevel tam, kde nemá. Všichni už věděli, že pole patří Wang Lungovi, a po vsi se hovořilo o tom, že by mohl být starostou.

7

V této době začalo Wang Lungovi trápení se strýcem, jehož se už dlouho obával. Strýc byl mladší bratr Wang Lungova otce, a vzhledem k tomuto příbuzenskému svazku bylo Wang Luxigovou povinností, aby se o něho i o jeho rodinu postaral, upadnou-li do bídy. Dokud byli Wang Lung s otcem chudí a měli sami co dělat, aby se jakž takž najedli, snažil se strýc aspoň trochu obdělávat pole, aby nakrmil sedm hladových krků, ženu a sebe. Jakmile však měli co do úst, nikdo z nich víc nehnul prstem. Strýcova žena se nevzchopila, aby zametla v chatrči, děti se nenamáhaly smýt si zbytky jídla s obličeje. Dcery dospívaly, byly pomalu už na vdávání a pro ostudu pobíhaly pořád po vesnici, nečesaly si dlouhé, sluncem vyrudlé vlasy, a někdy dokonce i promluvily s mužskými. Wang Lung při tom jednoho dne přistihl nejstarší sestřenku a hanba hrozící celé rodině ho rozhněvala do té míry, že se odvážil vyhledat strýcovu ženu a říci jí:

„Kdopak se ožení s takovým děvčetem, jako je sestřenka, když ji smí okukovat každý muž? Je pomalu tři roky na vdávání, běhá si venku a dnes jsem viděl na vlastní oči, že ji na návsi jeden darebný lenoch chytil za ruku, a ona se jen nestoudně smála!“

Strýcova žena nevládla čiperně ničím než vyřídilkou a tou to zbraní nyní zaútočila na Wang Lunga:

„Ták – a kdopak jí zaplatí věno a svatbu a dohazovače? Kdo má tolik půdy, že neví, co s ní, a ještě může jít a kupovat za přebytečné peníze další pole od vznešeného panstva, tomu se to mluví, ale tvůj strýček nemá takové štěstí a nikdy je neměl. Je poznamenaný neblahým osudem a není to jeho vina. Nebesa tomu chtějí. Druhým naroste krásné zrno, a jemu místo osení vzklíčí plevel, i kdyby se udřel k smrti!“

Propukla v hlasitý neupřímný pláč a začala se vybičovávat k hysterii. Strhla si uzel na šíji, až jí vlasy spadly do obličeje, a jala se mocným hlasem vřískat:

„Co ty víš, jaké to je, když člověka postihne zlý osud! Jiným rodí pole dobrou rýži a pšenici, nám plevel; jiným stojí domy sto let, a pod naším se chvěje země, až stěny praskají; jiné ženské mají syny, a já počnu syna, ale porodím holku – prokletý osud!“

Spustila takový randál, že sousedky vybíhaly ze stavení, aby viděly a slyšely. Wang Lung se jí však nezalekl a dopověděl, co měl na srdci:

„Nepatří se sice, abych bratru svého otce dával rozumy, ale tolik musím říct: je lépe děvče vdát, dokud je ještě pannou, a kdo to kdy slyšel, pustit fenku ze řetězu, když se běhá, aby pak nevrhla štěňata?“

Když to strýcově ženě takhle nezastřeně pověděl, vrátil se domů a nechal ji, ať si vříská, jak chce. Zamýšlel odkoupit letos rodině Chuangových ještě nějaké pole a rok co rok další, jak to jen půjde, snil o tom, že si přistaví čtvrtou místnost, viděl sebe a své syny jako budoucí zámožné statkáře a zuřil, že se to líné plemeno, jeho příbuzní, kteří nosí stejné jméno jako on, takhle spouští.

Nazítří za ním přišel strýc na pole. O-lan tam nebyla, protože od narození druhého chlapce uplynulo už deset měsíců a ona se zakrátko čekala potřetí. Tentokrát jí nebylo nějak dobře, proto nešla pár dní na pole a Wang Lung pracoval sám. Strýc se přiloudal podél brázdy, jako obvykle neměl šaty pořádně zapnuté, ale jen zachycené ledabyle staženým pásem, takže pořád vzbuzoval dojem, že by stačilo, aby trochu zafoukal vítr, a zůstane tu stát, jak ho pámbu stvořil. Došel až k Wang Lungovi a mlčky přihlížel, jak hloubí úzkou brázdu kolem řádky bobů, již okopával. Konečně řekl Wang Lung zlomyslně, aniž vzhlédl:

„Nezlobte se, milý strýčku, že neustávám v práci. Boby se musí, jak jistě víte, dvakrát nebo třikrát okopávat, chce-li se člověk dočkat slušné úrody. Sám jste s tím už jistě hotov. Já pracuji pomalu – jsem špatný hospodář – nedokážu to dodělat včas, abych mohl odpočívat.“

Strýc pochopil dokonale Wang Lungovu zlomyslnost, odpověděl však mírně:

„Stíhá mě zlý osud. Letos mi vzklíčilo sotva každé dvacáté semeno, a ještě tak špatně, že se ani nevyplatí okopávat. Jestli letos ochutnáme boby, budou to kupované,“ a zoufale si povzdechl.

Wang Lung se ve svém srdci zatvrdil. Věděl, že ho strýc přišel o něco požádat. Rozmáchlým, rovnoměrným pohybem zasekl motyku a přeopatrně rozbil hrudku měkké země, stejně už vzorně obdělané, Rostlinky stály zpříma v pečlivých řadách a sluneční svit za nimi vytvářel třásně jasného stínu. Strýc konečně přešel k věci:

„Ta osoba v jiném domě mi sdělila, že jsi projevil zájem o mou bezvýznamnou nejstarší otrokyni. Máš úplnou pravdu.

Jsi moudrý na svůj věk. Měl bych ji vdát. Je jí patnáct a už tři nebo čtyři roky by byla schopna rodit. Nevycházím ze strachu, aby nepočala s některým divokým psem a nepošpinila tak mne i naše dobré jméno. Představ si, kdyby se to mělo přihodit v takové spořádané rodině, jako je naše, v rodině bratra tvého vlastního otce!“

Wang Lung zasekl motyku vší silou do půdy. Měl sto chutí otevřeně odpovědět. Měl sto chutí mu říci:

„Proč jí tedy nedokážete poručit? Proč ji nedržíte doma a nepřimějete ji, aby ve vší počestnosti uklízela, vařila a šila šaty pro rodinu?“

Neslušelo se však, aby poučoval starší. Mlčel tedy, okopával zarytě něžný výhonek a vyčkával.

„Kdyby mi býval osud dopřál,“ pokračoval strýc truchlivě, „takovou manželku jako tvému otci, která umí pracovat a přitom rodit syny, což dělá i ta tvoje, namísto ženy, jakou jsem dostal, která nic nedělá, leda tloustne, a neporodila mi než holčice a jediného líného syna, kterému jdou tak ruce od práce, že to ani není pořádný mužský! To bych byl teď i já takový boháč jako ty. Pak bych se ochotně a rád rozdělil o všechny své statky s tebou. Tvé dcery bych provdal za řádné muže, tvého syna bych dal ke kupci do učení a s radostí bych za něho zaplatil záruční poplatek – nic by mě tak netěšilo, jako ti opravit dům, a krmil bych tě tím nejlepším, co by mé hospodářství skýtalo, tebe i tvého otce a tvé děti, protože jsme z jedné krve.“

Wang Lung se krátce ohradil:

„Víte, že nejsem žádný boháč. Musím živit pět hladových krků, otec je starý, nepracuje už, ale jí, a možná že se mi právě teď rodí doma další, co já vím.“

Strýc zavřeštěl:

„Jsi boháč – boháč! Cožpak jsi neodkoupil vznešené rodině půdu za bůhvíkolik? Kdo jiný ze vsi by si mohl něco takového dovolit?“

Tohle Wang Lunga popudilo. Práskl motykou, blýskl hněvivě očima a zařval na strýce:

„Jestli mám pár stříbrňáků, tak je to proto, že dělám a moje žena dělá, a nemaříme čas u hracích stolků jako někdo, neklábosíme na zápraží mezi hromadami smetí ani nenecháme pole zarůstat plevelem a děti o hladu!“

Strýcův žlutý obličej se dokrvava zarděl: přiskočil k synovci a vlepil mu z každé strany pořádnou facku.

„To máš za to, jak mluvíš s vrstevníky svého otce!“ zvolal. „To nevíš, co se sluší a patří? Nemáš v sobě kouska zbožnosti ani synovské úcty? Neslyšel jsi, co přikazují Posvátná ustanovení: že Člověk nemá starším nic vytýkat?“

Wang Lung stál jako z kamene a vzdorovítě mlčel; uvědomoval si svůj prohřešek, ale srdce mu překypovalo hněvem vůči tomuto mužovi, který byl jeho strýcem.

„Povím to celé vsi, jak ses zachoval!“ křičel strýc a hlas mu zlostí přeskakoval do fistule. „Včera si vtrhneš do mého domu a vyvoláváš po návsi, že moje dcera ztratila panenství; dnes se oboříš na mne, jehož bys musel pokládat za vlastního otce, kdyby můj bratr zesnul! Moje dcery nejsou možná všechny panny, ale tohle by si žádná z nich nedovolila!“ A znovu a znovu opakoval: „Povím to celé vsi – povím to celé vsi…“, až se Wang Lung nakonec neochotně zeptal: „Co po mně chcete?“

Příčilo se to jeho hrdosti, že by se rozepře se strýcem měla přetřásat po vsi. Jsou přece koneckonců z jedné krve.

Strýc byl rázem jako vyměněný. Jeho hněv se rozplynul. Usmál se a poplácal Wang Lunga po paži.

„Vždyť jsem to věděl – jsi hodný hoch – hodný hoch –“ řekl mile. „Strýček tě dobře zná – jsi jako můj. Podívej, synku, pár stříbrňáků chudákovi starému na dlaň – řekněme deset, anebo i devět, jen abych mohl zajít za dohazovačem kvůli té mé otrokyni. Svatou pravdu říkáš. Má na čase – má na čase!“ Vzdychl, potřásl hlavou a zahleděl se žalostně k nebi.

Wang Lung zvedl motyku a znovu ji odhodil.

„Pojďte se mnou domů,“ vyzval ho odměřeně. „Nejsem žádný princ, abych nosil peníze u sebe.“ Kráčel napřed a slova mu hořkostí zamrzala na jazyku, protože jeho drahé stříbrňáky, za které zamýšlel koupit další pole, spadnou strýci do klína a do večera se rozplynou na hracím stolku.

Na zápraží odstrčil z cesty oba malé synky, kteří si hráli nazí na horkém slunci, a rázně vešel do stavení. Strýc s pohotovou dobromyslností zavolal na děti a z nějakého úkrytu v pomačkaném oděvu vydoloval pro každého chlapce po měďáku. Přitiskl k sobě lesklá baculatá tělíčka, zavrtal jim nos do měkkých krčků a láskyplně jim očichával opálenou pleť.

„Mí chlapečkové zlatí,“ řekl a popadl každého na jednu ruku.

Wang Lung se však nezdržoval. Šel přímo do místnosti, kde spával se ženou a mladším dítětem. Jelikož přicházel z prudkého slunce, připadalo mu, že je tam úplná tma, a krom světlého kužele, propouštěného Otvorem, neviděl nic. Nasál však pach horké krve, který už dobře znal, a zvolal prudce:

„Copak – přišla tvá těžká chvíle?“

Ženin hlas zazněl z postele malátněji, než ji kdy slyšel promluvit:

„Už to mám zase jednou odbyto. Tentokrát je to jen otrokyně – nestojí ani za řeč.“

Wang Lung stanul jako přimrazen. Zmocnilo se ho neblahé tušení. Děvče! Děvče je příčinou strýcova trápení. A teď se i u něho doma narodilo děvče.

Beze slova přistoupil ke stěně, nahmatal drsný povrch, jenž označoval skrýš, a vyňal hliněnou hroudu. Zatápal v hromádce peněz uvnitř a odpočítal devět stříbrňáků.

„Nač vybíráš ty peníze?“ řekla znenadání žena ze tmy.

„Musím je půjčit strýcovi, co se dá dělat,“ odvětil úsečně.

Žena na to zprvu neřekla nic, až posléze ztěžka prohodila:

„Radši neříkej půjčit. U nich není žádné půjčování. U nich je to dávání.“

„Jako bych to nevěděl,“ odpověděl Wang Lung hořce. „Rve mi to srdce, že mu je musím takhle darovat, a pro nic za nic, jen kvůli tomu, že jsme z jedné krve.“

Vyšel na zápraží, strčil peníze strýci, vrátil se spěšně na pole a tam se vrhl do práce, jako by chtěl půdu vyvrátit ze základů. Celou tu dobu měl před očima jen své stříbrňáky; viděl, jak se bezstarostně sypou na hrací stolek, viděl, jak je shrabuje ruka nějakého ničemy – jeho stříbrňáky, které tak pracně nashromáždil z plodů své dřiny, aby je proměnil v další půdu, která by mu patřila.

Teprve k večeru jeho rozhořčení opadlo, teprve pak se napřímil a vzpomněl si na domov a na jídlo. A pak si uvědomil, že má ode dneška doma další hladový krk, a těžce na něho dolehlo podezření, že se mu od nynějška začnou rodit samé dcery, z nichž rodiče nic nemají, protože je přivedou na svět a vychovají pro některou jinou rodinu. Ve svém rozhořčení nad strýcem ani nepomyslel na to, aby se zdržel a podíval se na to nové malé stvořeníčko.

Opíral se o motyku a cítil hluboký smutek. Musí počkat na další žně, než si bude moci koupit půdu, lán sousedící s tím, který už má, a doma je teď ještě jeden hladový krk. Na bledém, ústřicově zabarveném podvečerním nebi se objevilo hejno černočerných vran a s hlasitým krákoráním mu přeletělo nad hlavou. Pozoroval je, dokud nedosedly jako mrak na stromy kolem jeho stavení. Rozběhl se za nimi, křičel na ně a mával motykou. Vrány se pomalu zvedly, zakroužily několikrát kolem dokola, jako by se mu svým krákoráním vysmívaly, až konečně odletěly do temnějícího nebe. Hlasitě zaúpěl. Bylo to neblahé znamení.

8

Všechno nasvědčovalo tomu, že bohové člověka dočista zatratí, jakmile od něho jednou odvrátí tvář. Deště, které přicházívají na počátku léta, nenastaly a nebesa zářila den za dnem neúčastným pronikavým jasem. Zmírající vyprahlá země je nedojala. Od svítání do soumraku se neukázal ani mráček a v noci byla obloha poseta hvězdami nemilosrdné zlaté krásy.

Wang Lung zoufale obdělával pole, ale půda vysychala a pukala, mladé osení, které se na počátku jara odvážně zazelenalo a chystalo se nasadit na klasy, nedostalo nic ani z půdy, ani z oblohy, a tak přestávalo růst, zprvu stálo strnule pod sluncem a potom seschlo a zežloutlo a všechna naděje na úrodu byla zmařena. Řádky mladé rýže, kterou Wang Lung zasadil první, vypadaly na hnědé zemi zprvu jako jantarové korále. Od té doby, co oželel pšenici, tahal jim denně vodu v těžkých dřevěných džberech, zavěšených na bambusové tyči. Ta tyč mu vyhloubila do svalů na ramenou rýhu a vytlačila mozoly velké jako miska, ale déšť nepřicházel.

Nakonec zbyl v rybníce místo vody jen zpečený nános bahna, a dokonce i ve studni poklesla hladina natolik, že mu O-lan řekla:

„Jestli mají děti dostat pít a tatínek mít horkou vodu, musí se pole obejít bez ní.“

Wang Lung se na ni utrhl, ale jeho hněv se zlomil ve vzlyku:

„Vždyť zahyneme všichni, zahyne-li úroda!“ Jejich životy opravdu závisely na půdě.

Jen na tom poli u hradebního příkopu se urodilo, a to proto, že Wang Lung, jak léto míjelo a deště nepřicházely, zanedbával všechna ostatní pole, trávil celé dni tady a vodou z příkopu zaléval nenasytnou půdu. Toho roku poprvé prodal úrodu hned po žních, a když ucítil na dlani stříbro, sevřel je pevně a odhodlaně. Říkal si v duchu, že udělá, co si předsevzal, bohům i suchu navzdory. Ztrhal si tělo a prolil pot pro tuto hrst stříbrňáků, a teď si s nimi udělá, co se mu zlíbí, I pospíchal do paláce Chuangových, vyhledal správce panství a oznámil mu bez okolků:

„Mám na to, abych koupil ten lán za hradbami, co sousedí s mým.“

Wang Lungovi se už z různých stran doneslo, že se Chuangovi octli tento rok na pokraji bídy. Stará milostpaní neměla dostatečnou dávku opia už řadu dní, touha po něm ji proměnila v hladovou tygřici, takže posílala denně pro správce, proklínala ho, tloukla vějířem a křičela na něho: „Cožpak nám ještě nezbývá plno pozemků?“, až byl z toho celý pryč.

Vzdal se dokonce částek, které si při vyřizování obchodních transakcí nechával pro sebe, tak z toho byl tumpachový. A jako by toho všeho nebylo dost, přijal starý milostpán novou konkubínu, otrokyni, která byla dcerou otrokyně, již zamlada poctil svou přízní, ale kterou pak provdal za svého sluhu, protože se jí nabažil dřív, než ji přijal do svých komnat jako konkubínu. Dcera této otrokyně, sotva šestnáctiletá, v něm nyní tedy probudila vášeň, protože čím byl starší, nemohoucnější a tučnější, tím víc zřejmě toužil po ženách štíhlounkých a mladých, sotva odrostlých dětským střevíčkům, a ve svých choutkách se nijak nemírnil. Stará milostpaní musela mít své opium, on musel mít své milostnice a nedokázal nikterak pochopit, že nejsou peníze na jantarové náušnice pro jeho oblíbenkyně ani zlato pro jejich roztomilé ručičky. Nechápal prostě taková slova jako „nejsou peníze“, protože celý život nepotřeboval než nastavit dlaň a byla plná, kdykoli se mu zlíbilo.

A když mladí pánové viděli počínání rodičů, pokrčili rameny a říkali, že jistě ještě zbývá dost, aby to i jim vystačilo až do smrti. Shodli se jen v jednom, a to v obviňování správce, že panství špatně řídí, a ten, jak dříve býval baculatý, úlisný a přívětivý, jak býval zámožný a spokojený, tak nyní vypadal ustaraně a usouzené a břicho mu splasklo, až na něm kůže visela jako obnošený šat.

Nebesa neseslala déšť ani na polnosti vznešené rodiny Chuangovy, i jim se neurodilo, a když Wang Lung přišel ke správci a prohlásil: „Mám stříbrňáky,“ bylo to, jako by oznámil hladovému: „Mám jídlo.“

Správce se toho hned chytil, a zatímco se dříve dlouze dohadovali a popíjeli čaj, teď si oba muži něco netrpělivě zašuškali a rychleji, než stačili vyslovit celá slova, přešly peníze z jedné ruky do druhé, připojili na listiny podpisy a pečeť a pole bylo Wang Lungovo.

A Wang Lung tentokrát opět neželel odevzdávaných stříbrňáků, svého těla a své krve, pevné jistoty. Koupil si za ně, po čem jeho srdce prahlo. Měl nyní veliký lán dobré půdy, protože nové pole bylo dvakrát větší než předchozí. Víc než úrodná černozem pro něho však znamenala skutečnost, že patřívalo knížecí rodině. A nepověděl nikomu, dokonce ani O-lan, co učinil.

Měsíc míjel za měsícem a déšť stále nepřicházel. S nadcházejícím podzimem se začaly na nebi neochotně ukazovat malé bílé mráčky a na návsi bylo vídat zevlující mužské, ustarané a nečinné: vzhlíželi k nebi, zkoumali důkladně ten mrak i onen a přeli se, jestli přináší déšť. Než se však nakupilo tolik mraků, aby to vypadalo trochu slibně, zvedl se na severovýchodě rezavý vítr, pronikavý vítr z dalekých pouští, a odfoukl mraky s oblohy, jako koště smete prach s podlahy. Zůstavil nebe prázdné a holé, slunce každé ráno důstojně vyšlo, vykonalo svou pouť a večer osaměle zapadlo. A měsíc v čase sobě vyhrazeném svítil jasně jako malé slunce.

Wang Lung sklidil ze svých polí mizernou trošku zatvrdlých bobů a z kukuřičného pole, které v zoufalství vysel, když rýže zežloutla a zašla, ještě než rostlinky přesadil do zavodněné půdy, nasekal krátké sporé klasy, na nichž tu a tam vyrazilo zrnko. Při mlácení nepřišel ani jediný bob nazmar. Nařídil oběma klučíkům, aby prosívali mezi prstíky prach na mlátě, poté co se ženou vymlátili úponky bobů, a když loupal kukuřici na podlaze v prostřední místnosti, hlídal jako ostříž, aby se některé zrnko nezakutálelo. Chtěl odložit stvoly na topení, ale žena ho zadržela:

„Ne – na topení je jich škoda. V Šantúngu, když jsem byla malá, jsme v takovýchhle dobách mleli i stonky a jedli je. Jsou lepší než tráva.“

Po těchto slovech všichni zmlkli, i děti. Ty podivné zářivé dny, kdy je země zrazovala, s sebou přinášely neblahou předtuchu. Jen malé děvčátko ještě nepoznalo, co je to strach. Zatím tu byly matčiny plné prsy, aby uspokojily její potřeby. Však jí O-lan, když jí dávala pít, šeptala:

„Jen si dej, chudinko malá, dej si, dokud je co.“

A pak, jako by toho ještě nebylo dost, O-lan opět počala, ztratila mléko a poděšenou domácnost zaplnil neustálý pláč hladového nemluvněte.

Kdyby se byl Wang Lunga někdo zeptal: „Co jste ten podzim jedli?“, byl by odpověděl: „Ani nevím – sem tam se něco našlo.“

Jenže se ho na to nikdo neptal. Široko daleko se nikdo nikoho neptal: „Máš co jíst?“ Nikdo se neptal, leda sám sebe: „Co budu dnes jíst?“ A rodiče říkali: „Co budeme jíst a co dáme dětem?“

Wang Lung pečoval o svého vola, dokud to jen šlo. Dával zvířeti trochu slámy a otýpky stonků, a když už žádné neměl, chodil po okolí a trhal mu listí ze stromů, až přišla zima a listí zmizelo. Jelikož nebylo proč orat, protože semena by byla stejně zaschla v půdě, kdyby je byl zasel, a kromě toho celou sadbu už snědli, pustil vola ven, aby si sám hledal pastvu. Staršího chlapce mu posadil na hřbet, nakázal, že se nesmí celý den ani hnout, a dal mu do ručičky provaz protažený volovými nozdrami, aby mu ho nikdo neukradl. V poslední době se však už ani toho neodvažoval, protože někdo z vesnice, nebo i jeho sousedé, mohli chlapce shodit a vola se zmocnit, aby ho zabili a snědli. Držel tedy vola u zápraží a ten se tak zhubl, že vypadal jako kostra.

Nadešel však den, kdy už jim nezbývalo ani zrnko rýže či pšenice, jen pár bobů a skrovná zásobička kukuřice, vůl bučel hlady a starý otec pravil:

„Sníme tedy vola.“

Tehdy Wang Lung vykřikl, protože pro něho to bylo stejná, jako by byl někdo řekl: „Sníme tedy člověka.“ Na poli byl vůl jeho druh, Wang Lung za ním kráčel, chválil ho nebo huboval, jak kdy, podle nálady, znal ho od dětství, kdy si jej jako telátko koupili. Namítl:

„Nemůžeme přece sníst vola! Jak bych bez něho oral?“

Starý otec odpověděl s klidnou rozvahou:

„Musíš se rozhodnout: buď pro svůj život, anebo pro život toho zvířete; bud pro život svého syna, nebo pro život toho zvířete, a člověk si snáz koupí nového vola než nový život.“

Wang Lung ho však hned nedovolil zabít. Přešel další den a ještě den, děti plakaly hlady a nedaly se utišit, O-lan na něho upírala prosebné oči, aby se smiloval nad dětmi, až nakonec Wang Lung viděl, že není vyhnutí, řekl drsně:

„Zabijeme ho tedy, ale po mně to nechtějte.“

Odešel do místnosti, kde spával, lehl si na lůžko a strčil hlavu pod přikrývku, aby neslyšel, jak bude zvíře ve smrtelném tažení naříkat.

Nato se O-lan vyplížila ze stavení, vzala velký železný nůž, který měla v kuchyni, bodla vola hluboko do krku, a tak jej zbavila života. Vzala mísu a nachytala do ní krev, aby jim z ní mohla uvařit huspeninu, stáhla poražené zvíře a rozdranžírovala je, a Wang Lung nevyšel, dokud všechno nebylo hotovo a maso nestálo uvařené na stole. Ale když se pokusil jíst maso svého vola, zvedl se mu žaludek, nemohl je spolknout a usrkl jen trochu polévky. O-lan mu řekla:

„Vůl – je jenom vůl a tenhle byl už starý. Jez, protože si jednou koupíš nového a daleko lepšího, než byl tenhle.“

Její slova Wang Lunga trochu utěšila, takže si kousek vzal a po něm další a všichni se najedli. Ale nakonec vola snědli, a ani to tak dlouho netrvalo, a nezbylo z něho nic než tvrdá, vyschlá kůže, natažená na bambusové konstrukci, kterou O-lan zrobila, aby měla kůži kde vypnout.

Tenkrát se začala vesnice dívat na Wang Lunga nepřátelsky, protože panovala domněnka, že má uschované peníze a že si dal stranou zásoby. Jeho strýc, na něhož dolehl hlad mezi prvními, přišel žadonit k jeho dveřím: neměl skutečně se ženou a sedmi dětmi co do úst. Wang Lung odměřil neochotně strýci do klína malou hromádku bobů a hrst drahocenné kukuřice. Nato prohlásil s rozhodností:

„Víc nemůžu postrádat a musím myslet především na svého starého otce, i kdyby dětí nebylo.“

Když se strýc objevil znovu, zvolal Wang Lung:

„Synovská úcta nenakrmí mou rodinu!“ a nechal strýce odejít s prázdnou.

Od toho dne se proti němu strýc zatvrdil jako pes, když dostane kopanec, a šuškal po chalupách ve vsi hned tu, hned onde:

„To můj synovec, ten má stříbrňáky a má zásoby, ale nikomu by nic nepřenechal, ani mně a mým dětem, a to jsme z jedné krve. Nezbývá nám nic jiného než umřít hlady.“

A jak ve vísce jedna rodina po druhé vyčerpala své zásoby a utratila poslední groš na poloprázdných tržištích ve městě a zima přivála větry z pouště, mrazivé jako ocelová střenka nože, suché a neplodné, srdce vesničanů zatrpkla vlastním hladem a hladem jejich umořených žen a plačících dětí, a když Wang Lungův strýc drkotaje zuby všude obcházel jako vyzáblý pes a šeptal vyhladovělými rty: „Jeden člověk má pořád ještě co jíst – jeden člověk má pořád ještě tlusťoučké děti,“ tu popadli muži hole a jednou v noci přišli k Wang Lungovu stavení a zabušili na dveře. Wang Lung jim otevřel, vždyť poznal hlasy sousedů, a oni se na něho vrhli, odstrčili ho ze zápraží, vyhnali na mráz vyděšené děti, vrhli se do všech koutů a šmátrali všude rukama, aby objevili ty ukryté potraviny. A když pak našli jen mizernou zásobičku sušených bobů a mísu sušené kukuřice, křičeli zklamáním a zoufalstvím a chopili se ubohého nábytku, stolu, lavic a lůžka, na němž ležel vylekaný starý otec a plakal.

Tu vystoupila O-lan, a když promluvila, přerušil její bezvýrazný, pomalý hlas všechny muže.

„To ne – to ještě ne,“ zvolala. „Ještě nenadešel ěas, abyste nám sebrali stůl, lavice a postele a odnesli je. Máte všechny naše zásoby. Ale neprodali jste ještě stoly a lavice, co máte doma. Nechtě nám naše. Jsme na tom stejně. Nemáme ani o jeden bob ani o zrno kukuřice víc než vy – ne, vy teď máte víc než my, protože máte všechno, co jste nám vzali. Nebesa vše ztrestají, jestli si vezmete ještě něco. Teď půjdeme a všichni spolu budeme hledat trávu, abychom měli co jíst, a kůru ze stromů, vy pro vaše děti a my pro naše tři děti a pro to čtvrté, co se má v takové době narodit.“ Tiskla si ruce na břicho, když to říkala, a chlapi se před ní zastyděli a po jednom se trousili pryč, protože to nebyli zlí lidé, dokud je k tomu nedohnal hlad.

Jen jeden otálel, ten, co se jmenoval Ting, malý zamlklý mužíček se žlutou pletí a s obličejem, který v dobrých časech připomínal opičku, ale teď vypadal samým soužením jako propadlý. Styděl se a byl by rád řekl nějaké dobré slovo, protože to byl poctivý člověk a jen pláč jeho dítěte ho donutil k hanebnému činu. Měl však v záňadří hrst bobů, jichž se zmocnil, když objevili zásoby, a bál se, že by je musel vrátit, kdyby promluvil, a tak se jen na Wáng Lunga vysíleně a beze slova zadíval a odešel.

Wang Lung zůstal stát na mlátě, kde rok co rok mlátili bohatou úrodu a který už tolik měsíců bez užitku zahálel. Ve stavení nezůstalo nic, čím by mohl nakrmit starého otce a děti – nic, čím by mohl nakrmit svou ženu, která musela živit nejen vlastní tělo, ale ještě tu druhou bytost, jež v ní rostla, nového tvora, jenž se zuřivě hlásil k životu a krutě si bral z těla a krve své matky. Na okamžik pocítil zoufalý strach. Pak se ale v jeho krvi jako utišující víno vzedmula útěcha. Řekl si v duchu:

„Půdu mi nevezmou. Vložil jsem dřinu svého těla a plody svých polí do něčeho, co mi nemohou vzít. Kdybych si byl nechal peníze, byli by mi je vzali. Kdybych si byl za ně koupil zásoby, byli by mi všechno vzali. Půdu ještě mám a ta je moje.“

9

Wang Lung seděl na zápraží a říkal si, že teď už se musí něco stát. Nemohou tady přece zůstat a v prázdném stavení čekat na smrt. Utahoval si denně volný pás úže kolem vyzáblého těla, ale byla v něm nezdolná vůle k životu. Stojí na prahu vrcholného údobí lidského života a nedá se o něj přece připravit nesmyslným osudem. Cítil teď takový hněv, že by jej byl ani nedokázal vyjádřit slovy. Často v něm vzkypěl jako šílenství a pak Wang Lung vybíhal na nepotřebný mlat a hrozil pěstmi k pošetilému nebi, které mu zářilo nad hlavou, věčně modré, jasné, mrazivé a vymetené.

„Nemáš v sobě kouska citu, starče na nebesích!“ křičel, na nic se neohlížeje. A zalekl-li se na okamžik, řekl si hned vzdorně: „Co horšího mě ještě může potkat než to, co mě už potkalo!“

Jednoho dne se vydal ke kapličce Země; sotva se vlekl, jak byl zesláblý hladem, a když tam došel, s rozmyslem plivl do tváře netečnému bůžkovi, trůnícímu vedle své bohyně. Dvojice neměla před sebou jedinou tyčinku kadidla a neměla ji už mnoho měsíců, jejich papírové ornáty byly potrhané a trhlinami prosvítala hliněná těla. Nic jimi však nepohnulo a Wang Lung při pohledu na ně zaskřípěl zuby, vrátil se domů a se zaúpěním padl na lůžko.

Vůbec už všichni málokdy vstali. Nebylo toho třeba a neklidný spánek jim aspoň na čas nahrazoval potravu, kterou neměli. Už dávno snědli sušené kukuřičné stvoly a všude v kraji lidé loupali kůru ze stromů a jedli trávu, pokud na zimních svazích nějakou našli. Široko daleko nebylo jediné zvíře. Vola ani osla, ptáčka ani jiného živočicha nespatřil člověk na kolik dní cesty.

Děti měly od hladovění nadmutá bříška a v celé vesnici nespatřil člověk jediné dítě, které by si hrálo venku. Wang Lungovi synkové se nanejvýš doplazili ke dveřím a zůstali sedět na slunci, které ani na okamžik nepřestávalo krutě svítit. Kdysi baculatá tělíčka byla teď hranatá a kostnatá, nic než kůstky podobné ptačí kostřičce a velikánská bříška. Malá holčička se ještě nedokázala sama posadit, ačkoli už na to dávno měla věk, dlouhé hodiny ležela zabalená do staré přikrývky a ani nezaplakala. Zprvu otřásal její rozhořčený a vytrvalý pláč stavením, ale pak ztichla, cucala chabě, cokoli jí dali do pusinky, a vůbec se už neozývala. Přepadlá drobná tvářička na ně na všechny zírala, ztrácející se promodralé rtíky připomínaly ústa bezzubé stařeny, vpadlá černá očka je pozorovala.

Životní odolnost, kterou tato útlá bytůstka projevovala, jí nějak získala otcovo srdce; kdyby se byla čiperně a vesele batolila jako druhé děti v jejím věku, byl by jí jakožto děvčeti sotva věnoval pozornost. Občas se na ni zadíval a tichounce jí šeptal:

„Chudinko malá – ubohá chudinko malá…“ A když se na něho jednou pokusila usmát a ukázala mu bezzubé dásně, vyhrkly mu slzy, sevřel vyzáblou rukou malou pacinku a hýčkal její prstíčky, které mu svíraly ukazováček. Od té doby si ji někdy vzal, jak ležela nahá, přitiskl si ji pod kabátec na holou hruď, aby ji aspoň trochu zahřál, posadil se s ní na zápraží a přehlížel vyprahlá, rovná pole.

Pokud jde o starého otce, ten na tom byl z rodiny nejlíp, protože dostal první, jakmile bylo něco k jídlu, třebas i na děti nezbylo. Wang Lung si hrdě říkal, že jemu nikdo nebude moci vytknout, až nadejde jeho hodinka, že zanedbal vlastního otce. Stařec bude mít co jíst, i kdyby ho měl nakrmit vlastním tělem. Otec většinou prospal noc i den, snědl co mu dali, a ještě měl dost síly, aby se v poledne, kdy slunce nejvíc hřálo, vyšoural na dvůr. Na rozdíl od ostatních byl dobré mysli a jednoho dne zaševelil starým hlasem, jako když vánek rozechvěje popraskané bambusy:

„To jsem zažil horší časy – horší časy. Jednou jsem viděl na vlastní oči, jak lidé jedli děti.“

„Takovou věc v naší rodině nikdy nedopustím,“ řekl Wang Lung v hrůzném zděšení.

Nadešel den, kdy soused Ting, z něhož zbyl už sotva stín lidské bytosti, přišel k Wang Lungovým dveřím a zašeptal vyschlými rty, černými jako půda:

„Všude ve městě jedí psy i koně, a kde chytnou jakého ptáka. Tady jsme snědli dobytek, který nám pomáhal obdělávat pole, i trávu a kůru ze stromů. Co se teď dá ještě sníst?“

Wang Lung pokrčil beznadějně rameny. Choval na hrudi lehounké tělíčko svého děvčátka, kostřičku potaženou kůží, a hleděl nájemnou vyzáblou tvářičku a na pronikavé smutně oči, které ho ze záňadří bez ustání pozorovaly. Když se ty oči setkaly s jeho pohledem, pokaždé se dítěti zachvěl na tvářičce matný úsměv, který mu mohl srdce utrhnout.

Ting se k Wang Lungovi naklonil,

„Ve vsi jedí lidské maso,“ zašeptal. „Říká se, že to dělá i tvůj strýc a teta. Jak jinak by ještě žili a měli dost síly chodit po sousedech – právě oni! Každý přece ví, že nikdy nic neměli.“

Wang Lung se odtáhl od té hlavy, připomínající lebku kostlivce. Ting ji k němu naklonil, když mluvil, a jeho oči takhle zblízka vypadaly strašlivě. Wang Lung se zachvěl strachy, aniž věděl proč. Rychle vstal, jako by se chtěl zprostit nějakého ochromujícího nebezpečí.

„Odejdeme odsud,“ zvolal hlasitě. „Odejdeme na jih! Všude široko daleko umírají lidé hlady. Nebesa jsou zrádná, ale nemohou přece zahubit všechny syny Chánovy naráz.“ Soused na něho odevzdaně hleděl. „Copak ty, ty jsi ještě mladý. Já jsem starší než ty, moje žena je stará a nemáme než jednu dceru. Co na tom záleží, jestli umřeme!“

„Jsi na tom lip než já,“ řekl Wang Lung. „Já mám na starosti starého otce a tyhle tři malé hladové krky a čtvrtý se co nevidět narodí. Musíme odejít, než zapomeneme na svou přirozenost a začneme se pojídat jako divocí psi.“

A náhle se mu zdálo, že promluvil správně a moudře, a zavolal na O-lan, která němě ležela už celé dny na lůžku, protože nebylo co postavit na plotnu ani čím zatopit v kamnech: „Vstaň, ženo, a půjdeme na jih!“

V jeho hlase zaznívalo povzbuzení, jaké od něho už mnoho měsíců neslyšeli; děti vzhlédly, starý otec se přišoural ze své místnosti i O-lan namáhavě povstala z lůžka, dovlekla se ke dveřím jejich místnosti, opřela se o veřeje a pravila:

„Dobře ses rozhodl. Umřeme aspoň na cestě.“ Dítě jí viselo z beder jako svraštělý plod, z obličeje jí zmizel poslední ždibíček masa a lebka jí ostře vyvstávala pod kůží jako skála. „Počkej jenom ještě den. Do zítřka porodím. Cítím, jak se ten tvoreček ve mně hýbá.“

„Zítra tedy,“ řekl Wang Lung a při pohledu na ženinu tvář ho jala mnohem větší lítost, než cítil nad sebou samým. Má mít síly za dva, ubožačka!

„Jak by ses mohla vydat na cestu, duše nebohá!“ zašeptal a bezděčně se obrátil na souseda Tinga, který se stále ještě opíral o domovní dveře: „Jestli ti ještě zbylo něco k jídlu, dej mi trošku, pro spásu duše, abych zachránil život matce svých synů, a já zapomenu, že jsem tě viděl loupit v mém domě.“ Ting se na něho zahanbeně zahleděl a pokorně odvětil: „Nemohu na tebe od té chvíle klidně ani pomyslet. Zavinil to všechno tvůj strýc, svedl mě, pes jeden, svými řečmi, že jsi schoval velké zásoby. Před tváří krutého nebe ti přísahám, že mi nezbylo nic než hrstka sojových bobů, které jsem zakopal pod zápražím. Schovali jsme si je tam se ženou, až nadejde naše poslední hodinka, abychom s dcerou neumírali s docela prázdným žaludkem. Ale rozdělím se s tebou a ty odejdi zítra na jih, jestli to dokážete. Já zůstanu ve svém. Jsem starší než ty a nemám syna, takže na tom tolik nezáleží, jestli přežijeme, anebo ne.“

Odešel, za chvíli se vrátil a přinesl dvě hrsti malých načervenalých bobů, špinavých od hlíny. Děti se přibatolily, když zahlédly potravu, i starci se zaleskly oči, ale Wang Lung je tentokrát odstrčil, odnesl jídlo ženě na lůžko a ona je pomalu pojídala, zrnko po zrnku; podřídila se tomu neochotně a jen s tím vědomím, že se její těžká hodinka blíží, a kdyby nedostala trochu najíst, jistě by bolesti nepřežila.

Jen několik bobů si Wang Lung schoval v hrsti, vložil je do úst, rozžvýkal na měkkou kasičku, přitiskl rty na dceruščinu pusinku, vstrčil jí jídlo dovnitř, a když viděl, jak se jí rtíky pohybují, cítil se sám nasycen.

Tu noc strávil v prostřední místnosti. Oba chlapci spali u dědečka a v třetí místnosti rodila O-lan sama. Seděl tam, jako kdysi seděl a čekal, až přijde na svět prvorozený syn, a naslouchal. Pořád ho ještě při těžké hodince k sobě nepustila. Porodila sama, pak se sklonila nad starými neckami, vyhrazenými k tomu účelu, a vláčela se po místnosti tak dlouho, dokud neodstranila všechny stopy toho, co se přihodilo, tak jako zvíře odstraní všechny známky toho, že mělo mladé.

Naslouchal napjatě, kdy se ozve pronikavý tenký pláč, který už tak dobře znal, a čekal na něj v zoufalství. Vůbec mu na tom nezáleželo, přijde-li syn nebo děvče – byl to jen další hladový krk, který musí dostat jíst.

„Bylo by to holé milosrdenství, kdyby nedýchalo,“ pomyslel si a hned nato zaslechl, jak slabounký pláč – sotva slyšitelný – na okamžik protrhl ticho. „Ale dnes se člověk nemůže odnikud nadít milosrdenství,“ dokončil svou samomluvu hořce a naslouchal.

Neslyšel však už žádný pláč a ve stavení zavládlo neprostupné ticho. Všude vládlo už mnoho dní hrobové ticho, ticho nečinných lidí, kteří zůstávají doma a čekají na smrt. I tento dům naplňovalo hrobové ticho. Wang Lung už to. Nemohl snést. Dostal strach. Vyskočil, postavil se ke dveřím, za nimiž ležela O-lan, a zvuk vlastního hlasu mu dodal trochu odvahy.

„Jsi v pořádku?“ zavolal do Škvíry. Naslouchal. Aby tak byla umřela, zatímco tu seděl! Zachytil však lehké zašramocení. Pohybovala se po místnosti a konečně odpověděla hlasem jako vzdech:

„Pojď sem!“

Vešel tedy a ona ležela na lůžku, ale bylo ji pod přikrývkou sotva vidět. Ležela sama.

„Kde je dítě?“ zeptal se.

Pohnula nepatrně rukou na posteli a on spatřil dětské tělíčko na podlaze.

„Je mrtvé!“ zvolal.

„Mrtvé,“ zašeptala.

Sklonil se a zadíval se na ně – hrstku kostiček potažených kůží – děvčátko. Chtěl říci: „Vždyť jsem je přece slyšel plakat – žilo –“a pak si všiml ženiny tváře. Ležela s očima zavřenýma, její pleť měla barvu popela a kosti jí trčely zpod kůže – zbídačelá oněmělá tvář, která měla za sebou nepředstavitelné utrpení. Nemohl jí nic říct. Sám přece vláčel celé ty měsíce jen vlastní tělo. Jaká muka působil asi hlad této ženě, když jí ještě odsával síly ten vyhladovělý tvoreček v ní, zoufale zápasící o vlastní bytí!

Vzal mlčky dítě, odnesl je do druhé místnosti, položil na podlahu a hledal, dokud nenašel kousek rozbité rohože, do níž je zabalil. Dítěti se při tom kymácela hlavička na všechny strany, takže viděl obě temné modřiny na krčku, ale dokončil, co bylo třeba udělat. Pak pozvedl stočenou rohož, zašel tak daleko od stavení, co mu síly stačily, a uložil své břímě do prohlubně v starém hrobě. Tento hrob ležel mezi spoustou jiných na svahu hned za Wang Lungovým západním polem, byl docela zanedbaný, nikdo se už k němu neznal ani se o něj nestaral. Sotva břímě odložil, už se mu za zády objevil vychrtlý vlčák, jako by ze země vyskočil, a ani když po něm hodil kamenem a zasáhl ho do propadlého boku, neuhnulo zvíře než o pár kroků, jaký mělo hlad. Wang Lung cítil, že se pod ním podlamují kolena, zabořil obličej do dlaní a odešel.

„Je to tak lepší,“ zamumlal a poprvé zcela propadl krajnímu zoufalství.

Když se nazítří slunce neměnné objevilo na leskle modré obloze, připadalo mu to jako sen, že mohl vůbec někdy pomýšlet na to, opustit dům s těmi bezmocnými dětmi, zesláblou ženu a starým otcem. Jak by dokázali překonat sto mil, i kdyby tam na ně čekala hojnost všeho? A kdopak ví, jestli je na jihu vůbec co jíst? Člověk by řekl, že tohle necitelné nebe nikde nekončí. Možná, že by se z posledních sil dovlekli k lidem, kteří také zmírají hlady, a nadto mezi nimi nebudou mít blízkého človíčka. To je lépe zůstat zde a umřít ve svém. Seděl malomyslně na prahu stavení a hleděl kalnýma očima na vyschlá, ztvrdlá pole, zbavená do poslední mrtinky všeho, co by se dalo nazvat potravou nebo palivem.

Neměl vůbec žádné peníze. Dávno už utratil poslední minci. I peníze by mu však teď byly málo co platné, protože žádné jídlo nebylo ke koupi. Slýchával už dříve, že boháči ve městě hromadí zásoby, aby měli sami a aby je mohli prodávat zámožným, ale i to v něm už přestalo vzbuzovat hněv. Měl pocit, že by dnes nedokázal dojít do města, ani kdyby ho tam měli nakrmit zadarmo. Nebyl už vlastně ani hladov.

Bolestivé křeče v žaludku, které ho zprvu trápily, teď pominuly, a když došel nahrabat trochu hlíny z jistého místa na jednom poli a dal ji dětem, necítil potřebu vzít si také. Tuto hlínu, rozdělanou s vodou, jedli už kolik dní – říkalo se jí milost boží, protože obsahovala jisté živiny, třebaže nestačila udržet člověka při životě delší dobu. Když z ní však udělal kaši, zmírnila na čas lačnost dětí a zaplnila trošku jejich nafouklá prázdná bříška. Za nic na světě by se nebyl dotkl těch pár bobů, které O-lan stále ještě svírala v dlani, a nacházel chabou útěchu v tom, když slyšel, jak je žmoulá – po jednom a v dlouhých intervalech.

Seděl tak na svém zápraží, loučil se s veškerou nadějí a představoval si jako v příjemném snu, že ulehne a spánek mu přinese lehkou smrt, když tu spatřil, že někdo přichází přes pole – že se k němu blíží nějací muži. Zůstal sedět, dokud k němu nedošli, a byl to strýc v doprovodu tří mužů, jemu neznámých.

„Neviděl jsem tě už hezkou řádku dní!“ zvolal strýc s hlučným a strojeným veselím. Přistoupil blíž a pokračoval stejně halasně: „Jistě se ti daří znamenitě! A co tvůj otec, můj starší bratr – je zdráv?“

Wang Lung hleděl na strýce. Byl vyhublý, to je pravda, ale nevypadal na to, že zmírá hlady, jak by se bylo dalo očekávat. Wang Lung cítil, jak se všechna síla, která v jeho zesláblém těle zbyla, proměňuje v ničivý hněv vůči tomuto člověku, jeho strýci.

„Jak jste se nasytil – jak jste se nasytil!“ zamumlal chraptivě. Nevšímal si cizích lidí, nepomyslel na zdvořilost. Viděl jenom, že strýc má stále ještě kosti obalené masem. Strýc vyvalil oči a rozhodil ruce k nebi.

„Nasytil!“ zvolal. „Měl bys to vidět u nás doma! Ani vrabec by tam nedokázal sezobnout drobeček. A moje žena – vzpomínáš si, jak byla kulaťoučká? Jak pěknou mívala pleť – tučnou a lesklou? Vypadá teď jako šaty na ramínku – kosti jí chudince chrastí pod kůží. Ze všech našich dětí nám zbyly jen čtyři – tři mladší zemřely – zemřely – a jak je to se mnou, to vidíš na vlastní oči!“ Popadl cíp rukávu a pozorně si jím vytřel koutky obou očí.

„Máte co jíst,“ opakoval Wang Lung tupě.

„Nemyslím celou tu dobu na nic než na tebe a na tvého otce, jenž je mým bratrem,“ odvětil strýc rázně, „a teď nadešla ta chvíle, abych ti to dokázal. Při první příležitosti jsem si vypůjčil tady od těch dobrodušných lidí z města trochu jídla a slíbil jsem jim za to, že jim budu pomáhat, až se na to posilním, vykupovat tady po okolí pole. Myslel jsem především na tvou úrodnou půdu, protože jsi syn mého bratra. Přicházejí ti odkoupit půdu a dát ti za ni peníze – potravu – život!“ Strýc domluvil, ustoupil a ruce v ušpiněných a potrhaných rukávech zkřížil na prsou velkolepým gestem.

Wang Lung se ani nepohnul. Nepovstal ani jinak nevzal na vědomí ostatní příchozí. Pozvedl však hlavu, aby si je mohl prohlédnout, a viděl, že to jsou skutečně lidé z města, protože byli oblečeni v dlouhé suknice z ucouraného hedvábí. Měli měkké ruce s dlouhými nehty. Vypadali, jako by měli co jíst a krev jim stále ještě kolovala bystře v žilách. Začal je náhle nenávidět nesmírnou nenávistí. Takoví panáčkové z města si sem přijedou nakrmení a napojení, stoupnou si před něho, jemuž děti umírají hlady a nemají co do úst než jen tu hlínu z polí; přijdou si sem, aby mu v tomto přetěžkém čase vyrvali jeho půdu. Nepřátelsky se na ně díval zapadlýma očima, které ve vyzáblé, kostnaté tváři vypadaly přímo obrovité.

„Půdu neprodám,“ řekl.

Strýc postoupil kupředu. V tom okamžiku dolezl po čtyřech na zápraží mladší Wang Lungův synek. Síly ho opustily natolik, že v poslední době přestal chodit a lezl, jako když byl ještě batole.

„Tohle je tvůj syn?“ zvolal strýc. „Ten baculatý chlapeček, kterému jsem dal loni v létě měďák?“

Všichni se zadívali na dítě a Wang Lung, který za celou tu dobu neuronil ani slzu, se jal bez hlesu naříkat, slzy se vzedmuly, sevřely mu bolestivě hrdlo a koulely se mu po tvářích.

„Co dáte?“ zašeptal nakonec. Musí přece ty tři děti nějak nakrmit – děti a starce. On se ženou si mohou vyhloubit na poli hrob, lehnout si do něho a navěky usnout. Ano, ale musí myslet na ostatní.

Tu se ozval jeden z městských; byl najedno oko slepý, měl je hluboko zapadlé v obličeji, a řekl s licoměrnou účastí: „člověče ubohá, zaplatíme vám lépe, než by vám v těchto dobách zaplatil kdokoli jiný, kvůli tomu hošíkovi, co vám umírá hlady. Dáme vám –“ tu se odmlčel a pak dodal drsně: „Dáme vám stogrosovou šňůrku za jitro.“

Wang Lung se hořce zasmál. „To byste dostali půdu darem!“ zvolal. „Vždyť jsem ji sám koupil za dvacetinásobek!“

„Ano, ale ne od člověka, který zmíral hlady,“ řekl druhý měšťan. Byl to malý, hubený človíček s dlouhým tenkým nosem, ale z hrdla mu vycházel hlas překvapivě mocný, hrubý a tvrdý.

Wang Lung se na ně na všechny tři zadíval. Jsou přesvědčeni, že ho mají v hrsti. Co by člověk neudělal pro hladové děti a starého otep! Poraženecká slabost se v něm přetavila v zlobu, jakou co živ nepoznal. Vyskočil a vrhl se k nim, jako se pes vrhá na nepřítele.

„Neprodám půdu nikdy!“ zařval na ně. „Nadlabu šiji po troškách na poli, budu s ní krmit děti, dokud nezemřou, pak je v ní pochovám, a já se ženou, a dokonce i můj starý otec, všichni zemřeme na půdě, která nám dala život!“

Rozeštkal se usedavě, hněv ho přešel, jako by ho vítr odvál, stál tu, chvěl se po celém těle a štkal. Muži se lehce usmívali, strýc lhostejně přihlížel. Věděli, že z něho mluví šílenství, a čekali, až Wang Lungův hněv vyprchá.

A tu se náhle ve dveřích objevila O-lan a oslovila je bez vzrušení a všedně, jako by se takové věci daly každý den.

„Půdu jistě neprodáme,“ pravila, „protože bychom neměli být z čeho živi, až se vrátíme z jihu. Ale prodáme stůl a dvě postele a přikrývky a čtyři lavice a dokonce i kotlík z plotny. Ale hrábě ani motyky ani pluh neprodáme, a neprodáme půdu.“

Z jejího hlasu zazníval divný klid, který vážil víc než všechen Wang Lungův hněv. Strýc se rozpačitě zeptal:

„Vydáte se doopravdy na jih?“

Nakonec se jednooký obrátil k ostatním, něco si mezi sebou šeptali a pak ten jednooký řekl:

„Jsou to samé staré krámy a hodí se leda na podpal. Dva stříbrňáky za všechno a berte, dokud dávám.“

Při těchto slovech ohrnul opovržlivě nos, ale O-lan odvětila vyrovnaně:

„Je to míň, než má cenu jedna postel, ale jestli ty stříbrňáky máte, dejte mi je rychle a vezměte si ty věci.“

Jednooký zašmátral za pasem, hodil jí do natažené dlaně peníze, všichni tři vešli do domu, spojenými silami vynesli stůl, lavice, z Wang Lungovy ložnice postel s přikrývkami a odtrhli kotlík z hliněné plotny, na níž spočíval. Když vstoupili do starcovy místnosti, zůstal Wang Lungův strýc venku. Nechtěl, aby ho starší bratr zahlédl, a nechtěl být při tom, až ho položí na zem a vezmou mu lůžko, na němž spočíval. Jakmile s tím byli hotovi a stavení zelo prázdnotou až na dvoje hrábě, dvě motyky a pluh v koutě prostřední místnosti, řekla O-lan svému muži:

„Pojďme, dokud máme ty dva stříbrňáky a než budeme muset prodat trámy z krovu, protože pak bychom neměli kam hlavu složit, až se vrátíme.“

A Wang Lung trudně souhlasil: „Pojďme.“ Díval se přes pole za postavičkami odcházejících mužů a říkal si tiše pro sebe znovu a znovu: „Ale půda mi zůstala – půda mi zůstala.“

10

Pak už nezbývalo než přirazit dveře k dřevěným veřejím a přitáhnout vřeténkovitou železnou závoru. Všechny šaty, které vlastnili, měli na sobě. O-lan strčila každému hošíkovi misku na rýži a pár tyčinek a ti je dychtivě popadli a pevně sevřeli, jako by to byl příslib budoucího nasycení. Tak se to smutné procesíčko vydalo přes pole a cesty jim ubývalo tak pomalu, že se zdálo nemožné, aby někdy dorazili k městským hradbám.

Wang Lung nesl děvčátko v záňadří, dokud nezpozoroval, že starý otec už sotva nohama plete; dal tedy nemluvně O-lan, sklonil se před otcem, vysadil si ho na záda a pod tíhou suchoučkého stařečka, lehkého jako pírko, klopýtal namáhavě dál. Minuli mlčky kapličku s oběma majestátními bůžky, kteří tak lhostejně přihlíželi všemu, co se dělo. Wang Lung se slabostí potil, přestože vál studený, rezavý vítr. Ten vítr nepolevil ani na okamžik, opíral se do nich zepředu, až se oba chlapci rozplakali zimou. Wang Lung je chlácholil a říkal jim:

„Jste dva velcí cestovatelé a putujete na jih. Tam je teploučko a pořád je co jíst, dostanete každý den hromadu běloučké rýže, bude jí dost pro všechny a vy budete jenom jíst a jíst.“

Museli odpočívat každých pár kroků, ale nakonec se přece jen dostali k městské bráně; kdysi přinášel její stín Wang Lungovi příjemnou úlevu, teď však drkotal zuby pod nárazy mrazivého větru, který se tudy divoce prodíral, jako se ledová voda řítí mezi dvěma útesy. Octli se v bezedném blátě, protkávaném jehličkami ledu, chlapečkové z něho nemohli vybřednout, O-lan zoufale zápasila se slabostí vlastního těla a navíc ji ještě tížilo děvčátko v náručí. Wang Lung se dopotácel se starým otcem na druhou stranu, tam ho postavil, vrátil se, přenesl obě děti, a když se mu to konečně podařilo, lilo z něho, jako by stál v dešti, a pot mu odplavil poslední síly, takže se dlouho opíral o mokrou stěnu, oči měl zavřené a pracně lapal po dechu, obklopen svou rodinou, která čekala, až se vzpamatuje, a všichni se chvěli zimou.

Došli teď až k vstupní bráně vznešeného domu, ta však byla pevně zamčená, železná vrata se tyčila do výše, střežena z obou stran šedivými kamennými lvy, na nichž už také zub času vykonal své. Na schodech před vraty se choulilo několik ošumělých postav, mužů i žen, a zírali vyčerpaně na uzamčená a zatarasená vrata. Když je Wang Lung se svým ubožáckým doprovodem míjel, zavolal na něho jeden z nich chraptivým hlasem:

„Srdce boháčů jsou právě tak z kamene jako srdce bohů. Krmí se pořád ještě rýží a z té, co nesnědí, pořád ještě kvasí víno, a my zatím umíráme hlady.“ Jiný zaúpěl:

„Jen kdybych sebral sílu a ruce mi jen na chvíli zase sloužily, zapálil bych ta vrata i domy a dvory za nimi, a kdybych sám měl v těch plamenech uhořet! Proklínám natisíckrát rodiče, kteří mohli zplodit takové plémě jako Chuangovo!“

Wang Lung na to však neodpověděl a mlčky se ubírali dál, směrem na jih.

Když prošli městem a octli se za jeho branami na jižní straně, což jim trvalo tak dlouho, že už byl večer a pomalu se stmívalo, narazili na velký zástup lidí, táhnoucích na jih. Wang Lung už začal uvažovat, v kterém koutku za hradbami by se nejspíš mohli všichni schoulit dohromady a přečkat noc, když tu se pojednou octl s celou rodinou uprostřed toho davu; i zeptal se člověka, který se na něj tlačil:

„Kampak jdou všichni ti lidé?“

„Nemáme co jíst, a tak chceme nasednout do ohnivého oře a dát se dotáhnout na jih. Odjíždí támhle z toho domu a lidé jako my můžou nasednout do vozu, když zaplatí necelý stříbrňák.“

Ohnivý oř! Wang Lung o něm už slyšel. Kdysi vykládal někdo v čajovně, jak jsou vozy připoutány za sebou a netáhne je ani člověk ani zvíře, nýbrž stroj, který vyplivuje plameny a vodu jako drak. Často si říkával, že se jednou ve svátek půjde na toho ohnivého oře podívat, ale na polích bylo pořád co dělat, a krom toho žil dost daleko na sever od města, takže se k tomu nikdy nedostal. Nadto měl vrozenou nedůvěru k věcem neznámým a nepochopitelným, člověk nemá vědět víc, než potřebuje ke každodennímu životu.

Teď se však nejistě obrátil k ženě a zeptal se:

„Máme jet s tím ohnivým ořem také?“

Odtáhli starce a děti kousek dál od proudícího davu a zadívali se na sebe s úzkostí a obavami. Jakmile se takto zastavili, klesl stařec na zem a chlapci si lehli do prachu bez ohledu na to, že těsně kolem nich dusají cizí nohy. O-lan stále ještě držela nemluvně v náručí, ale děvčátku klesla hlavička s její paže a na zavřená očka se snesl tak neklamný stín smrti, že Wang Lung zapomněl na všechno ostatní a vykřikl:

„Je malá otrokyně už mrtvá?“

O-lan zavrtěla hlavou.

„Ještě ne. Pořád ještě slabounce dýchá. Ale umře dnes v noci a my ostatní s ní, jestli –“

Zadívala se na něho, jako by už neměla sílu dopovědět, na hranaté vychrtlé tváři výraz krajního vyčerpání. Wang Lung jí na to nic neřekl, ale v duchu si pomyslel, že ještě jeden takový den na cestě by nikdo z nich nepřežil; i pravil tak povzbudivě, jak jen dokázal:

„Vstaňte, synové moji, a pomozte dědečkovi vstát. Pojedeme s ohnivým ořem a budeme si pěkně sedět, zatímco poputujeme na jih.“

Kdoví, jestli by se však byli dokázali natolik vzchopit, kdyby bylo najednou nezahřmělo ze tmy dračím hlasem a neobjevily se dvě velké oči, z kterých šlehaly plameny, takže se všichni lidé s křikem rozběhli. Wang Lung a jeho rodina odolávali náporu davu, který jimi smýkal sem a tam, zoufale se drželi pohromadě, až je ve tmě uprostřed mnohohlasého pokřikování a volání proud lidí nastrkal otevřenými dvířky do místnosti připomínající velkou krabici, a pak ta věc, ve které se ocitli, za neutuchajícího řevu vytrhla do noci a ve svých útrobách je unášela s sebou.

11

Za své dva stříbrňáky si Wang Lung zaplatil sto mil cesty a úředník, který od něho bral peníze, mu ještě vrátil hrst měďáků. Wang Lung z nich několik vzal a koupil od prodavače, který strkal krosnu se zbožím do otvoru ve voze, jakmile zastavili, čtyři bochníčky chleba a misku měkké rýže pro děvčátko. Tolik jídla pohromadě neviděli už dlouhou dobu, a třebaže zmírali hlady, ztratili všechnu chuť, jakmile ucítili v ústech první sousto, a chlapcům museli domlouvat, aby vůbec něco polkli. Jen starý otec žvýkal usilovně chléb bezzubými dásněmi.

„Člověk musí jíst,“ švitořil přátelsky k lidem namačkaným všude kolem, zatím co je ohnivý oř kolébal a uháněl svou cestou. „Co na tom, že můj hloupý žaludek zlenivěl, když tolika dní neměl co dělat. Musí se nakrmit. Přeci neumřu jen proto, že se mu nechce do práce.“ Spolucestující se rozesmáli nad tím žertovným drobounkým stařečkem, jemuž povíval po bradě řídký bílý vous.

Všechny měďáky však Wang Lung neutratil, Schoval, co mohl, aby měl na rohože, až přijedou na jih a budou si potřebovat postavit přístřešek. Ve voze se s nimi vezli mužové i ženy, kteří už na jihu byli v minulých letech – někteří se vraceli do bohatých jižních měst/ok co rok, aby tam pracovali nebo žebrali a ušetřili tak/přes zimu za jídlo. A když Wang Lung překonal první úžas nad tím, kde se octl, a přestal nevěřícně civět otvory ve voze, jak kolem ubíhá krajina, naslouchal, co tito lidé říkají. Vykládali mocným hlasem, jako když mudřec poučuje hlupáka.

„Nejdřív si musíš koupit šest rohoží,“ tvrdil jeden z nich, chlapík s hrubými rty, které mu visely od úst jako velbloudovi. „Jedna stojí dva groše, jestli na to půjdeš chytře a nedáš se napálit jako vesnické ťululum, jinak ti budou počítat tři groše, což je přemrštěná cena. Já to moc dobře vím, mně v jižním městě hned tak někdo něco nenamluví, a třebas to byl boháč.“ Potřásl hlavou a rozhlédl se, zda to na posluchače udělalo dojem. Wang Lung hltal každé jeho slovo.

„A co dál?“ naléhal. Seděl na bobku na podlaze vozu, což byla vlastně jen prázdná dřevěná místnost, kde neměli nač si sednout a průvan vál prach škvírami v podlaze.

„Pak,“ pokračoval muž ještě hlasitěji, aby přehlušil klapot železných kol pod sebou, „pak si z nich svážeš chatrč a už můžeš jít žebrat, jenom se ještě musíš pomazat blátem a špínou, abys vypadal hodně uboze“

Wang Lung v životě nikoho o nic neprosil a teď se mu příčila představa, že by měl mezi cizími lidmi na jihu žebrat.

„To se musí žebrat?“ opakoval.

„Jakpak by ne,“ řekl muž s velkými rty, „ale nejdřív se půjdeš najíst. Na jihu mají lidé tolik rýže, že můžeš zajít každé ráno do veřejné vyvařovny a tam ti dají za groš tolik bílé rýžové kaše, kolik sníš. Pak můžeš krásně žebrat a koupit si sojový sýr, kapustu a česnek.“

Wang Lung poodešel stranou od ostatních, obrátil se ke stěně a skrytě spočítal, kolik grošů mu ještě v opasku zbylo. Stačilo to na šest rohoží, bude mít pro všechny groš na rýži a ještě mu tři groše zůstanou. Potěšilo ho, že tedy budou moci začít nový život. Stále ho však trápila představa, že by měl vztáhnout misku a žebrat na kolemjdoucích. To se hodilo pro starce a pro děti anebo i pro jeho ženu, ale on má dvě zdravé ruce.

„Cožpak tam není práce pro chlapa s dvěma zdravýma rukama?“ obrátil se prudce k onomu muži.

„Pracovat můžeš, což o to!“ odpověděl muž opovržlivě a uplivl si na podlahu. „Můžeš vozit boháče na žlutých rikšách, jestli po tom prahneš, a potit krev, jak se zahřeješ, až poběžíš, a ten pot na tobě zmrzne, až budeš stát a čekat na kunčafta. To budu stokrát radši žebrat!“ A začal tak ohavně klít, že by se ho Wang Lung už nebyl na nic zeptal.

Přesto však byl rád, že slyšel, co ten člověk povídal, a jakmile je ohnivý oř dovezl, jak daleko se mu zlíbilo, a tam je vyklopil, měl už Wang Lung hotový plán: usadil starého otce s dětmi za dlouhou šedou zdí jakéhosi domu, který se mu naskytl, ženě přikázal, aby na ně dávala pozor, a šel koupit rohože. Cestou se poptával, v kterých ulicích je tržiště, ale zprvu sotva rozuměl, co mu odpovídají, tak ostré a křehké zvuky ze sebe ti jižané vydávali, když mluvili, párkrát mu hned nerozuměli, nač se ptá, a tu okamžitě ztratili trpělivost, takže se naučil dbát na to, koho se zeptá, a vybíral si lidi s laskavými rysy, protože ti jižané byli horkokrevní a všechno je hned popudilo.

Nakonec však přece jen našel daleko na předměstí krámek s rohožemi, vysázel odpočítané groše na pult jako člověk, který zná cenu zboží, a odnášel si štůček rohoží. Když se vrátil na místo, kde zanechal ostatní členy rodiny, ještě tam čekali, a jak se blížil, rozplakali se chlapci samou radostí a tu teprve viděl, jak je to cizí město děsí. Jen starý otec pozoroval všechno kolem sebe s potěšením a úžasem a drmolil Wang Lungovi vstříc:

„Podívej se, jak jsou ti jižané všichni tlustí a jakou mají světlou a lesklou pleť! Jistě jedí vepřové dnes a denně.“

Nikdo z kolemjdoucích však nevěnoval pozornost Wang Lungovi a jeho rodině. Dlážděnou ulicí proudili muži sem a tam, pospíchali zaujati svými záležitostmi a po žebrácích u cesty se ani neohlédli; každou chvilku klusala kolem karavana oslů, jejich kopýtka přesně dopadala na dlažební kameny a jejich rozhoupané hřbety byly naloženy košíky cihel na stavbu domů anebo křížem přehozenými velikánskými pytli s obilím. Každou karavanu uzavíralo zvíře s kočím na hřbetě a ti kočí měli dlouhé biče, práskali jimi hlučně nad oslími hřbety a křičeli přitom z plných plic. Všichni vrhali na Wang Lunga zvysoka pohrdavé pohledy, když ho míjeli, a žádný princ by se snad netvářil tak povýšeně, jako se koukali tihle kočí v hrubých pracovních kabátcích na skupinku u cesty. A když viděli, jak jsou Wang Lung a jeho rodinka z toho ze všeho vyplašení, s obzvláštní radostí práskali bičem právě u nich, až z těch ohlušujících ran ve vzduchu přímo poskočili, a při pohledu na jejich poskakování se kočí chechtali jako zběsilí. Wang Lung se rozhněval, když se mu to párkrát stalo, a rozhlížel se, kde by si mohl postavit svou chatrč.

Za nimi se táhla zeď a na ni už byly přilíplé jiné chatrče, a co bylo za tou zdí, to nikdo nevěděl a neměli tušení, jak by se toho dopátrali. Byla velmi vysoká a šedá, táhla se daleko a k této základně lnuly malé rohožové chatrče jako blechy k psímu hřbetu. Wang Lung si prohlédl tyto příbytky a pak se pokusil ztvarovat své rohože hned tím a hned oním způsobem, ale byly ze štípaného rákosu, a proto tuhé a nepoddajné, že si div nezoufal, až se do toho vložila O-lan:

„Ukaž. Pamatuju se, jak jsme to dělali, když jsem byla malá.“

Položila si děvčátko na zem, jala se cloumat rohožemi sem a tam, vytvořila z nich zaoblený kryt nad zemí, dost vysoký, aby pod ním mohl člověk sedět a nemusel sklánět hlavu, dolní okraje rohoží zatížila cihlami, které se tu povalovaly, a poslala chlapce, aby ještě nějaké sesbírali. Když skončila, vlezli si dovnitř, z poslední rohože, kterou se jí podařilo vyšetřit, si udělali podlahu, posadili se a měli střechu nad hlavou.

Jak tak seděli a dívali se na sebe, připadalo jim to k nevíře, že ještě včera byli ve vlastním domku mezi svými polnostmi a teď jsou sto mil daleko. Kdoví kolik týdnů by byli takovou vzdálenost šli pěšky a kdo z nich by to byl dokázal a cestou nezahynul.

A tu na ně tak zapůsobil dojem všeobecného dostatku v této bohaté zemi, kde zřejmě nikdo nikdy ani trochu nehladoví, že téměř radostně vyskočili, když je Wang Lung vyzval: „Pojďte, poohlédneme se po těch veřejných vyvařovnách,“ a vydali se je hledat. Tentokrát bubnovali chlapci cestou tyčinkami do misek, protože do nich měli brzy něco dostat. Hned také zjistili, proč si lidé staví chatrče podél té dlouhé zdi, protože se kousek za jejím severním koncem octli v ulici, kudy táhly houfy chudáků s prázdnými miskami, vědry a plecháči, všichni šli do chudinských vyvařoven dál v ulici a bylo to už docela blízko. Wang Lung a jeho rodina se připojili k zástupu a nakonec s nimi dorazili k dvěma velkým budovám, postaveným z rohoží, a kdekdo se tlačil k otevřeným vchodům.

V každé té budově stála vzadu hliněná plotna, ale tak velká, že to Wang Lung v životě neviděl, a na nich železňáky jako rybníky, a když se odklopily velikánské dřevěné poklice, bublala pod nimi dobroučká vařící bílá rýže a z té se táhla voňavá pára. Když rýže zavoněla lidem pod nos, měli dojem, že by neucítili nic krásnějšího, kdyby šli světa kraj, jako jeden muž se všichni vrhli kupředu, ozvaly se výkřiky, matky se hněvivě bránily ze strachu, aby jim nepošlapali děti, miminka se rozplakala a kuchaři, kteří odkryli nádoby na plotně, řvali mocným hlasem:

„Je toho tu dost, na každého se dostane, až na něho přijde řada!“

Vyhladovělý dav však nemohlo nic zastavit a muži i ženy bojovali jako lvi, dokud nebyli nakrmeni. Wang Lung byl smeten do tohoto proudu, kde nemohl dělat nic než držet otce a synky pohromadě, až jej vyplavil u obrovských nádob, kde nastavil misku, dostal do ní jídlo, hodil na pult groš a měl co dělat, aby se udržel na nohou a nedal se porazit, dokud to všechno neproběhlo.

Octli se pak opět na ulici, ve stoje se pustili do rýže a on jedl, dokud neměl dost, a ještě mu trochu zbylo v misce. Řekl:

„Tohle si vezmu s sebou a sním si to večer.“

Nedaleko však stál člověk, který tu zřejmě nějak dozíral, protože měl zvláštní modročervený šat, a ten mu přísně nakázal:

„Ne, odsud se nesmí nic vynášet, leda to, co máš v břiše.“ Wang Lung se podivil a namítl:

„Zaplatil jsem za ni přece, a copak vám to není jedno, jestli si tu rýži odnesu v břiše nebo v misce?“

Tu mu ten člověk vysvětlil:

„Museli jsme udělat tohle opatření, protože se najdou zlí lidé, kteří by sem chodili a kupovali rýži, co se rozdává chudákům – za groš by se nikdo nemohl takhle najíst – a dávali ji doma prasatům do pomyjí. A tahle rýže je pro lidi, ne pro prasata.“

Wang Lung vyslechl s úžasem tato slova a zvolal:

„To se najdou takoví darebáci?“ A pak se ještě zeptal: „Ale proč by někdo takhle rozdával chudým a kdo je ten dárce?“

Muž mu odvětil:

„Dělají to bohatí a urození lidé z našeho města. Někdo chce mít k dobru milosrdný skutek, aby mu nebesa oplatila, že zachránil lidské životy, a někdo to dělá, protože je to člověk spravedlivý a chce, aby si ho lidé vážili.“

„Je to milosrdný skutek, ať už se koná z kterýchkoli důvodů,“ řekl Wang Lung, „a někdo to jistě dělá z dobrého srdce.“ A když viděl, že mu ten chlapík neodpovídá, dodal, jako by se bránil: „Jsou přece i takoví lidé, ne?“

Ale dozorce už neměl náladu se s ním dál bavit, obrátil se k němu zády a začal si broukat nějakou hravou melodii. Děti tahaly Wang Lunga za šosy, i odvedl je tedy zpátky do chatrče, kterou si postavili, a tam ulehli a spali až do druhého dne do rána, protože se poprvé od léta dosyta najedli a plný žaludek přinášel ospalost.

Nazítří ráno se ukázala nutnost sehnat nějaké peníze, protože utratili poslední měďák za rýži k snídani. Wang Lung se nejistě zadíval na O-lan, co si počnou. Nebyl to však ten zoufalý pohled, s nímž se k ní obracel nad pustými, vypleněnými poli. Tady se všude po ulicích hemžili dobře živení lidé, na stáncích bylo plno masa i zeleniny, na rybím trhu plavaly v kádích ryby, a je tedy jistě vyloučeno, aby tu některý člověk nebo jeho děti zemřely hlady. To nebylo jako v jejich rodném kraji, kde se ani za stříbrňáky nekoupilo nic k jídlu, protože nic nebylo. O-lan mu rozvážně odpověděla, jako by takový život znala odjakživa:

„Já mohu s dětmi žebrat a starý otec taky. Jeho šediny dojmou i toho, kdo by mně nic nedal.“

Zavolala oba chlapce; jako děti už zapomněli na všechno až na to, že mají zase co jíst a že se ocitli v neznámém prostředí, a tak poodběhli na ulici a vyvalovali oči na všechno, co se kolem nich dělo. O-lan jim nakázala: „Vezmete si každý misku, budete ji takhle držet a takhle budete prosit –“

Popadla prázdnou misku, podržela ji před sebou a žalostně volala:

„Slitujte se, dobrotivý pane, slitujte se, milostpaní! Ustrňte se nad námi a nebesa se vám za vaši dobrotu odmění. Ten penízek – měďáček, který odhodíte – zachrání hladové dítě!“

Chlapci na ni užasle koukali a Wang Lung s nimi. Kde se naučila takhle vyvolávat? Kolik toho o této ženě ještě neví! Odpověděla na jeho pohled:

„Prosívala jsem takhle, když jsem byla malá, a tím jsem se živila. V jednom takovém roce mě prodali do otroctví.“

Nato se probudil stařík, jenž dosud spal, i on dostal misku a všichni čtyři se vydali žebrat. Žena se obracela ke všem kolemjdoucím a nastavovala jim misku. Zastrčila si děvčátko do šatu na holou hruď, dítě spalo a hlavička se mu kymácela na všechny strany podle toho, kam se hnula, jak běhala s napřaženou miskou sem a tam. Při žebrání ukazovala na dítě prstem a vyvolávala:

„Jen vy můžete to dítě zachránit, milostivý pane, paninko zlatá – jinak mi umře – máme hlad – máme hlad…“ A dítě skutečně vypadalo na umření, jak se mu hlavička klátila, a našlo se přece jen pár lidí, kteří nedokázali nehodit jí drobný peníz.

Chlapcům však žebrání po chvíli začalo připadat jako nová hra, starší se styděl a rozpačitě se přitom usmíval, až si toho matka všimla, zahnala je do chatrče, dala jim pořádných pár facek a rozhořčeně jim vyhubovala:

„Budete něco povídat o hladu, a přitom se smějete! Mějte si tedy hlad, uličníci jedni!“ A bila je vytrvale, dokud ji samu nerozbolely ruce; chlapci vzlykali, po tváři se jim koulely slzy jako hrachy a pak je teprve pustila ven se slovy:

„Takhle už můžete jít žebrat! A těšte se, co dostanete, jestli se ještě jednou zasmějete!“

Zatím se i Wang Lung vydal do ulic, poptával se, až našel to místo, kde se pronajímaly rikši, jednu si pronajal za půl stříbrňáku na den, splatného večer, a pak tu věc vyvlekl do ulic.

Táhl rozhrkanou dřevěnou dvoukolku za sebou a připadalo mu, že se na něho kdekdo dívá jako na blázna. Počínal si mezi oběma držadly tak neobratně jako vůl připřažený poprvé k pluhu: sotva dokázal jít, a přitom musí běžet, chce-li si vydělat na živobytí, protože všude na ulicích tohoto města muži běhali, když někoho vezli. Zašel do úzké postranní ulice, kde nebyly krámy, ale jen zavřená vrata soukromých vil, chvíli tahal vozík sem a tam, aby si na něj zvykl, a právě když si zoufale říkal, že by toho měl radši nechat a jít žebrat otevřely se jedny dveře, vyšel z nich starý pán, podle brýlí a oděvu učitel, a zavolal na něho.

Wang Lung mu nejprve začal vysvětlovat, že to ještě neumí natolik, aby dokázal běžet, ale stařec byl hluchý, neslyšel nic z toho, co mu Wang Lung vykládal, jen klidně naznačil, aby sklonil držadla a nechal ho nastoupit. Wang Lung uposlechl, protože si nevěděl jiné rady a ctil starcovu hluchotu a jeho blahobytný a učený zevnějšek. Starý pán se usadil a nakázal:

„Dovez mě ke Konfuciovu chrámu!“ Seděl vzpřímeně a klidně, jeho klid jako by předem vylučoval všechny otázky, a tak Wang Lung vyjel, jako to vídal u ostatních rikšů, třebaže neměl ani potuchy, kterým směrem Konfuciův chrám leží.

Poptával se však cestou, a jelikož musel zamířit do živých ulic, kde se to hemžilo kupci s košíky a hospodyněmi jdoucími na trh, kočáry s koňmi i stejnými povozy, jaký táhl sám, a všude byla tlačenice, takže se nedalo utíkat, šel, co nejrychleji mohl, a přitom si pořád uvědomoval, že břímě za sebou z nešikovnosti pořádně natřásá. Byl zvyklý nosit náklady na hřbetě, ne je tahat, a než mu chrámové zdi vyvstaly před očima, bolely ho paže a na rukou měl plno puchýřů, protože ho držadla tlačila v místech, jichž se motyka nedotýká.

Starý učitel vystoupil z rikši, kterou mu Wang Lung u chrámových vrat sklonil, zašmátral hluboko v záňadří, vytáhl malý stříbrný peníz, podal jej Wang Lungovi a pravil:

„Víc nikdy neplatím a marně bys něco namítal.“ Nato se obrátil a zmizel v chrámu.

Wang Lunga ani nenapadlo, aby něco namítal, protože takový peníz ještě nikdy neviděl a nevěděl, na kolik měďáků se dá proměnit. Zašel do blízkého obchodu s rýží, kde se mění peníze, směnárník mu vyplatil za minci šestadvacet měďáků a Wang Lung žasl, jak lehko se na jihu přijde k penězům. Nablízku však stál jiný rikša, naklonil se k Wang Lungovi, když počítal peníze, a řekl:

„Jen šestadvacet? Odkud jsi toho dědka vezl?“ A když mu to Wang Lung pověděl, zvolal ten člověk: „Lakomec jeden mizerná! Dal ti jen polovinu správného jízdného! Na kolika jste se dohodli, než jsi ho vzal?“

„Nic jsem s ním nedohadoval,“ vysvětloval Wang Lung. „Řekl: ‚Pojď sem, a tak jsem šel.’“

Chlapík se na Wang Lunga soustrastně zahleděl.

„Podívejte se na toho balíka vesnického, má to cop a sláma mu čouhá z bot!“ zavolal na kolemstojící. „Někdo ho zavolá a on hned přiběhne, a ani se, hlupák jeden, nezeptá: ‚Co za to, když tě svezu.’ Pamatuj si, ty troubo, že bez dohadování můžeš vzít jen bílé cizince! Ti sice lehko vzkypí jak nehašené vápno, ale když řeknou: ‚Pojď sem!‘, můžeš přiběhnout a být klidný, protože to jsou hotoví blázni, nemají potuchy, co co stojí, a stříbrňáky jim tečou z kapes jako voda,“

Wang Lung mlčel. Uvědomoval si pokorně, že se mezi městskými lidmi nevyzná, a odtáhl svou dvoukolku, aniž slůvkem odpověděl.

„Aťsi, ale děti za to zítra nakrmím,“ říkal si vzdorně, dokud si nevzpomněl, že musí večer zaplatit nájem za dvoukolku, a na to, že mu skutečně ještě chybí přes polovinu.

Svezl dopoledne ještě jednoho pasažéra a s tím předem smlouval, až se dohodli na ceně, a odpoledne ho zastavili ještě dva lidé. Když však večer spočítal všechno, co měl v ruce, zbyl mu mimo nájem za rikšu pouze jediný měďák, a tak se vracel do chatrče z hloubi duše otřesen a říkal si, že se nadřel hůř, než kdyby ten den strávil na poli o žních, a za všechno vydělal jeden jediný měďák. A tu ho zaplavily vzpomínky na jeho půdu. Nepomyslel na ni ani jednou za celý ten divný den, ale teď se mu prostírala před očima, daleko odsud, pravda, ale jeho; uklidnil se při pomyšlení, že na něj čeká, a tak se vrátil do chatrče.

Když tam došel, zjistil, že O-lan za celý den vyžebrala čtyřicet drobných, což je necelých pět měďáků, starší chlapec měl osm drobných mincí a mladší třináct, a dají-li to všechno dohromady, budou si moci zítra ráno zaplatit rýži. Mladší chlapec se srdceryvně rozplakal, když chtěli jeho penízky připojit k ostatním, chtěl je mít sám pro sebe, nemohl se rozloučit s mincemi, jež si vyžebral, celou noc je svíral v ručce a nepustil je ani ráno, až si z nich sám zaplatil vlastní rýži.

Jen dědeček nepřinesl vůbec nic. Celý den proseděl poslušně u cesty, ale nežebral. Podřimoval, probudil se, pozoroval udiveně, co se kolem něho děje, a když ho to unavilo, znovu zaspal. Jako staršímu člověku mu nemohli nic vytknout. Když viděl, že se vrátil s prázdnýma rukama, řekl pouze:

„Oral jsem a sel, sklízel jsem, a tak jsem se postaral, abych měl čím naplnit svou misku. A krom toho jsem zplodil syna a synovy syny.“

A to v něm stačilo utvrdit dětinnou víru, že bude mít co jíst, jelikož má syna a vnuky.

12

Když Wang Lung utišil nejhorší svíravý hlad a viděl, že děti dostávají denně najíst, když viděl, že na ně každé ráno čeká rýže a že ji z toho, co celodenní prací vydělá a O-lan vyžebrá, stačí zaplatit, přestal mu jeho nynější život pomalu připadat tak cizí a začínal mít představu o městě, na jehož okraji se uchytil. Jak denně běhal od rána do večera jeho ulicemi, naučil se v jistém smyslu město znát a nahlédl tu a tam do jeho tajností. Poznal, že dopoledne jezdí pasažéři na tržiště, jsou-li to ženy, a do škol nebo obchodních podniků, jsou-li to muži. Jak však taková škola vypadá, o tom neměl ani tušení, věděl jen, že se jim říká „Vysoká škola západní učenosti“ nebo „čínská vysoká škola“, ale nikdy se nedostal dál než před vrata a uměl si moc dobře představit, co by se stalo, kdyby vstoupil dovnitř: někdo by přišel a zeptal se ho, co tu má co pohledávat. A co to jsou ty obchodní podniky, kam vozívá pány, to také netušil: dostal zaplaceno a tím to skončilo.

Věděl také, že večer vozí muže do velkých čajoven a do míst, kde se konají všelijaké radovánky, a že jsou veřejné radovánky, které se linou do ulic za zvuků hudby a spočívají ve hře se slonovinovými nebo bambusovými kostkami na dřevěných stolech, a radovánky tajné, odehrávající se v tichosti v uzavřených místech. Žádné z těchto radovánek však Wang Lung sám nepoznal, jeho noha nepřekročila jiný práh než práh vlastní chatrče a jeho cesta skončila vždy před vraty. Pro bohaté město byl tak nesourodým živlem jako krysa v boháčově domě: živí se z odhozených zbytků, skrývá se tu i onde, ale nikdy není přijata do domácnosti.

Sto mil není sice tak daleko jako tisíc a cesta po souši nezavede člověka tak daleko jako cesta po moři, avšak Wang Lung se ženou a dětmi zůstali v jižním městě cizinci. Pravda, lidé na ulicích měli všichni černé vlasy a oči jako Wang Lung a jeho rodina a jako mívali sousedé ve Wang Lungově rodném kraji, a stejně bylo pravda, že rozuměli, co ti jižané povídají, třebaže se to neobešlo bez nesnází.

Ťiang-su ovšem nebylo An-chuej. V An-chuej, kde se Wang Lung narodil, plynula řeč pomalu, hluboce a tryskala až ze samého hrdla. Zato ve městě Ťiang-su, kde nyní žil, lidé odštipovali slabiky ze rtů a ze špičky jazyka. Wang Lungova pole mu neuspěchaně a v klidu předestřela dvakrát do roka dozrálou pšenici a rýži, trochu kukuřice, bobů a česneku, a tady rolníci za městem bičovali půdu ke spěchu neustálým hnojením smrdutými lidskými výkaly, aby jim dala mimo rýži honem ještě tu či onu zeleninu.

Krajíc pšeničného chleba a v něm kus česneku se považoval u nich doma za dobrý oběd a víc nikdo nežádal. Tady se lidé patlali s vepřovými karbanátky, bambusovými výhonky, kuřaty s kaštanovou nádivkou, husími drůbky a takovou i onakou zeleninkou, a když potkali poctivého člověka, z něhož táhl česnek od včerejška, hned ohrnuli nos a stěžovali si: „Zase jeden smradlavý, copatý seveřan!“ Vždyť i ten pláteník, jakmile k němu zavanul česnek, hned přirazil na modré bavlněné látce, jako by před ním stál cizinec.

Hlouček chatrčí, přilípnutých na zdi, ovšem nezdomácněl ve městě ani v krajině prostírající se za ním, a když jednou Wang Lung vyslechl jakéhosi mladíka, který řečnil k početnému davu u Konfuciova chrámu, kde mohl vystoupit každý, komu nechyběla odvaha veřejně promluvit, a ten mladík vykládal, že v Číně musí být revoluce a všichni musí povstat proti nenáviděným cizincům, dostal Wang Lung strach a nenápadně zmizel, protože se pokládal za jednoho z těch cizinců, proti nimž mladík tak vášnivě bouří. A když zase na druhý den slyšel od jiného mladého řečníka – neboť toto město se mladými řečníky jen hemžilo – že se čínský lid musí sjednotit a že se v dnešní době musí domáhat vzdělání, ani mu na mysl nepřišlo, že se tu mluví i o něm.

Až jednoho dne, kdy se v ulici obchodů s hedvábím ohlížel po pasažérovi, poznal, co dosud nevěděl: že jsou totiž v tomto městě lidé, kteří sem patří ještě méně než on. Náhodou se octl právě před obchodem, kam dámy chodívaly pro hedvábí a kde se mu občas podařilo mezi těmi, které vyšly s nákupem, získat zákaznici, jež mu pak zaplatila lépe, než se platívalo. Onoho dne před ním náhle stanulo stvoření, jaké ještě v životě neviděl. Netušil, je-li to muž či žena, ale bylo to vysoké postavy, mělo to na sobě splývavý černý šat z jakési hrubé, drsné látky a krk omotaný kůží mrtvého zvířete. Když tu osobu míjel, ať už to byl muž či žena, pokynula mu rázně, aby sklonil držadla, což učinil, a jak se napřímil, celý tumpachový z toho, co ho potkalo, poručilo mu to stvoření lámanou řečí, aby zamířil do ulice Mostů. Rozběhl se jako ve snu a cestou zavolal na jiného rikšu, kterého trochu znal z každodenní práce:

„Koukni sem – co to vlastně vezu?“

A ten člověk za ním křičel:

„To je bílá cizinka – Američanka – máš štěstí – –“

Ale Wang Lung pádil jako divý, hnán hrůzou z toho podivného stvoření za sebou, a zastavil v ulici Mostů úplně vyčerpán a zalit potem.

Žena pak vystoupila a řekla mu zase s podivným přízvukem: „Nebylo přece potřeba, abyste se uštval k smrti,“ a vtiskla mu do dlaně dva stříbrňáky, což byl dvojnásobek obvyklého jízdného.

Z toho Wang Lung poznal, že je to skutečně cizinka, že do tohoto města patří ještě méně než on, a že konec konců lidé s černými vlasy a černýma očima patří k jednomu druhu a lidé se světlými vlasy a světlýma očima k jinému, a poté se už ve městě necítil tak docela cizí.

Stříbrňáků, které dostal, se do večera ani nedotkl, a když se vrátil do chatrče a vyprávěl to O-lan, řekla mu:

„Už jsem je taky viděla. Vždycky k nim jdu žebrat, protože mi házejí do misky stříbrňáky místo měďáků.“

Ani Wang Lung ani jeho žena však nepředpokládali, že by cizinci dávali stříbrňáky ze štědré laskavosti, ale spíše z neznalosti, jelikož nevědí, že se žebrákům mají správně dávat měďáky a ne stříbrňáky.

Každopádně však tato skutečnost poskytla Wang Lungovi poučení, jaké mu mladí řečníci neposkytli: že patří mezi své, kteří mají černé vlasy a černé oči.

Lidem uchyceným na okraji rostoucího zámožného města se zdálo, že tady aspoň nemůže nastat nouze o potraviny. Wang Lung se svou rodinou přitáhl z kraje, kde se umíralo hlady, protože nebylo co jíst, když půda pod nemilosrdným nebem nemohla rodit. Mít stříbrňáky v ruce bylo málo platné, protože kde nic není, tam se nedá nic koupit.

Tady ve městě bylo všude plno jídla. Dlážděné ulice rybího trhu lemovaly velikánské košíky tučných stříbrných ryb, vylovených v noci z řeky hemžící se kořistí, nádrže s lesklými rybičkami, chycenými do sítí při výlovu rybníků, hromady žlutých krabů, kteří se udiveně kroutili a nedůtklivě cvakali klepety, a mrštných úhořů, na nichž si pochutnávali labužníci při hostinách. Na obilném trhu stály takové ošatky zrní, že do nich mohl dospělý muž zapadnout a udusit se v nich, a kdo by se právě nekoukal, ten by to ani nepostřehl, ošatky bělostné rýže, hnědé a temně žluté pšenice a bledě zlaté pšenice, žlutých sojových bobů, červených bobů a placatých zelených bobů, kanárkově zbarveného prosa a šedých sezamových zrnek. Na masném trhu viseli za krk celí vykuchaní vepři, pěkně podélně rozříznutí, aby bylo vidět červeňoucké maso a pořádné vrstvy tuku, a ti vepři měli tlustou kůži jemnou a bílou. V krámech s kachnami visely kachny v celých řadách za sebou, všude po stropě i nad dveřmi, kachýnky do hněda upečené, které čísi ruka otáčela na rožni nad řeřavými uhlíky, i bílé nasolené kachny a šňůry kachních drůbků, a stejně tomu bylo v krámech, kde se prodávaly husy, bažanti a vůbec všechno od péra.

Co se zeleniny týkalo, nechybělo nic, co lidská ruka dokáže vynutit z půdy: lesklé červené i bílé ředkve, očištěné oddenky lotosu a jedlé hlízy šipatky, zelená kapusta i celer, pučálka, hnědé kaštany i voňavé řeřichové lístky na salát. Všechno, nač člověk může dostat chuť, bylo na tržištích města k maní. Ulicemi procházeli prodavači cukrovinek, ovoce a ořechů, nabízeli horké lahůdky jako sladké brambory, opékané na oleji, malé, jemně okořeněné vepřové karbanátky, zabalené v těstíčku a v páře vařené, a sladké kousky rýžového želé a městské děti s ručkami plnými mincí běhaly k těmto prodavačům, kupovaly jejich zboží a jedly, až se jim z toho cukru a oleje leskly pusy.

Ano, člověk by řekl, že v tomhle městě nemůže nikdo zemřít hlady.

A přece Wang Lung s rodinou, vycházející každé ráno brzy po rozbřesku s miskami a tyčinkami v ruce z chatrče, tvořili jen malou skupinku v dlouhém zástupu lidí, kteří se vynořovali z jednotlivých chatrčí, zimomřivě se chvěli, protože je tenký oděv dostatečně nechránil před vlhkou mlhou nad řekou, a schouleni táhli chladným ranním větrem k veřejným vyvařovnám, kde si za měďák člověk mohl koupit misku řídké rýžové kaše. Co se Wang Lung naběhal s rikšou a natahal, co se O-lan nažebrala, a přece si nikdy nevydělali tolik, aby si mohli sami vařit rýži v chatrči. Pokud jim někdy zbyl grošák po zaplacení rýže v chudinské vyvařovně, koupili si malou kapustu. Ale kapusta pro ně byla každopádně příliš drahá, protože chlapci museli jít shánět topivo, aby ji O-lan mohla uvařit na plotýnce, kterou si zrobila ze dvou cihel, a to topivo nezbývalo než krást po troškách, jak to jen šlo, z fůr rákosu a trávy, které venkované vozili do města na trh. Někdy se při tom děti daly chytit a pak to odnesly pořádným výpraskem. Jednou večer se vrátil starší chlapec, jenž byl bázlivější než mladší a víc se styděl za své počínání, s oteklým okem, že na ně ani neviděl, tak mu jeden sedlák nabil. Ale mladší chlapec na to šel čím dál tím šikovněji a byl skutečně daleko obratnější na drobné krádeže než na žebrání.

Q-lan si z toho nedělala těžkou hlavu. Jestli chlapci nedokážou žebrat, aby se přitom nesmáli a nehráli si, ať si vydělají na živobytí krádežemi. Wang Lung jí sice neodporoval, ale hrdlo se mu svíralo, když si představil, že jeho synové kradou, a nevytýkal staršímu, že mu tohle řemeslo nejde. Život ve stínu velké zdi Wang Lunga nelákal. Na něho přece čeká jeho půda.

Jednou večer se vrátil domů pozdě a na plotně se v kapustě dusil hezký kousek vepřového. Bylo to poprvé od té doby, co porazili vlastního vola, že se u nich objevil kousek masa, a Wang Lungovi zasvítily oči.

„Dneska jsi jistě něco vyžebrala u cizinců,“ řekl O-lan. Ta podle svého zvyku mlčela. Až mladší chlapec, který byl ještě příliš malý, aby uměl moudře držet jazyk za zuby, a krom toho překypoval hrdostí nad vlastní obratností, prohlásil:

„To jsem přinesl já – je to moje maso. Pan řezník je odřízl z velkého kusu na pultu, a když se otočil, proklouzl jsem pod rukou jedné staré paní, která chtěla to maso koupit, popadl jsem je a vyběhl do uličky a schoval jsem se v prázdném sudu na vodu u zadních vrátek, dokud nepřišel starší bratr.“

„Toho masa se ani nedotknu!“ zvolal Wang Lung rozhněvaně. „Budeme jíst maso, až si je koupíme nebo vyžebráme, ale ne až je ukradneme. Žebráci možná jsme, ale zloději ne.“ Popadl maso do dvou prstů a vyhodil je z hrnce na zem, ať si mladší syn vyváděl jak chtěl.

Tu zasáhla O-lan svým pomalým způsobem, zvedla maso, omyla je trochu ve vodě a hodila je zpátky do kouřícího hrnce.

„Maso je maso,“ řekla klidně.

Na to Wang Lung už mlčel, ale zlobil se a srdce se mu svíralo obavou, že mu ve městě vyrostou ze synů zloději. A třebaže nic nenamítal, když O-lan tyčinkami rozdělovala měkoučké uvařené maso, a třebaže nic nenamítal, když dala pořádný kus starému otci a chlapcům, a dokonce jím nakrmila malou a sama z něho pojedla, on sám se masa ani nedotkl a spokojil se s kapustou, kterou koupil. A po večeři dovedl mladšího o kus dál, kde je matka už nemohla slyšet, a tam za domem sevřel chlapci hlavu do podpaží, nasekal mu, co se do něho vešlo, a nic nedbal na jeho pláč.

„Tumáš, tumáš, tumáš!“ křičel. „To je za to, že kradeš!“

Ale když vzlykajícího chlapce pustil, ať si běží, říkal si v duchu:

„Musíme se vrátit domů do vsi.“

13

Den za dnem se tyčilo Wang Lungovi před očima bohatství tohoto města a on žil v bídě, jež tvořila jeho základy. Tržiště přetékala potravinami, v ulicích obchodů s hedvábím vlály zářivé pruhy černého, rudého a oranžového hedvábí, aby upozornily na toto zboží, boháči se odívali do saténu a sametu, zjemnělí boháči, jejichž kůži chránil hedvábný oděv a jejichž ruce připomínaly květiny, jak byly jemné, voňavé a zkrásnělé nečinností; tak kralovalo město v své nádheře, ale tam, kde žil Wang Lung, nebylo dost jídla, aby zahnalo svíravý hlad a nebylo dost látek, aby zahalily lidské tělo.

Lidé pracovali do úmoru den co den, aby napekli chléb a sladké pochoutky pro hostiny bohatých, děti pracovaly do úmoru ód svítání do půlnoci, ukládaly se ke spánku tak jak byly, umaštěné a špinavé, na hrubé slamníky na zemi, nazítří se znovu potácely k pecím a nedostaly za to zaplaceno ani tolik, aby si mohly koupit kousek toho chutného chleba, který pekly pro jiné. Muži a ženy pracovali do úpadu, důmyslně stříhali teplé kožišiny na zimu, lehké kožišiny na jaro a těžké hedvábné brokáty, stříhali a tvarovali přepychové toalety pro ty, kteří tyli z nadbytku na tržištích, a sami přitom popadli leda kousek hrubého modrého plátna a honem si něco spíchli, aby zakryli vlastní nahotu.

Wang Lung, jeden z těch, kteří dřeli, aby jiní mohli hodovat, slýchal podivné věci, ale nevěnoval jim mnoho pozornosti. Pravda, starší muži a ženy nikomu nic nevykládali. Hlavy už měli šedivé, ale tahali rikši, tlačili trakaře naložené uhlím nebo dřívím do pekáren i paláců, a jak tahali a tlačili těžké náklady zboží dlážděnými ulicemi, napínali hřbety, až jim svaly vyvstávaly jako lana, pojídali skromně hubenou stravu, uléhali ke krátkému nočnímu odpočinku a mlčeli. V obličeji vypadali jako O-lan: stejně bezvýrazně, mlčenlivě. Nikdo nevěděl, co se jim odehrává v duši. Když už promluvili, týkala se jejich slova jídla nebo měďáků. O stříbrňácích se zmínili zřídkakdy, protože se jim stříbrňáky zřídkakdy octly v ruce.

Ve spánku vypadali, jako by jim hněv křivil tvář, jenže to nebyl hněv. To mnohaletá dřina s břemeny přesahujícími jejich síly jim poodhrnula horní ret a odhalila zuby v zdánlivém úsměšku, vyhloubila hluboké vrásky kolem očí a úst. Sami neměli ani potuchy, jak ve skutečnosti vypadají. Jednou se jeden z nich zahlédl v zrcadle na projíždějícím voze, naloženém domácím náčiním, a zvolal: „Bože, to je ale ošklivý člověk!“ Ostatní se nad tím hlasitě rozchechtali, a tu se rozpačitě usmíval, jelikož nevěděl, čemu se smějí, a spěšně se rozhlížel, jestli snad někoho neurazil. Jejich domovem byly brlohy obklopující Wang Lungův brloh, tam žili natěsnáni jeden na druhém, ženy sešívaly hadry, aby měly co dát na děti, které věčně přiváděly na svět, rvaly kapustu sedlákům z pole, kradly hrstky rýže na obilném trhu, celý rok paběrkovaly trávu na stráních, o žních kráčely za ženci a koukaly bystře jako ostříž, jestli někomu neupadne zrnko nebo stéblo. A všemi těmito chatrčemi procházely děti: rodily se a umíraly a znovu se rodily, až i vlastní matka s otcem pozapomněli, kolik se jich narodilo a kolik pomřelo, a sotva dokázali spočítat, kolik jich žije, protože je měli před očima jen jako hladové krky, které musí nakrmit.

Tito mužové, ženy a děti procházeli tržiště a obchody s látkami, potulovali se po krajině, která se prostírala za městem, muži konali tu či onu práci za pár šestáků, ženy s dětmi kradly, žebraly a braly a spolu s nimi i Wang Lung, jeho žena a děti.

Starci a stařeny přijímali život, tak jak byl. Nadcházelo však období, kdy chlapci dorostli do jistého věku, nebyli ještě dospělí a nebyly to už děti, a tu je naplňovala nespokojenost. Mezi mladíky se ozývaly řeči, rozhořčené, trpké řeči. A když později dospěli v muže, oženili se a rostoucí rodina jim stísnila srdce, byl bouřlivácký hněv mladých let vystřídán palčivým zoufalstvím a vzpourou tak hlubokou, že na ni nestačila pouhá slova, protože celý život dřeli hůř než zvířata, a pro nic než pro kousek toho žvance, aby měli co do úst. Wang Lung naslouchal jednou večer takovým řečem a poprvé se přitom doslechl, co je za tou velkou zdí, k níž se tulí po řadě jejich chatrče.

Bylo to k večeru jednou koncem zimy, kdy se člověku začne zdát, že by přece jen mohlo zase přijít jaro. Okolí chatrčí bylo pořád ještě rozbahnělé tajícím sněhem, který zatékal dovnitř, takže každá rodina sháněla cihly, kde se dalo, aby měli na čem spát. Nad nepříjemně vlhkou zemí však utkvíval ve vzduchu mírný a měkký závan a ten Wang Lunga velice znepokojil, takže se neuložil ke spánku ihned po jídle, jak měl ve zvyku, ale vyšel ven a na rohu nečinně otálel.

Na tomto místě obvykle sedával na bobku starý otec a opíral se o zeď; seděl tu i teď a pojídal z misky svou večeři, protože v chatrči dováděly děti, že se jim div nesesypala na hlavu. Stařík držel v ruce pruh látky, který si O-lan utrhla z pásu, na této uzdičce cupitala jeho vnučka sem a tam a ani jednou neupadla. Hlídal tak dítě po celý den, protože se už vzpíralo a nechtělo se dát klidně chovat v náručí, zatímco matka žebrala. Krom toho byla O-lan znovu samodruhá a holčička ji svou váhou příliš bolestně zatěžovala.

Wang Lung se díval, jak dítě klopýtá, zvedá se a zase padá a děd tahá za uzdičku z obou konců, a jak tak stál a na tváři cítil mírný večerní vánek, zvedla se v něm mocná touha po půdě.

„Touhle dobou,“ řekl nahlas otci, „by bylo potřeba orat a sít pšenici.“

„Ba, ba,“ přitakal starý pokojně. „Vím, že na to myslíš. Já se dvakrát dožil toho, že jsem musel udělat jako letos, dvakrát jsem nechal pole a šel, a přitom věděly, že není zaseto na příští.“

„Ale pokaždé jste se vrátil, tatínku.“

„Čekala na mě půda, synku,“ řekl stařec prostě.

Však oni se také vrátí, a jestli ne letos, tak napřesrok, umiňoval si Wang Lung v duchu. Vždyť na něho čeká jeho půda! Když si představil, jak se tam prostírá, zúrodněla jarními dešti, sevřelo se mu srdce touhou. Vrátil se do chatrče a řekl ženě drsně:

„Kdybych měl co prodat, prodal bych to a vrátil bych se domů. Nebo kdyby nebylo starého otce, šli bychom pěšky, třebas i o hladu. Ale jak by on a malá ušli sto mil? Anebo ty s tvým břemenem!“

O-lan právě vypláchla v trošce vody misky na rýži, naskládala je na sebe do rohu a vzhlédla k němu z místa, kde seděla.

„Nemáme co prodat než malou otrokyni,“ odvětila těžce.

Wang Lung zalapal po dechu.

„Dítě bych nikdy neprodal,“ zvolal hlasitě.

„Mě prodali,“ řekla velice pomalu. „Naši mě prodali bohaté rodině, aby se mohli vrátit domů.“

„Ty bys tedy prodala dítě?“

„Kdyby šlo jen o mě, radši bych ji viděla mrtvou, než bych ji prodala… vím, jak chutná otroctví! Ale mrtvé děvče není k užitku. Pro tebe bych ji prodala – aby ses mohl vrátit domů ke své půdě.“

„To nikdy neudělám,“ prohlásil Wang Lung rozhodně, „ani kdybych měl v téhle džungli prožít celý život.“

Když však opět vyšel ven, nemohl zapudit to pokušení, na něž by byl sám ani nepřipadl. Pozoroval děvčátko, které vytrvale cupitalo na pásu v dědečkových rukou. Od té doby, co dostávala denně najíst, rostla jako z vody, a třebaže dosud neřekla jediné slůvko, byla tak pěkná, jak jen může dítě při takové nevalné péči být. Její pusinka, která kdysi vypadala tak stařecky, se teď usmívala rudými rtíky a holčička se stejně jako odjakživa pokaždé rozzářila, když se na ni Wang Lung podíval, a smála se na něho.

„Možná, že bych to udělal,“ přemítal, „kdybych se jí byl tolik nenachoval a kdyby se takhle neusmívala.“

A pak si opět vzpomněl na svou půdu a vášnivě zvolal: „Což ji už nikdy nespatřím? Ať se dřeme a žebráme jak chceme, nikdy nedáme dohromady víc, než abychom se ten den najedli.“

A tu mu ze šera odpověděl hlas, hluboký a sytý hlas: „Nejsi sám. V tomhle městě jsou stovky takových, jako jsi ty.“

Přistoupil k němu člověk s krátkou bambusovou dýmkou: ukázalo se, že je to otec rodiny, která žila ob dvě chatrče do Wang Lungových. Za denního světla ho vídali zřídkakdy, protože přes den spal a v noci tahal těžké vozy se zbožím, které pro svou rozměrnost nemohly do ulic ve dne, kdy ustavičně proudí jiné povozy. Wang Lung ho občas potkal za rozbřesku, kdy se vlekl domů celý udýchaný a znavený, statná ramena nahrbená. Wang Lung ho takto vídal po ránu, když sám odcházel tahat rikšu, a v podvečer vyšel někdy ten chlapík ven, a než se vydal na noční šichtu, postál s ostatními, kteří se právě chystali zalézt do brlohů a spát.

„Cožpak to tak zůstane navždycky?“ zeptal se Wang Lung hořce.

Muž třikrát zatáhl z dýmky a uplivl si. Pak řekl: „Ne, vždycky ne. Když jsou boháči moc bohatí, najde se cesta, a když jsou chudáci moc chudí, najde se taky. Loni jsme prodali dvě děvčata, a tak jsme přečkali zimu, a jestli teď moje žena porodí zase děvče, prodáme je taky. Jen jednu otrokyni jsem si nechal – tu nejstarší. Ostatní je lip prodat než zabít, ačkoli někdo je radši zabije, než spatří světlo světa. To je jedna cesta, když jsou chudáci moc chudí. Když jsou boháči moc bohatí, najde se také cesta, a divil bych se, kdyby se nenašla už brzy.“ Přikývl a ukázal troubelem dýmky na zeď za jejich zády. „Viděls už, jak to vypadá tam vevnitř?“ Wang Lung překvapeně zavrtěl hlavou. Muž vykládal dál: „Byl jsem tam prodat jednu svou otrokyni, tak jsem to viděl. Nevěřil bys mi, kdybych ti vyprávěl, jak se v tom domě mrhá penězi. Řeknu ti jen tolik – i služebnictvo jí tyčinkami ze slonoviny, zdobenými stříbrem, i otrokyně jsou ověšeny jantarovými a perlovými náušnicemi a mají střevíce pošité perlami, a když si ty střevíce trochu zablátí anebo maloučko natrhnou – my dva bychom si takové dírky ani nevšimli – tak je zahodí i s těmi perlami a se vším!“

Muž zabafal zuřivě z dýmky a Wang Lung poslouchal s otevřenou pusou. Takovéhle věci se tedy dějí za zdí!

„Však ona se najde cesta, když jsou boháči moc bohatí,“ opakoval ten člověk a na chvíli se odmlčel. Pak prohodil lhostejně, jako by byl nic neřekl:

„Zase do té rachoty,“ a zmizel ve tmě.

Wang Lung však ten večer nemohl usnout, protože musel pořád myslet na stříbro, zlato a perly za tou zdí, o niž se opíral znaveným tělem, zahaleným do jednoho šatu ve dne v noci, protože neměl přikrývku, kterou by přes sebe přetáhl, a zespodu ho chránila jen rohož na cihlách. Znovu ho přepadlo pokušení, aby dítě prodal, a v duchu si říkal:

„Možná že by jí bylo lip, kdybych ji prodal bohaté rodině, kde by jídala vybrané lahůdky a nosila šperky, kdyby vyrostla do krásy a zalíbila se některému vznešenému pánovi.“ Proti jeho vůli se mu však v hlavě rojily námitky. „I kdybych to udělal, nevyváží mi ji zlatem ani rubíny. Jestli za ni dostanu dost, abychom se mohli vrátit domů, kde vezmu peníze, abych si znovu koupil vola, stůl, postele, lavice? Mám prodat dítě jen proto, abychom hladověli tam namísto tady? Vždyť ani nemáme co zasít na polích.“

A nedovedl si představit, co mohl mít na mysli jeho soused, když říkal: „Najde se cesta, když jsou boháči moc bohatí.“

14

Jaro přitrhlo i do kolonie chatrčí. Ti, kdo dříve chodili žebrat, mohli se teď vypravit do kopců nebo na pohřebiště a tam sbírat zelené rostlinky, pampelišky a pastuší tobolky, které vyrážely jemnými mladými lístky, takže už nebylo třeba pokoutně krást zeleninu. Z chatrčí se vyrojil každý den houf otrhaných žen a dětí, v ruce držely kousky plechu, špičaté kamínky nebo staré nože a s košíky vyrobenými z pružných bambusových větví nebo štípaného rákosu pročesávaly okolní krajinu a polní cesty, aby sehnaly něco k jídlu a nemusely si to vyžebrat ani zaplatit, A den co den byla v tomto houfu i O-lan s oběma chlapci.

Muži však musí pracovat stále a Wang Lung pracoval jako dřív, třebaže sluneční svit a náhlé přepršky dloužících se teplých dní vzbuzovaly v každém touhu a nespokojenost. V zimě dřeli mlčky, snášeli odevzdaně sníh a led, který zábl nohy v slaměných sandálech, večer se vraceli do chatrčí, snědli mlčky, co jim celodenní dřina a žebrání poskytly, a pak upadali do těžkého spánku, muži, ženy i děti schouleni pohromadě, aby si tak nahradili teplo, které jim ta troška hubené stravy nemohla dát. Tak to vypadalo v chatrči u Wang Lunga a ten moc dobře věděl, že to tak musí být i všude jinde.

Ale s příchodem jara se jim v srdci probouzela slova a zaznívala ze rtů. Večer soumrak déle otálel, a tu se scházeli před chatrčemi, hovořili spolu a Wang Lung viděl toho i onoho souseda, jehož v zimě neznal, přestože žili tak blízko. Kdyby O-lan ráda klábosila, byl by se už například dověděl, že jeden bije ženu, druhý má malomocnou nemoc, která mu ujídá tváře, a třetí že je náčelníkem zlodějské tlupy. Ona však krom řídkých otázek a odpovědí, jež kladla a dávala, mlčela, takže Wang Lung stával rozpačitě vně kroužku a poslouchal, co se povídalo. Tito otrhaní muži neměli většinou nic, než co si den ode dne prací vydělali nebo vyžebrali, a on si stále uvědomoval, že k nim doopravdy nepatří. Vlastní půdu a tato půda na něho čeká. Ti ostatní jen koumali, jak zítra přijít ke kousku ryby, a co udělat, aby si mohli trochu zalenošit nebo i malounko zahrát, za grošík za dva, protože jejich život byl pořád stejně bědný a nuzný, a člověk se i v zoufalé situaci potřebuje rozptýlit.

Ale Wang Lung myslel jen na svou půdu a se srdcem nemocným nesplněnou touhou si lámal všemožně hlavu, jak by se dostal zpátky domů. Nepatřil mezi chudáky, stísněné za zdí boháčova paláce, a nepatřil do boháčova paláce. Patřil na svou půdu a nemohl žít plným životem, dokud neucítí půdu pod nohama, dokud nebude zjara kráčet za pluhem a nevezme o žních do ruky kosu. Poslouchal tedy stranou od ostatních, protože mu v srdci dřímalo vědomí, že vlastní půdu, úrodná obilná pole svých předků a bohatý lán rýže, který koupil od vznešené rodiny.

Muži kolem něho si věčně a bez přestání vykládali o penězích: kolik grošů stál loket látky, co dali za rybičku sotva větší než lidský prst, a mnoho-li se dá za den vydělat, a skončili pokaždé úvahami, co by dělali, kdyby měli to bohatství, co pán za zdí skrývá ve svých truhlách. Den co den vyústila rozprava takto:

„A kdybych měl to zlato, které mu říká pane, a ty stříbrňáky, co nosí každý den v opasku, kdybych měl ty perly, jimiž se zdobí jeho milostnice, a ty rubíny jeho manželky…“

Wang Lung poslouchal, co všechno by dělali, kdyby měli tyto cennosti, a neslyšel než o tom, že by se do sytosti vyspali a najedli, jaké nevídané lahůdky by si dali předložit, že by si zahráli v té či oné proslulé čajovně, jaké krasavice by si koupili pro své potěšení, a hlavně že by nikdo z nich už v životě nepracoval, právě tak jako nepracuje boháč za zdí.“

Tu Wang Lung náhle zvolal:

„Kdybych já měl to zlato, stříbro a drahé kamení, koupil bych si za ně půdu, dobrou zemi, a ta země by mi dala úrodu!“

Nato se všichni proti němu spojili a posmívali se mu:

„Podívejte se na toho copatého venkovského balíka! Neumí se ve městě pohybovat a nemá ani tušení, nač jsou peníze dobré. Poháněl by dál vola nebo osla a dřel do úpadu!“ A jeden každý měl pocit, že by měl mnohem větší právo na bohatství než Wang Lung, protože by si s ním uměl lépe poradit.

Jejich opovržení však Wang Lunga nezviklalo. Jen si to dál už říkal pro sebe, aby to ostatní neslyšeli:

„Stejně bych ale zlato, stříbro i drahé kamení dal za dobrou úrodnou zemi.“

Když na to myslel, toužil čím dál tím nedočkavěji po půdě, kterou už měl.

Wang Lung byl tak zaujat pomyšlením na svou půdu, že vnímal všechno, co se kolem něho denně ve městě dělo, jako ve snu. Přijímal všechny zvláštnosti a neptal se, proč to či ono musí tak být, zajímalo ho leda, co bude dnes. Tak například se stávalo, že někde rozdávali nějací muži lístky, a občas dali i jemu.

Wang Lung se zamlada ani později nikdy neučil, co znamenají znaky na papíře, a proto mu nic neříkaly lístky popsané černými značkami, které se vylepovaly na městské brány nebo po tuctech prodávaly, či dokonce rozdávaly. Dvakrát dostal takový papír i on sám.

Poprvé mu jej dal zase takový cizinec jako to stvoření, co mu osud jednou nastrčil do rikši, jenže ten, co rozdílel lístky, byl mužský, velmi vysoký a vyzáblý jako strom ošlehaný mrazivými větry. Měl oči modré jako led a chlupatou tvář, a když mu podával papír, všiml si Wang Lung, že má i ruce chlupaté a potažené rudou kůží. Nadto mu z obličeje vyčníval mohutný nos jako kýl nad boky lodě a Wang Lung, jak měl strach z jeho ruky něco vzít, se při pohledu na ty jeho divné oči a hrozivý nos bál ještě víc mu nevyhovět. Vzal, co mu strčil, a když cizinec poodešel a on sebral odvahu se na papír podívat, spatřil obrázek a na něm člověka s bílou pletí, pověšeného na dvou zkřížených břevnech. Neměl na sobě žádné šaty, jen pás látky kolem beder, a podle všeho musel být mrtvý, protože mu hlava klesla na rameno a oči nad zarostlými rty měl zavřené. Wang Lung patřil na zobrazeného muže s hrůzou a stoupajícím zájmem. Dole stály nějaké značky, ale z těch nebyl moudrý.

Odnesl obrázek domů a večer jej ukázal starému otci. Jenže ani ten neuměl číst, a tak se s Wang Lungem a oběma chlapci dohadovali, co by to mohlo znamenat. Chlapci křičeli s radostným vzrušením i s hrůzou;

„Podívejte se, jak mu z boku teče krev!“

A starý otec řekl:

„To musel být velký darebák, že ho takhle pověsili.“

Ale Wang Lung měl z toho obrázku strach a přemítal, proč mu jej asi ten cizinec dal, jestli se to třeba nepřihodilo některému bratrovi toho cizince a ostatní sourozenci nechystají pomstu. Vyhýbal se proto ulici, kde se s tím člověkem setkal, a za pár dní, když se na všechno pozapomnělo, vzala O-lan lístek a’ještě s jinými útržky, které porůznu posbírala, jej všila do podrážky, aby lip držela.

Příště však daroval Wang Lungovi papír místní člověk, pěkně oblečený mladík, který hlasitě vykládal a přitom rozdával nazdařbůh lístečky v hloučku lidí, jaký se vždycky hned seběhne, když se na ulici děje něco nevídaného a podivného. Na lístku bylo rovněž vyobrazeno krveprolití a smrt, jenže tentokrát nešlo o chlupatého bělocha, ale o člověka jako Wang Lung, obyčejného chudáka, žlutého, hubeného, s černými vlasy i očima, oblečeného v modrých cárech. Na jeho mrtvém těle stál velký tlusťoch a znovu a znovu bodal mrtvého dlouhým nožem, který držel v ruce. Byl to otřesný pohled a Wang Lung zíral upřeně na papír a byl by rád věděl, co na něm stojí psáno. Obrátil se na muže vedle sebe a zeptal se:

„Umíš přečíst pár znaků a mohl bys mi říct, co tahle hrozná věc znamená?“

A ten člověk mu řekl:

„Buď zticha a poslouchej, mladý učitel nám to všechno poví,“ Wang Lung tedy poslouchal a slyšel něco, co ještě v životě neslyšel.

„Ten mrtvý člověk, to jste vy sami,“ prohlásil mladý učitel, „a vrah, který vás vraždí, i když jste mrtvi a ani o tom nevíte, to jsou boháči a kapitalisté, kteří vás vraždí, i když už jste mrtvi. Žijete v bídě a ponížení, a jen proto, že se boháči všeho zmocnili.“

Že žije v bídě, to Wang Lung moc dobře věděl, jenže doposud z toho vinil nebesa, která nesesílají déšť v pravý čas, anebo když jednou déšť sešlou, nepřestanou s tím, jako by déšť byl jejich zlozvyk. Když se přiměřeně střídalo slunce s deštěm, takže zrnko mohlo vzejít a stvol vydal klasy, nepovažoval se za chudáka. Naslouchal tedy se zájmem, aby se dověděl, jak to závisí na boháčích, že v pravý čas neprší. Mladý muž hovořil dál, nezmínil se však o této věci, která Wang Lunga nejvíc zajímala, až si nakonec Wang Lung dodal odvahy a zeptal se:

„Mladý pane, a jestlipak ti boháči, co nás utiskují, umějí přivolat déšť, aby se mi na poli urodilo?“

Nato se k němu mladík obrátil a opovržlivě mu odpověděl:

„Co to povídáš za hlouposti? A k tomu ještě pořád nosíš vlasy spletené do dlouhého copu! Nikdo nemůže přivolat déšť, když neprší, ale co to má co společného s námi? Kdyby se s námi boháči rozdělili o své bohatství, nikdo by se nepotřeboval starat, jestli prší nebo ne, protože bychom všichni měli peněz i jídla, co hrdlo ráčí.“

Jeho slova vyvolala mezi posluchači hlasité pozdvižení, avšak Wang Lung se nespokojeně odvrátil. Ano, ale půda tu přece zůstává. Peníze se utratí a jídlo sní, a nebude-li pravidelně svítit slunce a pršet, nastane znovu hlad. Přesto si ochotně vzal lístky, které mu mladík podával, protože si uvědomil, že se O-lan pořád nedostává papír na podrážky, a tak jí je dal, když se vrátil domů, a prohlásil:

„Tumáš něco na podrážky,“ a pracoval dál jako dřív.

Ale mezi sousedy z chatrčí, s nimiž si večer povídával, se našli mnozí, kteří dychtivě naslouchali mladíkovým řečem, a to tím spíš, jelikož věděli, že za zdí sídlí velký boháč, a připadalo jim, že mezi nimi a jeho bohatstvím stojí jen nepatrná překážka: pár cihel, které stačí rozmetat několik úderů pevného břevna, jaké kdekdo měl, protože na nich každý den nosívali těžká břemena.

A k jarnímu neklidu se nyní přidal neklid, který mladík a jemu podobní probouzeli obyvatelům chatrčí v duši, vědomí, že ostatní neprávem vlastní to, co oni nemají. A když tak den za dnem o těchto věcech uvažovali a vpodvečer o nich hovořili, a hlavně když den za dnem tvrdě pracovali a mzda nebyla pořád o nic lepší, vytryskl mladým a silným ze srdce proud tak mocný jako řeka rozvodněná zimními sněhy – proud rozbouřený divokou touhou.

Wang Lung to sice zpozoroval, slyšel jejich řeči a těžce prožíval jejich hněv, ale sám netoužil po ničem, než aby opět ucítil pod nohama svou půdu.

Potom zažil Wang Lung v tom městě, kde ho vždy něco neznámého zaskočilo, ještě jednu událost, kterou nechápal. Jednoho dne táhl prázdnou rikšu po ulici a rozhlížel se po zákazníkovi, a tu spatřil, jak se hlouček ozbrojených vojáků zmocnil člověka, který tu postával, a když se ten člověk bránil, zamávali mu vojáci před očima nožem, a zatímco Wang Lung užasle přihlížel, chopili se vojáci dalšího a ještě jednoho, a Wang Lung si uvědomil, že ti zajatci jsou všechno prostí lidé, kteří se živí prací svých rukou, a než se vzpamatoval, chytili dalšího, a tentokrát to byl muž, jenž žil v chatrči za zdí hned vedle Wang Lungových.

Tu se překvapenému Wang Lungovi náhle rozbřesklo, že zajatí muži mají stejně málo potuchy jako on, proč je odvádějí, ať se brání nebo ne, a nikdo se jich na nic neptá. Wang Lung strhl rikšu do postranní uličky, nechal ji stát, skočil do dveří krámku s horkou vodou, aby příštím zajatcem nebyl sám, schoval se za velký kotel a zůstal tam skrčený, dokud vojáci nepřešli. Pak se zeptal majitele krámku, co znamená výjev, jehož byl svědkem, a ten, vysušený stařeček, obklopený parou bez ustání stoupající z měděných kotlů, které patří k jeho řemeslu, lhostejně poznamenal:

„To zase bude někde vojna. Kdopak ví, proč a zač se pořád bojuje? Válčí se, co pamatuju, a bude válčit, až mě tu nebude, na to bych dal krk.“

„No dobrá, ale pročpak chytili našeho souseda, ten přece za nic nemůže a jistě o žádné nové vojně ani neslyšel?“ ptal se Wang Lung celý tumpachový. Stařík hlučně přirazil poklici na kotel a odpověděl:

„Ti vojáci táhnou někam do boje a potřebujou nosiče, aby nosili věci na ubytování, flinty a munici, a proto násilím odvádějí nádeníky, jako jsi ty. Ale odkudpak jsi? Stává se to tady u nás ve městě přece napořád.“

„A co pak?“ pobízel ho Wang Lung, sotva dechu popadaje. „Co za to dávají – co platí –“

Stařec byl už velmi starý, dávno ztratil všechnu naději, krom jeho kotlů ho nic nezajímalo, a tak lhostejně poznamenal:

„Že by za to platili, to neplatí; dostaneš dva komisárky, napiješ se z řeky, a až se dostanou na místo, smíš se vrátit domů, jestli tě nohy ještě unesou.“

„Ale co by si počala rodina –“ zděsil se Wang Lung.

„O to se oni málo starají a zajímají,“ řekl stařec opovržlivě a nakoukl pod dřevěnou poklici nejbližšího kotle, jestli už voda bublá. Zahalil ho oblak páry, v němž se sotva dal rozpoznat jeho obličej, nahlížející do kotle. Každopádně to však byl dobrosrdečný člověk, protože si povšiml, když se vynořil z páry, že skrčený Wang Lung nepostřehl vojáky, kteří se znovu přiblížili a pročesávali ulice, odkud tou dobou už všichni zdraví a statní dělníci prchli.

„Schovej se ještě,“ řekl Wang Lungovi. „Už jsou tu zas.“

Wang Lung se přikrčil za kotle až k samé zemi, vojáci dusali po dláždění k západu, a když kroky kožených bagančat dozněly, vyběhl Wang Lung, popadl rikšu a naprázdno pospíchal k chatrči.

O-lan se právě vrátila ze silnice a stavěla na plotnu zelené lístky, které nasbírala; Wang Lung jí přerývavě a bez dechu vylíčil, co se přihodilo, čemu jen tak tak unikl, a teprve teď, když to vyprávěl, se ho zmocnila skutečná hrůza, hrůza z toho, že by ho odvlekli na bitevní pole, a nejenže by tu svého starého otce a rodinu zanechal napospas smrti hladem, ale sám by zahynul ve válečné vřavě, prolil by krev a už by mu nebylo dopřáno spatřit rodnou půdu. Pohlédl divoce na O-lan a řekl:

„Teď mám doopravdy sto chutí prodat malou otrokyni a vrátit se domů na sever.“

Ona ho vyslechla, zamyslela se a svým prostým a nevzrušeným způsobem řekla:

„Počkej ještě nějaký den. Kolujou tu divné řeči.“

Pro jistotu však už za denního světla nevycházel, poslal staršího chlapce vrátit rikšu tam, kde si ji pronajal, a sám vyčkával do večera a pak chodil do velkých obchodních podniků a za poloviční mzdu, než co vydělal předtím, tahal vozy naložené bednami: s každým vozem se dřelo dvanáct těžce supících mužů. Ty bedny obsahovaly hedvábí, plátno a voňavý tabák, tak omamný, že jeho aroma prosakovalo dřevěným obalem. Také tam bývaly velké nádoby s olejem anebo vínem.

Celou noc se jeho obnažené, potem zalité tělo opíralo do popruhů a jeho bosé nohy klouzaly po kamenitém dláždění, slizkém a mokrém nočním vlhkem. Před nimi běžel malý chlapec s hořící pochodní a ve světle této pochodně se obličeje á těla mužů leskla stejně jako vlhké kameny. Wang Lung se vracel domů před úsvitem, sotva dechu popadaje a tak zničený, že se ani najíst nemohl, dokud se nevyspal. Když ale ve dne vojáci pročesávali ulice, spal v nejzazším koutě chatrče, bezpečně ukryt za kopkou slámy, kterou O-lan nasbírala, aby se měl kde schovat.

Jaké bitvy se kde odehrávají a kdo s kým bojuje, to Wang Lung nevěděl. S postupujícím jarem však vládl ve městě čím dál tím větší neklid a strach. Celý den vozily kočáry tažené koňmi boháče a jejich majetek, šatstvo, saténové přikrývky, krásné ženy a jejich šperky, k řece a tam nastupovali do lodí, které je odvážely někam jinam, a jiní se ubírali k tomu stavení, kde přijížděli a vyjížděli ohniví oři. Wang Lung ve dne nikdy nevyšel do ulic, ale jeho synkové přibíhali domů s očima vykulenýma a hlásili:

„Viděli jsme toho a toho, a to vám je člověk tak tlustý a strašlivý jako bůh v chrámu, jeho tělo bylo zahaleno v pámbuví kolika loktech žlutého hedvábí, na palci měl velký zlatý prsten se zeleným kamenem jako sklíčko a jeho kůže jen svítila olejem a všemi dobrotami, co jídá.“

Anebo starší chlapec vykládal:

„Viděl jsem takové bedny, moc jich bylo, a když jsem se zeptal, co je v nich, jeden člověk mi řekl: Je v nich zlato a stříbro, ale boháči stejně nestačí odvézt celý majetek a jednou to všechno bude naše. Co tím myslel, tatínku?“ A chlapec obrátil tázavý pohled na otce.

Wang Lung ho odbyl: „Jak to může našinec vědět, co takový lenivý městský panáček myslí,“ a chlapec toužebně zvolal:

„Ať si to tedy hned vezmeme, když je to naše! Měl bych velikou chuť na koláč. Nikdy jsem ještě neměl sladký koláč, posypaný sezamovými zrníčky.“

Tu se děd vytrhl ze svého zasnění a jakoby sám pro sebe pronesl křaplavým hlasem:

„Když se žně vydařily, mívali jsme takové koláče při dožínkách, sezam jsme vymlátili, ale všechen jsme neprodali, trošku jsme si nechali na koláče.“

Wang Lung si vzpomněl, jaké koláče jednou O-lan upekla na novoroční slavnost, koláče z rýžové mouky, omastku a cukru, sliny se mu začaly sbíhat a u srdce ho zabolelo touhou po věcech dávno minulých.

„Kéž bychom byli doma, na svém!“ zahořekoval tiše.

Náhle měl pocit, že už to nevydrží, proležet ještě jeden den v té bídné chatrči, která nebyla ani tak široká, aby se za otepí slámy mohl pohodlně natáhnout, a že už nedokáže přečkat další noc v kruté dřině, napínat tělo v popruhu, zařezávajícím se mu do masa, aby dotáhl náklad po nerovném dláždění. Každý jednotlivý dlažební kámen mu byl nepřítelem, znal už všechny úhybné manévry, jimiž mohl nějaký kámen obejít, a tak si ušetřit kousíček života. Některou tmavou noc, zvláště když pršelo a ulice byly ještě mokřejší než jindy, se všechna nenávist, jíž mu srdce přetékalo, soustředila na ty kameny pod nohama, na ty kameny, které jako by se lepily a přivěšovaly ke kolům jeho nelidského břemene.

„Drahá naše půda,“ vykřikl náhle a propukl v tak srdceryvný pláč, že poděsil děti, a starému otci, užasle patřícímu na svého syna, to škubalo ve tváři pod řídkým vousem na všechny strany, jako to škube ve tváři dítěti, je-li svědkem toho, že se rozpláče jeho matka.

Až opět zasáhla O-lan a řekla svým bezbarvým, drsným hlasem:

„Nebude to už dlouho trvat a něčeho se dočkáme. Všude se už o tom povídá.“

Ve své skrýši v chatrči slýchával Wang Lung po dlouhé hodiny kroky, kroky vojáků pochodujících do boje. Občas malounko nadzvedl rohož, která ho od nich oddělovala, a škvírou zahlédl míjející nohy; kožené boty a nohy v látkových kalhotách šly jedna za druhou, pár za párem, četa za četou, kolona za kolonou. Když se v noci dřel s nákladem, zahlédl občas, jak se kolem něho mihly jejich tváře, jež hořící pochodeň na kratičký okamžik vyloupla ze tmy. Netroufal si vyptávat se na nic, co se jich týkalo, zarputile vlekl svůj náklad, spěšně do sebe hodil misku rýže a neklidně prospal den v chatrči za otepí slámy. V těchto dobách nikdo s nikým nemluvil. Ve městě zavládl strach, každý si rychle vyřídil, co potřeboval, a hned se odebral domů a zavřel za sebou dveře.

Už se neklábosilo vpodvečer před chatrčemi. Stánky na tržišti, dříve zavalené potravinami, zely teď prázdnotou. Obchody s hedvábím stáhly barevné fábory, přední vchody zatarasily prkny, důkladně přes sebe přibitými, takže cestující, který do města zabloudil v pravé poledne, musel získat dojem, že obyvatelé spí.

Všude se šuškalo, že se nepřítel blíží, a všichni, kdo něco měli, dostali strach. Wang Lung se však nebál a stejně tak se nebáli ani ostatní obyvatelé chatrčí. Neměli ani potuchy, co je to zač ten nepřítel, a každopádně neměli co ztratit, jelikož ani jejich životy neměly valnou cenu. Jestli nepřítel táhne k městu, ať tedy táhne, sotva je může potkat horší osud, než už je potkal. Každý člověk si šel po svém a otevřeně o tom s nikým nehovořil.

Potom však ředitelé obchodních podniků oznámili nádeníkům, kteří tahali vozy s bednami od řeky a zpět, že víc nemusí chodit, protože tou dobou už zmizeli z krámů jak kupující tak prodavači, a Wang Lung tedy trávil den i noc nečinně v chatrči. Nejprve tomu byl rád, protože jeho tělo jako by se nemohlo nabažit odpočinku, a jenom spal těžkým, bezesným spánkem. Když však nepracoval, také nic nevydělal, za krátký čas utratili těch pár grošů, které si dali stranou, a Wang Lung začal opět zoufale shánět práci. A jako by se na ně nebylo sesypalo už dost neštěstí, zavřely ještě veřejné vyvařovny své dveře, milosrdní lidé, kteří se takto starali o chudé, zalezli do svých domů a zamkli se tam, takže nebylo co jíst, nebyla práce a nedalo se žebrat, protože po ulicích nikdo nechodil.

Tehdy vzal Wang Lung dcerušku do náruče, posadil se s ní v chatrči, zadíval se na ni a něžně jí řekl:

„Tak co, ty chudinko malá, chtěla by ses dostat do vznešeného domu, kde mají jídla a pití, co hrdlo ráčí, a kde bys dostala vlastní kabátek?“

Holčička se usmála, ačkoli nechápala, o čem to mluví, a vztáhla ručku, aby se zvědavě dotkla jeho upřených očí, až to nemohl snést a zavolal na ženu:

„Pověz mi, jestlipak jsi v tom vznešeném domě byla někdy bita?“

A ona mu klidně a smutně odpověděla:

„Byla jsem bita každý den.“

Tu zvolal ještě jednou:

„To tě bili jen látkovým pásem, anebo bambusovou holí či lanem?“

A ona odvětila stejně bezživotným hlasem:

„Byla jsem bita koženým řemenem ze staré ohlávky na muly; visíval v kuchyni na zdi.“

Dobře věděl, že je jí jasné, nač pomýšlí, ale chytil se posledního stébla naděje a podotkl:

„Naše dcera je už teď roztomilá. Pověz mi, bijou i hezké otrokyně?“

A ona odpověděla lhostejně, jako by se jí to nijak netýkalo:

„Ba, bijou je a strčí je chlapovi do postele, jak se komu zachce, a ne jednomu, ale každému, kdo po ní ten večer zatouží, a mladí pánové se o tu nebo onu otrokyni mezi sebou hašteřili a dohadovali a říkali si: ‚Jestli ji dnes v noci budeš mít ty, tak já zítra a jakmile se všichni některé otrokyně nabažili, hašteřili se a dohadovali sluhové o to, co jim pánové zůstavili, a to všechno se dělo, než otrokyně odrostla dětským střevíčkům – když byla hezká.’“

Tu Wang Lung zaúpěl, přitiskl dítě k sobě a něžněji znovu a znovu opakoval: „Chudinko moje malá – chudinko moje ubohá.“ Ale v duchu lkal, jako lká člověk zaskočený potopou, který před sebou nevidí východisko: „Není jiné cesty – není jiné cesty –“

A zatímco tam tak seděl, ozvalo se náhle zadunění, jako by nebesa pukla, až se všichni bezděčně vrhli na zem a chránili si obličej, protože měli dojem, že je ten hrůzný rámus dohoní a pohltí. Wang Lung zakryl děvčátku obličejík rukou, protože si nedovedl představit, jaký děs jim ten strašný lomoz přinese, starý otec křičel Wang Lungovi do ucha: „Něco takového jsem v životě neslyšel,“ a oba chlapci se strachy rozplakali.

Jen O-lan vztyčila hlavu, když opět zavládlo ticho tak náhle, jak bylo přerušeno, a řekla: „Teď došlo k tomu, co se povídalo: nepřítel vtrhl branami do města.“ A než jí mohl někdo odpovědět, zvedl se nad městem křik, stoupající křik mnoha lidských hrdel, zprvu tlumený, jako když se zvedá vítr před blížící se bouří, a změnil se v otřásající kvílení, čím dál tím hlasitější, které zaplavilo ulice.

Wang Lung se posadil zpříma na podlaze své chatrče, celý. se chvěl podivnou hrůzou, vlasy se mu ježily v samých koříncích; i ostatní se posadili a koukali jeden na druhého, jako by čekali a nevěděli nač. Slyšeli však jen ruch shlukujících se lidských bytostí a kvílení každého jednotlivce.

Pak zaslechli, že nedaleko odtud, za zdí, nějaké velké dveře praskají a skřípou ve veřejích, jako by byly otevírány násilím, načež se znenadání objevila ve vchodu hlava onoho souseda, který jednou v podvečer rozmlouval s Wang Lungem a kouřil při tom krátkou bambusovou dýmku, a ten na ně křikl:

„Co tu sedíte? Nadešla naše hodina – brány boháčova paláce se nám otevřely!“ Ještě než domluvil, zmizela O-lan, jako když čarovným proutkem mávne, jen mu proklouzla pod rukou.

I Wang Lung povstal, pomalu a jako omámen, posadil děvčátko na zem, vyšel ven a tam se před velkými železnými vraty boháčova domu tlačil hlučící dav chudáků, z jejichž středu vycházelo to hluboké tygří kvílení, jež předtím slyšel stoupat a vylévat se z ulic, a tu pochopil, že před vraty všech boháčů se tlačí takové hlučící zástupy mužů a žen, kteří dosud zakoušeli hlad a porobu a jimž se teď nakrátko dostalo možnosti počínat si, jak se jim zlíbí. Velká vrata stála dokořán, lidé se jimi tlačili tělo na tělu, šlapali si po nohou a celý dav se pohyboval jako jediná bytost. Další opozdilci se natlačili na Wang Lunga a vklínili ho mezi ostatní, takže byl nyní unášen s sebou, ať se mu to líbilo nebo ne, ale on vlastně ani nevěděl; co chce, tak byl zmaten z těch překvapivých událostí.

Sotva se nohama dotýkal země, když ho proud namačkaných lidských těl strhl přes práh velkých vrat, a jako řev podrážděných šelem mu přitom zněly v uších neutuchající výkřiky lidí.

Zástup ho nesl přes několik dvorů až do vnitřní části paláce, ale nespatřil ani jednoho jeho obyvatele. Vypadalo to tu jako v sídle mrtvých, až na to, že ve skalkách na zahradách kvetly rané lilie a zlaté květy prvních jarních stromků svítily na holých větvích. V pokojích však stálo jídlo na stole a v kuchyni plápolal oheň. Dav znal dobře paláce boháčů, proto se nezdržoval v předních křídlech, kde žijí otroci a služebnictvo a kde bývají umístěny kuchyně, ale valil se do vnitřních dvorců, kde vznešení pánové a dámy mívají svá jemná lože a kde stávají jejich černě, rudě a zlatě lakované krabice, jejich truhlice s hedvábnými oděvy, kde bývají vyřezávané stoly a židle a na stěnách visívají malované svitky. Na tyto poklady se teď zástup vrhl, každý popadl a snažil se vytrhnout druhému, co jim odhalovaly zotvírané truhly a skříně, šaty, ložní prádlo, záclony a nádobí střídaly rychle majitele, jeden rval druhému, co právě popadl, a ve spěchu se ani pořádně nedíval, co už drží sám.

Jen Wang Lung ve svém zmatku nic nevzal. Nikdy v životě si dosud nepřivlastnil, co patřilo jinému, a ani teď se k tomu nemohl rázem odhodlat. Zprvu postával mezi ostatními, nechával se strhnout hned na tu, hned na onu stranu, ale pak se trošku vzpamatoval, vytrvale se tlačil ke kraji, až se nakonec ocitl vně největšího zmatku a tam zůstal stát, občas popostrkován, jako když proud čeří u břehu zátočiny malé víry; přitom se však mohl porozhlédnout, kde je.

Dostal se do nejchráněnějšího dvorce, kde dlívají vznešené dámy, a nouzový východ byl dokořán, východ, který boháči po staletí mívají připravený, aby v takovýchto časech měli kudy utéci, a proto jej nazývají branou míru. Touto branou dnes bezpochyby všichni uprchlí, poschovávali se v ulicích a naslouchali řevu ve svých dvorcích. Avšak jednomu se nepodařilo uprchnout, snad že byl příliš tlustý, anebo že upadl do hlubokého spánku opilců, a toho teď Wang Lung zastihl v prázdném vnitřním pokoji, kam dav vtrhl a opět se odtamtud vyvalil, takže muž, který přečkal vpád v tajné skrýši, vyšel ven v domnění, že je sám, a hodlal prchnout. Tak se stalo, že na něj Wang Lung, jenž se odtrhl od ostatních a byl nyní rovněž sám, narazil.

Byl to statný tlusťoch, nestarý, nemladý, a musel ležet v posteli nahý, jistě s nějakou krasavicí, neboť mu holé tělo prosvítalo tam, kde si nestačil přidržovat saténový župan purpurové barvy. Na hrudi a přes břicho mu visely laloky žlutého masa a malá prasečí očka měl hluboko zapadlá v naducaných tvářích.

Když uviděl Wang Lunga, roztřásl se po celém těle a vyjekl, jako by mu tělem projela dýka, až se tomu Wang Lung, jenž u sebe neměl žádnou zbraň, upřímně podivil a div ho ten výjev nerozesmál. Tlusťoch však padl na kolena, bil hlavou o dlážděnou podlahu a hlasitě žadonil:

„Daruj mi život – daruj mi život – nezabíjej mě. Dám ti peníze, mnoho peněz“

Při slově „peníze“ se Wang Lungovi v hlavě pronikavě rozjasnilo. Peníze! Ba, těch má zapotřebí! Uslyšel v duchu jasně, jako by mu to někdo říkal: „Peníze – dítě je zachráněno – moje půda!“

Vykřikl drsným hlasem, o němž ani netušil, že jej má v hrdle: „Dej mi tedy peníze!“

Tlouštík se vztyčil na kolena, vzlykal a něco drmolil, přitom zašátral v kapse, vytáhl plnou hrst zlaťáků a Wang Lung natáhl cíp kabátu a přijal je. A znovu zvolal tím cizím hlasem, který jako by mu ani nepatřil: „Dej sem ještě!“

A muž vytáhl znovu plné hrstě zlaťáků a zakvílel: „Víc už nemám a teď mi nezbylo nic než můj bídný život,“ načež se rozplakal a slzy se mu koulely po převislých tvářích, jako když kape olej.

Wang Lung pozoroval, jak se chvěje a naříká, a náhle v něm vzkypěla nenávist, jakou ještě v životě nepoznal, stoupala mu do hrdla, až vykřikl:

„Klid se mi z cesty, než tě zabiju, ty červe tlustý!“ To na něho Wang Lung křikl, ačkoli měl tak měkké srdce, že nedokázal ani zabít vola. Muž se kolem něho mihl jako zlý duch a zmizel.

Wang Lung osaměl se zlaťáky. Nezdržoval se počítáním, ale nasypal si je do záňadří, vyšel otevřenou branou míru a vrátil se postranními uličkami ke své chýši. Tiskl k ňadrům zlaťáky, které byly ještě zahřáté tělem cizího člověka, a opakoval si v duchu znova a znovu:

„Vrátíme se domů – zítra se vrátíme domů!“

15

Uplynula hrstka dní a Wang Lungovi připadalo, že vůbec nebyl pryč, což v jistém smyslu odpovídalo skutečnosti, protože srdcem svou půdu nikdy neopustil. Za tři zlaťáky nakoupil na jihu dobré osivo, těžká zrna pšenice, rýže a kukuřice, a bohatství ho svedlo k takové bujnosti, že koupil i semena plodin, které dosud nepěstoval, jako celer, lotosy na rybníček, velké červené ředkve, které se dusí s vepřovým na sváteční oběd, a malé voňavé červené boby.

Pět zlaťáků dal cestou jednomu oráči na poli za vola. Viděl toho člověka orat, zastavil se, všichni se zastavili, dědeček, žena i děti, jakkoli už toužili být doma, a pozorovali oráčova vola. Wang Lunga zaujala mocná šíje zvířete, okamžitě si všiml, s jakou silou se jeho hřbet napíná pod dřevěným jhem, a zvolal:

„To je ubohý vůl! Co za něj chceš? Vidíš, že bych bral z nouze všechno, protože žádného nemám a nutně ho potřebuju.“

Rolník na něho zavolal přes rameno:

„Spíš bych prodal ženu než tohohle vola, jsou mu teprve tři roky a je v plné síle,“ pokračoval v orání a kvůli Wang Lungovi nehodlal přestat.

Ale Wang Lungovi připadalo, že ze všech volů, co jich po světě chodí, musí mít právě tohohle, a pravil O-lan a otci:

„Co byste mu říkali?“

Stařec zamžoural a prohlásil:

„Zdá se správně vykastrovaný.“

A O-lan podotkla: „Je o rok starší, než říká.“

Ale Wang Lung na to nedbal, nechtěl o jiné možnosti ani slyšet, protože tenhle vůl byl tak dobrý tahoun a měl hebkou žlutou srst a lesklé temné oko. Tento vůl by mu zoral pole a pomohl je obdělat, roztočil by mu mlýnské kameny a semlel obilí. Popošel k sedlákovi a řekl mu:

„Dám ti za něj tolik, aby sis mohl koupit jiného vola, a ještě ti zbylo, ale tohohle vola musím mít.“

Po dlouhém dohadování, horkokrevném domlouvání a předstíraných rozloučeních sedlák konečně podlehl a vzal si za něj o polovinu víc, než stál vůl v onom kraji. Ale zlaťáky najednou pro Wang Lunga nic neznamenaly, když měl tohoto vola před očima, vysázel je sedlákovi a koukal se, jak zvíře vypřahá, až si je nakonec odváděl za provaz protažený nozdrami a srdce se mu dmulo vlastnickou pýchou.

Když došli domů, zjistili, že mají dveře vyvrácené, že zmizely došky ze střechy a ve stavení že už nejsou motyky ani krabě, které tam zanechali, takže jim nezůstaly než hliněné stěny a holá břevna, a ty holé stěny byly navíc poznamenány stopami pozdního sněhu a zimních a raných jarních dešťů. Jakmile se však Wang Lung vzpamatoval z prvního překvapení, nedělal si z toho těžkou hlavu. Vypravil se do města, koupil dobrý nový pluh z tvrdého dřeva, dvoje hrábě, dvě motyky a rohože, aby měli čím přikrýt střechu, než jim dá nová úroda slámu na došky.

Večer pak stanul na zápraží svého domu a přehlížel půdu, svou půdu, která se tu prostírala volná a svěží po zimních mrazech, připravená k obdělání. Všude už vládlo jaro, v mělkém rybníčku kvákaly ospale žáby. Bambusy v koutě u domu se pomalu pohupovaly v mírném večerním vánku a v šeru viděl matně hlouček stromů u meze nejbližšího pole. Byly to broskvoně, nalité jemňoučkými růžovými pupeny, a vrby s něžně zelenými rašícími lístky. A z mlčící, vyčkávající půdy se zvedal jemný opar, stříbrný jako měsíční paprsek, a zahaloval kmeny stromů.

Zprvu měl Wang Lung dlouhou dobu pocit, že si nepřeje nikoho vidět, že chce být sám se svou půdou. Nenavštívil žádnou chalupu ve vsi, a když za ním přišli sousedé, kteří přežili zimní hladomor, obořil se na ně:

„Kdopak z vás mi vyrazil dveře a kdopak má teď moje hrábě a moji motyku a kdopak mi spálil střechu v kamnech?“ Takovými výčitkami je zahrnul.

Vrtěli hlavami a tvářili se ctnostně; jeden prohlásil: „Udělal to tvůj strýc,“ a druhý pravil: „Vždyť tu v okolí řádili bandité a loupežníci, tak kdo může vědět, co ten či onen sebral? Hlad udělá zloděje z každého.“

Pak se přivlekl soused Ting ze své chalupy přivítat Wang Lunga a řekl:

„Celou zimu bydlela v tvém stavení loupežnická banda a dotírali na ves i na město až hrůza. Povídá se, že tvůj strýc ví o nich víc, než se na poctivého člověka patří. Ale kdopak může říct v dnešní době, co je pravda a co ne? Neopovážil bych se nikoho obvinit.“

Z Tinga zůstal skutečně jen stín, nic než kost a kůže, a vlasy mu prořídly a zešedivěly, třebaže mu nebylo ještě ani pětačtyřicet. Wang Lung se na něho díval a srdce mu zaplavil náhlý soucit; řekl mu:

„Tobě se vedlo asi hůř než nám, a copak jsi jedl?“

Muž si tichounce povzdechl:

„To kdybys věděl! Odpadky odhozené na ulici, jako žerou psi, když jsme žebrali ve městě, chciplotiny jsme jedli a žena, než mi umřela, uvařila jednou masovou polévku, a já se jí neopovážil zeptat, z čeho to je, jen jsem si byl jistý, že by nedokázala zabít, takže to, co jíme, musela najít. Potom umřela, byla slabší než já, tak to nevydržela, a po její smrti jsem dal dceru nějakému vojákovi, protože jsem se nechtěl dočkat toho, že by taky umřela hlady.“ Odmlčel se a teprve po dlouhé chvíli dodal: „Kdyby mi bylo zůstalo trochu zrna, zasel bych, ale nemám ani trošku.“

„Pojď sem!“ zvolal Wang Lung drsně, dotáhl ho za ruku do stavení, vyzval ho, aby nastavil cíp otrhané suknice, a nasypal mu do ní trochu osiva, kterým se zásobil na jihu. Dal mu pšenici, rýži, semínka kapusty a řekl mu:

„Zítra za tebou zajdu a s mým dobrým volem ti zorám pole.“

Tu se Ting rozplakal, i Wang Lung si mnul oči a křikl na něho, jako by se zlobil: „Myslíš, že jsem zapomněl, jak jsi mi dal tu hrst bobů?“ Ale Ting nebyl s to odpovědět a odcházel s pláčem, jako by mu to mělo srdce utrhnout.

S radostí zjistil Wang Lung, že strýc už nežije ve vsi a že nikdo přesně neví, kam se poděl. Někdo tvrdil, že se odstěhoval do města, jiní říkali, že se odebral do dalekých zemí i se ženou a se synem. V jeho domku ve vsi neostalo živáčka. Wang Lung vyslechl s rozhořčením zprávu, že dcery prodal, zač kdo nabídl, nejdřív tu nejhezčí, a nakonec dali tu podobanou od neštovic za hrst grošů vojákovi, jenž tudy táhl do boje.

Nato se Wang Lung pustil usilovně do práce na poli a litoval každé hodiny, kterou strávil ve stavení, když se musel najíst nebo vyspat. Mnohem raději si vzal s sebou na pole krajíc chleba s česnekem a jedl jej ve stoje, přičemž si v duchu dělal planý a říkal si: „Tady budou sojové boby a tady záhony mladé rýže.“ A dolehla-li na něho během dne únava příliš tíživě, lehl si do brázdy a prospal se, zahříván vlastní teplou hroudou.

Ani O-lan zatím doma nezahálela. Vlastnoručně připoutala rohože pevně ke krovu, přinesla si hlínu z polí, rozdělala ji vodou a vyspravila stěny stavení, znovu postavila plotnu a zacpala díry v podlaze, které vyhloubil déšť.

Pak se jednou s Wang-Lungem vypravili do města a společně si koupili postele, stůl, šest lavic a velký železňák, a pro potěšení si ještě vzali hliněný rudý čajník, na němž byla tuší nakreslená černá květina, a stejných šest misek. Nakonec zašli i do krámku s kadidlem a koupili tam papírového bůžka hojnosti, aby měli co pověsit nad stůl v prostřední místnosti, a ještě koupili dva cínové svícny, cínovou urničku na kadidlo a dvě červené svíce, aby měli bůžkovi co zapálit, tlusté červené lojové svíce, protažené uprostřed jemným rákosem místo knotu.

Při té příležitosti si Wang Lung vzpomněl na oba malé bůžky v kapli Země a cestou domů se na ně zašel podívat; vzbuzovali útrpnost, jejich rysy smyl déšť a nahá hliněná tílka prosvítala cáry papírových šatiček. Nikdo na ně v tomto hrozném roce nepomyslel. Wang Lung na ně patřil s chmurným zadostiučiněním a napomenul je hlasitě jako vytrestané děti:

„Takhle to dopadá, když bůžkové dělají lidem zle!“

Ale když stavení dostalo svou dřívější podobu, cínové svícny se blyštěly a zapálené svíce v nich rudě zářily, čajník a misky stály na stole, postele se octly na starých místech a znovu se na nich objevily nějaké ty přikrývky, nový papír překryl otvor ve zdi, kde spávali, a dveře opět visely na dřevěných veřejích, začal mít Wang Lung strach z tolika štěstí. Těhotná O-lan jen kynula, děti se batolily na prahu jako hnědá štěňátka a u jižní zdi posedával starý otec, klímal a ve spánku se usmíval; na záhonech se zazelenaly mladé výhonky rýže, krásnější než jantar, a mladé boby vystrkovaly ze země zakuklené hlavičky. Zbývalo jim pořád ještě dost zlaťáku, aby mohli být šetrně živi až do příštích žní. Wang Lung hleděl do modré oblohy nad hlavou, pozoroval bílé obláčky, které se na ní honily, jako na vlastní kůži pociťoval sluneční svit a dešťové kapky, které rovnoměrně dopadaly na zoraná pole, a bezděčně zamumlal:

„Budu muset zapálit trochu kadidla v kapličce. Koneckonců vládnou ti malí bůžkové nad půdou.“

16

Jednou v noci spal Wang Lung se svou ženou a přitom nahmatal mezi jejími ňadry něco tvrdého, velkého asi jako zaťatá mužská pěst. Zeptal se jí:

„Copak to máš na těle?“

Vzal to do ruky a zjistil, že je to látkový váček, který je tvrdý na dotek, ale pod tlakem povoluje. Nejprve se od něho prudce odtáhla, ale když za to chytil a chtěl jí to utrhnout, podvolila se a odpověděla:

„Koukni se tedy, když jinač nedáš,“ popadla šňůrku, kterou to měla přivázané kolem krku, přetrhla ji a dala mu tu věcičku.

Byla omotaná kusem hadru a ten strhl. Tu se mu vysypala do ruky taková hromada šperků, že na ně Wang Lung jen užasle zíral. Nikdy by byl nevěřil, že se dá tolik šperků nashromáždit, šperků rudých jako vnitřek melounů, zlatých jako pšenice, zelených jako mladé jarní listí, čirých jako voda tryskající ze země. Wang Lung neměl ani potuchy, jak se všechny jmenují, v životě názvy šperků neslyšel ani je neviděl takto pohromadě. Když je však držel v ruce, když je potěžkával v upracované, hnědé dlani a ony se tak třpytily a zářily v temné místnosti, věděl, že drží v ruce bohatství. Držel je bez pohnutí, zpitý barvami a tvarem šperků, neschopen slova, a oba dva se ženou zírali na to, co držel. Nakonec ze sebe přiškrceně vypravil:

„Kde – kde?“

A ona mu stejně tiše zašeptala v odpověď:

„U boháče. Musel to být poklad jeho oblíbenkyně. Zahlédla jsem ve stěně uvolněnou cihlu, popošla jsem k ní jakoby nic, aby to nikdo neviděl a nevymáhal podíl. Vyšťouchla jsem cihlu, něco se tam zablesklo, tak jsem to strčila do rukávu.“

„Jak jen tě to tak mohlo napadnout?“ zašeptal pln obdivu a ona mu odpověděla s úsměvem na rtech, který jí nikdy nerozzářil oči:

„Cožpak nevíš, že jsem žila ve vznešeném domě? Boháči ze strachu ani nevycházejí. Zažila jsem jednou, jak lupiči vtrhli do bran paláce a všechny otrokyně, milostnice i sama stará milostpaní pobíhaly sem a tam a každá honem schovávala svůj poklad do nějaké tajné skrýše, kterou už měla dlouho připravenou. Proto jsem věděla, co znamená uvolněná cihla.“

Znovu se odmlčeli a v údivu zírali na drahokamy. Po dlouhé době se Wang Lung nadýchl a rázně prohlásil:

„Takovýhle poklad si přece nemůžeme nechat. Musíme ho prodat za něco bezpečného – za půdu, protože všechno ostatní je nejisté. Kdyby se o tomhle někdo dozvěděl, nedožili bychom se rána a lupiči by nám šperky vzali. Musíme za ně koupit půdu, a to ještě dnes, jinak večer ani oka nezamhouřím.“

Zabalil šperky zase do hadru, a než domluvil, měl je už převázané šňůrkou a chystal se je právě strčit do záňadří, když tu si náhodou všiml ženina obličeje. Seděla se zkříženýma nohama na posteli a na její těžkopádné tváři, na níž se nikdy nezračilo žádné hnutí mysli, vyvolaly pootevřené rty a hlava nakloněná kupředu toužebný výraz.

„No, copak je?“ zeptal se a zvědavě se na ni zahleděl.

„Prodáš je všechny?“ zašeptala chraptivě.

„Proč ne?“ odpověděl užasle. „Co bychom si počali s takovýmihle šperky v hliněné chatrči?“

„Moc bych si přála, kdybych si směla dva nechat,“ řekla s bezmocnou touhou a tak dokonalou beznadějí, že ho to dojalo, jako ho dojímalo, když některé dítě zatoužilo po hračce nebo po cukroví.

„I to se podívejme!“ zvolal překvapeně.

„Kdybych si směla dva nechat,“ pokračovala pokorně, „jenom něco malého – i dvě malé bílé perly by stačily…“

„Perly!“ opakoval po ní vyjeveně.

„Schovala bych si je – nenosila bych je,“ řekla, „jenom bych si je schovala.“ Sklopila oči, jala se žmoulat mezi prsty přikrývku v místech, kde se uvolnila nějaká nit, a odevzdaně čekala, jako by sotva mohla doufat v odpověď.

A tenkrát Wang Lung, aniž si to uvědomil, nahlédl na okamžik do srdce této těžkopádné, věrné bytosti, která celý život dřela a dřela, aniž se jí za to kdy dostalo odměny, a ve vznešeném domě jen přihlížela, kterak se jiné zdobí šperky, na jaké si nikdy nemohla ani sáhnout.

„Mohla bych si je někdy vzít do ruky,“ dodala, jako by myslela nahlas.

Byl dojat něčím, co nechápal, a tak vytáhl šperky ze záňadří, rozbalil je, mlčky jí je podal, á ona hledala mezi zářivými barvami, upracovanou snědou rukou přebírala jemně a váhavě kameny, až našla dvě hladké bílé perly a ty si vzala, ostatní opět zavázala a vrátila mu je. Sevřela perly, utrhla si cíp z podsazení, zabalila je, uschovala mezi ňadra a byla spokojená.

Wang Lung pozoroval její počínání s úžasem; připadalo mu tak málo pochopitelné, že se nazítří i později občas zastavil, zadíval se na ni a v duchu si pomyslel:

„Podívejme se na tu mou ženskou, jistě má pořád ještě ty dvě perly mezi ňadry.“ Nikdy však neviděl, že by je vytáhla nebo se na ně dívala, a také už o tom spolu víckrát nemluvili.

Dlouho si lámal hlavu, co s ostatními šperky, až se nakonec rozhodl, že navštíví vznesený dům a pozeptá se, mají-li ještě nějaká pole na prodej.

Také se do vznešeného domu brzy vypravil, ale u vrat už nestál žádný klíčník, který by se popotahoval za dlouhé chlupy na bradavici a opovržlivě shlížel na ty, jimž zabraňoval vstoupit do domu Chuangových. Namísto toho byla velká vrata zamčena, a když na ně Wang Lung zabušil pěstmi, nikdo se neukázal. Kolemjdoucí to zpozorovali a volali na něj:

„Jen bouchej, co ti síly stačí. Jestli je starý milostpán vzhůru, dost možná, že se ukáže, anebo ti otevře některá kurva otrokyně, pokud tam ještě zbyla a uráčí se přijít.“

Nakonec však přece jen uslyšel, jak se k zápraží šourají kročeje, pomalé, váhavé kročeje, které každou chvíli zastavovaly a pak naráz o kousek popošly, zaslechl, jak se pomalu zvedá železná závora, která spojovala křídla vrat, veřeje zaskřípěly a křaplavý hlas zašeptal:

„Kdo je?“

Wang Lung hlasitě odpověděl, třebaže z toho byl, celý zmatený:

„To jsem já, Wang Lung!“

Hlas na to nedůtklivě řekl:

„Jakýsi zatracený Wang Lung! A co jsi zač?“

Z tónu, jakým se na něj obořil, poznal Wang Lung, že je to sám starý milostpán, protože nadával jako člověk, který je zvyklý na služebnictvo a otroky. Wang Lung proto odpověděl pokorněji než předtím:

„Uctivě se klaním, milostpane. Přicházím v takové obchodní záležitosti, nechtěl jsem obtěžovat Vaši Jasnost, ale projednat jeden obchod se správcem, který slouží vznešenému rodu.“

Starý milostpán neuznal za vhodné pootevřít škvíru ani o kousek víc, než co by prostrčil hlavu, a odpověděl:

„Ten proklatý pes zmizel už před kolika měsíci a není tady.“

Tato odpověď zmátla Wang Lunga natolik, že nevěděl, co si počít. Bylo vyloučeno, aby začal o koupi pozemků se starým milostpanem přímo, bez prostředníka, a přitom ho šperky za ňadry tížily a pálily jako oheň, toužil se jich zbavit a ještě víc toužil po půdě. Měl dost osiva, aby mohl obdělat dvakrát tolik půdy, než vlastnil, a chtěl, aby to byla úrodná pole rodu Chuangova.

„Přišel jsem kvůli nějakým penězům,“ začal váhavě.

Starý milostpán okamžitě přibouchl vrata.

„V tomhle domě žádné peníze nejsou,“ řekl hlasitěji, než mluvil dosud. „Správce, ten loupežník jeden zlodějská – ať je prokleta matka, která ho porodila – sebral všechno, co jsem měl. Nemohu platit žádné dluhy.“

„Ale to ne – ne –“ zvolal Wang Lung překotně. „Přinesl jsem vám peníze, nepřišel jsem vymáhat dluh.“

Na tato slova mu odpověděl pronikavý hlas, který Wang Lung ještě neslyšel, a z ničeho nic vystrčila ze vrat hlavu žena.

„To jsou mi noviny, jaké jsem už dlouho neslyšela,“ prohlásila rázně a Wang Lung spatřil, že si ho prohlíží hezký a mazaný nalíčený obličej, „Pojď dál,“ vyzvala ho krátce, otevřela vrata natolik, aby mohl vejít, a než se stačil udiveně rozhlédnout po dvorci, hned mu je za zády zase zabezpečila na závoru.

Starý milostpán tu stál, pokašlával a zíral na něho. Byl zahalen do špinavé šedé saténové suknice, lemované ucouranou kožešinou. Kdysi bývala jistě krásná, to bylo vidět, protože satén byl stále ještě pevný a jemný, třebaže umazaný, samá skvrna a pomačkaný, jako by sloužil i za noční košili. Wang Lung na oplátku zíral zvědavě na starého milostpána, měl z něho pořád ještě trochu strach, jako míval odjakživa trochu strach z celé vznešené rodiny, a připadalo mu neuvěřitelné, že starý milostpán, o němž toho tolik slýchal, je tahle lidská troska, o nic hrozivější než jeho vlastní starý otec, ba spíše naopak, protože jeho otec byl čisťoučký, usměvavý stařík, a starý milostpán, odjakživa kulaťoučký, byl nyní vychrtlý, vrásčitá kůže na něm volně visela, byl nemytý, neholeny a jeho zažloutlé ruce se chvěly, když si zamnul bradu a stiskl ochablé stařecké rty.

Žena byla přece jen čistá. Měla tvrdé, bystré rysy, vysoko posazený nos a mazané, pronikavé černé oči jí dodávaly jestřábí půvab, světlá pleť se napínala na kostech, jako ulitá, rudé tváře a rty měly v sobě něco nelítostného. Černé vlasy připomínaly zrcadlo, tak hladce a temně se leskly, ale z její řeči člověk vycítil, že nepatří do vznešené rodiny, že je to otrokyně, hádavá a zatrpklá. A mimo ty dva, ženu a starého milostpána, nebylo ve dvorci na dohled živé duše ze všech těch mužů, žen a dětí, co tu dříve čile pobíhali a starali se o panské sídlo.

„Tak co bude s těmi penězi?“ vyzvala ho žena rázně. Nemohl o tom přece začít v přítomnosti starého milostpána, žena to okamžitě pochopila, jako pochopila všechno dřív, než o tom padlo jediné slovo, a přikázala chladně starci: „Jděte dovnitř.“

A starý pán se beze slova tiše odšoural, jen mu sametové trepky pod patami zapleskaly, a cestou se ozvalo zakašlání. Jakmile se Wang Lung ocitl se ženou o samotě, propadl bezradnosti, co si počít nebo co jí říci. To ticho kolem dokola ho načisto zmátlo. Nakoukl do sousedního dvorce, ale ani tam nikdo nebyl a všude viděl hromady odpadků a špíny, poházenou slámu, bambusové větve, suché sosnové jehličí a stvoly zvadlých květů, jako by tu už dávno nebyl nikdo vzal koště a zametl.

„Tak co, ty palice dubová?“ vyštěkla na něho žena a Wang Lung sebou trhl, protože tak ostrý tón nečekal. „Kvůli čemu jsi přišel? Jestli máš peníze, chci je napřed vidět.“

„Ne,“ couvl Wang Lung opatrně. „Neřekl jsem, že mám peníze. Přišel jsem za obchodní záležitostí.“

„K obchodu jsou potřeba peníze,“ opáčila žena, „buď člověk platí, nebo bere, a placení se v tomhle domě nikdo nedočká.“

„Nemohu o tom přece jednat se ženou,“ ohradil se Wang Lung chabě. Byl vyveden z míry nečekanou situací, v níž se ocitl, a jen se rozhlížel kolem sebe.

„Proč bys nemohl?“ rozhněvala se žena. Rázně se na něho obořila: „Copak jsi neslyšel, hlupáku, že tu nikdo není?“

Wang Lung na ni jen vytřeštěně, nechápavě zíral a žena na něho znovu křikla: „Jsme tu se starým milostpánem sami – nikdo jiný tu není!“

„A kde tedy jsou?“ zeptal se Wang Lung, příliš vyděšený, aby se dokázal rozumně optat.

„No – stará milostpaní je po smrti,“ opáčila žena. „Cožpak jsi ve městě neslyšel, jak sem do domu vtrhli lupiči a jak ukradli, co se jim zlíbilo, věci i otroky? Starého milostpána pověsili za palce a zbili ho a starou milostpaní svázali v křesle, dali jí roubík a všichni prchli. Jenom já jsem zůstala. Schovala jsem se do poloprázdného vědra na vodu pod dřevěné víko. Když jsem vylezla, byli už pryč, stará milostpaní seděla v křesle mrtvá, ne že by ji byli nějak poranili, ale z leknutí. Vykouřila už tolik opia, že byla jako ztrouchnivělý rákos a nevydržela to leknutí.“

„A co služebnictvo a otroci?“ vydechl Wang Lung. „Co klíčník?“

„Ti?“ odvětila lhostejně. „Ti už odešli dávno předtím – koho nohy nesly, ten šel, protože už v půli zimy nebylo co jíst a peníze žádné. Abych pravdu řekla,“ a ztišila hlas do šepotu, „dal se nejeden sluha k loupežníkům. Toho psa klíčníka jsem sama viděla – ukazoval jim cestu: před starým milostpánem se sice odvrátil, ale já moc dobře poznala ty tři dlouhé chlupy na bradavici. A nebyl sám, vždyť jen domácí lidé mohli znát, kde jsou ukryté šperky a tajné skrýše věcí, které se nesmějí prodat. Moc bych se divila, kdyby v tom neměl prsty i sám pan správce, ačkoli to považoval pod svou důstojnost, zúčastnit se přepadení otevřeně, vždyť je s rodinou vzdáleně spřízněn.“

Žena se odmlčela a na dvorcích se rozhostilo ticho, jaké vládne tam, kde není života. Po chvíli pokračovala:

„Nepřišlo to všechno nijak zčistajasna. Go tu vládl starý milostpán a už za života jeho otce bylo vidět, že to s rodem Chuangových spěje k špatnému konci. Panstvo se přestalo starat o hospodářství, brali peníze, co jim správci dávali, a utráceli je lehkomyslně, jako by to byla voda. Poslední generace pozbyly síly, kterou jim dávala půda, a postupně pozbývaly i půdy.“

„Kde jsou mladí pánové?“ zeptal se Wang Lung a pořád se ještě rozhlížel, jako by vlastním uším nevěřil.

„Ve světě,“ řekla žena neurčitě. „Ještě štěstí, že vdali všechny dcery, než se tohle stalo. Když se starší mladý pán doslechl, co se přihodilo jeho rodičům, vypravil sem posla, aby odtud starého milostpána, jeho otce, odvezl. Ale já ho přemluvila, aby nikam nejezdil. Povídám mu: ‚Kdopak by tady v paláci zůstal, pro mne se to nehodí, vždyť jsem jenom žena.“

Při těchto slovech stiskla ctnostně úzké rudé rty, sklopila neohrožené oči a po krátké odmlce dodala: „Sloužila jsem milostpánovi věrně kolik let a jiný domov nemám.“

Nato se na ni Wang Lung pozorně zadíval a rychle se odvrátil. Začalo mu svítat, co je ta žena zač, že se drží starce nad hrobem s úmyslem vymáčknout z něho, co se ještě dá. Řekl jí opovržlivě:

„Jak bych s tebou mohl uzavřít obchod, když vidím, že jsi pouhá otrokyně?“

Hlasitě ho ujistila: „Udělá všechno, co mu řeknu.“

Wang Lung rozvažoval nad touto odpovědí. Jde přece o půdu. Nekoupí-li ji on, učiní tak prostřednictvím této ženy někdo jiný.

„Kolik půdy jim ještě zbylo?“ zeptal se neochotně a ona okamžitě pochopila, za jakým účelem přišel.

„Jestli jsi přišel koupit nějaké polnosti,“ pravila rychle, „bylo by tu něco na prodej. Má sto akrů na západě a dvě stě na jihu, které chce prodat. Jsou to velká pole, i když neleží všechna pohromadě. Můžeš je mít do posledního akru.“

Z její pohotovosti viděl Wang Lung, že má přesný přehled o tom, co starý pán ještě vlastní, že ví o každé pídi pozemků. Nedůvěřoval jí však ještě a nebyl ochoten se s ní dohadovat.

„Starý milostpán přece jistě neprodá rodinnou půdu bez souhlasu svých synů,“ namítl. Ale žena měla i na to odpověď.

„Copak synové, ti mu řekli, aby prodal při první příležitosti. Ani jeden z nich nechce žít ve zdejším kraji, kde se to v těžkých dobách jen hemží loupežníky, a všichni řekli: ‚Nemůžeme tam žít za těchto okolností. Prodáme to tam a peníze si rozdělíme.’“

„Ale komu bych ty peníze vyplatil?“ zeptal se Wang Lung pořád ještě s velkou nedůvěrou.

„Starému milostpánovi, komupak jinému?“ odpověděla žena bez váhání. Wang Lung však věděl, že by rychle přešly z ruky starého milost pána do ruky její. Nechtěl se s ní proto už déle dohadovat a měl se k odchodu se slovy: „Až někdy jindy – až někdy jindy …“ Kráčel k vratům, ona ho následovala a ještě na ulici za ním ječela:

„Zítra touhle dobou – touhle dobou nebo jinou dobou – hodí se to pořád!“

Odcházel ulicí, ani se na ni nepodíval. Hlava ho z toho brněla a potřeboval si rozmyslet, co se všechno dověděl. Zašel do malé čajovny, objednal si u mladičkého otroka čaj, a když mu jej chlapec obratně naservíroval a troufalým gestem zachytil a znovu vyhodil do vzduchu groš, který za něj dostal, Wang Lung se zadumal. A čím víc dumal, tím hroznější mu připadalo, že ten vznešený a bohatý rod, který zosobňoval moc a slávu ve městě, nejen co on pamatoval, ale i za života jeho otce a děda, tak hluboko klesl a upadl.

„To mají z toho, že se přestali starat o půdu,“ usoudil vyčítavě a uvědomil si, že i oba jeho vlastní synkové rostou jako mladé bambusové výhonky zjara, a umiňoval si, že se postará, aby si ode dneška přestali hrát na sluníčku, že je podrží k práci na poli, aby si od útlého věku zvykali cítit pod nohama hroudy polí a v ruce těžkou motyku a ten pocit se jim stal druhou přirozeností.

Nu dobrá, ale celou dobu ho tížily a pálily za košilí ty šperky a on ze strachu nevycházel. Připadalo mu, že jejich zář proráží jeho hadry a že někdo zvolá:

„Podívejte se na toho nuzáka – má u sebe císařský poklad!“

Nebude mít klidnou chvilku, dokud je nepromění v půdu. Dával tedy pozor po hostinském, a jakmile se ten na chvíli uvolnil, přivolal ho k sobě a řekl mu:

„Přisedni si, dej si misku na můj účet a pověz mi, co je ve městě nového, já byl totiž celou zimu pryč.“

Takové prosbě hostinský vždy milerád vyhověl, zvlášť když přitom popíjel vlastní čaj na cizí útraty, a okamžitě si k Wang Lungovi přisedl. Byl to drobný človíček s hlavou jako lasička, šilhal na levé oko, jeho kabátec i kalhoty ztvrdly vepředu černou špínou, protože se u něho nedostal jen čaj, ale i jídlo, které sám připravoval. S oblibou říkával: „Přísloví praví: ‚Dobrý kuchař nemívá kabát bez poskvrnky“ a z tohoto důvodu považoval svou špínu za nezbytnou a zcela oprávněnou. Jak se uvelebil, hned začal:

„Krom toho, že lidé neměli co jíst, což není žádná novina, byla největší událostí loupež v paláci Chuangových.“

Právě o tom chtěl Wang Lung slyšet a hostinský se ochotně rozpovídal, líčil, jak zbylé otrokyně křičely, když je lupiči unášeli, jak milostnice, které tam ještě zůstaly, znásilnili a vyhnali nebo dokonce odvlekli s sebou, takže v domě už nikdo nechtěl zůstat. „Nikdo,“ končil hostinský, „kromě starého milostpána, kterého úplně ovládla otrokyně jménem Kukačka. Taje tak mazaná, že se udržela dlouhá léta v přízni starého milostpána, zatímco ostatní přicházely a odcházely.“

Wang Lung pozorně naslouchal. „Ta žena tam tedy hospodaří?“ zeptal se.

„V současné době může dělat, co se jí zlíbí,“ odvětil muž. „A tak jí zmizí pod rukama, co zmizet může, a spolkne, co se spolknout dá. Až mladí pánové vyřídí své záležitosti v cizích zemích a jednoho krásného dne se vrátí, sotva si asi dají nabulíkovat, že věrná služba zasluhuje odměnu, a jistě ji vyrazí. Jenže ona má už dnes o sebe postaráno, i kdyby žila do sta let.“

„A co pole?“ vyptával se Wang Lung a chvěl se nedočkavostí.

„Pole?“ opáčil muž bez zájmu. Pro toho živnostníka pole nic neznamenala.

„Budou na prodej?“ naléhal Wang Lung netrpělivě.

„Jo, pole!“ odvětil hostinský lhostejně, a jelikož vešel další host, vstal a na odchodu ještě prohodil: „Slyšel jsem, že jsou na prodej, až na to místo, kde leží pohřbena už šestá generace Chuangových,“ a ubíral se za svou prací.

Wang Lung se také zvedl, jelikož už věděl, kvůli čemu přišel, vyšel ven a opět zamířil k velkým vratům; žena mu přišla otevřít, on však nevešel a řekl jí:

„Pověz mi nejprve tohle: dal by starý milostpán na kupní smlouvu svou vlastní pečeť?“

Žena mu visela očima na tváři a dychtivě přitakala:

„Dal – dal – za to ručím svou hlavou!“

Nato se jí Wang Lung optal přímo:

„Prodáš tu půdu za zlato, za stříbro nebo za šperky?“ Ženě zajiskřilo v očích, když mu odpovídala: „Prodám ji za šperky!“

17

Teď měl Wang Lung víc polí, než stačí jeden člověk s volem obdělat a sklidit, a větší sklizeň, než stačí jeden člověk uskladnit, tak si přistavěl menší místnost, koupil ještě osla a řekl sousedovi Tingovi:

„Prodej mi těch pár políček, co máš, přestaň žít tak sám, přestěhuj se k nám a pomáhej mi v hospodářství.“ Ting ho poslechl, a rád.

Ten rok sesílala nebesa déšť v pravý čas; mladá rýže rostla, a když měli pšenici požatou a svázanou do těžkých snopů, osázeli oba muži zaplavená pole rýží, tolik rýže Wang Lung předtím nikdy nesázel, a jelikož deště přinesly nadbytek vláhy, mohla rýže růst i tam, kde jindy bývalo příliš sucho. Když nastaly žně, nestačili s Tingem sami sklidit, takovou měli úrodu, a Wang Lung najal na práci ještě dva chlapy ze vsi a pak ji sklidili.

Při práci na polích, koupených od Chuangových, myslel na zhýčkané mladé pány ze vznešené rodiny, která vzala takový konec, a každé ráno přísně nakázal oběma synkům, aby šli na pole s sebou, dal jim práci, na jakou svými chabými silami stačili, pohánět vola nebo osla, aby poznali na vlastní kůži – i když toho mnoho ještě nemohli zastat – jak chutná sluneční žár a jak únavné je kráčet podél brázd sem a tam.

O-lan však nedovolil dělat na poli, protože už nebyl žádný chudák a mohl si dovolit najmout lidi, když potřeboval, jako letos, kdy čekal takovou sklizeň jako ještě nikdy. Musel přistavět k domu další místnost, aby měl úrodu kde uskladnit, jinak by ve stavení nebylo k hnutí. Koupil také tři vepříky a hejno slepic, aby měl kdo sezobávat roztroušená zrnka.

O-lan tedy pracovala doma, ušila všem nové šaty a nové boty, na každou postel novou přikrývku z květované látky, vycpané čerstvou, hřejivou bavlnou, a když to měla hotové, byli tak bohatě vybaveni šatstvem a ložním prádlem jako dosud nikdy. Pak ulehla a znovu porodila. Pořád ještě k sobě nikoho nepustila, třebas si mohla zavolat, koho se jí zlíbilo; chtěla být sama.

Tentokrát trval porod dlouho, a když se Wang Lung večer vrátil domů, zastal na zápraží otce a ten mu se smíchem zvěstoval:

„Tentokrát mělo vajíčko dva žloutky!“

Wang Lung vešel dovnitř a tam na posteli ležela O-lan s novorozeňaty, chlapcem a děvčátkem, a obě děti si byly podobné jako dvě zrnka rýže. Když to viděl, rozesmál se hlasitě a napadlo ho, co veselého jí poví:

„Tak proto nosíš dva klenoty za ňadry!“

Znovu se svému nápadu zasmál, a když O-lan viděla, jakou má radost, usmála se svým pomalým, bolestným úsměvem.

Wang Lung tedy neměl v této době žádné trápení, leda to trápení, že jeho starší dceruška dosud nemluvila ani si nepočínala tak, jak by to odpovídalo jejímu věku, jen se pokaždé dětsky usmála, když zachytila otcův pohled. Ať už to zavinil ten zoufalý první rok, který prožila, nebo hlad či co, Wang Lung dlouhé měsíce čekal, až její rtíky utvoří první slůvko, aspoň „da-da“, jméno, které mu děti daly. Čekal však marně: uměla se jen sladce a prázdně usmívat a on při pohledu na ni lkal:

„Chudinko malá – má chudinko ubohá“

A v duchu si s těžkým srdcem říkal:

„Kdybych byl tuhle myšičku malou prodal, byli by ji zabili, až by to byli zjistili!“

A jako by jí to chtěl vynahradit, věnoval se jí, brával ji někdy s sebou na pole a ona za ním mlčky cupitala a usmívala se, kdykoli na ni promluvil nebo si jí všiml.

V kraji, kde Wang Lung od narození žil a kde i jeho otec a otec jeho otce celý život hospodařili, přicházel hladomor zpravidla každých pět let nebo tak nějak, a byli-li bohové zvlášť milostiví, pak za sedm, osm či dokonce za deset let. Nastával, když nebesa seslala příliš mnoho dešťů nebo naopak vůbec žádné, anebo když se řeka na severu vinou dešťů a zimních sněhů v dalekých horách vylila z hrází, jimiž se ji lidé po staletí pokoušeli spoutat, a zatopila pole.

Čas od času museli zdejší lidé opustit rodnou půdu a pak se opět vraceli, ale Wang Lung si umínil, že si do příštích neúrodných let zabezpečí takový dostatek, aby už nikdy nemuset z domova odejít, ale mohl žít z plodů dobrých let a přečkal dobu do dalších žní. Pustil se do díla, bohové mu přáli, po sedm let dala pole úrodu a každý rok vymlátil Wang Lung se svými lidmi víc, než mohli sníst. Rok od roku najímal na polní práce víc lidí, až měl šest čeledínů, a postavil si za chalupou nový dům, velkou místnost s dvorcem a z každé strany dvorce přiléhala k velké místnosti ještě jedna menší. Dům byl zastřešen taškami, ale zdi tvořily pořád ještě vepřovice z polní hlíny, jen je ohodili vápnem, aby byly bílé a čisté. Do těchto místností se nastěhoval Wang Lung s rodinou a čeledíni s Tingem v čele bydleli v starém předním stavení.

Tou dobou už měl Wang Lung Tinga důkladně vyzkoušeného, a když zjistil, že je to člověk poctivý a věrný, udělal ho šafářem, aby dohlížel na lidi i na pole, a dobře mu platil, dva stříbrňáky měsíčně ke stravě. Ač Wang Lung Tinga stále pobízel, aby jedl, co hrdlo ráčí, nikdy se mu kosti neobalily masem a zůstal už navždycky drobný, vychrtlý a smrtelně vážný. Přesto však s chutí pracoval, šukal mlčky od rozbřesku do soumraku, ozval se slabým hláskem, když bylo třeba něco říct, ale nejlépe se mu zamlouvalo a nejspokojenější byl, když to nebylo nutné a mohl mlčet; dlouhé hodiny se jeho motyka zvedala a dopadala, od svítání do slunce západu vynášel na pole vědra vody nebo hnůj na záhony zeleniny.

Wang Lung se ale pokaždé dozvěděl, jestli některý nádeník příliš dlouho vyspává pod datlovníky, jestli si bere víc než svůj díl vařených fazolí ze společné mísy nebo jestli posílá ženu a děti krást o žních hrsti zrna, které cepy právě vymlátily; tu Ting na konci roku, kdy hospodář i čeládka společně oslavují úrodu, pošeptal Wang Lungovi:

„Tohohle a tamtoho už napřesrok neber“

Ona hrst bobů a hrst osiva jako by byly oba muže spojily bratrským svazkem, až na to, že mladší Wang Lung zaujal místo staršího a Ting nikdy docela nezapomněl, že pracuje za mzdu a že žije pod cizí střechou.

Po pěti letech pracoval Wang Lung sám na poli už zřídkakdy, jelikož se jeho statky tak rozrostly, že mu všechen čas zabralo obchodování, jednání spojená s prodejem úrody a řízení práce ostatních. V tom měl velkou nevýhodu, že byl člověk neučený a že neznal smysl znaků, kreslených na papír štětečkem z velbloudích chlupů a tuší. Nadto se styděl přijít do obchodu s obilím, kde se zrno kupovalo a prodávalo dál, a při sepisování smlouvy, kolik za pšenici a kolik za rýži, pokorně říkat nafoukaným městským kupcům:

„Byl byste tak hodný a přečetl mi to, pane, já mám na to hloupou hlavu.“

Prožíval hořce tu hanbu, když měl podepsat smlouvu a někdo druhý, třeba bezvýznamný písař, opovržlivě zvedl obočí a štětečkem zaostřeným vlhkou tuší nedbale načrtl znaky Wang Lungova jména; a nejvíc ho pokořovalo, když si z něho ten člověk tropil švandu:

„Píšete to Lung dračím znakem nebo hluchým znakem či jak?“ a Wang Lung musel pokorně odpovídat:

„Jak račte sám, já jsem tak nevzdělaný, že neznám ani vlastní jméno.“

Jednoho dne o žních musel opět vyslechnout výbuch smíchu mezi písaři v obilném skladu, kteří lelkovali o polední přestávce a poslouchali, co se kde šustne – všechno mládenci o málo starší než jeho synové – a pak se vracel celý rozzlobený končinami, které inu patřily, a říkal si v duchu:

„No prosím, žádný z těch městských panáčků nemá ani píd půdy, a přitom se chechtají jako racci, že nerozpoznám, co maluje štětec po papíru.“ Jakmile však jeho rozhořčení ustoupilo, musel si v hloubi srdce přiznat: „Ba, ba, je to opravdu hanba, že neumím číst a psát. Nebudu už posílat nejstaršího syna na pole, ale dám ho ve městě do školy, aby se učil, a až půjdu na obilný trh, přečte mi všechno a napíše a už se mi nebudou zlomyslně pošklebovat jako nějakému bezzemkovi.“

Toto rozhodnutí mu připadalo moudré; ještě týž den si dal zavolat nejstaršího syna, vysokého, rovného dvanáctiletého chlapce, který se širokými lícními kostmi a hřmotnýma rukama a nohama podobal matce, ale po otci zdědil bystré oči, a když před ním chlapec stanul, řekl mu:

„Ode dneška nebudeš už chodit na pole, protože potřebuji v rodině učeného člověka, který by mi četl smlouvy a podepisoval mě, abych neměl ve městě hanbu.“

Chlapec do krvava zrudl a oči mu zazářily.

„Přeji si to už dobré dva roky, tatínku, ale neodvažoval jsem se vás o to poprosit.“

Jakmile se to dověděl jeho bratr, přiběhl s nářkem a měl řečí jako vody, což se u něho stávalo často, protože to byl odjakživa hlučný a výmluvný hoch a hlasitě se dožadoval svého práva, kdykoli se mu zdálo, že jed něco ošizen, a hned se jal před otcem lamentovat :

„A já taky nechci dělat na poli, a co je to za spravedlnost, aby bratr vysedával na lavici a učil se a já zatím musel dřít jako čeledín! Jsem přece právě tak váš syn jako on!“

Wang Lung neměl to srdce poslouchat takový rámus, byl by mu dal cokoli, jen když se toho dost hlučně domáhal, a tak rychle řekl:

„No dobrá, dobrá, půjdete oba, a kdyby mi nebesa ve své zlobě jednoho z vás vzala, budu mít k ruce ještě druhého vzdělaného syna.“

Pak poslal matku svých synů do města, aby koupila látku a ušila každému chlapci dlouhou suknici, a sám zašel do papírnictví a koupil papír, štětce a dva kalamáře, ačkoliv se v tom nevyznal a styděl se k tomu přiznat a s nedůvěrou pozoroval všechno, co mu kupec předkládal. Konečně však přece jen všechno zchystal a rozhodl, že pošle chlapce do malé školy poblíž městských bran, kterou si zřídil jeden starší člověk, když před lety propadl u přijímacích zkoušek do vládních služeb. Nastěhoval do prostřední místnosti ve svém domku lavice a stoly a za malý sobotáles, splatný o výročních slavnostech, vzdělával hochy v klasicích a tloukl je velkým složeným vějířem, když lelkovali nebo když neuměli odříkávat ze stránek, nad nimiž vysedávali od rozbřesku do slunce západu.

Jen o teplých jarních a letních dnech si žáci na chvilku oddechli, protože po obědě starý učitel klimbal nebo podřimoval a temnou místnůstku naplnily zvuky jeho odpočinku. Tu si mládenci šeptali, hráli, kreslili obrázky, aby se jeden před druhým pochlubili takovou či onakou rozpustilostí, řehonili se, když si všimli, že kolem starcových pokleslých rozevřených čelistí bzučí moucha, a uzavírali sázky, jestli se moucha odváží až do dutiny jeho úst, nebo ne. Starý učitel však uměl nečekaně otevřít oči – a nedalo se odhadnout kdy, protože je otvíral tak hbitě a nenápadně, jako by byl vůbec nespal – přistihl je, než něco zpozorovali, a pak měl jeho vějíř posvícení, hned se snesl na tu, hned na onu hlavu.  A když sousedé slyšeli rány mohutným vějířem a křik žáků, říkali si:

„Přece jen je to správný učitel.“ A proto si Wang Lung zvolil tuto školu, aby se v ní jeho synové učili.

Když je tam vedl poprvé, kráčel před nimi, jelikož se nesluší, aby syn kráčel po otcově boku, v modrém šátku měl naskládáno čerstvých vajec, co se do něho vešlo, a tyto vejce dal učiteli, jakmile vešel. Učitelovy velké brýle s kovovými obroučkami, jeho dlouhá volná černá suknice a obrovský vějíř, který držel v ruce i teď v zimě, udělaly na Wang Lunga nesmírný dojem; poklonil se tedy před ním a řekl:

„Přivedl jsem vám své tupohlavé syny, vážený pane. Jestli se jim má něco vpravit do zabedněných lebek, dokážou to jen rány, a proto jimi nešetřte, chcete-li mi vyhovět, aby se něco naučili.“

Když tam oba mládence nechal a vracel se domů sám, mohlo se ale Wang Lungovi srdce pýchou rozskočit a připadalo mu, že žádný chlapec ve třídě se nemůže rovnat těm jeho, jak jsou vysocí, statní a jak bystře se tváří. U městských bran potkal souseda ze vsi a na jeho dotaz odpověděl:

„Dneska se vracím ze školy svých synů.“ A na sousedovo překvapení odpověděl s předstíranou nonšalancí: „Já už je na poli nepotřebuju, tak ať se naučí pár znaků.“

Sám si však potom cestou v duchu říkal:

„Nic bych se nedivil, kdyby se starší s takovým vzděláním stal jednou prefektem!“

Od těch dob se také chlapcům přestalo říkat jen starší a mladší, jelikož jim starý učitel vymyslel školní jména; dotázal se, čím se zaměstnává otec, a podle toho pojmenoval syny: staršího Nung En a druhorozeného Nung Wen, přičemž první část obou jmen značila toho, jehož bohatství pochází z půdy.

18

Takto zabezpečil Wang Lung blahobyt ve svém domě, a když nadešel sedmý rok, velká severní řeka ztěžkla vzdutými vodami, jelikož na severozápadě, kde pramenila, nebývalé pršelo a sněžilo, protrhla hráze, smetla všechno z cesty a zaplavila celé kraje této oblasti. Wang Lung se však neměl čeho bát. Neměl se čeho bát, třebaže se dvě pětiny jeho půdy změnily v jezero, kde voda sahala dospělému muži po ramena nebo ještě výš.

Koncem jara a počátkem léta voda stále ještě stoupala, až se nakonec prostírala jako moře, krásné a nečinné, a v jeho hladině se obrážely mraky, měsíc, vrby a bambusy, jejichž kmeny stály pod vodou. Tu a tam z ní vyčnívala hliněná chatrč, opuštěná obyvateli, a když ji voda denně omývala, rozpadla se nakonec na vodu a hlínu. Tento osud stihl všechny domky, které nestály – jako Wang Lungův – na vyvýšených místech, a tyto vršky vyvstávaly z vody jako ostrovy. Lidé jezdili do města a zpět na loďkách nebo na vorech a někteří jako vždy zmírali hlady.

Wang Lung se však neměl čeho bát. Na obilném trhu mu dlužili peníze, jeho sýpky zaplňovala ještě sklizeň minulých dvou let a jeho stavení stálo tak vysoko, že k němu voda měla hezky daleko, takže mu nic nehrozilo.

Jelikož však na velké ploše nemohli zasít, oddával se nečinnosti tak, jak se jí v životě neoddával, a z nečinnosti a dostatku dobrého jídla se ho zmocnila netrpělivost, jakmile se jednou vyspal tolik, až už spát nemohl, a udělal všechno, co se udělat dalo. Krom toho tu byli nádeníci, které před časem najal na celý rok, a byl by bláhový, aby sám dělal, když na to měl lidi, kteří jedli jeho rýži a spoustu času prozaháleli, jak den za dnem čekali, až vody opadnou. Poručil jim, aby opravili doškovou střechu na starém stavení, aby přeložili tašky tam, kde na nové střeše zatékalo, dal jim opravit motyky, hrábě a pluhy, krmit dobytek a lovit kachny, které se shlukovaly na vodách, stáčet konopí do provazů – všechny ty úkony, jež za starých časů, dokud ještě obdělával svou půdu, dokázal vlastníma rukama – a sám zůstal bez práce a nevěděl, kam se vrtnout.

Nu, a chlap přece nemůže celý den vysedávat a koukat na vodu, která zaplavila jeho pole jako jezero, ani nemůže jíst víc, než co se do něho najednou vejde, a jakmile se Wang Lung vyspal, byl i se spaním konec. Chodil netrpělivě po domě a všude vládlo ticho – a takové ticho se příčilo jeho činorodé letoře. Starý otec byl teď už jako věchýtek, poloslepý a téměř dočista hluchý, nebylo třeba s ním rozprávět, leda se ho zeptat, je-li mu teplo, najedl-li se dosyta nebo nechce-li se napít čaje. Wang Lunga popouzelo, že starý otec nechápe, jak syn zbohatl, a nad čajovými lístky v misce pořád ještě žehrá: „Trochu vody stačí a čaj má dnes cenu stříbra.“ Staříkovi nešlo nic vykládat, stejně hned všechno zapomněl, žil ve svém vlastním světě, často podléhal dojmu, že je zase mlád a pln sil, a sotva vnímal, co se kolem něho teď děje.

Vetchý kmet ani starší dcera, která dosud nepromluvila a jen dlouhé hodiny vysedávala po dědečkově boku, mnula v rukou klůcek, donekonečna jej skládala a usmívala se na něj, nemohli zabavit muže zámožného a překypujícího energií. Wang Lung nalil otci misku čaje, pohladil dívenku po tváři, přijal její sladký prázdný úsměv, který trval tak přesmutně krátce a nerozzářil prázdné a zamžené oči, a to bylo vše. Když se od ní odvrátil, vždycky se na chvíli odmlčel ze zármutku nad dcerou a pak se věnoval oběma nejmladším dětem, hošíkovi a děvčátku, jež O-lan porodila v jeden den a které teď vesele pobíhaly po zápraží.

Muži však nestačí dovádění malých dětí; chvíli se s nimi smál a škádlil je, pak si děti odběhly hrát po svém a Wang Lung zůstal sám se svým nepokojem. Tehdy se zahleděl na svou manželku O-lan, jako se muž dívá na ženu, jejíž tělo poznal dokonale a dosyta, s níž žije tak úzce spjat, že už o ní ví všechno, že už ho nemá čím překvapit a že už od ní nic neočekává.

A tu Wang Lungovi připadalo, že hledí na O-lan poprvé v životě a že v ní vidí to, co v ní žádný člověk nemůže nevidět, neboť to odpovídá skutečnosti: těžkopádnou, tuctovou osobu, která si jde mlčky po své práci a vůbec ji nezajímá, jak se jeví ostatním. Poprvé si všiml, že má tmavé vlasy hrubé á nenaolejované, velký obličej bez výrazu a pleť drsnou, že jsou její rysy vůbec příliš hřmotné a že je neprosvěcuje ani stopa půvabu. Měla nepravidelné, prořídlé obočí, příliš široké rty, ruce a nohy jako hrom do police. Prohlédl si ji takto cizíma očima a utrhl se na ni:

„Kdo se tak na tebe podívá, ten si musí myslet, že jsi žena obyčejného nádeníka, a ne statkáře, který sám najímá nádeníky!“

Nedal jí dosud nikdy takto najevo, jak na něho působí, a ona mu odvětila pouze pomalým, bolestným pohledem. Seděla na lavici a právě provlékala dlouhou jehlu sem a tam podrážkou střevíce; zarazila se, jehlu připravenou v ruce, ústa otevřená, takže bylo vidět zčernalé zuby. A pak, jako by jí konečně svitlo, že se na ni dívá jako muž na ženu, zalil jí temný ruměnec široké lícní kosti a tiše se ozvala:

„Není mi dobře od té doby, co se naši nejmladší narodili v jeden den. Mám v životě oheň.“

Viděl, že to ve své prostoduchosti pochopila jako výčitku, proč už sedm let nepočala. A jeho odpověď vyzněla hruběji, než zamýšlel:

„Poslyš, copak si nemůžeš koupit trochu oleje na vlasy,‘ jako to dělají jiné ženy, a ušít si novou suknici z černé látky? A ty boty, co nosíš, se také nehodí pro paní z takové usedlosti, jakou teď máme.“

Na to neřekla nic, jen se na něj pokorně podívala, bezděčně zkřížila nohy a schovala je pod lavici, na níž seděla. A třebaže se v hloubi srdce hanbil za to, že zahrnuje výčitkami tohle stvoření, jež při něm celá léta stálo věrně jako pes, a třebaže si dobře vzpomínal, jak v těch dobách, kdy byl chudý a sám dřel na poli, tahle žena vstala z lůžka hned po porodu a přišla mu pomáhat při žních, nedokázal přemoci podráždění a proti svému vnitřnímu přesvědčení pokračoval bezohledně dál:

„Pracoval jsem, až jsem se něčeho domohl, a chtěl bych, aby moje žena přestala aspoň trochu vypadat jako venkovská husa. A ty tvoje nohy –“

Nedopověděl to. Připadala mu celá ošklivá, ale nejodpornější na ní byly ty velké nohy ve volných plátěných střevících, a na ty pohlédl s takovým hněvem, že je zastrčila ještě hloub pod lavici. Nakonec zašeptala:

„Maminka mi je nezavázala, protože mě prodali ták malou. Ale holčičce je zavážu – mladší holčičce nohy zavážu.“

Na něho to však nezapůsobilo, protože se hanbil, že se rozhněval, a hněval se, že se také nerozhněvala, nýbrž jen vyděsila. A tak si přitáhl úže novou černou suknici a nedůtklivě prohlásil:

„Zajdu si do čajovny, jestli se tam nedovím něco nového. Doma nemám než hlupáky, nemohoucího starce a dvě malé děti.“

Cestou do města jeho podráždění ještě vzrostlo, neboť si náhle uvědomil, že by se na všechny ty nové polnosti do smrti nevzmohl, nebýt toho, že O-lan sebrala hrst šperků v boháčově domě a že mu je dala, když jí to poručil. Sotva si to však uvědomil, rozzlobil se ještě víc a řekl si vzpurně, jako by chtěl umlčet vlastní srdce:

„Vždyť ani nevěděla, co dělá. Vzala je pro potěšení, jako by si dítě vzalo hrst Červených a zelených bonbónů, a byla by je do smrti tajně nosila v záňadří, kdybych jí na to byl nepřišel.“

Pak zauvažoval, jestli stále ještě skrývá mezi ňadry ty perly. Zatímco mu to však dříve připadalo neobyčejné, docela rád na to někdy myslel a v duchu si to představoval, teď to v něm vyvolalo opovržení, protože její prsy po tolika dětech zplihly a povolily, ztratily všechnu krásu a zdobit je perlami bylo pošetilé a zbytečné.

Nic z toho ze všeho ale nemuselo vzejít, kdyby býval Wang Lung stále ještě chudý anebo kdyby mu voda nebyla zatopila pole. On však měl peníze. Otvor ve zdi skrýval stříbrňáky, plný pytel stříbrňáků byl zakopán pod dlaždicí v novém domě, v pokoji, kde spával se svou ženou, byla krabice a v ní stříbrňáky zabalené do kusu látky, stříbrňáky byly zašité i v rohoži pod jejich postelí, opasek se mu nadouval stříbrňáky – bylo jich víc než dost. Teď už se s nimi neloučil, jako by životodárná krev prýštila z rány, pálily ho za opaskem, jakmile se jich dotkl, chtěly být utraceny za to či ono; začal se na ně dívat lehkovážně a přemýšlel, jak by mu mohly dopomoci k tomu, aby si svá mužná léta dobře užil.

Přitom mu už všechno nepřipadalo tak lákavé jako dřív. Čajovna, kam dříve vcházel nesměle, dobře si vědom, že je prosty venkovan, mu teď připadala ubohá a nevábná. Za starých časů ho tu nikdo neznal a personál se k němu choval přezíravě, ale teď se lidé šťouchali, když vešel, a zaslechl, jak někdo šeptá sousedovi:

„To je Wang z vesnice Wang, ten, co koupil pozemky rodiny Chuangových tu zimu, kdy starý milostpán umřel, jak byl ten velký hladomor. Je teď bohatý.“

Na tato slova se Wang Lung s předstíranou lhostejností posadil, srdce se mu však dmulo hrdostí nad tím, čeho dosáhl. Onoho dne, kdy vy činil ženě, ho však ani úcta, s níž se setkával, nepotěšila, seděl, zasmušile popíjel čaj a měl pocit, že život není vůbec tak pěkný, jak se doposud domníval. A pak si náhle v duchu řekl:

„Co bych popíjel čaj právě tady? Majitel vypadá jako šilhavá lasička, vydělává míň než moji nádeníci a mně patří půda a moji synové jsou vzdělanci.“

Rychle vstal, hodil peníze na stůl a odešel dříve, než se s ním někdo mohl dát do řeči. Toulal se ulicemi města a sám nevěděl, co by rád. Prošel kolem stánku jednoho vypravěče, na chvíli usedl na kraj hustě obsazené lavice a naslouchal příběhu z dávných dob, za časů Tří království, kdy válečníci byli ještě stateční a důvtipní. Neklid mu však bránil, aby se dal vyprávěním tak strhnout jako ostatní, rušilo ho dunění malého měděného gongu, do něhož vypravěč bušil, a tak opět vstal a putoval dál.

Ve městě byla jedna velká čajovna, nedávno si ji tu otevřel jakýsi chlapík z jihu, který se v takových věcech dobře vyznal; Wang Lung prošel už dříve kolem a zděsil se při pomyšlení, jaké peníze se tam utrácejí v hazardních hrách a radovánkách s lehkými ženštinami. Hnán nepokojem, pramenícím z nečinnosti, přáním uniknout výčitkám vlastního srdce a vědomím, že se ke své ženě zachoval nespravedlivě, zamířil k tomuto domu. Ve svém neklidu musel vidět nebo slyšet něco nového. Tak se stalo, že překročil práh nové čajovny a octl se ve velké zářivé místnosti, plné stolků, otevřené přímo do ulice. Vstoupil sebejistým krokem a snažil si dodat ještě větší sebejistoty, neboť si uvědomoval, že je to teprve pár let, co se vyšvihl, a předtím že neměl nikdy než pár stříbrňáků navíc, a dokonce dělal rikšu v ulicích jižního velkoměsta.

Zprvu v té velkolepé čajovně vůbec nepromluvil, tiše si objednal čaj, popíjel a s úžasem se rozhlížel. Podnik pozůstával z rozlehlého sálu, strop měl pozlacený a na stěnách visely bílé hedvábné svitky, pomalované ženskými postavami. Wang Lung si zobrazené ženy v skrytu pečlivě prohlédl a usoudil, že jsou to pohádkové bytosti, neboť na zemi nikdy nic podobného nespatřil. A první den se na ně díval, spěšně vypil čaj a odešel.

Voda z jeho polí však neopadala, a tak chodil den za dnem do této čajovny, dával si čaj, sedal sám, popíjel a zíral na obrazy krásných žen, a každý den se zdržel o trošku déle, protože neměl co na práci, ani na poli, ani doma. Mohlo to tak pokračovat řadu dní: přestože měl stříbrňáky poschovávané na různých místech, vzbuzoval stále dojem venkovana, v celé vznešené čajovně měl na sobě on jediný bavlněnou suknici a ne hedvábný šat a na zádech mu visel cop, jaký už panáčkové z města nenosili. Avšak jednoho večera, kdy opět seděl u stolku vzadu v sálu, popíjel a koukal, sestoupil někdo ze schodiště, které začínalo u nejvzdálenější stěny a vedlo do prvního patra.

Tato čajovna byla totiž jediná patrová budova v celém městě kromě Západní pagody, která se tyčila do výše pěti poschodí u brány Západu. Pagoda však byla úzká a k vrcholu se ještě zužovala, zatímco čajovna měla první patro právě tak čtverhranné jako ta část budovy, která spočívala na zemi. Za noci se linul z horních oken zpěv vysokých ženských hlasů, lehounký smích a sladké tóny loutny, v jejíchž strunách se něžně probíraly dívčí prstíky. Hudba zaznívala až na ulici, hlavně po půlnoci, ačkoli tam, kde sedával Wang Lung, pohltil všechny tóny hluk a hlasy mnoha mužů, popíjejících čaj, a pronikavě, dutě dopadající kostky a kameny madžongu.

Tak se stalo, že Wang Lung onoho večera nezaslechl ženské kroky na úzkém praskajícím schodišti a překvapeně sebou trhl, když mu na rameni spočinula něčí ruka, jelikož nečekal, že by ho tu někdo znal. Vzhlédl a jeho oči se setkaly s úzkým, půvabným ženským obličejem patřícím Kukačce, té ženě, jíž vysypal do dlaně šperky onoho dne, kdy koupil půdu, a jejíž ruce podepřely roztřesené prsty starého milostpána a pomohly mu narovnat pečeť na kupní smlouvě. Zasmála se, když ho tu spatřila, a její smích připomínal pronikavý šepot.

„I to se podívejme, sedlák Wang!“ prohodila se zlomyslným důrazem na slově sedlák. „Kdo by si to byl pomyslel, že vás uvidím tady!“

Wang Lung ucítil potřebu dokázat téhle ženě za každou cenu, že je něco víc než obyčejný venkovan, a tak se zasmál a prohlásil s přespřílišnou hlučností:

„A neplatí snad peníze, které tu utrácím, stejně jako peníze každého jiného? A o peníze nemám právě nouzi. Štěstí mi přálo.“

Kukačka se zarazila, úzké oči jí zasvitly jako hadovi a pronesla hlaďouňkým hlasem, jako když olej vytéká z misky:

„Kdopak o tom neslyšel? A jak by muž lépe utratil peníze, které má navíc a nepotřebuje na živobytí, než v takovémhle podniku, kde se baví boháči a vznešení pánové se scházejí k hostinám a radovánkám! Našemu vínu se nevyrovná žádné – ochutnal jste je už, Wang Lungu?“

„Pil jsem zatím jenom čaj,“ odvětil Wang Lung a div se za to nestyděl. „Vínu i kostkám jsem se vyhýbal“

„Čaj!“ opakovala po něm a pronikavě se zasmála, „My ale máme víno Tygřích kostí, Jitřní víno a víno z voňavé rýže – co byste pil jen čaj?“ A když Wang Lung svěsil hlavu, zašeptala zrádně:

„Řekla bych, že jste neokusil ještě jiné věci, viďte? – Což takhle půvabné malé ručky, sladce vonící tvářičky?“

Wang Lung svěsil hlavu ještě níž, do tváře se mu nahrnula krev a měl dojem, že si ho celé okolí posměšně prohlíží a naslouchá ženině hlasu. Když si však dodal odvahy a po očku se rozhlédl, viděl, že si ho nikdo nevšímá, že kostky cinkají dál, a tak zmateně odpověděl:

„Ne – ne – to ne – jen čaj –“

, Žena se znovu zasmála, ukázala na malované hedvábné svitky a řekla:

„Tady je máte vyobrazené. Vyberte si, kterou byste chtěl, dejte mi do ruky stříbrňáky a já vám ji přivedu.“

„Tyhle ty!“ užasl Wang Lung. „Myslel jsem, že jsou tam namalované pohádkové bytosti, bohyně hory Kuen Lun, jak o nich povídají vypravěči!“

„Však to také jsou pohádkové bytostí,“ souhlasila Kukačka s posměšnou ochotou, „ale pohádkové bytosti, které smrtelníkovi přičaruje pár stříbrňáčků.“ Nato si šla po svých a cestou kývala a mrkala na postávající personál a ukazovala na Wang Lunga očima, jako by říkala: „To se nám tu natrefil vesnický bulík!“

Wang Lung však zíral na malby s novým zaujetím. Za tímto úzkým schodištěm, v pokojích nad jeho hlavou jsou tedy tyto ženy z masa a krve a chodí tam za nimi muži – jiní než on, samosebou, ale muži! Nu, a kdyby nebyl takový, jaký je, slušný, pracovitý člověk, manžel a otec synů, kdyby předstíral, že si vybírá, tak jako předstírá dítě při hře, kteroupak by si jako vybral? Zadíval se na každou zobrazenou tvář pozorně a soustředěně, jako by každá z nich byla skutečná. Dosud se mu zdály všechny stejně půvabné, protože dosud nepřicházela v úvahu nějaká volba. Teď však byly rozhodně některé půvabnější než jiné a z dobrých dvaceti nebo ještě víc vybral tři nejkrásnější, a z těch tří vybíral znovu, až si vybral tu ze všech nejkrásnější, drobné, štíhlé stvořeníčko, postavičku lehounkou jako bambus a obličejík zašpičatělý jako hlava kotěte; jednou rukou svírala stvol lotosového poupěte a ta ruka byla tak křehká jako úponek nerozvitého kapradí.

Zíral na ni, a jak tak zíral, rozlil se mu žilami žár jako víno.

„Je jako kvítek na kdoulovém keři,“ pronesl náhle nahlas a zvuk vlastního hlasu ho tak vyplašil a zahanbil, že překotně povstal, hodil peníze na stůl, vyšel ven a tmou, která mezitím zavládla, se ubíral k domovu.

Nad poli a vodami visely měsíční paprsky v síti ze stříbrné mlhy a v jeho žilách proudila vřelá krev jako zběsilá.

19

Kdyby byla zátopa v tomto čase opadla a Wang Lungova pole se opět prostírala pod sluncem mokrá, až by se z nich kouřilo, a potřebovala za pár horkých letních dnů zorat, uvláčet a zasít, možná že by byl Wang Lung do velké čajovny už nezašel. Nebo kdyby bylo některé dítě onemocnělo či se náhle ukázalo, že dny starého otce jsou sečteny, byl by se Wang Lung musel zaobírat těmito událostmi a byl by zapomněl na špičatý obličejík ze svitku a ženské tělo štíhlounké jako bambus.

Vody se však rozlévaly dál klidně a nepohnutě, ledaže hladinu zčeřil mírný letní vánek, který se zvedl při západu slunce, starý otec podřimoval, oba chlapci se vypravili do školy, jen se rozednilo, a byli pryč až do večera a Wang Lung neměl doma stání, vyhýbal se O-lan, která zdrceně pozorovala, jak přechází sem a tam, vrhá se do křesla a zase z něho vyskakuje, aniž se napije čaje, který mu nalila, a aniž vykouří dýmku, kterou si zapálil. Na sklonku jednoho dlouhého dne, delšího než všechny předchozí, v sedmém měsíci, kdy se soumrak pozvolna snášel jako sladký šepot nad široce rozlité jezero, stanul Wang Lung ve dveřích svého domu, a náhle se beze slova prudce otočil, vešel do své místnosti, oblékl si novou suknici, byla to dokonce ta suknice z lesklé černé látky, která svítila téměř jako hedvábí a kterou mu O-lan ušila na svátky, a aniž komukoli co řekl, vydal se úzkou stezkou podél vody přes pole, až dospěl k temné městské bráně, prošel jí a zamířil městskými ulicemi k nové čajovně.

Tam zářila všechna světla, jasné olejové lampy, jaké se dostanou jen v cizích městech na pobřeží, a pod těmito lampami seděli muži, popíjeli a rozprávěli, oděvy rozepjaté, aby je večerní chlad osvěžil, všude se třepotaly vějíře a drobný smích se linul jako hudba do ulice. Všechno veselí, jež Wang Lungovi dřina na polích nikdy neskýtala, bylo uzavřeno ve zdech tohoto domu, kde se muži scházeli k radovánkám a nikdy k práci.

Wang Lung zaváhal před prahem a zůstal stát v jasném světle, které dopadalo otevřenými dveřmi. A snad by tam byl chvíli postával a pak odešel, protože byl v hloubi srdce stále ještě nesmělý a rozpačitý, třebaže mu krev divoce bouřila v těle, jako by mu měla žíly roztrhnout, kdyby byla ze stínu za hranicí světla nevystoupila žena, která se dosud pohodlně opírala o veřeje, a tou ženou byla Kukačka. Vystoupila, když zahlédla mužskou postavu, protože měla za úkol lákat zákazníky pro obyvatelky domu, ale když poznala, kdo to přišel, pokrčila rameny a prohodila: „Vždyť je to jen ten sedlák!“

Wanga zabolela očividná lhostejnost jejích slov, vzkypělý hněv mu dodal odvahy, na niž by se byl jinak nevzmohl, a tak prohodil:

„Nu, a nesmím snad vejít do tohoto domu a počínat si jako ostatní?“

Nato ona znovu pokrčila rameny, zasmála se a pravila: „Máte-li peníze jako ostatní, můžete si počínat právě tak jako oni.“

Chtěl jí ukázat, že je dost vznešený a bohatý, aby si mohl dělat, co se mu zlíbí, a proto sáhl do opasku, vytáhl plnou hrst stříbrňáků a zeptal se jí: „Je to dost, nebo to není dost?“

Zahleděla se na hrst peněz a bez dalších průtahů ho vyzvala: „Vejděte a řekněte si, kterou chcete.“ Wang Lung zakoktal, aniž věděl, co povídá: „Ale já – ani nevím, že bych něco chtěl…“ Pak v něm zvítězila žádostivost a zašeptal: „Tu maličkou – tu se špičatou bradičkou a drobounkým obličejíkem, růžovým a bílým jako kdoulový květ, tu, co drží v ruce lotosové poupě.“

Žena lehce přikývla, pokynula mu, jala se proplétat mezi obsazenými stolky a Wang Lung ji v jisté vzdálenosti následoval. Zprvu měl dojem, že všichni hosté vzhlédli a pozorují ho, ale když si dodal odvahy a porozhlédl se, viděl, že si ho nikdo nevšímá, až na jednoho, který se zeptal: „Je už tedy dost pozdě a může se za ženskými?“ a jiného, jenž zvolal: „Ten bude nějak nadrženej, že musí začínat tak brzy!“

V té chvíli však už vystupovali po úzkém rovném schodišti, což činilo Wang Lungovi jisté nesnáze, neboť stoupal do schodů ve stavení poprvé v životě. Nahoře na schodišti to ale vypadalo stejně jako v domě na zemi, až na to, že mu to připadalo hezky vysoko, když míjeli okno a on se podíval na nebesa. Zena ho vedla nízkou tmavou chodbou a cestou vyvolávala:

„Vedu vám počinek!“

Po celé chodbě se náhle začaly otvírat dveře a tu a tam se. ve světelném pruhu ukázala ženská hlava, jako když z pupence na slunci rozvije květ, ale Kukačka je krutě odbývala:

„Ne, ty ne – ty taky ne – po vás se nikdo neptal! Tenhle jde za tou růžovoučkou trpaslicí ze Sečuánu – za Lotosem!“

Chodbou se šířil šum, nezřetelný, ale posměšný, až jedna slečna, červenolící jako granátové jablíčko, hlučně zvolala:

„Spánembohem, budiž jí přán – táhne to z něho polem a česnekem!“

Wang Lung to zaslechl, a třebaže se nesnížil k odpovědi, její slova jím projela jako dýka, protože se obával, že vypadá na to, co ve skutečnosti je – na prostého sedláka. Ale kráčel vytrvale dál, pomyšlení na dobré stříbrňáky v opasku ho povzbuzovalo, až konečně žena zabouchala napřaženou dlaní na jedny zavřené dveře, bez čekání ho zavedla dovnitř a tam na posteli s červeným květovaným přehozem seděla křehká dívka.

Kdyby mu někdo vyprávěl, že jsou na světě takové malé ručičky, nebyl by mu věřil: tak malé ručičky, tak jemné kosti a tak úzké prstíky s dlouhými nehty, zbarvenými do temně růžová jako lotosová poupata. A kdyby mu byl někdo řekl, že jsou na světě takovéhle nožky, drobné nožky obuté v růžové saténové střevíčky, sotva větší než mužský prostředník, a že se ty nožky budou čtveračivě klátit přes pelest – kdyby mu to byl někdo vyprávěl, nebyl by mu věřil.

Usedl strnule vedle ní na postel, zíral na ni a viděl, že je docela taková jako na obrázku a že by ji byl podle toho obrázku poznal, kdyby se byli někde potkali. Nejvíc ze všeho připomínala však její ručka jemnou, mléčně bílou sevřenou ručku na obraze. Obě její ručky spočívaly v objetí na růžovém hedvábí v jejím klíně a jeho by bylo ani ve snu nenapadlo, že se jich lze dotknout.

Hleděl na ni, jako předtím hleděl na obraz, a viděl před sebou postavu štíhlou jako bambus, oděnou v přiléhavý krátký vrchní kabátec, viděl nalíčený půvab drobného špičatého obličejíku nad vysokým límcem lemovaným bílou kožešinou, viděl kulaté oči, připomínající svým tvarem meruňku, a teprve nyní pochopil, co mají vypravěči pohádek na mysli, když opěvují meruňkovité oči dávných krásek. Pro něj to nebyla žena z masa a krve, ale malovaný obraz.

Tu zvedla malou stočenou ručku, položila mu ji na rameno a nechala ji pomalu sklouznout po jeho paži, nesmírně pomalu. Nikdy ještě nezažil tak lehký a jemný dotek, nebyl by ani postřehl, že ho něco pohladilo po ruce, kdyby to neviděl, a přesto při pohledu na drobnou ručku na své paži měl dojem, jako by se vzápětí za ní zažíhal oheň, který se mu propaluje rukávem do masa. Pozoroval ručku, až dospěla k lemu jeho rukávu, po zkušeném krátkém zaváhání spočinula na jeho holém zápěstí a pak se ztratila v hloubi jeho tvrdé temné dlaně. Gely se rozechvěl a nevěděl, co si s ní počít.

A tu uslyšel lehký, čiperný smích, zvonivý jako stříbrný zvon na pagodě, rozhoupaný ve větru, a hlásek tenký jako ten smích řekl:

„Takový velký chlapík a takový velký nemotora! To tu máme takhle prosedět celou noc, abys na mě mohl vyvalovat oči?“

Nato uchopil její ručku do svých dlaní, ale opatrně, protože byla jako křehký suchý list, horká a suchá, a řekl jí naléhavě, aniž věděl, co mluví:

„Nevím, co mám dělat – uč mě!“

A ona ho tedy učila.

Wang Lung ted onemocněl nejtěžší nemocí, jaká může člověka postihnout. Zakusil leccos při těžké práci v slunečním úpalu i v suchých ledových vichrech z nelítostné pouště, zakusil hlad, když se na polích neurodilo, zakusil zoufalství, když beznadějně dřel na ulicích jižního města. Avšak žádné toto utrpení se nevyrovnalo utrpení, které mu ted působila tato křehká dívka.

Chodil do čajovny den co den, každý večer čekal, až k ní bude smět, a každý večer ji vyhledal. Každý večer k ní přišel, pokaždé z něho byl zase ten hloupý, bezradný venkovan, chvěl se na prahu, usedal strnule vedle ní, čekal jako na znamení, až se ozve její smích, a celý horečnatý, naplněn neukojitelnou lačností, otrocky sledoval, jak se pomalu rozvíjí, až nadešla ta vrcholná chvíle, kdy jako květina rozkvetlá k utržení byla svolná, aby se jí cele zmocnil.

Zmocnit se jí cele však nikdy nedokázal, a proto se nemohl zbavit své horečné lačnosti, ač mu bývala po vůli. Když k němu do chalupy přišla O-lan, přinesla jeho tělu zdraví, mocně po ní toužil, jako samec po samici, vzal si ji, utišil se, pustil ji z hlavy a spokojeně šel po své práci. Ale láska k této ženě mu nepřinášela uspokojení, nedokázala ho ozdravit. Když už s ním v noci nechtěla dál nic mít, její drobné ruce se mu s nečekanou silou opřely o ramena a nedůtklivě ho strkaly ze dveří, zatímco jeho stříbrňáky jí už spočívaly v záňadří, a on od ní odcházel právě tak nenasycený, jako přišel.

Bylo to, jako by se člověk umírající žízní napil slané mořské vody: je to sice voda, ale vysuší jeho krev na žízeň a nic než žízeň, takže mu samo napití nakonec přivodí smrt. Šel k ní, měl ji znovu a znovu a odcházel neukojený.

Celé to horké léto ji Wang Lung takto miloval. Nic o ní nevěděl, ani odkud pochází, ani kdo to je; když byli spolu, promluvil stěží půl tuctu slov a sotva vnímal nepřetržitý tok jejích řečí, lehkonohých a prokládaných dětským smíchem. Jen se díval: na její tváře, na její ruce, na držení těla, na výraz Širokých sladkých očí – a vyčkával. Nikdy se jí nemohl nasytit a vracíval se za svítání domů jako omámený a neukojený.

Dny se nekonečně vlekly. Nechtěl už spát ve své posteli a pod záminkou, že je v místnosti příliš dusno, natáhl si rohož pod bambusy a tam upadal do neklidné dřímoty nebo ležel s očima otevřenýma, upíral zrak na protáhlé stíny bambusových listů a hruď mu přetékala nezdravou sladkou bolestí, již nechápal.

A když na něho někdo promluvil, žena nebo děti, když za ním přišel Ting a řekl: „Voda už co nevidět opadne a jakou sadbu bych měl přichystat?“ křikl na ně:

„Cožpak mi nemůžete dát chvíli pokoj?“

A celou tu dobu mu srdce div nepuklo, protože se té dívky nemohl nabažit.

Jak tak čas ubíhal, žil jen proto, aby přečkal den až do večera, a nevěnoval vůbec pozornost zaražené O-lan s dětmi, které se vytrhly ze hry pokaždé, když se blížil, ba dokonce ani starému otci, jenž po něm pokukoval a pak se ho zeptal:

„Copak to máš za nemoc, že jsi z ní tak nevrlý a popuzený a že ti kůže zežloutla jako hlína?“

A když tyto dny vystřídala noc, dělala si s ním dívka jménem Lotos, co se jí zlíbilo. Stačilo, aby si začala tropit šašky z jeho copu, třebaže si jej teď každý den dlouze kartáčoval a zaplétal, a prohlásila: „Žádný jižan by už ten opičí ocas nenosil!“ a už šel a beze slova si jej dal ustřihnout, ačkoli dřív by ho k tomu ničí posměšky ani hněv nebyly pohnuly.

Když O-lan viděla, co učinil, zvolala hrůzou jata:

„Přestřihl jsi si život!“

On se však na ni obořil:

„A to mám do smrti vypadat jako staromódní hlupák? Ve městě nevidíš mladšího muže, aby neměl krátké vlasy.“

Přitom měl v hloubi duše strach, co to provedl, ale byl by si přestřihl nit života, kdyby byla dívka Lotos vyslovila takový příkaz nebo přání, protože oplývala všemi půvaby, které by ho bylo kdy napadlo si u ženy přát.

Dosud si myl statné hnědé tělo jen zřídkakdy, jelikož byl toho mínění, že čistý pot jeho dřiny na obyčejné omývání stačí, teď však začal toto tělo bedlivě prohlížet, jako by patřilo někomu jinému, a umýval se každý den, až mu žena ustaraně bránila:

„Tolika mytí, vždyť z toho ještě budeš mít smrt!“

Koupil si v obchodě sladce voňavé mýdlo, takový rudý navoněný kousek z cizích krajů, vtíral si je do kůže a za živý svět by nebyl pozřel stroužek česneku, třebaže jej kdysi míval moc rád, aby to z něho necítila.

A nikdo u nich doma nevěděl, co si o tom všem myslet.

Koupil si také na kolikeré nové šaty, a třebaže mu na ně dosud vždycky střihla O-lan, aby byly široké, dlouhé a pěkně pohodlné, a důkladně je prošila sem i tam, aby něco vydržely, opovrhl teď jejími střihy i vypracováním, zanesl látky ke krejčímu do města a nechal si ušít takový oděv, jaký se nosil ve městě: světle šedivou hedvábnou suknici, střiženou pěkně k tělu, aby přiléhala, a přes ni černý saténový kabátec bez rukávů. A koupil si také první boty v životě, které nešila ženská ruka, a byly to černé sametové střevíce, jaké plandávaly z pat starému milostpánovi.

Bylo mu však stydno vzít na sebe z ničeho nic takové švihácké šaty před O-lan a před dětmi. Měl je složené v hnědém pergamenu a nechával je v čajovně u jednoho zřízence, s nímž se seznámil, a za spropitné ho zřízenec vždy zavedl do jedné komůrky, kde se mohl převléknout, než šel nahoru. A navíc si ještě koupil stříbrný pozlacený prsten na prst, a když mu na vyholeném temeni začaly zas vyrážet vlasy, mazal si je cizím vonným olejem z malé lahvičky, za niž dal celý stříbrňák.

O-lan ho pozorovala v úžasu a nebyla z toho ze všeho moudrá, až jednoho dne, když v poledne pojídali rýži, se na něho dlouze zahleděla a povzdechla si:

„Poslední dobou jako bys mi připomínal milostpány ze vznešeného domu.“

Nato se Wang Lung hlasitě zasmál a řekl:

„Proč bych pořád musel vypadat jako venkovský balík, když máme, co potřebujeme, a víc než to?“

V hloubi srdce ho však její slova velice potěšila a ten den k ní byl po mnoha dnech opět trochu laskavější.

Jeho peníze, jeho dobré stříbrňáky mu teď proudily mezi prsty. Nejen že musel platit za hodiny s ní strávené, ale byly tu ještě její roztomilé rozmary a přání. Tak třeba vzdychla a zašeptala, jako by jí srdce pukalo touhou:

„Ach božínku – ach božínku!“

Wang Lung se už konečně naučil promluvit v její přítomnosti, a tak se zeptal: „Copak je, srdéčko zlaté?“, načež mu odvětila: „Dnes mě nemůžeš potěšit, protože Černý Jantar, ta holka přes chodbu, dostala od svého přítele zlatou jehlici do vlasů a já mám jenom tuhle starou stříbrnou, kterou nosím, co pamatuji.“

A tu by ani za živý svět nebyl dokázal nepoodhrnout vznosnou spirálu jejích černých vlasů, aby se mohl pokochat pohledem na malá ouška s protáhlými lalůčky, a nezašeptat jí:

„Koupím tedy svému pokladu taky zlatou jehlici do vlasů.“

Všechna tato něžná jména ho totiž naučila, jako se dítě učí novým slovům. Naučila ho, aby jí je říkal, a on se jich ve svém srdci nemohl nabažit, ač je ze sebe soukal jen ztěžka, protože celý život znal jen řeči o sadbě, o sklizni, o slunci a dešti.

Tak se vytratily stříbrňáky ze zdi i z pytle a O-lan, jež by mu byla kdysi hravě dokázala říct: „Načpak vybíráš ty peníze ze zdi?“, teď nic neříkala, jen po něm zdrceně hleděla, dobře si vědoma toho, že žije nějakým jiným životem, který s ní nemá nic společného, který nemá nic společného dokonce ani s půdou, a neuměla si představit, co je to za život. Bála se ho však od onoho dne, kdy si tak jasně uvědomil, že na ní není nic hezkého, ani vlasy, ani její osoba, kdy zpozoroval, že má velké nohy, a bála se ho na něco zeptat, protože teď měl pro ni vždy pohotově výbuch hněvu.

Nadešel den, kdy se Wang Lung vrátil domů z pole a zašel za ní k tůni, kde prala prádlo. Chvíli mlčky přihlížel a pak se na ni drsně obořil – musel k ní být drsný, protože se styděl a nechtěl si to sám přiznat:

„Kam se poděly ty perly, cos měla?“

Pozvedla oči od prádla, které vytloukala na hladkém plochém kamenu na břehu, a bojácně odpověděla:

„Perly? Ještě je mám.“

Nedíval se na ni, ale na její vrásčité mokré ruce a zahučel:

„Nemá smysl schovávat perly pro nic za nic.“

Nato pomalu řekla:

„Myslela jsem si, že bych si je mohla jednou dát zasadit do náušnic,“ a v obavě, aby se jí nevysmál, dodala: „Měla bych je přichystané pro mladší dceru, až se bude vdávat.“

Zatvrdil se ve svém srdci a rázně ji odbyl:

„Co ta by dělala s perlami, když je černá jako hlína? Perly jsou pro ženy se světlou pletí!“ A po chvilkové odmlce náhle vzkřikl: „Dej mi je – potřebuju je!“

Nato sáhla pomalým pohybem vrásčitou rukou do záňadří, vytáhla malý balíček, dala mu jej a dívala se, jak ho rozbaluje: perly mu ležely na dlani, odráželo se v nich měkce celé slunce a on se zasmál.

O-lan začala opět prát, těžké slzy jí pomalu padaly z očí, nepozvedla však ruku a neutřela si je, zato tím vytrvaleji vytloukala dřevěnou pálkou prádlo rozložené na kameni.

20

A tak by se to bylo možná táhlo donekonečna, až by u ní byl nechal poslední stříbrňák, kdyby se byl ten člověk, Wang Lungův strýc, náhle neobjevil, aniž se namáhal vysvětlovat, kde dosud byl a co dělal. Stanul ve dveřích, jako by ze země vyrostl, potrhaný šat měl nezapjatý a ledabyle převázaný jako vždy, i ve tváři byl stejný, jen vrásčitější a ošlehaný větrem a sluncem. Usmál se zeširoka na všechny kolem stolu, kde právě seděli u časné snídaně, a Wang Lung na něho jen vytřeštěně zíral, neboť už zapomněl, že kdy nějakého strýce měl, a připadalo mu to, jako by byl vstal z mrtvých a přišel za ním. Stařičký otec zamrkal, vyvalil oči a nemohl si příchozího nikam zařadit, dokud ten nezvolal:

„Zdravím tě, starší bratře, i tvého syna a jeho syny a svou švegruši.“

Načež Wang Lung povstal, zdrcen do hloubi duše, ale ve tváři i v hlase zachovávaje zdání zdvořilosti. „Zdravím tě, strýčku, už jsi jedl?“ „Ne,“ odpověděl strýc hbitě, „pojím s vámi.“ Uvelebil se za stolem, přitáhl si misku a tyčinky a bez pobízení si naložil rýži, sušenou nasolenou rybu, nasolenou mrkev a sušené boby, které byly na stole. Jedl, jako by umíral hlady, a nepadlo slovo, dokud hlasitě nedosrkal tři misky řídké rýžové kaše, jen mu mezi zuby rychle zapraskaly rybí kůstky a jadérka bobů. A po jídle prohlásil, jako by se to rozumělo samo sebou:

„Teď se prospím, protože jsem už tři noci nespal.“

Wang Lung, celý pryč, nevěděl honem, co počít, a tak ho zavedl k otcově posteli; strýc nadzvedl přikrývky, omakal pevnou tkaninu čistých nových bavlněných povlaků, prohlédl si dřevěnou postel, dobrý stůl a velké dřevěné křeslo, které Wang Lung koupil otci do pokoje, a řekl:

„Víš, slyšel jsem, že sis pomohl, ale že se ti takhle dobře vede, to jsem si nemyslel.“ Padl do postele, přitáhl si pokrývky až ke krku, ač bylo horké léto, ve všem si počínal, jako by byl doma, a bez dlouhých řečí usnul.

Wang Lung se vrátil do prostřední místnosti celý zkoprnělý, neboť dobře věděl, že už odtud strýce nedostane a že ho ode dneška bude muset živit. Při tom pomyšlení a při pomyšlení na strýcovu ženu se ho zmocňovaly hrozné obavy, jelikož viděl, že se k němu nastěhují a nic jim v tom nedokáže zabránit.

Jeho obavy se také splnily. Když minulo poledne, protáhl se strýc konečně na posteli, třikrát hlučně zívl, vyšel z místnosti, přitáhl si oděv úže k tělu a prohlásil k Wang Lungovi:

„Ted dojdu pro ženu a pro syna. Jsme jenom tři, co sníme, to se v takovéhle velké domácnosti ani nepozná, a těch pár kousků šatstva se také najde.“

Wang Lung mu na to nemohl odpovědět jinak než nevraživým pohledem, jelikož by to byla hanba, aby člověk, který má dostatek a víc než dostatek, zapudil bratra vlastního otce a jeho syna od svého prahu. Wang Lung věděl, že by ho za takový počin odsoudila celá ves, kde si ho teď všichni pro jeho jmění vážili, a proto se neodvážil nic namítat. Přikázal však nádeníkům, aby se všichni nastěhovali do starého stavení a uvolnili místnosti u brány a strýc ještě týž večer přivedl ženu se synem a usadili se tam. Wang Lung zuřil a nejhorší na tom bylo, že musel pohřbít hněv ve svém srdci, odpovídat s úsměvem a vítat příbuzné, ačkoli při pohledu na strýcovu ženu a její obličej jako melounek div zlostí nepukl a při pohledu na prohnaný, drzý obličej strýcova syna měl co dělat, aby se udržel a jednu mu nevlepil. Takovou měl zlost, že tři dny ani do města nezašel.

Teprve když si všichni zvykli na to, co se přihodilo, když mu O-lan řekla: „Přestaň se už zlobit. Musíme to trápení vydržet,“ a když Wang Lung viděl, že strýc, jeho žena i syn si budou počínat ohleduplně, aby nepřišli o dobré bydlo, teprve pak zatoužil ještě vášnivěji než dříve po dívce Lotosu a zahučel si pod vousy:

„Člověk má doma smečku divokých psů, a tak si musí hledat klid jinde.“

A starý žár a utrpení v něm vzplály s novou silou a stále ještě nebyl své lásky syt.

Nu, a co nepostřehla O-lan ve své prostoduchosti ani Wang Lungův otec ve své stařecké nemohoucnosti, co zabránila přátelská náklonnost rozpoznat Tingovi, to prohlédla okamžitě strýcova žena a s rozesmátýma očima prohlásila:

„Podívejme se na toho Wang Lunga, jak se snaží utrhnout květ z nového záhonu!“ A když se na ni O-lan pokorně a nechápavě zahleděla, zasmála se znovu a pokračovala: „Ty potřebuješ mít vždycky meloun rozříznutý vejpůl, než si všimneš semínek, viď? Zkrátka a dobře, tvůj muž blázní za jinou!“

Tohle ji slyšel Wang Lung vykládat jednou brzy zrána na dvoře pod oknem své místnosti, kde ležel na posteli a vyčerpán láskou unaveně podřimoval. Ihned ho to probudilo a jal se poslouchat, vyděšen jejím bystrozrakem. Sytý hlas drmolil dál, jako by jí z tučného hrdla olej vytékal:

„Však už jsem to viděla nejednou: jakmile si mužský začne uhlazovat vlasy a kupovat nové šaty a zničehonic musí mít najednou sametové střevíce, je v tom ženská, na to můžeš vzít jed.“

O-lan srdceryvně zaúpěla, co řekla, to nezaslechl, ale strýcova žena rozkládala dál:

„Ty má svatá prostoto, nemůžeš přece počítat s tím, že se nějaký mužský spokojí s jednou ženskou, a když je to utahaná, udřená ženská, která se zničila, jak na něho dřela, to už teprve ne. Tím spíš začne pokukovat po jiných, a na tobě toho stejně nikdá nebylo moc na koukání, ty má chudinko hloupá, tebe mohl potřebovat leda tak na práci, jako to boží hovádko. Má teď peníze, tak se nesmíš divit, jestli si koupí jinou a přivede si ji domů, to jsou holt mužští, a ten můj starý ničema by to udělal zrovna tak, jenže se v životě nezmohl ani na to, aby pořádně uživil sám sebe.“

Napovídala toho ještě víc, ale Wang Lung na posteli ji už nevnímal, protože ho zaujalo, co slyšel předtím. Najednou pochopil, jak utišit svůj hlad a žízeň po dívce, kterou miluje. Koupí ji, přivede si ji domů a bude ji mít jen pro sebe, aby za ní nemohli chodit jiní muži, nají se a bude nasycen, napije se a bude ukonejšen. Okamžitě vstal z postele, vyšel ze stavení, tajně pokynul strýcově ženě, a když ho následovala k datlovníku za vraty, kde nikdo nemohl vyslechnout, co si budou povídat, pravil jí:

„Poslouchal jsem a slyšel, co jste říkala na dvoře. Máte pravdu, jedna žena mi nestačí, a proč bych si toho nedopřál, když mám dost půdy, aby nás uživila všechny?“ Odpověděla mu pohotově a ochotně: „Jistě, co by ne? Dělají to tak všichni zámožní lidé. Jen chudák se musí spokojit a pít z jednoho šálku.“ To řekla, jelikož dobře věděla, co přijde dál, a on skutečně pokračoval, jak předpokládala:

„Ale kdo za mě bude jednat a dělat mi prostředníka? Muž přece nemůže přijít za dívkou a říct jí: ‚Pojď do mého domu.’“ Na to měla odpověď pohotově:

„Jen to nech na mně. Stačí, když mi řekneš, která to je, a já už všechno zařídím.“

Wang Lung ze sebe soukal neochotně a rozpačitě, neboť dosud její jméno nahlas před nikým nevyslovil: „Je to dívka jménem Lotos.“

Připadalo mu samozřejmé, že o ní každý ví a že ji zná, jako by zapomněl, že sám ještě před dvěma letními měsíci neměl o její existenci ani tušení. Strýcova žena v něm proto vzbudila netrpělivost dalším dotazem: „A kdepak bydlí?“

„Kde by bydlela,“ opáčil nedůtklivě, „než v té velké čajovně na hlavní třídě ve městě?“ „Jak se tam říká U květin?“ „A kde jinde?“ utrhl se Wang Lung. Zamyslela se na chvíli, přejela si prstem skousnutý dolní ret a nakonec řekla:

„Tam nikoho neznám. Budu si muset něco vymyslet. Kdopak tam dělá madam?“

A když j’í sdělil, že Kukačka, která bývala otrokyní ve vznešeném domě, zasmála se a prohlásila:

„Ta osoba? Toho se tedy chopila, když starý milostpán jedné noci vydechl naposled v její posteli? No, to je jí podobné.“ Znovu se zasmála, jako když slepice zakdáká, a bez okolků ho ujistila:

„Ta osoba! Pak to bude opravdu jednoduchá záležitost. Všechno je mi jasné. Ta osoba! Ta byla odjakživa všeho schopná, třeba horu by ze země vydupala, jen kdyby ucítila na dlani dost stříbra.“

Když to Wang Lung slyšel, měl dojem, že má náhle v ústech sucho a vyprahlo, a dokázal jen zašeptat:

„Stříbro tedy! Stříbro a zlato! Ať to stojí co chce – až na mou půdu!“

Wang Lung, spalován svou divnou a protismyslnou vášní, si umínil, že od nynějška už do velké čajovny nevkročí, dokud se ta záležitost nedojedná. V duchu si říkal:

„Jestli ke mně nebude chtít a nebude jí stačit milovat se jen se mnou, ať se na místě propadnu, jestli se u ní ještě ukážu!“

Ale když mu v mysli zazněla slova: „Jestli ke mně nebude chtít,“ zastavilo se mu srdce hrůzou, takže neustále běhal za strýcovou ženou a naléhal:

„Vyřídila jste, že mám dost peněz, aby se brána otevřela?“ A znovu se jí dotazoval: „Řekla jste Kukačce, že mám dost stříbra i zlata, abych si mohl dovolit, co se mi zlíbí?“ A kladl jí na srdce: „Povězte jí, že v mém domě nebude muset na nic sáhnout, že ji budu oblékat jen do hedvábí, že bude mít každý den třeba žraloci ploutve, když se jí zamane,“ až nakonec tlustá paní ztratila trpělivost, zablýskla očima sem a tam a křikla na něho:

„Tak už dost! Copak jsem blázen a je to snad poprvně, že dávám dohromady nějakého mužského s děvčetem? Dej mi pokoj, však já to zařídím. Všechno jsem jim už vypověděla kolem a dokola.“

Nezbývalo mu tedy, než si kousat nehty a prohlédnout si domov tak, jak jej mohla vidět Lotos, následkem čehož začal prohánět O-lan, aby zametala, drhla, stěhovala stoly a židle sem a tam, až chudinka ubohá propadala čím dál tím větší hrůze, neboť tou dobou už dobře věděla, co ji čeká, ačkoli s ní o tom nemluvil.

Wang Lung se teď už nedokázal přimět, aby spal s O-lan, a usoudil v duchu, že se dvěma ženami v rodině bude potřebovat víc místností a nový dvůr, a že musí mít, kam by se uchýlil se svou láskou a byl s ní sám. Zatímco tedy vyčkával, až strýcova žena dokončí vyjednávání, dal svolat své lidi a poručil jim, aby za stavením zbudovali kolem prostředního pokoje ještě jeden dvůr a kolem dvora tři místnosti, jednu velkou a z každé strany po menší. Nádeníci na něho koukali, ale neodvažovali se nic namítat a on jim nic nevysvětloval, na všechno dohlížel sám, aby nepotřeboval říci ani Tingovi, co si usmyslil. Chlapi vykopali na poli hlínu, uplácali z ní zdi, zapustili základy a Wang Lung poslal do města a dal tam koupit tašky na střechu.

Když byly zdi hotové, hlína uhlazená a podlaha udupaná, poslal pro cihly, chlapi je nakladli těsně vedle sebe, zalili je vápnem a Lotos měla ve všech třech místnostech krásnou cihlovou podlahu. Wang Lung koupil červenou látku na závěsy do dveří a koupil nový stůl a k němu dvě vyřezávané židle a dva malované svitky, znázorňující kopce a řeku, aby bylo co pověsit na zeď za stolem. A koupil červenou lakovanou misku s pokličkou na sladkosti, nachystal do ní sezamové koláče a máslové cukroví a postavil to všechno na stůl. Pak ještě koupil širokou a bohatě vyřezávanou postel, která by byla sama zaplnila menší místnost, a na postel květovaná nebesa. Styděl se však požádat O-lan, aby mu v něčem pomohla, a tak sem večer chodila strýcova žena, zavěsila nebesa nad postel a udělala ty věci, na které je mužský příliš nešikovný.

Pak bylo všechno hotovo a nic už nezbývalo, dny ubíhaly, až se měsíc znovu naplnil, a vyjednávání ještě neskončilo. Wang Lung se potloukal sám po novém malém dvorci, který dal vystavět pro Lotos, až si vyvzpomněl, že by se uprostřed dvora mohlo udělat jezírko, zavolal tedy dělníka, ten vykopal bazének na tři čtvereční stopy, vyložil jej kachlíky, Wang Lung zašel do města a koupil do jezírka pět zlatých rybek. Pak už si ale nemohl vyvzpomenout nic, co by měl ještě udělat, a tak opět s horečnatou netrpělivostí vyčkával.

Za celou tu dobu na nikoho kloudně nepromluvil, ledaže vyhuboval dětem, když měli nudli u nosu, nebo se rozkřikl na O-lan, že už se tři dny nebo ještě déle neučesala, až nakonec jednoho rána O-lan propukla v pláč a naříkala tak srdcervoucně, jak to u ní ještě nikdy nezažil, ani když umírali hlady a jindy také ne. Obořil se na ni proto:

„Co to má znamenat, ženo? Nemůžu snad říct, aby sis učesala tu svou koňskou hřívu? To musíš hned začít takhle vyvádět?“

Ona však místo odpovědi jen úpěnlivě opakovala:

„Porodila jsem ti syny – porodila jsem ti syny –“

Umlkl a zrozpačitěl, zahučel si něco pro sebe, protože se před ní styděl, a nechal ji být. Měla pravdu, podle zákona nebyl oprávněn si na svou ženu stěžovat, protože mu porodila tři statné syny, všichni žili, takže jiný důvod než svou touhu neměl.

Tak to šlo dál, až za ním jednoho dne přišla strýcova žena a řekla:

„Všechno je domluveno. Ta osoba, co to tam majiteli čajovny vede, je svolná, když jí vysázíme na dlaň sto stříbrňáků, a děvče půjde, když dostane jantarové náušnice, jantarový prsten, zlatý prsten, dvoje saténové šaty, dvoje hedvábné Jaty, tucet párů střevíčků a dvě hedvábné přikrývky na postel.“

Z celé té litanie slyšel Wang Lung jen začátek: „Všechno je domluveno,“ a už zvolal:

„Má to mít – má to mít –“ utíkal do stavení, vzal stříbrňáky a předal jí je, ale tajně, protože nechtěl, aby někdo věděl, kam se poděla dobrá úroda za kolik let, a řekl strýcově ženě: „A deset stříbrňáků si z toho vemte pro sebe.“

Pokusila se chabě předstírat, že odmítá, napřímila tučné tělo, vrtěla hlavou na všechny strany a hlasitým šepotem se ohrazovala:

„Ne, nic si nevezmu. Jsme přece jedna rodina, jsi můj syn ajá jsem tvá matka, udělala jsem to pro tebe, a ne pro peníze.“ Wang Lung však viděl, že při všem ohrazování drží ruku nataženou, vysázel jí do dlaně peníze a nelitoval tohoto vydání.

Pak nakoupil vepřového, hovězího a lososa, bambusové výhonky a kaštany, závitek sušených ptačích hnízd z jihu na polévku, koupil sušené žraloci ploutve, kdejakou lahůdku, kterou znal, koupil a pak čekal, dá-li se ta palčivá, neklidná netrpělivost, která jím zmítala, nazvat čekáním.

Jednoho jasně zářivého, palčivého dne v osmém měsíci, jímž končí léto, přibyla do jeho domova. Wang Lung pozoroval její příchod už zdáli. Vezla se v uzavřených bambusových nosítkách, spočívajících mužským na ramenou, a on se díval, jak se nosítka pohupují sem a tam po úzké pěšině podél polí, a za nimi si vykračovala postava, v níž poznal Kukačku. Tu na okamžik pocítil, co je to strach, a v duchu si pomyslel:

„Co si to jen beru do stavení?“

Sotva věděl, co dělá, když vběhl do místnosti, kde tolik let spával se svou ženou, zavřel se tam a v šeru zmateně čekal, dokud nezaslechl, jak ho strýcova žena hlasitě volá, aby vyšel ven, že je někdo před vraty.

Přišoural se pomalu a rozpačitě ven, jako by ji ještě v životě neviděl, nastrojený, ale s hlavou svěšenou, a oči mu těkaly na všechny strany, jen ne kupředu. Kukačka se s ním však vesele přivítala:

„To jsem si nepomyslela, že spolu budeme mít takovéhle obchodní řízení.“

Přistoupila k nosítkům, které muži postavili na zem, nadzvedla záclonku, mlaskla jazykem a řekla:

„Vyjdi ven, má Květinko lotosová, tady máš svůj domov a tady máš svého pána.“

Wang Lung prožíval ukrutná muka, když viděl, jak se nosiči zeširoka posměšně šklebí, ač si v duchu říkal:

„Vždyť jsou to povaleči z městských ulic, ničemná cháska,“ hněval se sám na sebe, že mu tváře horce planou, a nebyl by ani za nic hlasitě promluvil.

Tu se nadzvedl závěs, a než se vzpamatoval, zabloudily jeho oči dovnitř do stinného přítmí nosítek a spatřily tam sedět dívku Lotos, nalíčenou a svěží jako květ lilie. Rázem na všechno zapomněl, i na hněv, jaký v něm vyvolalo pošklebování městských nosičů, ze všeho v něm zůstalo pouze vědomí, že si tuhle ženu koupil jen pro sebe, že přichází do jeho domu navždy, a díval se strnule a rozechvěle, jak s vláčností vánku rozechvívajícího květinu vstává. Díval se a nemohl oči odvrátit, když se chytla Kukaččiny ruky a sestoupila z nosítek, hlavu skloněnou a oči sklopeny k zemi, a opřena o Kukačku udělala nejistě a vrávoravě drobnými nožkami několik krůčků. Prošla kolem něho, aniž na něho promluvila, a jen šeptla Kukačce slabým hláskem:

„Kde je mé obydlí?“

Nato k ní přistoupila z druhé strany strýcova žena a spojenými silami dovedly Lotos do dvora a do nových místností, které pro ni dal Wang Lung postavit. Z celé domácnosti nebyla ani živá duše svědkem jejího příchodu, protože Wang Lung poslal ten den Tinga a dělníky pracovat na daleké pole, O-lan zmizela neznámo kam a obě malé děti vzala s sebou, chlapci byli ve škole, starý otec, podřimující u zdi, nic neviděl ani neslyšel, a pokud šlo o chudinku bláznivou, ta nevnímala, kdo přichází či odchází, a nepoznávala nikoho krom otce a matky. Jakmile však Lotos vešla do stavení, zatáhla za ní Kukačka závěsy.

Za hezkou chvíli vyšla pak ven strýcova žena, zasmála se trochu zlomyslně a oprášila si obě ruce, jako by je chtěla zbavit něčeho, co na nich ulpělo.

„Z té táhne voňavka a Šminky na sto honů,“ spustila ještě jednou a zasmála se. „Už po čuchu se pozná, že je to povětrnice povětrná.“ A pak dodala o poznání zlomyslněji: „Taky už není tak mladá, jak se zdá, milý synovce! Troufám si tvrdit, že kdyby nestála na pokraji toho věku, kdy zájem mužských počíná vyprchávat, sotva by ji stačil jantar v uších a zlato na prstě, ba ani hedvábí a satén zlákat k tomu, aby odešla k venkovskému hospodáři, ani k tak zámožnému ne.“ Jakmile však zpozorovala, že se Wang Lung zatvářil rozhněvaně nad těmito, nepokrytými slovy, dodala spěšně: „Ale krásná je, to se musí nechat, krásnější hned tak nevidět, a po všech těch letech, která jsi prožil s hřmotnou otrokyní z domu Chuangových, to s ní bude sladší než sváteční osmidrahokamová rýže.“

Wang Lung jí na to neodpověděl; jal se pobíhat po domě sem a tam, jako by ztratil všechnu rozvahu, a naslouchal.

Nakonec se odvážil odhrnout rudý závěs, vstoupit do dvora, který vystavěl pro Lotos, pak do stinné místnosti, kde dlela, a tam strávil v její společnosti celý den až do večera.

O-lan se celou tu dobu neukázala u stavení. Za ranního rozbřesku sebrala se stěny motyku, zavolala děti, zabalila do zelného listu něco studeného k jídlu a dosud se nevrátila. K večeru však přece přišla, mlčící, umazaná od hlíny a jakoby potemnělá vyčerpáním, děti se tiše vlekly za ní, na nikoho nepromluvila, vešla do kuchyně, uvařila večeři a postavil a ji na stůl jako vždy, zavolala starého otce a vložila mu tyčinky do ruky, nakrmila chudinku bláznivou a sama se s dětmi trochu najedla. Když děti usnuly a Wang Lung pořád seděl za stolem jako ve snách, umyla se před spaním a nakonec zašla do místnosti, kde spávala, a ulehla sama do postele.

Pak se tedy Wang Lung sytil a napájel svou láskou ve dne v noci. Den za dnem chodil do pokoje, kde Lotos nečinně odpočívala na posteli, sedával vedle ní a pozoroval ji při všem, co dělala. Za horkých dní raného podzimu vůbec nevycházela, jen polehávala, zatímco jí Kukačka omývala něžné tělo vlažnou vodou a vtírala jí do kůže olej a voňavku s olejem do vlasů. Neboť Lotos si postavila hlavu, že u ní Kukačka musí zůstat a sloužit jí, a nabídla jí tak štědrou odměnu, že ta osoba projevila ochotu sloužit jedné místo kdoví kolika, < i dlela s Lotosem, svou paní, stranou ostatních v novém dvoře, který dal Wang Lung postavit.

Dívka odpočívala od rána do večera v temném chládku svého pokoje, mlsala cukroví a ovoce, nevzala na sebe nic než hedvábnou suknici barvy letní zeleně, přes ni přiléhavý malý kabátec, střižený do pasu, a dospodu široké kalhoty, a tak ji Wang Lung pokaždé zastihl, když za ní přišel, aby se sytil a napájel svou láskou.

Za slunce západu ho s roztomilou svéhlavostí poslala pryč, Kukačka ji znovu omyla a navoněla a oblékla ji do čistých šatů, měkké bílé hedvábí na tělo a broskvové hedvábí navrch, do těch hedvábných rouch, která jí koupil Wang Lung, a obula jí drobounké vyšívané střevíčky, dívka vyšla na dvůr, prohlížela si jezírko s pěti zlatými rybkami a Wang Lung stál a zíral na ten div, který byl teď jeho. Vrávorala na malých nožkách a Wang Lung si nedovedl představit, že by na světě mohlo být něco krásnějšího než její drobné špičaté nožky a stočené bezmocné ručičky.

Tak se sytil a napájel svou láskou, hodoval sám a byl spokojen.

21

Nedalo se předpokládat, že se příchod ženštiny zvané Lotos a její služky Kukačky do Wang Lungova domu obejde dočista bez nesnází a rozbrojů, jelikož víc žen pod jednou střechou nepřispívá ke klidu a míru. Wang Lung to také ani neočekával. Seznával sice z O-laniných nevraživých pohledů a Kukaččiny nabroušenosti, že není všecko, jak by mělo být, ale nevěnoval tomu pozornost, protože na nic nedbal, dokud horce planul svou touhou.

Když však den přešel v noc a noc vystřídalo svítání a Wang Lung viděl, že opravdu ráno vzešlo slunce a dívka Lotos je u něho, a pak vyšel měsíc, jak se patřilo, a on ji tu měl pohotově, kdykoli se mu zlíbilo, utišila se trochu jeho nenasytná láska a on uzřel věci, které předtím nevnímal.

Především viděl, že se spolu od první chvíle nesnášejí O-lan s Kukačkou. To ho udivilo: byl připraven na to, že O-lan bude nenávidět Lotos, jelikož o takových případech už mnohokrát slyšel, a některé ženy dokonce hodí přes trám provaz a oběsí se, když si muž přivede domů druhou ženu, a jiné hubují a ztrpčují mu usilovně život za to, co udělal, a tak byl rád, že je O-lan taková nemluvná, protože mu aspoň nedokáže pořádně vyhubovat. Nepředvídal, že sice mlčky pomine Lotos, ale že se její hněv soustředí na Kukačku.

Wang Lung myslel jen na Lotos, když ho prosila:

„Dovol, aby mi sloužila, vždyť jsem na světě sama samotinká, tatínek s maminkou mi umřeli, než jsem se naučila mluvit, a strýc, jen co jsem odrostla do krásy, mě prodal k takovému životu, jaký jsem vedla, a já nikoho nemám.“

Přitom jí krásné oči plavaly v slzách, které měla vždy v hojném množství pohotově, a Wang Lung by jí nebyl dokázal odepřít žádné přání, když se na něho takto zadívala. Kromě toho bylo nabíledni, že opravdu nemá, kdo by jí posloužil, a stejně nabíledni bylo i to, že zůstane v domě osamocena, protože bylo zřejmé a dalo se předpokládat, že O-lan druhou ženu obsluhovat nebude, že na ni nepromluví a že bude dělat, jako by jí ve stavení nebylo. Zbýval tedy jenom strýc, a Wang Lungovi se příčilo pomyšlení, že by právě ten měl tady okukovat, vyzvídat, prodlévat u Lotosu a bavit se s ní o něm, a Kukačka vyhovovala tomu účelu stejně dobře jako každá jiná a on beztak nevěděl o žádné, která by byla ochotná přijít.

V O-lan však při pohledu na Kukačku vzkypěl hluboký a zavilý hněv, jaký u ní nikdy nepoznal, a ani netušil, že je ho schopna. Jelikož byl Wang Lung jejím chlebodárcem, projevila Kukačka ze začátku ochotu navázat přátelské styky, ačkoli nezapomněla, že ve vznešeném domě bylo její místo v milostpánových komnatách, zatímco O-lan sloužila v kuchyni mezi mnoha sobě rovnými. Přesto zvolala při prvním setkání s O-lan přívětivě:

„Zdravím tě, milá O-lan, tak se opět setkáváme pod jednou střechou, a ty jsi teď paní domu a první žena – má matka – jak se věci mění!“

O-lan na ni jen zírala, a když se jí rozbřesklo, kdo to je a co tu pohledává, postavila beze slova džbán s vodou, který držela v ruce, šla do prostřední místnosti, kde Wang Lung vysedával mezi milováním, a zeptala se ho bez okolků:

„Co dělá ta otrokyně v našem domě?“

Wang Lung pohlédl k východu a pohlédl k západu. Byl by se rád ozval a pánovitým hlasem ji usadil: „Je to přece můj dům, koho já si pozvu, ten sem přijde, a jak se opovažuješ něco namítat?“ Nedokázal to však vyslovit, protože se ho v O-lanině přítomnosti zmocňoval podivný stud, a tento stud v něm vzbouzel hněv, jelikož si v duchu dokazoval, že se nemá proč stydět, že neudělal nic, co by si nedopřál každý muž, který nemusí škudlit.

Přesto se nezmohl na odpověď, jen pohlédl k východu a k západu, začal předstírat, že si někde založil dýmku, a zatápal rukou za pasem. Ale O-lan tu stála neodbytně na velikých nohou, vyčkávala, a když nic neříkal, zeptala se znovu přímočaře jako prve:

„Co dělá ta otrokyně v našem domě?“

Wang Lung viděl, že se s mlčením nespokojí, a ozval se tedy chabě:

„A copak je ti po tom?“

Na to mu O-lan řekla:

„Ta nafoukaná ženská mi ztrpčovala mládí ve vznešeném domě, tucetkrát za den přiběhla do kuchyně a poroučela: ‚Pán si přeje čaj,‘ nebo ‚Pán si přeje pojíst‘ a vždycky bylo tohle moc vařící a támhleto zas studené, a já tak ošklivá a tak pomalá a kdesi cosi…“

Wang Lung však stále neodpovídal, protože nevěděl, co na to říct.

O-lan vyčkávala, a když stále mlčel, zaplavilo jí oči pár neodbytných vřelých slz, zamrkala, aby je zadržela, ale nakonec vzala cíp modré zástěry, osušila si oči a řekla:

„Takové trápení mám snášet ve vlastním domově, a to nemám otcovský dům, kam bych se mohla utéci.“

A když Wang Lung stále mlčel a neozval se na to ani slůvkem, ale jen seděl, zapaloval dýmku a nic neříkal, pohlédla na něho uboze a smutně těma svýma podivně bezvýraznýma očima, které tak připomínaly pohledem němou tvář, a pak se nejistými kroky vzdálila, protože pro slzy neviděla na cestu a po dveřích jen zatápala.

Wang Lung pozoroval, jak odchází, byl rád, že už ho nechá být, ale pořád se ještě styděl a pořád se hněval sám na sebe, že se stydí, vyčítal si to v duchu a mumlal si neklidně, jako by se s někým nahlas hádal:

„Však to jiní také dělají, doposavad se u mne neměla zle a jiní muži vyvádějí hůř než já.“ A nakonec si řekl, že se s tím O-lan musí smířit.

O-lan však nesložila zbraně a tiše dělala, co uznala za vhodné. Ráno ohřála vodu, přinesla ji starému otci, Wang Lungovi, pokud nebyl ve vnitřním dvorci, přinesla čaj, ale když Kukačka přišla své paní pro horkou vodu, byl kotlík už prázdný a veškeré hlasité dotazování nestačilo pohnout O-lan k odpovědi. Nedalo se nic dělat, chtěla-li Kukačka donést své paní vodu, musela si ji sama uvařit. Jenže to už byl čas míchat ranní kaši, v kotli nebylo na vodu místo, O-lan soustředěně vařila a nic nedbala na Kukaččiny lamentace:

„To snad má moje něžná paní v posteli žíznit a lapat po dechu a nedostane se jí ráno ani doušku vody?“

Ale O-lan ji neslyšela; přiložila trávu a slámu do plotny, narovnala topivo tak pečlivě a šetrně jako za starých časů, kdy měl každý lísteček svou cenu, protože znamenal oheň, který ohřívá potravu. Kukačka běžela žalovat Wang Lungovi, ten se rozhněval, že jeho láska trpí takovými hloupostmi, šel vyčinit O-lan a křičel na ni:

„Cožpak nemůžeš přidat ráno do kotlíku trochu vody?“

O-lan se mu však postavila se vzdorem, jaký u ní ještě nezažil:

„Nebudu otročit otrokům, aspoň ne v tomhle domě.“

To ho rozlítilo k nepříčetnosti, i popadl O-lan za ramena, pořádněji zacloumal a zvolal:

„Nebuď přece takový blázen! Není to pro služku, ale pro paní.“ Ona se nelekla jeho výbuchu, zadívala se na něho a řekla prostě:

„A takové jsi dal moje dvě perly!“

Nato mu ruka kleslá, slova zamrzla na rtech, hněv vyprchal; zahanbeně odešel a řekl Kukačce:

„Postavím vám jinou plotnu a zřídím jinou kuchyň. Co ví‚ první žena o lahůdkách, které ta druhá potřebuje pro svou jemnou krásu a které i ty jistě uvítáš. Tam si budeš vařit, co se ti zlíbí.“

Wang Lung si představoval, že teď konečně celou záležitost uspokojivě vyřešil, že už ženské dají pokoj a že se bude moci oddávat své lásce. S novou prudkostí se ho zmocnil pocit, že se Lotosu nikdy nenabaží, těch jejích nyvých pohledů, které na něho vrhala zpod sklopených víček, zastírajících jako plátky lilie její velké oči, a smíchu, který jí svítil ze zřítelnic, když je k němu zvedla.

Nakonec se mu však ta záležitost s novou kuchyní stala trnem v oku, jelikož Kukačka chodila denně do města a nakupovala tam drahé dobroty, dovážené z jižních měst. On sám o takových pokrmech v životě neslyšel: oříšky liči, sušené medové datle, zvláštní koláčky z rýžové mouky, oříšků a červeného cukrkandlu, rohaté mořské ryby a mnoho jiných věcí. To všechno stálo víc peněz, než měl chuť obětovat, ale jistě ne tolik, to věděl, kolik mu Kukačka napočítala, a přitom se jí bál říct: „Ty mě odřeš z kůže,“ aby se neurazila a nerozhněvala na něho, čímž by se jistě nezavděčil Lotosu, a co tedy mohl dělat, než neochotně sahat do opasku. Den za dnem mu to bylo trnem v oku, a protože neměl, komu by si postěžoval, bodal ten trn čím dál tím hlouběji a chladil trošku žár, jímž planul pro Lotos.

A ještě jeden trneček vyrazil jako odnož toho prvního, a ten měla na svědomí strýcova žena, která se ráda dobře najedla, často zavítala do vnitřního dvora právě v čas jídla, byla tam jako doma a Wang Lungovi se pranic nezamlouvalo, že z celé jeho rodiny si Lotos zvolila právě tuhle osobu za přítelkyni. Všechny tři ženy společně hodovaly ve vnitřním dvoře, řečí přitom měly jako vody, šeptaly si a smály se, Lotosu byla strýcova žena bůhvíproč milá, všechny tři si dobře rozuměly, a to se Wang Lungovi vůbec nelíbilo.

Stejně však nic nepořídil, když se pokusil domluvit jí mírnými slovy:

„Poslyš, Lotose, má květinko, neplýtvej sladkými úsměvy na tu tlustou starou čarodějnici. Chci tě mít sám pro sebe a ona je proradná a zrádná. JsTelíbí se mi, že se kolem tebe točí od svítání do soumraku.“

Lotos se rozhněvala, našpulila rtíky, odvrátila od něho hlavu a odpověděla mu nedůtklivě:

„Vždyť tu nemám nikoho krom tebe, žádnou blízkou duši, a já jsem zvyklá na to, že je po domě veselo, a tady není než první žena, která mě nenávidí, a tvoje děti, které mě moří, a nikoho jiného nemám.“

I uchýlila se k svým osvědčeným zbraním, nepustila ho ten večer k sobě do pokoje a vyčítala mu:

„Vidím, že mě nemiluješ, protože kdybys mě miloval, tak bys chtěl, abych byla spokojená.“

Wang Lung se tedy kál, trápil se a podrobil, litoval svého počínání a pravil:

„Ať je tedy po tvém a vždycky po tvém bude.“

Potom mu královsky odpustila a on už si napříště rozmyslel, aby jí bránil v něčem, co si přála, a kdykoli od té doby přišel k Lotosu ve chvíli, kdy se bavila, popíjela a nebo mlsala bonbóny se strýcovou ženou, vyzvala ho, aby počkal, nevšímala si ho a on odcházel rozhněván, že se mu nechce věnovat, když u ní sedí ta osoba, a jeho láska trošku ochladla, třebaže si to sám ani neuvědomil.

Ještě víc ho zlobilo, že se strýcova žena krmí vybranými lahůdkami, které je nucen Lotosu kupovat, že je tlustší než dříve a pleť se jí leskne jako naolejovaná, ale nemohl nic říct, protože strýcova žena byla chytrá, chovala se k němu uctivě, lichotila mu hezkými slovíčky a vstala, jakmile vstoupil do místnosti.

A tak jeho láska k Lotosu ztratila trochu na své všeobsáhlosti a dokonalosti, nepohlcovala už tak naprosto jeho duši i tělo. Poznamenaly ji důkladně drobné nepříjemnosti, které bodaly tím ostřeji, že se jim nemohl vyhnout a že s nimi už nemohl přijít za O-lan, když se teď jejich životy rozešly.

A jako když z jednoho kořenu vyraší trní a rozleze se všude kolem, tak vznikalo Wang Lungovi ještě další trápení. Jednoho dne se jeho otec, o němž nikdo nepředpokládal, že si ještě něčeho všimne, jak je stářím zmalátnělý, probral z dřímoty na sluníčku a za pomoci berly s vyřezanou dračí hlavou na rukojeti, kterou mu Wang Lung daroval k sedmdesátým narozeninám, se dobelhal ke dveřím, jejichž červený závěs odděloval hlavní místnost od dvora, kde se procházela Lotos. Stařeček si dosud nepovšiml těch dveří, ani toho, že se stavěl nový dvůr, všichni předpokládali, že nemá ani potuchy, jestli někdo přibyl do domácnosti nebo ne, Wang Lung mu neoznámil: „Mám novou ženu,“ jelikož otec byl tak hluchý, že by byl stejně nerozuměl, kdyby mu byli oznámili nějakou nečekanou novinu.

Onoho dne si však bez zřejmého důvodu náhle všiml těch dveří, přišel k nim, odhrnul závěs a náhodou to bylo právě k večeru, kdy se Wang Lung procházel s Lotosem po dvoře, stáli u jezírka a pozorovali rybky, ale Wang Lung hleděl na Lotos. Když stařec spatřil svého syna po boku štíhlé nalíčené dívky, zvolal pronikavým chraplavým hláskem:

„Ve stavení je kurva!“ a nedal se umlčet, ačkoli Wang Lung v obavách, aby se Lotos nerozzlobila – neboť toto křehké stvoření dokázalo ječet a křičet a mlátit pěstí, když se jí něco nezamlouvalo – hned přišel, odvedl otce na vnější dvůr a chlácholil ho:

„Upokojte se, milý tatínku. V našem domě není žádná kurva, ale druhá žena.“

Stařec si to však nedal vymluvit, jestli synova slova slyšel nebo ne, to nikdo nevěděl, ale vykřikoval zas a znova: „Je tady kurva!“ Náhle postřehl, že má vedle sebe Wang Lunga, a řekl mu: „Já měl jednu ženu, můj otec měl jednu ženu a obdělávali jsme půdu.“ A po chvíli opět vykřikl: „Říkám, že je to kurva!“

Zvláštní vynalézavá nenávist, namířená proti Lotosu, vyburcovala starce z dlouholeté letargie. Tak třeba přišel ke vchodu do jejího dvora a zničehonic vykřikl do vzduchu:

„Kurvo!“

Anebo odhrnul závěs oddělující její dvůr a zlostně plivl na dlaždičky. Sbíral kamínky a nemohoucíma rukama je házel do jezírka, aby vyplašil rybky, a jako nezbedné dítě dával různými zlomyslnostmi průchod svému hněvu.

I tyhle příhody přispívaly k zmatku v domě; Wang Lung se ostýchal otce napomenout, a přitom se bál, aby se Lotos nerozhněvala, jelikož už seznal, že je značně nedůtklivá a že ji i maličkost vyvede z míry. Staral se, jak to zařídit, aby ji otec nerozhněval, unavovalo ho to a byl to další důvod, proč se mu jeho láska stávala břemenem.

Jednoho dne zaslechl z vnitřního dvora křik, rozběhl se tam, protože poznal Lotosin hlas, a zastihl u ní obě nejmladší děti, chlapce a děvčátko, kteří se narodili v týž den; zjistil, že společně přivedli do vnitřního dvora starší sestru, jeho chudinku bláznivou. Dáma, která žila ve vnitřním dvoře, probouzela ve všech čtyřech dětech neutuchající zvědavost, ale oba starší chlapci se rozpačitě styděli, věděli moc dobře, co tam pohledává a co s ní má jejich otec společného, ačkoli o ní jakživo nemluvili, leda tajně mezi sebou. Ale mladším dětem nestačilo jen k ní nakukovat; hlasitě se podivovaly, čichaly voňavky, jimiž se krášlila, a strkaly prstíky do misek, které Kukačka vynášela z jejích pokojů, když pojedla.

Lotos si Wang Lungovi mnohokrát stěžovala, že ji jeho děti obtěžují a že by se chtěla před nimi zamknout, aby ji nemořily. Jemu to však nebylo po chuti a odbýval ji žertem:

„Děti touží kochat se pohledem na krásnou tvář právě tak jako jejich otec.“

Neučinil v té věci nic, než že jim zakázal přístup do jejího dvora, a ony tam také nechodily, dokud byl na dohled; jakmile to však neviděl, běhaly tam tajně. Jen starší dcera si nikdy ničeho nevšímala, vysedávala na sluníčku u zdi vnějšího dvora, usmívala se a hrála si s klůckem zchumlané látky.

Onoho dne však byli oba starší chlapci ve škole a mladší děti napadlo, že chudinka také musí spatřit dámu ve vnitřním dvoře, i vzali ji každé za jednu ruku a dovlekly ji do dvora před Lotos, která ji dosud neznala a vytřeštila na ni oči, jak tam seděla. Když chudinka bláznivá spatřila Lotosin kabát ze zářivého hedvábí a její svítivé jantarové náušnice, vzbudil v ní ten pohled podivnou radost, natáhla ruku, aby dosáhla zářících barev, a vyrazila ze sebe hlasitý smích, který byl jen zvukem beze smyslu. Lotos zděšeně vykřikla, takže Wang Lung přiběhl, pak se celá roztřásla zlostí, dupala malýma nožkama, hrozila ubohému smějícímu se děvčátku a křičela:

„Já tu nezůstanu, jestli se tahleta ještě u mne ukáže, nikdo mi neřekl, že bych tu musela trpět odporné idioty, a kdybych to byla věděla, tak bych sem byla ani nevstoupila – parchanti špinaví!“ A odstrčila vyjeveného chlapečka, kterého měla nejblíž po ruce, jak tam stál a svíral sestřinu ruku.

Tohle Wang Lunga zdravě dohřálo, protože své děti miloval, a obořil se na ni:

„Mým dětem se nebude nadávat, ani mé chudince bláznivé, nedovolím to nikomu a nejmíň tobě, která jsi žádnému muži nedarovala syna.“

Děti se kolem něho shlukly a on je vyzval: „Odejdi, synu můj, i ty, dceruško, a nevstupujte už do dvora této ženy, protože vás nemiluje, a když nemiluje vás, nemiluje ani vašeho otce.“ A starší dceři řekl s nesmírnou něhou: „Pojď, má chudinko malá, a vrať se na své místo na slunci.“ Usmála se na něho, on ji vzal za ruku a odvedl ji.

Lotos ho nejvíce rozhněvala tím, že se obořila na tohle dítě a nadávala mu idiotů, srdce se mu nad děvčátkem znovu rozbolelo, takže se den dva Lotosu vyhýbal, hrál si s dětmi, zašel do města, koupil chudince bláznivé kolo ječného cukroví a potěšilo ho, když se dětsky radovala z lepkavé sladké dobroty.

A když opět zašel k Lotosu, nezmínil se žádný z nich o tom, že už dva dny nepřišel, ale ona se mu ze všech sil snažila zalíbit; když přišel, popíjela u ní strýcova žena právě čaj, a Lotos se omluvila těmito slovy:

„Přišel můj pán a já jsem mu k službám, protože mi to dělá radost,“ a zůstala stát, dokud druhá žena neodešla.

Pak přistoupila k Wang Lungovi, vzala ho za ruku, přitáhla šiji k tvářičce a udobřovala ho. A on ji sice znovu miloval, ale už ne tak bezvýhradně jako dřív a nikdy potom už ji nemiloval tak bezvýhradně jako kdysi.

Nadešel den, kdy léto skončilo, časně jitřní obloha byla jasná, chladná a modrá jako mořská voda, čistý podzimní vítr bičoval zemi a Wang Lung se probudil jako ze sna. Přišel na zápraží a přehlížel svá pole. Viděl, že voda opadla a hroudy se lesknou v pronikavém slunci a suchém chladném větru.

Tu se v něm ozvala touha, hlubší než touha po lásce, ozvala se v něm touha po půdě. A ta v něm přehlušila všechny touhy, které kdy v životě měl: strhl ze sebe dlouhou suknici, odkopl sametové střevíce i s bílými ponožkami, vykasal si kalhoty ke kolenům, stál tu statný, dychtivý a volal:

„Kde mám motyku a kde mám pluh? A kde je pšeničná sadba? Pojď, Tingu, pojď, příteli – zavolej chlapy – chci jít na pole!“

22

A dobrá černozem jeho polí, která zhojila Wang Lungovu duši po návratu z jižního města a ukonejšila hořkost všeho, co tam zakusil, zhojila i nyní srdce nemocné láskou, jakmile ucítil pod nohama vlhkou půdu a zachytil zemitou vůni, stoupající z přeorávaných brázd budoucího pšeničného pole. Honil své lidi jako psy, takže mu ten den odvedli hezký kus práce, orali tu i onde a Wang Lung se první postavil za volské spřežení, práskl bičem nad jejich hřbety a pozoroval, jak se hluboká brázda odvíjí pod rádlem zakusujícím se do půdy; pak přivolal Tinga, dal mu uzdu, sám si vzal motyku a rozbíjel hroudy na jemnou jílovitou drť, sypkou jako tmavý cukr a pořád ještě černou vlhkem nasáklým ze země. Pracoval z čiré radosti, kterou mu dílo přinášelo/ nikoli z nutnosti, a když ho přemohla únava, natáhl se na poli a usnul, ze země proudilo do jeho těla zdraví a tak se zhojil ze své nemoci.

Když nastal večer a slunce kleslo za obzor v planoucí záři, neztlumené ani mráčkem, vrátil se do svého domu celý polámaný, unavený, ale vítězoslavný, strhl stranou závěs, který odděloval vnitřní dvůr, a tam se procházela Lotos ve svých hedvábných hábitech. Vykřikla, když spatřila, jak je umazaný do hlíny, a zachvěla se, když se k ní přiblížil.

Ale on se jen zasmál, sevřel její stočenou pěstičku ve svých ušpiněných dlaních, znovu se zasmál a prohlásil:

„Teď vidíš, že tvůj pán je obyčejný sedlák a ty že jsi selka,“

Na to zvolala s velkou rozhodností:

„Sám si buď, co chceš, ale ze mne selku neuděláš!“

A on se znovu zasmál a s lehkým srdcem ji opustil.

Snědl večerní rýži, tak jak byl, umazaný od práce, a teprve před spaním se neochotně umyl. A při mytí se znovu zasmál, protože si neomýval tělo kvůli ženě, a smál se, protože se od toho všeho osvobodil.

Od té chvíle měl Wang Lung pocit, jako by býval dlouho pryč a teď před ním vyvstávala spousta věcí, které se musí udělat. Půda potřebovala zorat a zasít, a jak pracoval od rána do večera na poli, vystřídala tu bledost, jíž léto jeho lásky poznamenalo jeho tvář, temně hnědá barva od slunce, a jeho ruce, které v milostné nečinnosti ztratily mozoly, ztvrdly opět na těch místech, kde je otlačila motyka a kde držadla pluhu zanechávají své stopy.

Když přišel v poledne nebo večer domů, najedl se dosyta, co mu O-lan navařila: poctivou rýži, kapustu a sojový sýr, a do pšeničného chleba si zabalil pořádný stroužek česneku. Lotos si v jeho přítomnosti držela nosík a stěžovala si, že hrozně smrdí, ale on se jen zasmál, nic na to nedbal, dýchl na ni zhluboka, ať se s tím smíří, jak chce, on že bude jíst, co má rád. Jelikož teď opět překypoval zdravím a vymanil se z chorobné lásky, mohl za ní zajít, vyřídit si to s ní a věnovat zas pozornost jiným záležitostem.

Tak zaujaly jeho dvě ženy v domácnosti každá své místo: Lotos měl na hraní, na rozkoš, těšil se z její křehké krásy a radoval z její čiré smyslnosti, a O-lan měl na práci, byla to matka, která mu porodila syny, udržovala domácnost a vařila jemu, jeho otci a jeho dětem. A dělalo mu dobře, že se po vsi ozývají závistivé hlasy o ženě, která žije v jeho vnitřním dvorci; sousedé o ní mluvili, jako by to byl vzácný šperk nebo drahá zbytečnost, která slouží jen jako znamení nebo symbol toho, že se muž vyšvihl nad pouhé starosti o holé živobytí a může si dopřát utrácet peníze na radovánky, když se mu zachce.

A nejvíc řečí o Wang Lungově blahobytu nadělal po vsi jeho strýc, který se k němu v té době lísal jako pes, když se chce zavděčit. Prohlašoval:

„Jo, to můj synovec, ten si drží pro potěšení ženskou, o které se nám, obyčejným lidem, ani nesní.“ A dodával: „Chodí k ní a ona je od hlavy až k patě v saténu a v hedvábí jako urozená dáma. Já ji neviděl, ale moje mi to vypravovala.“ A pak ještě říkal: „Můj synovec, syn mého vlastního bratra, bude zakladatelem slavného rodu a jeho synové budou mít z domova dost peněz, aby nemuseli do smrti ani prstem hnout.“

Nato se sousedé začali dívat na Wang Lunga s rostoucím respektem, už o něm nemluvili jako o sobě rovném, ale jako o panstvu, přicházeli si k němu půjčovat peníze na úrok, prosili ho o radu, když chtěli oženit syna nebo vdávat dceru, a jestliže se dva hospodáři octli v rozepři kvůli mezi, požádali Wang Lunga, aby je rozsoudil, a zařídili se podle něho, ať už rozhodl jakkoli.

Zatímco dříve zaměstnávala Wang Lunga láska, teď se jí nabažil a zaměstnával se i mnoha jinými záležitostmi. Deště přišly včas, osení vyrazilo a pšenice vzrostla, roční koloběh dospěl k zimě a Wang Lung vyrukoval s úrodou na trh, protože zrní uskladnil, dokud ceny nestouply, a tentokrát vzal s sebou nejstaršího syna.

Člověk přece může být hrdý, když vidí, jak jeho nejstarší syn předčítá hlasitě znaky na papíře a pak klade štětec s tuší na papír a píše, co druzí budou číst, a tuto hrdost Wang Lung nyní zažil. Stál pyšně, když k tomu došlo, a neusmál se na písaře, kteří si z něho kdysi tropili švandu a teď říkali:

„Ten chlapec ale píše krásné znaky, to bude nějaký čipera!“

Ne, Wang Lung dělal, jako by se to rozumělo samo sebou, že má takovéhohle syna, třebaže se mu srdce pýchou div nerozskočilo, když chlapec při čtení rázně prohlásil: „Tady ten znak má radikál strom a měl by mít radikál vodu;“ až se musel odvrátit, zakašlat a uplivnout na zem, aby si ulevil. Mezi písaři to zašumělo obdivem nad vzdělaností jeho syna, on však neřekl než:

„Oprav to tedy! Nepodepíšeme nic, co není správně napsáno.“

Stál a hrdě přihlížel, jak syn bere štětec a opravuje chybný znak.

Když to bylo všechno hotovo a syn podepsal otcovým jménem kupní smlouvu na úrodu i stvrzenku na peníze, ubírali se otec se synem společně domů a otec si v duchu říkal, že syn dospěl v muže, že je to jeho prvorozený, a že tedy musí pro něho učinit, nač má právo: musí se starat, aby mu našel nevěstu a zasnoubil ho, aby chlapec nemusel jednou žebronit v nějakém vznešeném domě, jako musel on, a vzít zavděk tím, co zbývá, protože to už nikdo nechce, jelikož jeho syn je synem zámožného člověka, který právoplatně vlastní půdu.

Wang Lung se proto začal poohlížet, která dívka by se synovi hodila za manželku, a to nebyl snadný úkol, jestliže se nechtěl spokojit s žádným obyčejným, tuctovým stvořením. Jednou večer na to zavedl řeč, když se s Tingem ocitli sami v prostřední místnosti, kde právě rozvažovali, co by se mělo koupit na jarní sadbu a co mají doma z vlastní úrody. Začal o tom ne snad proto, že by z té strany očekával kdovíjakou pomoc; věděl dobře, že na to je Ting příliš prostoduchý, ale věděl také, že je mu oddán jako věrný pes svému pánovi, a přinášelo mu úlevu popovídat si s takovým člověkem o svých starostech.

Ting stál uctivě stranou, zatímco Wang Lung při rozhovoru seděl za stolem; od té doby, co Wang Lung zbohatl, nebyl by se Ting přes četné pobídky v jeho přítomnosti posadil, jako by si byli rovni; vyslechl se soustředěnou pozorností, co Wang Lung říká o synovi a o té, kterou mu hledá, a když Wang Lung domluvil, povzdechl si Ting a pronesl váhavým hlasem, sotva slyšitelnějším než zašeptání:

„Kdyby tu byla moje ubohá dcerka živá a zdravá, rád bych mu ji dal třeba zadarmo, a ještě bych poděkoval, ale kdo ví, kde je jí konec, možná že už ani nežije a já o tom nevím.“

Wang Lung mu poděkoval, ale nechal si pro sebe, co měl na srdci, že totiž jeho syn musí dostat něco lepšího než dceru nějakého Tinga, který je sice dobrák od kosti, ale přece jen obyčejný dělník na cizím statku.

Wang Lung tedy viděl, že si bude muset poradit sám, a jen zpozorněl, když v čajovně přišla řeč na mladé dívky nebo na zámožné měšťany, kteří mají dcery na vdávání. Nezmínil se o tom ani strýcově ženě, neboť před ní hodlal své záměry utajit. Spokojil se s jejími službami, když sám potřeboval ženu z čajovny. Takovou záležitost jí mohl svěřit. Ale pro syna chtěl dívku velmi odlišnou od strýcovy ženy a v okruhu jejích známých se nemohla vyskytovat žádná nevěsta, kterou by byl uznal za vhodnou pro svého prvorozeného.

Rok se schýlil k času sněhů a mrazivého chladu, oslavoval se Nový rok, všichni jedli a pili a Wang Lungovi přicházeli blahopřát nejen vesničané, ale i muži z města a říkali:

„Co víc vám ještě můžeme přát než to, co už máte doma: syny a ženy, peníze a půdu.“

A Wang Lung, jenž je vítal v hedvábné suknici, s pěkně ustrojenými syny po boku a sladkými koláči, melounovými semínky a oříšky na stole, rudé papírové znaky všude na dveřích, aby nadcházející rok byl bohatý, věděl, že mu štěstí přeje. V ročním koloběhu nadešlo jaro, vrby se světle zazelenaly, broskvoně růžově vypučely a Wang Lung pořád ještě synovi nenašel hledanou nevěstu.

Jaro přitrhlo dlouhými teplými dny, provoněnými rozkvetlými švestkami a třešněmi, na větvích vrb vyrazily lístky a plně se rozvily, stromy se zazelenaly, vlhká země se pařila, těhotná úrodou, a nejstarší Wang Lungův syn se náhle změnil a vyzul se z dětských střevíčků. Začal být náladový a vzdorovitý, nechtěl jíst to a ono, učení ho už nebavilo, až se toho Wang Lung polekal: nebyl z chlapce moudrý a uvažoval, jestli s ním nemá jít k doktorovi.

Nikdo mu nedokázal napravit hlavu, neboť udělal-li otec něco víc, než že ho mírně pobídl: „Sněz přece to dobré maso s rýží,“ koukl se mládeneček zatvrzele a smutně, a jakmile se Wang Lung začal zlobit, propukl chlapec v pláč a utekl z pokoje.

Wang Lung z toho byl celý pryč a nevěděl si rady; šel za ním a vybídl ho, jak uměl nejlaskavěji:

„Jsem přece tvůj otec, pověz mi, co tě trápí.“ Ale chlapec na to neodpověděl, jen vzlykal a prudce vrtěl hlavou.

Navíc se mu najednou zprotivil starý učitel, nechtěl ráno vstávat a vypravit se do školy, až mu Wang Lung musel vyhubovat nebo dokonce nasekat, pak sice vzpurně odešel, ale někdy se celé dny místo učení potloukal ve městě po ulicích a Wang Lung o ničem nevěděl, dokud mu večer mladší syn poťouchle nežaloval:

„Starší bratr nebyl dneska ve škole.“ Tu se Wang Lung na svého prvorozeného rozlítil a křičel na něho:

„Mám snad vyhazovat dobré stříbrňáky pro nic za nic?“ V zlosti chytil chlapce a jal se ho tlouci bambusovou holí, až to zaslechla O-lan, chlapcova matka, přiběhla z kuchyně, vrhla se mezi otce a syna, takže rány dopadaly na ni, přestože se Wang Lung hned z té, hned z oné strany pokoušel dostat klukovi na kobylku.

Nejpodivnější na tom bylo, že chlapec snášel bez hlesu výprasky bambusovou holí, bledou tvář nehybnou jako socha, zatímco se při běžném napomenutí často rozplakal. Wang Lung z něho byl celý tumpachový, ačkoli o tom dumal ve dne v noci.

Dumal o tom takhle jednou večer, když dojedl večeři, protože právě nasekal synovi za to, že ten den nebyl ve škole, a jak tak o tom dumá, vešla do místnosti O-lan. Vešla tiše, stoupla si před Wang Lunga a ten viděl, že má něco na srdci. Vyzval ji tedy:

„Mluv, co se děje, matko mého syna.“

A ona řekla: „Nemá cenu takhle toho chlapce tlouct. Zažila jsem, když to popadlo mladé pány ve vznešeném paláci, když je popadl ten smutek, a tu jim starý milostpán našel nějakou otrokyni, jestli si ji předtím už nenašli sami, a brzo je to přešlo.“

„To přece není třeba,“ odporoval jí Wang Lung. „Mě zamlada žádný smutek nepopadal, nebrečel jsem a netrucoval a neměl jsem na to žádné otrokyně.“

O-lan čekala a pak pomalu odpověděla: „Neviděla jsem to opravdu u nikoho jiného než u mladých pánů. Ty jsi dělal na poli. Ale náš syn je jako mladý pán a nemusí doma na nic sáhnout.“

Tohle Wang Lunga překvapilo, avšak když o tom chvíli přemýšlel, viděl, že žena má pravdu. Skutečně neměl jako kluk čas na tesknění, protože musel za svítání vyvést vola a koukat, aby už byl s pluhem a motykou na poli, při žních se nadřel, div si hřbet neztrhal, a kdyby se byl rozplakal, mohl plakat jak chtěl, nikdo by to byl stejně neslyšel, od práce neutíkal jako syn ze školy, protože kdyby to byl udělal, nebyl by dostal večer doma najíst, a tak musel dřít. Uvědomil si to všechno a řekl si v duchu:

„Můj syn je přece jiný. Je jemnější, než já jsem býval, má bohatého otce, zatímco můj byl chudák, nepotřebuju ho na poli, mám na to lidi, a krom toho se přece učený člověk, jako je můj syn, nemůže postavit k pluhu.“

Tajně však byl hrdý, že má takového syna, a řekl O-lan:

„Jestli je jako mladý pán, to je potom jiná. Nebudu mu ale kupovat otrokyni. Zasnoubíme ho, brzy ho oženíme a to bude to nejlepší.“

Nato vstal a odešel do vnitřního dvora.

23

Jakmile Lotos postřehla, že se Wang Lung v její přítomnosti chová roztržitě a že myslí i na něco jiného než na její krásu, našpulila rtíky a vyčítala mu:

„Kdybych to byla věděla, že se za kratičký rok na mě dokážeš dívat, jako bych tu nebyla, byla bych zůstala v čajovně.“ Při těchto slovech odvrátila hlavu, mrkla na něho po očku, až se musel zasmát, popadl její ručku, přitiskl si ji na tvář, vtáhl do sebe její vůni a odpověděl:

„Muž přece nemůže pořád myslet na drahokam, který si přišil na kabát, ale kdyby ho ztratil, musel by si zoufat. Lámu si teď právě hlavu s prvorozeným synem: touha mu bouří krev, musím ho oženit, a nevím, jak bych mu vybral vhodnou nevěstu. Nechci, aby si vzal dceru některého souseda ze vsi, ani se to nehodí, jelikož máme všichni společné jméno Wang. A ve městě nejsem s nikým tak zadobře, abych k němu mohl přijít a říct mu: ‚Já mám syna a ty máš dceru‘ a nechce se mi svěřit to dohazovačce z povolání, protože by ji mohl podplatit člověk, který má dceru zmrzačenou nebo bláznivou.“

Od té doby, co nejstarší syn tak vyrostl a mladé mužství mu ifc dodalo půvabu, vzala ho Lotos na milost; zaujalo ji nyní, co jí Wang Lung pověděl, a nahlas zauvažovala:

„Do čajovny za mnou chodíval jeden pán a ten mi často vyprávěl o své dceři, protože prý byla jako já, také taková drobná a křehká, ale bylo to ještě malé děvčátko, a on říkával : ,Miluji tě, ale je mi při tom podivně a těžko, jako bys byla moje dcera, tolik se jí podobáš a mě to trápí, protože to se přece nesmí a z toho důvodu pak chodil k takové velké rudolící holce, co si říkala Granátové jablíčko, ačkoli já jsem se mu líbila nejvíc ze všech.‘“

„A co to bylo za člověka?“ zeptal se Wang Lung.

„Byl hodný, stříbrňáky měl vždycky pohotově a nepotrpěl si na plané sliby. Všechny jsme ho rády viděly, protože byl velkodušný, a když byla holka někdy už utahaná, nenadával, jako to někdy chlapi dělají, že ho ošidila, ale vždycky se choval dvorně jako nějaký kníže nebo člověk z učeného a vzneseného rodu: ‚Tumáš, holčičko, tady jsou penízky a odpočiň si, dokud láska opět nerozkvete.‘ Mluvil s námi vždycky moc krásně.“ Lotos se zadumala, ale Wang Lung ji z toho spěšně vytrhl: neviděl to rád, když začala vzpomínat na svůj dřívější život.

„A čím se teda zaměstnával, když měl tolika peněz?“

Odvětila:

„Věříš, že to nevím, ale mám takový dojem, že mu patřil nějaký obilný sklad či co; zeptáme se na to Kukačky, ta ví všechno o mužských a o penězích!“

Tleskla, Kukačka přiběhla z kuchyně, vysedlé líce i nos rozpálené od plamenů, a Lotos se jí zeptala:

„Kdopak byl ten velký, silný, dobrosrdečný pán, co chodil nejdřív za mnou a potom za Granátovým jablíčkem, jelikož já jsem byla tak podobná jeho malé dcerušce, že ho to trápilo, ačkoli mě miloval ze všech nejvíc?“

Kukačka okamžitě věděla, co a jak. „Ale to byl přece Liu, obchodník s obilím. Moc hodný pán. Jak mě potkal, hned mi něco strčil.“

„A kde má ten svůj obchod?“ zeptal se Wang Lung bez valného zájmu, protože to všechno pokládal jen za takové ženské klábosení, z kterého stejně nic nekouká.

„V ulici U kamenného mostu,“ odpověděla Kukačka. Jen to dořekla, spráskl Wang Lung radostně ruce a prohlásil:

„Tam přece chodívám prodávat obilí, i to se podívejme, to je náhodička – z toho mračna by mohlo zapršet,“ a teprve teď se v něm probudil zájem, jelikož by se mu bylo zamlouvalo oženit syna s dcerou muže, který od něho kupuje obilí.

Kde se něco chystalo, tam čila Kukačka peníze, jako krysa čije lůj; i utřela si ruce do zástěry a hbitě podotkla:

„Ráda pánovi posloužím.“

Wang Lung nerozhodně zaváhal, když se podíval na její mazaný obličej, ale Lotos prohlásila vesele:

„To je pravda, Kukačka půjde a zeptá se pana Liu, vždyť ji dobře zná, může to zařídit, Kukačka je šikovná ženská, a jestli to chytře provede, zaplatíš jí jako dohazovačce.“

„Beze všeho,“ souhlasila Kukačka srdečně, když si představila, kolik stříbrňáků jí to vynese; odvázala si od pasu zástěru a hned měla napilno: „Půjdu radši hned, protože maso je hotové, jen se ještě chvíli povaří, a zeleninu mám omytou.“

Ale Wang Lung si celou záležitost ještě dostatečně nerozvážil, nechtěl se takhle zčerstva rozhodovat, a tak ji zarazil:

„Ne, nejsem ještě rozhodnutý. Musím si to napřed pár dní promyslet a pak ti řeknu, co a jak.“

Ženy na něho netrpělivě naléhaly, Kukačka kvůli penězům a Lotos proto, že to bylo něco nového a že doufala uslyšet nějaké zábavné zprávy, ale Wang Lung na rozloučenou prohlásil:

„Ne, je to můj syn a já nebudu pospíchat.“

A byl by takhle možná ještě otálel kdovíjak dlouho a rozvažoval o tom z té i oné stránky, kdyby jednou časně zrána ten chlapec, jeho nejstarší syn, nepřivrávoral domů za rozbřesku s tvářemi zrudlými a rozpálenými od vína a s páchnoucím dechem. Wang Lung ho zaslechl klopýtat po dvoře, vyběhl ven, aby se podíval, kdo to je, chlapci se udělalo špatně, pozvracel se před otcem, protože nebyl zvyklý pít nic ostřejšího než lehké bílé víno, které si dělali z vlastní zkvašené rýže, upadl a zůstal ležet na zemi ve svých zvratkách jako pes.

Wang Lung se polekal, běžel pro O-lan, spolu chlapce zdvihli, O-lan ho omyla a uložila do postele u sebe v pokoji, ale ještě než byla hotova, spal chlapec jako zabitý a nemohl povědět, nač se ho otec vyptával.

Wang Lung se tedy odebral do místnosti, kde oba chlapci spávali; mladší zíval, protahoval se a svazoval si knihy do šátku před cestou do školy. Wang Lung se ho zeptal:

„Starší bratr tu dneska s tebou nespal?“

A hoch ze sebe neochotně vysoukal:

„Ne.“

V očích jako by se mu zračil strach, a když to Wang Lung spatřil, uhodil na něho rázně:

„Kde byl?“ a jelikož se hoch neměl k odpovědi, chytil ho za krk, zatřásl jím a křičel: „Povíš mi to, ty pse mrňavá!“

Synek se lekl, začal popotahovat a plakat a mezi vzlyky ze sebe vyrážel:

„A starší bratr mi zakázal vám o tom říct, a řekl, že mě poštípe a spálí horkou jehlou, jestli to na něho povím, a jestli to nepovím, že mi dá groš.“

Wang Lung zařval celý bez sebe:

„Jestli nepovíš co, ty šibeničníku?“

Hoch se rozhlédl, a jelikož viděl, že by ho otec snad uškrtil, kdyby mlčel, řekl zoufale:

„Nebyl doma už tři noci, ale co dělal, to nevím, vím jen, že odešel se synem vašeho strýce, vaším bratrancem.“

Nato Wang Lung pustil chlapcův krk, odstrčil ho stranou, utíkal do strýcových pokojů a tam zastihl bratrance: měl tváře zarudlé a rozpálené po víně jako jeho vlastní syn, ale držel se rovně, protože byl starší a zvykl si už na počínání mužů. Wang Lung na něho křikl:

„Kams to zavedl mého syna?“

Mladík se Wang Lungovi ušklíbl a odpověděl:

„Synáček mého bratrance nepotřebuje vodit. Umí chodit sám.“

Ale Wang Lung se nedal odbýt; měl pocit, že tentokrát tohohle strýcova syna pro ten drzý rošťácký výraz na tváři snad zabije, a zařval na něho strašným hlasem:

„Kde byl můj syn dnes v noci?“

Mladík se toho hlasu polekal, sklopil drzý pohled a vzdorně a neochotně odpověděl:

„Byl u té kurvy, co bydlí ve dvoře, který dříve patříval k paláci Chuangových.“

Když to Wang Lung uslyšel, z hloubi duše zaúpěl, protože to byla kurva mezi mužskými vyhlášená: nechodili k ní než obyčejní chudáci, protože už nebyla mladá a byla ochotná za málo peněz hodně poskytnout. Aniž se zdržoval snídaní, vyběhl ze vrat, zamířil přes pole a pro tentokrát si vůbec nevšímal, jak mu co na poli roste; starosti se synem nedovolily hloubat, jaká asi bude úroda. Kráčel soustředěn do sebe, prošel branou v městských hradbách a zamířil k domu, který kdysi býval vznešený.

Těžká vrata stála teď dokořán, nikdo se nenamáhal zavírat křídla na bytelných železných veřejích, takže nyní mohl kdokoli odcházet a přicházet, jak se mu zachtělo. Vešel; dvorce i pokoje se hemžily sprostými lidmi, kteří si tu pronajímali byty – na každou místnost jedna chudá rodina. Vládl tu velký nepořádek, staré sosny byly pokácené, ty, co ještě stály, pomalu usychaly, jezírka na dvorcích byla zanesena svinstvem.

On však nic z toho nevnímal. Stanul na dvoře prvního křídla a zvolal:

„Kde bydlí ženština zvaná Jang, co dělá kurvu?“

Nějaká osoba, která tam seděla na třínohé stoličce a přišívala podrážku k botě, zvedla hlavu, ukázala očima na postranní dveře do dvora a hned zas pokračovala v šití, jako by jí tahle otázka z mužských úst už dokonale zevšedněla.

Wang Lung došel ke dveřím, zabouchal na ně a zevnitř se rozmrzele ozvalo:

„Jdi pryč, pro dnešek jsem už skončila, musím se taky vyspat, když makám celou noc.“

On však zabušil znovu a hlas zevnitř se optal: „Kdo je?“

Místo odpovědi zabušil ještě jednou, neboť byl odhodlán vynutit si každopádně přístup, až konečně zaslechl šouravé kroky a žena mu otevřela: nebyla už mladá, zračila se na ní únava, měla tlusté, převislé rty, čelo nabílené lacinou šminkou, na tvářích a na rtech ještě ulpívala nesmytá červeň; podívala se na něho a prohlásila rázně:

„Ne, dřív než večer nemůžu, přijď hned zvečera, jestli chceš, ale teď se musím vyspat.“

Wang Lung rázně přerušil její výklady, protože se mu při pohledu na ni dělalo zle a nemohl snést pomyšlení, že tady byl jeho syn, a řekl:

„Nejdu kvůli sobě – nepotřebuju takovou, jako jsi ty – ale kvůli synovi.“

Cítil, jak se mu hrdlo svírá žalem nad synem. Zena se zeptala:

„No, a co má být s tvým synem?“

Wang Lung odpověděl zlomeným hlasem:

„Dnes v noci tady byl.“

„Dnes v noci tu byli synové mnoha mužů,“ pravila žena. „Jakpak mám vědět, který z nich byl ten tvůj?“

Wang Lung ji zapřísahal:

„Zkus si vzpomenout, je to pouhý chlapec, velký na svůj věk, ale ještě nedospělý, ani ve snu by mě nenapadlo, že si troufne začít něco se ženou.“

Tu se rozpomněla:

„Nebyli dva? Jeden takový mladý se špičkou nosu obrácenou do nebe, klobouk na tři facky a kukuč, jako by spolkl všechnu moudrost světa, a ten druhý, jak povídáš, vyčouhlý, statný chlapec, celý divý, aby už z něho byl honem mužský?“

A Wang Lung řekl: „Ano – ano – to je on – to je můj syn!“

„No, a co má být s tvým synem?“ zeptala se žena.

Wang Lung řekl důrazně:

„Tohle: jestli se tu ještě někdy ukáže, vyhoď ho – řekni mu, že stojíš jen o mužské – řekni mu, co chceš – ale pokaždé, když ho vyhodíš, vysázím ti ve stříbře dvakrát tolik, než co bereš.“

Žena se bezstarostně zasmála a řekla najednou docela dobromyslně:

„A kdopak by to nebral, dostat zaplaceno bez práce? V tom ti ráda vyhovím. Je to pravda, že stojím o pořádné mužské, a takoví chlapečkové nejsou na nic.“ Při těchto slovech kývla na Wang Lunga a hodila po něm očkem. Dělalo se mu zle už z její sprosté vizáže a rychle končil rozmluvu:

„Tedy ujednáno.“

Otočil se na podpatku, ubíral se k domovu a celou cestu musel uplivovat, aby se zbavil té hrozné pachuti, kterou v něm představa oné ženy vzbuzovala.

Z toho důvodu také ještě týž den řekl Kukačce:

„Ať je po vašem. Zajdi za obchodníkem s obilím a sjednej tu záležitost. Ať jí dá slušné věno, ale nic závratného, jestli je to děvče přijatelné a my se dohodneme.“

Jakmile to vyřídil s Kukačkou, vrátil se do pokoje k spícímu synovi, usedl u postele a smutně přihlížel, jak tam leží krásný a mladý, jak pokojně spí, celý hebký mládím. A pak si představil tu utahanou, zmalovanou osobu s tlustými pysky: srdce mu vzkypělo odporem a pobouřením, seděl tam a hučel si pro sebe.

Mezitím vešla O-lan, zůstala stát a zahleděla se na chlapce; když postřehla, že mu na tváři vyráží jasný pot, přinesla teplou vodu s octem a pot mu jemně omývala, jako to dělávali mladým pánům ve vznešeném domě, když si pořádně přihnuli. Při pohledu na sametový dětský obličej, který se ani při omývání neprobral z opilého spánku, vyskočil Wang Lung a utíkal rozzuřen do strýcova bytu; zapomněl, že je to bratr jeho otce, a myslel jen na to, že tenhle člověk je otcem drzého mladého povaleče, který mu zkazil jeho vlastního krásného syna, a tak vrazil dovnitř a křičel:

„Pěkné hadí hnízdo jsem to hřál na prsou, za všechno mě ještě uštkli!“

Strýc seděl za stolem a skláněl se nad snídaní, nevstával totiž před polednem, jelikož neměl co na práci; při těchto slovech vzhlédl a líně se dotázal:

„Jakpak to tak?“

Tu mu Wang Lung přerývaným hlasem vylíčil, co se přihodilo, ale strýc se jen zasmál a prohodil:

„Jak chceš zabránit chlapci, aby se stal mužem? A jak chceš zabránit mladému psovi, aby běžel za toulavou fenou?“

Když Wang Lung uslyšel ten smích, vytanulo mu v jediné napjaté chvíli na mysli všechno, co už kvůli strýci zakusil: jak ho strýc chtěl dohnat k tomu, aby prodal svou půdu, jak tu všichni tři žijí bez práce a jen jedí a pijou, jak se strýcova žena cpe drahými lahůdkami, které Kukačka kupuje pro Lotos, jak strýcův syn zkazil jeho vlastního krásného chlapce, a tak zkousl jazyk mezi zuby a zvolal:

„Ven z mého domu, táhněte i s rodinou, od této chvíle tu neuvidíte ani zrnko rýže a radši spálím celý dům, než bych vám poskytl přístřeší, když za to nicnedělání neumíte ukázat ani trochu vděčnosti!“

Strýc však zůstal sedět, kde byl, jedl dál, hned z té, hned z oné misky, a Wang Lungovi vzkypěla krev v žilách: když viděl, že si ho strýc nevšímá, přiskočil k němu se vztaženou paží. Teprve pak se strýc otočil a řekl:

„Jen me vyžeň, jestli si troufáš.“

Wang Lung zaváhal, protože nechápal, co tím myslí, a zakoktal: „No – a co – no a co.“ Strýc si rozepnul kabát a ukázal mu něco na podšívce.

Wang Lung strnul jako bleskem zasažený, protože spatřil falešný rudý plnovous a cár rudé látky; hleděl na tyto věci jako omámený, hněv z něho rázem vyprchal a celý se zachvěl, jako by v něm nezbyla žádná síla.

Tyto věci, rudý plnovous a rudý šátek, byly totiž poznávacím znamením a symbolem loupežnické bandy, která se potulovala a řádila někde směrem na severovýchod. Mnohá stavení vypálili a ženy unesli, poctivé sedláky přivazovali lany k vlastnímu zápraží a lidé je tam pak druhý den nacházeli šílené hrůzou, pokud to přežili, nebo upražené na škvarek, když při tom zahynuli. Wang Lung zíral, div mu oči nevypadly z důlků, pak se odvrátil a beze slova odcházel. Zaslechl ještě, jak se strýc přidušeně směje, než se znovu sklonil nad miskou s rýží.

Teď se Wang Lung octl v pěkné kaši. Strýc si přicházel a odcházel jako dřív, občas so mu v prořídlém šedém vousu krátce zableskl úsměv, šat mu plandal kolem těla stejně ledabyle přepásaný jako odjakživa a Wang Lunga poléval ledový pot, kdykoli ho zahlédl, ale ze strachu, co by mu strýc mohl udělat, se na něho neodvažoval promluvit jinak než co nejzdvořileji. Uznával, že skutečně celou tu dobu, co se mu dobře daří, se loupežníci jeho domu i polím vyhýbali, dokonce i v letech, kdy se neurodilo, anebo jenom málo, a ostatní umírali i s dětmi hlady; často se loupežných nájezdů obával a vrata na noc důkladně zajišťoval. Až do toho léta, kdy se zamiloval, oblékal se po sprostu, aby nedělal dojem zámožného člověka, a když slýchal sousedy vyprávět o přepadeních, usínal doma neklidně a často v noci naslouchal, jestli se ze tmy něco neozývá.

Loupežníci se však v jeho domě neobjevovali, a tak zlehkovážněl, dostal zase kuráž, usoudil, že ho nebesa chrání, že je mu osudem souzeno, aby se měl v životě dobře, pustil to všechno z hlavy, zapomínal i na kadidlo pro bůžky, vždyť mu stejně přáli i bez toho, a nemyslel už na nic než na sebe a na svou půdu. Teprve nyní pochopil, proč byl loupežníků ušetřen a že bude ušetřen tak dlouho, dokud bude živit strýcovu tříčlennou rodinu. Při tom pomyšlení mu vyrazil po celém těle mrazivý pot a neodvažoval se nikomu svěřit, co skrývá strýc v záňadří.

O vyhazovu se už před strýcem nezmínil a strýcovu ženu vybídl, jak dokázal nejvlídněji:

„Jen se najezte ve vnitřním dvoře, když máte chuť, a tady je pár stříbrňáků na útratu.“

A strýcovu synu řekl, třebaže mu ta slova vázla v krku, přece jen řekl:

„Tumáš pár stříbrňáků, jsi mladý, jistě máš chuť si zahrát.“

Vlastního syna si však hlídal a nedovolil mu po setmění opustit dvůr, ať se mládeneček durdil jak chtěl, vzpíral a pohlavkoval mladší děti pro nic za nic, jen ze špatné nálady.

Zprvu Wang Lung ani nemohl pracovat, jak měl hlavu plnou toho trápení, co se na něj sesypalo, probíral v duchu hned tu, hned onu trampotu, uvažoval: „Mohl bych strýce vyhnat a nastěhovat se do města, kde se hradební brány zavírají každou noc, aby loupežníci nemohli dovnitř,“ ale pak si uvědomil, že musí být denně na poli, a kdopak ví, co by se mohlo stát, ani vlastní půda by ho při práci neochránila. Ostatně by nedokázal žít zavřený ve městě a v městském domě a umřel by, kdyby se musel odloučit od půdy. Krom toho jistě zase někdy přijde hladomor a pak si člověk ani ve městě není před lupiči jist, jako onoho roku, kdy padl vznešený rod.

Rovněž tak nemohl zajít za soudcem k soudu a oznámit mu:

„Můj strýc patří k bandě Rudovousů.“

I kdyby se k tomu odhodlal, kdo mu uvěří, kdo uvěří člověku, který dokáže obvinit z takové věci bratra vlastního otce? Daleko spis by si to sám odnesl výpraskem pro nedostatek synovské úcty, než aby nějaký trest stihl strýce, a nepřestal by se pak chvět o vlastní život, protože kdyby se o tom loupežníci doslechli, zabili by ho, aby se mu pomstili.

A jako by toho všeho nebylo ještě dost, vrátila se Kukačka od obchodníka s obilím, a třebaže námluvy dopadly dobře, přál si obchodník Liu, aby si zatím jen vyměnili zásnubní listiny, neboť dívka byla ještě příliš mladá na vdávání, sotva čtrnáct let, a svatba prý musí ještě tři roky počkat. Wang Lung byl zoufalý, že má ještě tři roky snášet chlapcovy zlostné výbuchy, jeho nicnedělání a chmurnou náladovost, vždyť chlapec už nešel do školy dva dny z deseti; a tak ten večer oznámil halasně O-lan při večeři:

„Nejmoudřejší bude, když i ostatní děti co nejdřív zasnoubíme, a čím dřív, tím lip, oženíme je a vdáme, jakmile se jim začnou zapalovat lýtka, protože bych nechtěl prodělávat tohle ještě třikrát za sebou!“

V noci sotva oko zamhouřil, a tak ze sebe ráno strhl dlouhou suknici a odkopl střevíce, jak míval ve zvyku, kdykoli mu rodinné záležitosti hrozily přerůst přes hlavu, popadl motyku a vydal se na pole; a když procházel prvním dvorem, kde seděla starší dcera, s úsměvem proplétala mezi prsty klůcek a opět jej uhlazovala, řekl si v duchu; „Ta moje chudinka bláznivá mě dokáže potěšit víc než všechny ostatní děti dohromady.“

A po dlouhý čas chodil na pole den co den.

Tu prokázala dobrá země opět svoji hojivou moc, slunce na něho svítilo a pomáhalo mu, teplé letní větříky ho zahalovaly klidem a mírem. A jako by se měl důkladně odnaučit myslet pořád jen na své trampoty, objevil se jednoho dne od jihu nepatrný plochý mráček. Nejprve visel nad obzorem a byl malý a průsvitný jako mlžný opar, až na to, že se nehýbal sem ani tam, jak to mráčky ve větru dělávají, ale stál na místě, dokud se vějířovitě nerozprostřel do povětří.

Vesničané jej pozorovali a hovořili o něm s velkými obavami, protože měli strach, aby to netáhly od jihu kobylky, které se vrhnou na pole a sežerou všechno, co tam roste. I Wang Lung stál mezi nimi, také se díval, a jak tak koukají, přivane jim konečně vítr něco k nohám: někdo se sehnul a zdvihl to, a byla to mrtvá kobylka, lehounká a mrtvá na rozdíl od miliónů ostatních v dálce.

Rázem zapomněl Wang Lung na všechno, co ho trápí. Na ženy, syny i na strýce, na všechno zapomněl, běhal mezi zděšenými sousedy a křičel na ně:

„Nedáme jim svá dobrá pole, budeme bojovat proti těm nepřátelům z nebe!“

Někteří však vrtěli hlavou, od počátku propadlí beznaději, a ti říkali:

„Ne, to všechno nebude nic platné. Nebesa tomu chtějí, abychom letos mřeli hlady, a proč bychom plýtvali silami a bránili se, když nakonec stejně nebude co jíst?“

Ženy se vypravily s pláčem do města pro kadidlo, aby je zapálily v kapličce bůžků Země, a některé zašly do velkého chrámu ve městě, kde dlí bohové Nebes, a tak uctívaly zemi i nebesa.

Ale kobylky přesto zaplavovaly oblohu i zemi.

Tu svolal Wang Lung své lidi, Ting mu pohotově a tiše stanul po boku, přišli ještě další sedláci, hlavně ti mladší, vlastníma rukama zapálili některá pole, sežehli dobrou pšenici, téměř dozrálou k sklizni, vykopali široké příkopy, svedli do nich vodu ze studní a pracovali na tom ve dne v noci, O-lan jim nosila jídlo a ostatní ženy také přinášely svým mužům jídlo, chlapi je snědli vstoje na poli, shltli je jako ten dobytek a dřeli ve dne v noci.

Nakonec nebe zčernalo, ovzduší se rozezvučelo temným tichým bzukotem nespočetných křidélek narážejících o sebe a kobylky se snesly: některé pole přeletěly a neublížily mu, na jiné se snesly a zůstavily je holé jako v zimě. Lidé s povzdechem říkali: „Je to vůle nebes,“ ale Wang Lung zuřil, oháněl se po kobylkách, dupal po nich, jeho lidé je mlátili cepy, kobylky padaly do ohňů, které zapalovali, jejich mrtvá tělíčka plula po vodě ve vykopaných příkopech. Mnoho miliónů jich zničili, ale pro ty, co zbyly, to nic neznamenalo.

Přesto se Wang Lungovi za jeho boj dostalo odměny: jeho nejlepší pole zůstala ušetřena, a když se mračno hnulo dál a oni si mohli oddechnout, zbývala mu pořád ještě pšenice, kterou mohl sklidit, záhony mladé rýže zůstaly ušetřeny, a tak byl spokojen. Mnoho lidí potom jedlo pečené kobylky, ale Wang Lung sám by se jich byl nedotkl, hnusily se mu kvůli tomu, čeho se dopustily na jeho půdě. Nic však nenamítal, když je O-lan opékala na oleji a jeho nádeníci je chroupali, anebo když je děti opatrně roztrhávaly a ochutnávaly, polekány jejich velikánskýma očima. On sám by je byl ale nevzal do úst.

Kobylky mu přesto v jednom pomohly: sedm dní nemyslel na nic než na svou půdu, zbavil se svých starostí a obav a řekl si klidně:

„Každý člověk má přece nějaké to trápení, musím se s tím svým vypořádat, jak to půjde, strýc je starší než já, jednoho dne umře, tři roky to taky nějak se synem vydržím a kvůli tomu se přece nezabiju.“

Sklidil pšenici, nastaly deště, do zaplavených polí zasadili rýži a opět přišlo léto.

24

Přesně den poté, co si Wang Lung řekl, že v jeho domě zavládl klid a mír, přišel za ním v poledne jeho nejstarší syn a prohlásil:

„Jestli si přejete, otče, aby ze mě byl vzdělaný člověk, pak už mě ta stará dubová palice ve městě nemůže nic dalšího naučit.“

Wang Lung, jenž se právě vrátil z pole, si nalil z kuchyňského kotle do dřezu vařící vodu, ručníkem v ní smočeným a vyždímaným si naparoval obličej a přitom se zeptal:

„Ale – a jak to?“

Mládenec zaváhal a pak pokračoval:

„Víte, jestli mám být opravdu vzdělaný, tak bych rád odjel na jih do velkého města a tam chodil do pořádné školy, abych se naučil, čemu se dá naučit.“

Wang Lung se třel ručníkem kolem očí a uší a s obličejem celým rozpařeným se na syna obořil, protože ho tělo bolelo od práce na poli:

„Co je to zase za nesmysl? Říkám, že nikam nepojedeš, a nedám si to vymluvit, když říkám, že nikam nepojedeš. Na zdejší poměry jsi učený až až.“

A znovu namočil ručník a vyždímal ho.

Mladík však neodcházel, upíral na otce nenávistný pohled a něco zahučel, Wang Lung se rozzlobil, že nerozuměl, co to bylo, a zařval na syna:

„Mluv nahlas, když chceš něco říct!“

To bylo bodnutí do vosího hnízda a mládenec ze sebe vychrlil:

„Jak chcete, ale já stejně odjedu na jih, nezůstanu v tomhle pitomém stavení, kde člověka hlídají jako malé dítě, a v tomhle městě, co se sotva liší od vesnice! Odjedu odsud, něčemu se naučím a poznám cizí kraje.“

Wang Lung se podíval na syna a podíval se na sebe: syn tu stál v dlouhé světlé suknici ze stříbřitě šedého plátna, tenounkého a chladivého do letních veder, nad rtem první černý knírek jako důkaz své mužnosti; měl hlaďounkou zlatou pleť a jeho ruce, vykukující z dlouhých rukávů, byly měkké a jemné jako ruce ženy. Pak se Wang Lung podíval na sebe: pořízek umazaný od hlíny, v modrých bavlněných kalhotách, utažených u kolenou a v pase, do půl těla nahý – vypadal spíš na synova sluhu než na jeho otce. Tato představa v něm vyvolala opovržení nad přitažlivým zevnějškem vysokého mládence, rozhněval se a hrubě na něho křikl:

„Koukej se radši ukázat na poli a umazat si trochu ručičky od poctivé hlíny, aby tě lidé nepokládali za ženskou, a zasluž si prací tu rýži, co sníš!“

V té chvíli Wang Lung zapomněl, jak hrdý býval na synovu zručnost při psaní a chytrost nad knihami, vy dusal hlučně z místnosti na bosých nohou a přitom grobiánsky odplivoval, na zem, protože ho synova vznešenost popudila. Mládenec stál a sledoval ho nenávistným pohledem, ale Wang Lung se neotočil, aby se podíval, co syn dělá.

A co víc: když ten večer zašel za Lotosem do vnitřního dvora a posadil se u ní, zatímco spočívala na rohoži na lůžku a nechala se od Kukačky ovívat vějířem, řekla mu Lotos jen jakoby mimochodem, aby řeč nestála:

„Ten tvůj velký chlapec se trápí a chtěl by do světa.“

Wang Lung se na ni utrhl, jelikož měl ještě v živé paměti, jak ho syn rozzlobil:

„A co je tobě do toho? V jeho věku ho nechci tady u tebe ani vidět.“

Lotos se hbitě ospravedlňovala: „Ale ne – ne – to jen Kukačka něco takového povídala.“ A Kukačka jí to hbitě potvrdila: „Vždyť to vidí každý, kdo má oči k vidění, je to krásný chlapec a už moc starý na to, aby nic nedělal a trápil se.“

Wang Lung se dal uchlácholit, protože měl hlavu plnou rozhořčení na syna, a prohlásil:

„Ne, nikam nepojede. Nebudu zbytečně vyhazovat peníze.“ Víc o tom nechtěl ani slyšet, a když Lotos viděla, jak je nedůtklivý a čímsi podrážděný, poslala Kukačku pryč a zůstala s ním o samotě.

Pak se o tom řadu dní nemluvilo, chlapec se zdál náhle opět spokojený, ale do školy už nešel a Wang Lung ho k tomu nenutil, protože mládenci bylo hnedle osmnáct, byl po matce hřmotně stavěný, když otec přišel domů, zastal ho, jak si v pokoji čte, a tak se Wang Lung upokojil a v duchu usoudil:

„Byl to jen takový rozmar mládí, sám neví, co chce, a zbývají už jenom tři roky – možná že by je trochu stříbra navíc pomohlo zkrátit na dva nebo dokonce najeden, kdybych na tom stříbře nešetřil. Po žních, až zasejeme ještě ozimou pšenici a okopáme boby, si na to udělám čas a zařídím to.“

Wang Lung však na syna pozapomněl, protože měl docela slušné žně, až na to, co zničily kobylky, takže vydělal opět tolik, kolik předtím utratil za Lotos. Zlato a stříbro se teď opět stalo středem jeho zájmu a občas se vskrytu podivil sám sobě, že tak lehkovážně utrácel kvůli ženě.

Stále ho občas dokázala sladce vzrušit, třebas už ne tak mocně jako dřív, byl hrdý na to, že mu patří, ač ted už dobře viděl, že strýcova žena měla pravdu: že skutečně už není úplně mladá, jakkoli je drobná a křehká, a také nikdy nepočala, aby mu porodila dítě. Na tom mu však nezáleželo, měl už syny a dcery a byl ochoten si ji vydržovat jen pro rozkoš, kterou mu skýtala.

Pokud jde o Lotos, ta se s přibývajícími lety rozvíjela do krásy, a jestliže se jí předtím dalo něco vytknout, pak to byla její ptačí vyhublost, která se projevovala v příliš ostrých rysech špičatého obličejíku a v příliš propadlých skráních. Ale po dobrotách, které jí Kukačka vyvářela, a při pohodlném životě jenom s jedním mužem se jí postava zaoblila a pleť zhebkla, obličej se zakulatil a skráně vyplnily, a tak připomínala svýma široce posazenýma očima a malou pusinkou ještě víc než dřív baculaté kotě. Vyspávala, hodovala a nabírala na sebe to měkké, kypré maso. Jestli už přestala být lotosovým poupětem, pak se ale nestala ničím víc než plně rozvitým květem, a jestli už nebyla nejmladší, rozhodně nevypadala staře a měla k mládí i k stáří stejně daleko.

Zavládl tedy opět klid, mládenec se zdál spokojený a Wang Lung mohl mít radost, až na to, že jednou pozdě večer, kdy ještě seděl a počítal na prstech, kolik kukuřice by se dalo prodat a kolik rýže, vešla tiše do místnosti O-lan. Tahle s přibývajícími lety zhubla až k vyzáblosti, lícní kosti jí vyvstávaly jako skála a oči měla propadlé. Když se jí někdo zeptal, jak se jí daří, odpovídala pouze:

„Mám v životě oheň.“

Břicho jí naběhlo, jako by už tři roky byla s útěžkem, jenže k porodu nedocházelo. Vstávala však za svítání, vykonávala svou práci a Wang Lung ji vnímal asi tak, jako vnímal stůl, židli nebo strom na dvoře, ba spíš by si byl asi všiml, že některý vůl věší hlavu nebo že vepřík nežere. Dělala si svou práci sama, nepromluvila na ženu Wang Lungova strýce, pokud se tomu mohla vyhnout, a nikdy neuznala Kukačku za hodnou jediného slůvka. Ani jedenkrát nevstoupila O-lan do vnitřního dvora, a když si zřídkakdy vyšla Lotos z vlastního dvorce na procházku, odebrala se O-lan k sobě do pokoje a seděla tam, dokud jí někdo nepřišel říct: „Už je pryč.“ Pracovala beze slova, Vařila, prala u rybníka, dokonce i v zimě, kdy hladina zamrzla a musel se prosekávat led. Wang Lunga však nikdy nenapadlo, aby jí řekl:

„A proč si za ty peníze, o které není nouze, nevezmeš služku nebo nekoupíš otrokyni?“

Nenapadlo ho, že by to bylo potřeba, třebaže najímal lidi, aby mu dělali na poli nebo se starali o voly, osly a vepře, co měl, a když se jednou v létě řeka rozlila z břehů, najal dočasně pasáky k hejnům kachen a hus, která vyháněl na hladinu.

Onoho večera tedy seděl sám, jen rudé svíce v cínových svícnech před ním plály, a tu stanula u stolu, zatékala zrakem tam i onam a nakonec ze sebe vypravila:

„Musím ti něco říct.“

Zadíval se na ni překvapeně a odpověděl:

„Tak mluv.“

Hleděl na ni, na ty temné, propadlé tváře, a znovu si uvědomil, že na ní není ale vůbec nic krásného a že už po ní mnoho let nezatoužil.

Tu ostře zašeptala:

„Nejstarší syn chodí často do vnitřního dvora. Chodí tam, když nejsi doma.“

Wang Lung nejdřív ani nepochopil, co mu to vlastně šeptá; S ústy dokořán se naklonil kupředu a zeptal se:

„Co to povídáš, ženo?“

Ukázala němě k synovu pokoji a pak našpulila tlusté popraskané rty směrem ke dveřím do vnitřního dvora, Wang Lung však na ni jen zíral, hřmotný a nedůvěřivý.

„To se ti něco zdálo,“ řekl nakonec.

Na to zavrtěla hlavou, jelikož jí obtížná slova vázla na rtech, a pak se vzmohla na další větu:

„Jen přijď jednou domů nečekaně, pane můj.“ Odmlčela se a po chvíli ještě dodala: „Bude lepší poslat ho pryč, třeba i na jih.“ Nato přistoupila ke stolu, přitáhla si jeho misku s čajem, sáhla na ni, vychrstla vychladlý čaj na cihlovou podlahu, naplnila misku znovu z vařícího kotlíku, a tak jak přišla, tiše zmizela a nechala ho tam sedět celého vyjeveného.

Z té ženské mluví žárlivost, usoudil v duchu. Kvůli tomu si přece nebude dělat těžkou hlavu; chlapec je spokojený, čte si každý den ve svém pokoji; a tak vstal, zasmál se a už na to nemyslel – hloupé ženské nápady mu připadaly k smíchu.

Ale když si ten večer přišel lehnout vedle Lotosu a otočil se na lůžku, měla hned plno námitek a nedůtklivě ho odstrčila:

„Je takové horko a ty smrdíš a byla bych ráda, kdyby ses umyl, než ke mně přijdeš spát.“

Posadila se, odhrnula si rozladěně vlasy z čela, trhla rameny, když ji chtěl k sobě přitáhnout, a nechtěla se poddat jeho laskání. Zůstal tiše ležet a připomněl si, že se mu vzdává tak neochotně už hezkou řádku nocí, ale že to pokládal jen za rozmar, myslel, že na ni tíživě působí deptající žár pozdního léta; teď však před ním ostře vyvstala slova O-lan, a tak bezohledně vyskočil a prohlásil:

„Spi si tedy sama a můžeš na to vzít jed, že mi na tom nezáleží.“

Vyběhl z pokoje, vtrhl do prostřední místnosti ve vlastním domě, srazil k sobě dvě židle a natáhl se na ně. Nedokázal však usnout, a tak vstal, vyšel ze vrat, procházel se mezi bambusovými keři podél zdi, noční vánek mu chladil rozpálené tváře a ve vzduchu jako by už byl náznak nadcházejícího podzimu.

Tu si vzpomněl, že Lotos věděla o synově touze dostat se z domova, a jak to mohla vědět? A vzpomněl si, že syn poslední dobou o odchodu už nemluví, vypadá spokojeně, a proč je najednou tak spokojený? A Wang Lung si v srdci zuřivě umínil:

„Přesvědčím se o tom na vlastní oči!“

A díval se, jak v oparu nad jeho půdou rudě svítá.

Když se rozednilo a slunce ukázalo zlatou obroučku nad obzorem polí, vrátil se domů a najedl se, šel dohlídnout na lidi, jak to pravidelně dělával během žní nebo setí, ukázal se ještě na poli tu i onde a nakonec křikl hlasitě, aby to všichni v domě slyšeli:

„Zajdu se podívat na ten lán u městských hradeb, tak se vrátím později,“ a namířil si to k městu.

Ale když urazil půl cesty a došel ke kapličce, usedl na travnatý pohorek u silnice, vyznačující zapomenutý hrob, utrhl si stéblo trávy, kroutil je v prstech a uvažoval. Seděl tváří v tvář oběma bůžkům a bezděčně ho napadlo, jak se na něho koukají a jak se jich kdysi dávno bál, ale teď se o ně nestará, protože dosáhl blahobytu a tím pádem žádné bohy nepotřebuje, a sotvakdy se na ně zajde podívat. V hloubi duše se mu však neodbytně vracela myšlenka:

„Mám zajít domů?“

Vzpomněl si, jak ho včera večer Lotos odstrčila, po tom, co všechno pro ni udělal, rozzlobil se řekl si:

„Vždyť já dobře vím, že by už v čajovně nebyla mohla dlouho zůstat, a v mém domě se královsky nají i obléká.“

Mocný hněv ho dohnal k tomu, že vstal, vrátil se jinou cestou, vešel tajně do stavení a stoupl si za závěs, který odděloval vnitřní dvorec. Naslouchal, zaslechl mužský hlas, a byl to hlas jeho vlastního syna.

Takový hněv, jaký teď vzkypěl Wang Lungovi v srdci, ještě v životě nepoznal, ačkoli od té doby, co se mu dobře vedlo a lidé o něm začali mluvit jako o boháčovi, pozbyl dřívější venkovské ostýchavosti, podléhal často drobným hněvivým výbuchům a choval se pánovitě i ve městě. Tentokrát to však byl hněv muže vůči muži, který mu ukradl milovanou ženu, a když si Wang Lung uvědomil, že sokem je mu vlastní syn, bylo mu nevolno až na zvracení.

Stiskl zuby, vyběhl ven, vybral si v háječku tenký, pružný bambus, olámal z něho větve, až na chomáč malých větviček na konci, tenkých a pevných jako lanka, a otrhal listí. Pak se tichounce vrátil, strhl prudce závěs stranou a na dvoře stál jeho syn a shlížel na Lotos, která seděla na nízké stoličce u jezírka. A Lotos měla na sobě hedvábný kabátec meruňkové barvy, který na ní takhle v dopoledním světle ještě nikdy neviděl.

Povídali si spolu, žena se lehce smála a hleděla na mladíka po očku, hlavu natočenou stranou, a Wang Lunga neslyšeli. Ten stál a zíral na ně, tváře mu zbledly, rty se v úšklebku poodhrnuly ze zubů, ruka sevřela pevně bambus.

Ale ti dva ho pořád ještě neslyšeli a nic by nepostřehli, kdyby nevyšla Kukačka, nespatřila ho, nezaječela, a tu ho uviděli také.

Wang Lung přiskočil blíž, vrhl se na syna, udeřil ho, a třebaže hoch byl vyšší, on měl zase z práce na poli větší sílu, jeho zralé tělo bylo statnější, a tak bil, až z mladíka crčela krev. Lotos se dala do křiku, tahala ho za ruku, ale on ji odstrčil, a když se nedala, nařezal jí také, bil ji, dokud neutekla, a bil syna, dokud neklesl na zem a neschoval si poraněnou tvář do dlaní.

Teprve pak Wang Lung přestal, otevřenými rty namáhavě lapal po dechu, pot se mu řinul po celém těle, až byl promočený od hlavy k patě a zesláblý jako po nemoci. Odhodil bambus, a lapaje po dechu, poručil synovi šeptem:

„Koukej zmizet ve svém pokoji a neopovažuj se vyjít, dokud se tě nezbavím, jinak tě zabiju!“

Mládenec beze slova vstal a odešel.

Wang Lung sklesl na stoličku, kde předtím seděla Lotos, schoval si hlavu do dlaní, zavřel oči a trhavě nadechoval a vydechoval. Nikdo se mu nepřiblížil, a tak seděl sám, dokud se neuklidnil a jeho hněv nevyprchal.

Pak unaveně vstal, vešel dovnitř, kde Lotos na lůžku srdceryvně plakala, přistoupil k ní, obrátil ji a ona zůstala ležet, koukala na něho a plakala a na tváři měla opuchlou, zarudlou ránu, kde ji švihl.

S hlubokým smutkem jí řekl:

„To musíš zůstat do smrti kurva a kurvit se s mými vlastními syny!“

Nato se rozvzlykala ještě bouřlivěji a bránila se:

„Ne, nic jsem neprovedla, mládenci bylo smutno, tak sem přišel, a můžeš se zeptat Kukačky, jestli se někdy dostal blíž k mé posteli, než jsi ho viděl na dvoře.“

Dívala se na něho ustrašeně a dojemně, chytla ho za ruku, položila si ji na opuchlou tvář a kňourala:

„Vidíš, co jsi udělal svojí holčičce, pro mne není na světě jiný muž než ty, a jestli je to tvůj syn, tak je to jen tvůj syn, a co mi na něm sejde!“

Vzhlédla k němu, hezké oči jí plavaly v čirých slzách a on zaúpěl, protože ho krása této ženy vždycky přemohla a on ji musel milovat i proti své vůli. Najednou mu připadalo, že by nesnesl, kdyby se dověděl, co še mezi těmi dvěma odehrálo, že to nechce vědět a že bude pro něho lépe, když se to nikdy nedoví. Zaúpěl ještě jednou a odešel. Když míjel synův pokoj, zavolal za dveřmi:

„Sbal si věci do krabice a zítra táhni na jih, dělej si tam, co chceš, ale domů se nevracej, dokud pro tebe nepošlu!“

Šel dál, tam seděla O-lan, šila něco pro něho, mlčela, když ji míjel, a jestli zaslechla ty rány a křik, nedala to najevo. A on vyšel ven a do polí, v horkém slunci pravého poledne, a byl utrmácený jako po celodenní dřině.

25

Po odchodu nejstaršího syna měl Wang Lung pocit, že se dům zbavil zřídla všeho nepokoje, a to ho uspokojovalo. Říkal si v duchu, že i mládenci bude jinde lip a on že se teď může starat o druhé děti, přesvědčit se, jaké vlastně jsou, protože pro samé trampoty a starosti, aby bylo z polí včas sklizeno děj se co děj, sotva věděl, že má krom nejstaršího ještě nějaké děti. Rozhodl se také, že druhého chlapce vezme co nejdřív ze školy a dá ho učit nějakému řemeslu, než ho chytnou bláznivá léta dospívání, aby s ním nebylo doma takové trápení jako s tím starším.

Druhorozený Wang Lungův syn se od staršího bratra tak lišil, jak se jen mohou lišit děti jedněch rodičů. Zatímco starší byl vysoký, statný a snědý, jako bývají lidé ze severu a jako byla i jeho matka, byl druhý syn drobný, hubený, měl žlutou pleť a něco v něm připomínalo Wang Lungovi jeho vlastního otce: bystré, pronikavé, veselé oči a chuť vyvést nějakou zlomyslnost, když se k tomu naskytla příležitost. I usoudil Wang Lung:

„Z tohohle chlapce by byl dobrý obchodník; vezmu ho ze školy a kouknu se, jestli by mi ho nevzali do učení v obchodě s obilím. To by se mi hodilo, mít syna tam, kam chodím prodávat úrodu, dával by pozor u váhy a vždycky by mi mohl trochu připočítat.“

Přikázal proto jednoho dne Kukačce:

„Jdi a řekni otci dívky, která je zaslíbená mému nejstaršímu synovi, že s ním potřebuju mluvit. Stejně bychom si spolu měli vypít hrneček vína, když se jeho krev má smísit s mojí v jedné misce.“

Kukačka doběhla do města, vrátila se a vyřizovala:

„Sejde se s vámi, kdy si budete přát, jestli k němu můžete přijít popít vína dnes v poledne, tak dobře, a jestli si přejete, může přijít on sem.“

Wang Lung si nepřál, aby městský kupec zavítal do jeho domu, jelikož se bál, že by musel kdesi cosi chystat, a tak se raději umyl, oblékl si hedvábný kabátec a vydal se přes pole. Nejprve šel do ulice U kamenného mostu, jak mu řekla Kukačka, a tam stanul před vraty se jménem Liu. Ne že by ten znak byl rozpoznal sám, uhádl, která to budou vrata, druhá od mostu po pravé straně, zeptal se kolemjdoucího a stálo na nich skutečně napsáno Liu. Byla to solidní vrata z obyčejného dřeva a Wang Lung na ně zabušil.

Vrata se okamžitě otevřela, objevila se služka, zeptala se, co si přeje, a přitom si utírala mokré ruce do zástěry, a když jí řekl své jméno, prohlédla si ho od hlavy k patě, pak ho zavedla do prvního dvorce, kde bydlí muži, vpustila ho do pokoje, požádala ho, aby se posadil, a znovu si ho dobře prohlédla, jelikož věděla, že je to otec budoucího ženicha jejich slečny. Pak odešla pro pána domu.

Wang Lung se pozorně rozhlédl, vstal, ohmatal závěsy ve dveřích, podíval se, z jakého dřeva je stůl, a byl spokojen, protože tu všechno svědčilo o solidní zámožnosti, ale nikoli o závratném bohatství. Nechtěl bohatou snachu, aby nebyla povýšená a neposlušná, nevyžadovala pořád takové či onaké lahůdky nebo šaty a neodvrátila synovo srdce od rodičů. Pak se Wang Lung posadil a čekal.

Náhle se ozvaly těžké kroky, vešel statný starší pán, Wang Lung vstal a uklonil se, oba se uklonili, po očku se vzájemně okoukli, našli v sobě zalíbení, protože to byli oba řádní a zámožní mužové a toho si jeden u druhého vážili. Posadili se, napili se horkého vína, které jim služka nalila, a rozhovořili se o tom i onom, o úrodě a o cenách, a co se bude letos platit za rýži, jestli se žně vydaří. Konečně přešel Wang Lung k tomu, co měl na srdci:

„Víte, přišel jsem za vámi kvůli jedné věci, ale není-li to vaše vůle, pojďme mluvit o jiných věcech. Kdybyste potřeboval ve svém velkém obchodě někoho k ruce, byl by tu můj druhorozený syn a je to bystrý hoch, ale jestli nikoho nepotřebujete, pojďme mluvit o jiných věcech.“

Obchodník byl ve znamenité náladě, a tak mu na to řekl:

„Bystrého mládence můžu právě potřebovat, jestli umí číst a psát.“

Wang Lung odvětil hrdě:

„Oba moji synové jsou vzdělaní, poznají, který znak špatně napsaný a jestli má být správně radikál strom nebo voda.“

„To je dobře,“ pravil Liu. „Nastoupit může kdykoli, ze začátku bude pracovat jen za stravu, dokud nepochytí něco od řemesla, a jestli se bude snažit, dostane po roce na konci každého měsíce stříbrňák a po třech letech tři stříbrňáky, a to už pak nebude jako učedník a záleží na něm, jak se v obchodě vyšvihne. Kromě této mzdy bude mít, co mu strčí ten který kupec nebo prodávající, toho já si nevšímám, když to od nich umí dostat. A vzhledem k tomu, že jsou naše rodiny spřízněny, nechci po vás žádný záruční poplatek za to, že ho vezmu.“

Wang Lung spokojeně povstal, zasmál se a pravil: „Když jsme tedy přátelé, nemáte náhodou syna pro mou mladší dceru?“

Obchodník se zvučně zasmál, jelikož byl tučný a dobře živený, a pravil:

„Mám ještě jednoho syna, desetiletého, kterého jsem dosud nezasnoubil. Kolikpak je té dívence?“

Wang Lung se také zasmál a sdělil mu:

„Bude jí deset o příštích narozeninách a je to roztomilá květinka.“

Oba muži se družně zasmáli a obchodník navrhl:

„Máme se spojit dvojitým poutem?“

Na tohle už Wang Lung neodpověděl, protože to nebyla věc, která by se mohla dál projednávat takhle tváří v tvář. Ale když se dost nakláněl, odcházel navýsost spokojen a říkal si v duchu: „Dalo by se o tom uvažovat.“ Po návratu domů se podíval na mladší dceru a bylo to hezounké děvčátko, matka jí správně zavázala nohy, takže půvabně cupitala malými krůčky.

Ale jak si ji Wang Lung tak zblízka prohlíží, vidí, že má na tvářích zaschlé slzy a že je trochu bledá a příliš vážná na svůj věk; přitáhl si ji tedy za ručku a zeptal se:

„Pročpak jsi plakala ?“

Svěsila hlavičku, začala si hrát s knoflíkem na kabátě a nesměle zapípala:

„Protože mi maminka každý večer utahuje fáčem nohy, čím dál tím pevněji, a já pak v noci nemůžu spát.“

„Neslyšel jsem tě ale plakat,“ řekl překvapeně.

„Já vím,“ odpověděla prostě, „maminka poručila, že nesmím plakat nahlas, protože vy jste moc hodný a nesnášíte bolest, a třeba byste řekl, aby mě nechali být, a pak by mě můj manžel nemiloval, jako vy nemilujete ji.“

Řekla to docela prostě, jako dítě vypravuje pohádku, a Wang Lunga bodlo u srdce, když slyšel, jak O-lan vykládá holčičce, že otec ji, její matku, nemiluje, a rychle to zamlouval:

„Jestlipak víš, že jsem se dnes doslechl o hezkém chlapci, který by si tě jednou mohl vzít za ženu, a podíváme se, zdali by to Kukačka nedojednala.“

Děvčátko se usmálo, sklopilo hlavičku a najednou to už nebylo dítě, ale mladá dívka. A Wang Lung řekl Kukačce ještě týž večer, když přišel do vnitřního dvora:

„Zajdi tam a zkus to zařídit.“

Tu noc však spal vedle Lotosu neklidně, probudil se a jal se uvažovat o svém životě, o tom, že O-lan byla první žena, kterou poznal, a jak věrně při něm stála a sloužila mu. Myslel na to, co mu povědělo dítě, a byl smutný, protože O-lan i při své těžkopádné chápavosti poznala, jak to s ním doopravdy je.

Brzy poté vypravil druhého syna do města, podepsal listinu o zasnoubení mladší dcery, bylo dohodnuto věno a stanoveno, jaké šaty a šperky dostane k svatbě. Poté si Wang Lung oddechl a v duchu si řekl:

„Tak a teď jsem všechny děti zaopatřil, má chudinka bláznivá nemůže než vysedávat s klůckem na sluníčku a nejmladšího chlapce si nechám do hospodářství, toho do školy nepošlu, protože dva už umějí číst a to stačí.“

Naplňovalo ho hrdostí, že má takové tři syny: jednoho učence, jednoho obchodníka a jednoho sedláka. Byl spokojen, a pustil tedy děti z hlavy. Ale ať chtěl či nechtěl, nešla mu z mysli žena, která mu je porodila.

Poprvé za ta léta, co s ní byl, začal Wang Lung přemýšlet o O-lan. Ani těsně po jejím příchodu se nezabýval v myšlenkách důkladněji její osobou, až na to, že to byla žena a první, kterou poznal. Vždycky se semlelo jedno k druhému, bylo pořád co dělat a času málo, až teprve teď, kdy měl děti zaopatřené a obdělaná pole tiše očekávala příchod zimy, teď, kdy jeho soužití s Lotosem vjelo do klidnějších kolejí, protože ho poslouchala od té doby, co jí nařezal, teprve teď mu připadalo, že má čas myslet, nač se mu zlíbí, a jal se myslet na O-lan.

Nedíval se na ni tentokrát jako na ženu, nemyslel na to, jak je ošklivá, vychrtlá a celá žlutá. Srdce se mu nad ní svíralo, když viděl, jak zhubla a jakou má vyschlou, žlutou pleť. Bývala vždycky snědá, a dokud dělávala na poli, mívala ramene, hnědé tváře. Teď už řadu let na pole nechodila, leda snad o žních, a poslední dva tři roky už ani to ne, nepřál si to, aby lidé neřekli:

„To vaše žena pořád ještě pracuje na poli, a přitom máte tolika peněz?“

Nenapadlo ho zauvažovat, proč se vlastně nakonec uvolila zůstat doma, proč se pohybuje čím dál tím pomaleji, a teprve teď si uvědomil, jak o tom tak přemýšlel, že ji ráno občas slýchá bolestně zavzdychat, když vstává z postele anebo když se sklání a přikládá do kamen, a zeptá-li se jí: „Copak je ti?“, přestane jako když utne. Díval se na ni a na ten zvláštní otok, který měla na těle, svědomí se v něm ozývalo, ačkoli nevěděl proč, a sám před sebou se v duchu bránil:

„Není to přece moje chyba, že jsem si ji nezamiloval jako milenku, manželky u svých mužů takovou lásku nevzbouzejí.“ A utěšoval se dál: „Nebil jsem ji a dával jsem jí peníze, kdykoli si o ně řekla.“

Přesto ale nemohl zapomenout, co mu řekla dcerka, trápilo ho to, třebas nevěděl proč: když se to tak vzalo kolem dokola, byl jí přece dobrým manželem, lepším, než muži většinou bývají.

Protože se výčitek svědomí vůči ní nemohl zbavit, pozoroval ji, jak mu přinášela jídlo nebo chodila po domě; jednoho dne se sklonila, aby po jídle zametla cihlovou podlahu, a tu postřehl, že jí obličej zpopelavěl nějakou vnitřní trýzní: otevřela ústa, zalapala tiše po dechu a přitiskla si ruce na břicho, ačkoli byla pořád ještě sehnutá, jako by chtěla zametat. Zeptal se jí prudce:

„Copak je ti?“

Odvrátila se a odpověděla pokorně:

„Ale nic – jenom zas ta bolest v životě, co mě někdy popadne.“

Tu se na ni zadíval a přikázal mladší dceři:

„Vem koště a zameť to tu, mamince není dobře.“ A O-lan řekl laskavěji, než na ni promluvil hezkou řádku let: „Jdi, lehni si do postele a já ti tam pošlu děvče s horkou vodou. Lež a nevstávej.“

Poslechla ho pomalu, mlčky se odšourala do svého pokoje, slyšel, jak se namáhavě vláčí po místnosti, až konečně s tichým zasténáním ulehla. Seděl a poslouchal, jak sténá, až už to nemohl vydržet, vstal a vydal se do města, aby se poptal po nějakém doktorovi.

Našel doktorský krámek, který mu doporučil písař z obchodu, kde teď pracoval jeho druhorozený syn, a vešel. Lékař seděl nečinně u kotlíku s čajem. Byl to stařec S dlouhým šedivým plnovousem a velikánskými brýlemi, které mu seděly na nose jako soví oči, a měl na sobě špinavou šedou suknici s dlouhými rukávy, v nichž se mu ruce dočista ztrácely. Když mu Wang Lung vylíčil ženiny příznaky, stiskl rty, otevřel zásuvku u stolu, kde seděl, vytáhl pytlíček zabalený v černé látce a pravil:

„Navštívím nemocnou hned.“

O-lan neklidně spala, když přišli k její posteli, a na horním rtu a na čele jí stály kapičky potu jako rosa. Při tom pohledu potřásl starý doktor hlavou. Vztáhl ruku, vyschlou a zažloutlou jako opičí pracka, nahmátl jí puls, dlouho ho zkoumal, pak Opět potřásl vážně hlavou a prohlásil:

„Slezina je naběhlá a játra nemocná. V děloze má kámen velikosti mužské hlavy a žaludek odumírá. Srdce sotva bije, jistě je prolezlé červy.“

Při těchto slovech se Wang Lungovi hrůzou srdce v tele div nezastavilo; rozkřikl se na doktora hněvivě:

„Tak jí dejte nějakou medicínu, no ne?“

Probudil tím O-lan, která se na ně nechápavě zadívala, otupělá bolestí. Starý doktor opět promluvil:

„Je to těžký případ. Jestli si nepřejete záruku, že se uzdraví, dostanu deset stříbrňáků a dám vám recept na bylinky, které obsahují sušené tygří srdce a psí zub, to všechno dohromady svaříte a vývar jí dáte vypít. Kdybych měl ale zaručit, že se uzdraví, musel bych dostat pět set stříbrňáků.“

Jakmile O-lan zaslechla slova „pět set stříbrňáků“, probrala se náhle z mrákot a zašeptala slabým hlasem:

„Ne, můj život nemá takovou cenu. Za to se dá koupit hezký kus pole.“

Když od ní tohle Wang Lung uslyšel, ozvaly se v něm opět dávné výčitky svědomí a prudčeji odpověděl:

„Nechci mít v rodině smrt a ty peníze můžu dát.“

Jak od něho starý lékař slyšel, že může platit, zasvítily mu dost chtivě oči, ale věděl, jaký trest by ho podle zákona stihl, kdyby slib nedodržel a žena zemřela, a tak s lítostí prohlásil:

„Ba ne, jak se tak dívám na zbarvení bělma v jejích očích, vidím, že jsem se mýlil. Musel bych dostat pět tisíc stříbrňáků, abych mohl zaručit, že se úplně pozdraví.“

Tu se Wang Lung beze slova na doktora zahleděl a pochopil smutnou pravdu. Tolik peněz neměl v majetku, ledaže by prodal půdu, ale věděl, že by to nebylo nic platné, ani kdyby ji prodal, protože tím doktor prostě dává na srozuměnou: „Ta žena zemře.“

Vyprovodil doktora ven, dal mu deset stříbrňáků a po jeho odchodu zašel do temné kuchyně, kde O-lan prožila většinu svého života a kde ho nyní, když tu nebyla, nikdo nemohl spatřit, obrátil se obličejem k zakouřené stěně a zaplakal.

26

O-laninu tělu však nebyla souzena rychlá smrt. Měla za sebou sotva polovinu lidského věku, její tělo se života těžko vzdávalo, a tak zápasila se smrtí na lůžku ještě dlouhé měsíce. Celou nekonečnou zimu ležela na smrtelné posteli, a teprve teď Wang Lung i děti pochopili, co pro jejich domov znamenala, jak se o ně o všechny starala, aniž to vůbec postřehli.

Najednou nikdo nevěděl, jak podpálit trávu v plotně a udržovat oheň, jak obrátit rybu v kotli, aby se nezlomila nebo nepřipálila z jedné strany, zatímco z druhé zůstane syrová, nikdo se nevyznal v tom, která zelenina se opéká na sezamovém oleji a která na sojovém. Pod stolem se válely chuchvalce špíny, drobečky i zbytky jídla, nikdo to nesmetl, dokud zápach nevydráždil Wang Lunga natolik, že zavolal ze dvora psa, aby to sežral, nebo křikl na mladší dceru, aby to shrábla a vyhodila.

Nejmladší chlapec se všemožně snažil, aby nahradil matku a posloužil starému dědečkovi, který byl tou dobou už bezmocný jako malé dítě. Wang Lung mu nedokázal objasnit, co se stalo, že mu O-lan už nepřináší čaj ani horkou vodu, že ho neukládá ani mu nepomáhá vstávat, stařec se hněval, že ji volá a ona nejde, a jednou mrštil miskou s čajem na zem jako mrzuté děcko. Nakonec ho Wang Lung zavedl do O-lanina pokoje, ukázal mu na postel, kde ležela, stařec zíral zamženýma, poloslepýma očima, zašeptal něco a rozplakal se, jelikož mu svitlo, že se děje něco zlého.

Jen chudinka bláznivá o ničem nevěděla, jen ona se ještě usmívala a kroutila klůckem v prstech. A přitom i na ni bylo potřeba myslet, večer ji přivést domů a uložit, dát jí najíst, posadit ji přes den na sluníčko a přiběhnout pro ni, když se rozpršelo. Na to všechno musel někdo pamatovat. Ale i Wang Lung sám někdy zapomněl, a tak ji jednou nechali venku celou noc a druhý den se ubožačka za svítání třásla zimou a plakala, Wang Lung se zlobil a huboval syna i dceru, že zapomněli na chudinku bláznivou, svou sestru. Pak ale viděl, že  jsou to ještě děti, které se snaží nahradit matku a nedaří se jim to, nechal je být a od té doby si vzal chudinku na starost sám, ráno i večer. Jakmile začalo pršet, sněžit nebo se zvedl mrazivý vítr, přivedl ji dovnitř a posadil ji do teplého popela, který padal z kuchyňské plotny.

Po celé ty temné zimní měsíce, kdy O-lan umírala, neměl Wang Lung am pomyšlení na hospodářství. Svěřil zimní práce i nádeníky Tingovi a Ting se poctivě staral; krom toho přicházel ráno i večer ke dveřím, za nimiž ležela O-lan, a svým tenkým šepotavým hláskem se poptal, jak se jí daří. Nakonec to už Wang Lung nemohl snést, protože mu ráno ani večer nemohl nikdy říct nic jiného než:

„Dnes vypila trochu slepičí polévky,“ nebo „Dnes snědla trochu řídké rýžové kaše.“

A tak přikázal Tingovi, aby se už nevyptával, aby si jen hleděl práce, že to postačí.

Během té chladné, temné zimy vysedával Wang Lung často u O-lanina lůžka, a když jí bylo zima, postavil jí k posteli hliněnou nádobu se žhavým dřevěným uhlím, aby se zahřála, a ona pokaždé namáhavě zašeptala:

„Ne, to stojí moc peněz.“

Nakonec už to jednoho dne nevydržel a vybuchl:

„Tohle nemůžu slyšet! Prodal bych poslední píď půdy, kdyby tím tobě bylo pomoženo.“

Usmála se tomu a přerývaně zašeptala:

„Ne, a já bych to – nepřipustila. Umřít musím – dřív nebo později. Ale půda tu po mně zůstane.“

On však nechtěl ani slyšet o její smrti, a kdykoli o tom začala, vstal a odešel.

Jelikož však věděl, že jí není pomoci, odebral se, jak bylo jeho povinností, jednoho dne do města k rakváři, prohlédl si všechny hotové rakve, které tu čekaly na zájemce, a vybral si pěknou černou, z těžkého, tvrdého dřeva. Rakvář čekal, až si vybere, a pak mu lišácky oznámil:

„Kdybyste si vzal dvě, slevil bych vám třetinu ceny za obě. Kupte si taky jednu pro sebe, ať máte vystaráno.“

„Ne, od toho mám syny,“ odpověděl Wang Lung, ale pak si vzpomněl na svého starého otce a že pro něho nemá ještě rakev, ten nápad ho zaujal, a tak si to rozmyslel: „Ale mám ještě starého otce, který už jistě co nevidět umře, sotva se drží na nohou, je hluchý a poloslepý, a proto si přece jen vezmu dvě.“

Rakvář slíbil, že jim dá ještě jeden nátěr pěknou černou barvou a že je pošle Wang Lungovi do domu. Wang Lung, pak pověděl O-lan, co zařídil, a ona byla ráda, že to udělal, že je o ni i ve smrti dobře postaráno.

Vysedával u ní denně dlouhé hodiny, moc toho nenamluvili, protože jí ubývalo sil, a krom toho spolu nikdy nenadělali mnoho řečí. Ona často unikala ze skutečnosti, a zatímco tu tiše a beze slova seděl, šeptala něco o svém dětství. Wang Lung měl poprvé příležitost nahlédnout jí do srdce, třebas jen prostřednictvím útržků vět jako:

„Donesu maso jenom ke dveřím – vím, že jsem ošklivá a že se nemůžu ukázat před vznešeným panstvem –“ Pak zalapala po dechu a vyrazila ze sebe: „Nebijte mě – víckrát už nebudu ujídat –“ A říkala pořád dokola: „Tatínku – maminko – tatínku – maminko –“ a opět opakovala: „Vím, že jsem ošklivá a že mě nikdo nemůže mít rád –“

Když tohle řekla, nemohl to už Wang Lung snést, vzal ji za ruku a hladil ji, tu hřmotnou, upracovanou ruku, nehybnou, jako by už patřila mrtvé. A nejvíc ze všeho ho rmoutilo vědomí, že to platí i o něm, že má pravdu, a vezme-li ji za ruku v upřímné snaze, aby jí projevu svou něhu, musí se stydět, protože k ní ve skutečnosti žádnou něhu necítí, srdce mu neposkočí, jako když Lotos třeba jen našpulí rtíky. Bral do svých dlaní tuto nehybnou umírající ruku, ale nemohl ji milovat a i jeho soucit překrýval odpor, který k ní cítil.

Z toho důvodu se k ní choval co nejlaskavěji, kupoval jí zvláštní lahůdky, jemné polévky, připravované z bílého rybího masa a kadeřavých kapustiček. Nadto se už ani nedokázal potěšit s Lotosem, neboť kdykoli za ní zašel, aby ulevil duši v zoufalství nad tím vleklým umíráním, nedokázal nemyslet na O-lan; držel v náručí Lotos a kvůli O-lan ji musel pustit.

Chvílemi si O-lan uvědomovala, co s ní je a co se děje kolem, a jednou také chtěla vidět Kukačku. Wang Lung ji celý udivený přivedl, O-lan se rozechvěle opřela o loket a řekla docela zřetelně:

„Vidíš, měli tě za krásnou, starý milostpán tě vzal do svých komnat, ale já jsem dostala muže, porodila jsem mu syny a z tebe není dodnes nic než otrokyně,“

Kukačka jí chtěla hněvivě odseknout, ale Wang Lung ji prosebně zadržel, odvedl ji a chlácholil:

„Ta už přece ani neví, co slova znamenají.“

Vrátil se k O-lan do pokoje, ta se stále ještě vzpírala na loktech a řekla mu:

„Až umřu, nesmí ona ani její paní překročit práh mého pokoje a dotknout se mých věcí, a jestli neuposlechnou, prokleju je a můj duch sem přijde strašit.“ Pak jí hlava sklesla na polštář a ona upadla do neklidného spánku.

Jednoho dne před koncem roku se jí však náhle ulevilo, jako když svíčka ke konci jasně zaplápolá, a byla to zase ta stará O-lan, jakou už dávno neviděli; posadila sena posteli, zapletla si sama vlasy, požádala o čaj, že se chce napít, a když přišel Wang Lung, pravila:

„Nový rok je přede dveřmi, nemáme napečeny koláče ani maso, a tak jsem si něco vymyslela. Ta otrokyně v kuchyni se mi nezamlouvá, chtěla bych, abys poslal pro snachu, která je zaslíbena našemu nejstaršímu synovi. Ještě jsem ji neviděla, a až přijde, povím jí, co je potřeba udělat.“

Wang Lunga potěšilo, že se tak vzchopila, třebaže neměl ten rok náladu na velké oslavování, a vypravil tedy Kukačku k obchodníku s obilím Liuovi, aby ho snažně poprosila a vylíčila mu, o jaký smutný případ tu jde. Liu posléze svolil, když slyšel, že O-lan patrně nepřežije zimu; dívce bylo koneckonců už šestnáct a často odcházejí i mladší do domů svých manželů.

Vzhledem k O-lan se nekonaly žádné radovánky. Dívka přibyla skromně v nosítkách, nedoprovázel ji nikdo než matka a stará služka, matka se vrátila domů, když předala dceru O-lan, a služka zůstala, aby měl dívce kdo posloužit.

Vystěhovali děti z pokoje, kde dosud spávaly, dali ten pokoj nové snaše a všechno zařídili tak, jak se patřilo. Wang Lung s dívkou nepromluvil, jelikož se to neslušelo, ale vážně jí pokynul, když se mu ukláněla, a líbilo se mu na ní, že zná své povinnosti a že se pohybuje po domě tiše a se sklopenýma očima. Nadto byla příjemná na pohled, hezká, ale zase ne taková krasavice, aby byla na svůj půvab marnivá. Dbala na to, aby si v každém ohledu počínala vhodně, prodlévala u O-lan v pokoji, ošetřovala ji a tím ulehčila Wang Lungovi v jeho bolestných starostech, protože teď o ni pečovala ženská ruka, a O-lan byla navýsost spokojená.

Byla spokojená tři dny a ještě chvíli a pak si zase něco vymyslela. Když se Wang Lung přišel ráno podívat, jakou měla noc, řekla mu:

„Ještě jedno bych chtěla, než umřu.“

Hněvivě ji okřikl:

„Nesmíš mluvit o umírání, chceš-li mi být po vůli!“

Usmála se tím svým starým pomalým úsměvem, který vyhasl, než jí dostoupil do očí, a odvětila:

„Smrt si pro mě už přichází, cítím ji v životě, ale neumřu, dokud se nevrátí domů nejstarší syn a neožení se s touhle hodnou dívkou, mou snachou, která o mě tak dobře pečuje, drží pevně umyvadlo s horkou vodou a ví, jak mi omýt obličej, začnu-li se bolestí potit. Chci, aby se můj syn vrátil domů, protože musím umřít, a chci, aby se dřív oženil s touhle hodnou dívkou; bude se mi lehčeji umírat, když budu vědět, že se ti probouzí k životu vnuk a pravnuk starému otci.“

Tohle na ni bylo mnoho slov najednou, i dokud se ještě těšila plnému zdraví, a pronesla je důrazněji než cokoli jiného za dlouhé měsíce; Wang Lunga potěšila síla v jejím hlase i rozhodnost, s jakou to žádala, a chtěl jí vyhovět, ačkoli by byl rád měl na přípravy víc času a vystrojil synovi slavnou svatbu. Odpověděl jí tedy srdečně:

„Dobrá, uděláme to tak a ještě dnes vypravím posla na jih, aby syna vyhledal a přivedl domů, že mu vystrojíme svatbu. Musíš mi ale slíbit, že pak sebereš všechny síly, necháš umírání a uzdravíš se, protože bez tebe to není dům, ale jeskyně dravých šelem.“

Řekl to, aby ji potěšil, a ji to také potěšilo, třebaže už nic neřekla, jen se natáhla, zavřela oči a nepatrně se pousmála.

Wang Lung vypravil tedy posla a přikázal mu:

„Řekneš mladému pánovi, že mu umírá matka, že její duše nedojde pokoje, dokud ho nespatří a nespatří jeho veselku, a jestli si váží mě, matky a domova, aby se vydal na cestu okamžitě, bez prodlení, neboť ode dneška za tři dny budeme mít hostinu připravenou, hosty sezvané a oženíme ho.“

A jak Wang Lung řekl, tak učinil. Požádal Kukačku, aby připravila hostinu, jak nejlíp dokáže, ať si přivolá na pomoc kuchaře z čajovny ve městě, nasypal jí do rukou stříbrňáky a řekl:

„Zchystej všechno tak, jak by se taková událost konala ve vznešeném domě, a čeká tě víc peněz než tohle.“

Pak chodil po vsi a zval hosty, muže i ženy, kde koho znal, zašel dó města a pozval známé z čajoven a z obilného trhu, a vůbec kde koho znal. I strýci řekl:

„Pozvete si na synovu svatbu, koho chcete, své přátele i přátele svého syna.“

To řekl, protože ani na okamžik nezapomínal, co je strýc zač, choval se k němu uctivě a jednal s ním jako s čestným hostem od té chvíle, kdy se dozvěděl, co je strýc zač.

V předvečer své svatby se navrátil domů Wang Lungův nejstarší syn, a jen vkročil sebejistě do pokoje, zapomněl Wang Lung rázem, co se ho tenhle mladík nasoužil, dokud byl doma. Více než dva roky uběhly už od té doby, co syna spatřil naposled, teď už to nebyl chlapec, ale vysoký, pěkný mužský statné, hřmotné postavy, s vystouplými snědými tvářemi a s krátce přistřiženými černými vlasy, lesknoucími se olejem. Měl na sobě dlouhou temně rudou saténovou suknici, jaké se prodávají v obchodech na jihu, krátkou černou sametovou vestu bez rukávů, a Wang Lungovi přetékalo srdce hrdostí nad takovým synem, zapomněl na všecko krom toho, jakého má krásného syna, a vedl ho ukázat matce.

Mladý muž se posadil k matčině posteli a slzy mu vstoupily do očí, když ji spatřil v takovém stavu, ale říkal jí jen povzbudivé věci jako: „Vypadáte dvakrát lépe, než mi vyprávěli, a smrt se vám bude vyhýbat ještě mnoho let,“ O-lan však řekla prostě:

„Počkám si ještě na tvou svatbu a pak musím umřít.“ Ženich ovšem nesměl nevěstu spatřit, tu si odvedla Lotos do vnitřního dvora, aby ji připravila na svatbu, a nikdo k tomu nemohl být povolanější než Lotos, Kukačka a žena Wang Lungova strýce. O svatebním dnu se sešly všechny tři u dívky hned po ránu, umyly ji důkladně od hlavy k patě, zavázaly jí čerstvě nohy bílými pásy, navlékly jí nové punčošky a Lotos jí vetřela do kůže svůj vlastní vonný mandlový olej. Pak ji oblékly do šatů, které si přinesla z domova: bílé květované hedvábí na sladké panenské tělíčko, potom lehký kabátek z nejjemnější a nejkadeřavější ovčí vlny a přes to rudé saténové svatební roucho. Celou jí potřeli vápnem, důmyslně uvázanou šňůrkou jí vytrhali panenskou ofinku nad obočím, aby měla čelo vysoké, hlaďounké a do obdélníku, jak příslušelo jejímu budoucímu stavu. Pak ji napudrovaly a načervenily, štětečkem jí obtáhly obočí do dvou vznosných oblouků, posadily jí na hlavu svatební korunu se závojem pošitým korálky, na drobné nožky jí navlékly vyšívané střevíčky, namalovaly jí špičky prstů, navoněly dlaně a tak ji přichystaly na svatbu. Dívka byla se vším svolná, ale styděla se a zdráhala, jak se to pro ni slušelo a patřilo.

Zatím čekal Wang Lung se strýcem, otcem a ostatními svatebčany v prostřední místnosti; dívka vešla, podpírána z jedné strany vlastní otrokyní a z druhé ženou Wang Lungova strýce, kráčela zdrženlivě a se sklopenou hlavou, jak se patřilo, neboť tím dávala najevo, že o muže ani o vdavky nestojí a že se k tomu nechává nutit. To svědčilo o jejím jemnocitu a Wang Lung byl rád a v duchu si říkal, že je dobře vychovaná.

Nakonec vstoupil Wang Lungův nejstarší syn, oblečený opět do rudé suknice a černá vesty, měl uhlazené vlasy a byl čerstvě oholený. Doprovázeli ho oba jeho bratři a Wang Lungovi při tom pohledu srdce div nepuklo pýchou nad tím hloučkem pěkných synů, kteří po něm uchovají při životě jeho tělo. I starému otci, který dosud nechápal, co se to děje, a slyšel jenom zlomek toho, co mu křičeli do ucha, najednou svitlo, zakuckal se chraplavým smíchem a opakoval pořád dokola tenkým stařeckým hláskem:

„Tak ona je tu svatba, a svatba, to jsou zase děti a vnoučata!“

A rozesmál se tak srdečně, že se všichni hosté smáli jeho veselosti, a Wang Lung si pomyslel, kdyby jenom Ó-lan mohla vstát z postele, jaký by to byl radostný den.

Celou tu dobu Wang Lung potají ostře pozoroval svého syna, aby viděl, jestli se koukne po nevěstě, a syn na ni také pokradmu mrkl, ale to stačilo, protože se zatvářil spokojeně a počínal si rozjařen, takže si Wang Lung mohl v duchu hrdě říci:

„Vida, vybral jsem mu ženu, jaká se mu líbí.“

Mladý muž a dívka se společně uklonili starému otci i Wang Lungovi a pak se odebrali do pokoje, kde ležela O-lan. Dala se ustrojit do svátečního černého kabátu, posadila se, když vešli, na tváři se jí objevily dvě pronikavé červené skvrny, které Wang Lung mylně pokládal za známku zdraví, takže zahlaholil:

„Teď se nám snad už uzdravíš!“

Mladí lidé přistoupili blíž, uklonili se jí a ona popleskala postel a pravila:

„Posaďte se sem, vypijte si tu víno a snězte svatební rýži, chci být při tom, a tohle bude vaše manželské lože, protože já už je nebudu potřebovat, mě odsud brzo vynesou.“

Nikdo jí nechtěl odporovat, ženich s nevěstou usedli mlčky bok po boku, rozpačití jeden před druhým, tlustá žena Wang Lungova strýce si to přikolébala, veledůležitá významem té chvíle, a přinesla dvě misky horkého vína, mladí se napili každý zvlášť, pak slili víno z obou misek a napili se znovu na znamení toho, že dva jsou teď jedno, pojedli rýži a smíchali ji na znamení toho, že jejich životy splynuly, a to byl jejich sňatek. Uklonili se znovu O-lan i Wang Lungovi, vyšli z místnosti a společně se uklonili shromážděným svatebčanům.

Pak začal hodokvas, v pokojích i na dvorech stálo plno stolů, vonělo tu jídlo a zazníval smích, neboť se sešli hosté z dalekého okolí, ti, co Wang Lung pozval, i lidé, které v životě neviděl, jelikož bylo známo, že je člověk zámožný a o trochu jídla nebude zle, odměřovat to nikdo nebude. Kukačka přivolala na tu hostinu kuchaře z města a ti navařili mnoho dobrot, jaké se ve venkovské kuchyni nedají zchystat, přinesli s sebou velikánské koše s hotovými pokrmy, které pak jen ohřívali, a dělali přitom strašně důležité, všude se míhaly jejich umazané zástěry, jak horlivě pobíhali sem a tam. Hosté se najedli dosyta a ještě víc, pili, co hrdlo ráčilo, a všichni se hlučně veselili.

O-lan si přála mít všechny dveře otevřené a závěsy odtažené, aby slyšela ten halas a smích a cítila vůni jídel, Wang Lung se pořád chodil dívat, jak jí je, a ona se ho pokaždé vyptávala:

„A mají všichni víno? Je sladká rýže, co přijde uprostřed hostiny, opravdu vařící a dali do ní dobrou míru tuku i cukru a osmero ovoce?“

Když ji ujistil, že všechno je tak, jak si přála, byla spokojená, ležela a poslouchala.

Pak svatební hostina skončila, hosté odešli a nastala noc. Po domě se rozhostilo ticho as odlivem veselí opustily O-lan síly, zmocnila se jí slabost a vyčerpání. Zavolala k sobě ty dva, co se ten den brali, a řekla jim:

„Teď jsem spokojená a ta věc ve mně může řádit, jak chce.

Synáčku můj, starej se o svého otce a dědečka, a ty, dceruško, starej se o svého manžela, o jeho otce a děda a o tu chudinku bláznivou na dvorku, vidíte ji tam. A k nikomu jinému žádné povinnosti nemáte.“

Těmi posledními slovy mínila Lotos, o níž nikdy nemluvila. Pak se zdálo, jako by upadla v nepokojnou dřímotu, avšak oni vyčkávali, jestli jim bude chtít ještě něco říct, a jednou se také probrala a promluvila. Ale mluvila, jako by nevnímala, že tam jsou, ba jako by ani sama nevěděla, kde je, neboť házela hlavou ze strany na stranu a se zavřenýma očima mumlala:

„Ať jsem ošklivá, přece jsem mu porodila syna, a třebas otrokyně, přece mám v domě syna.“ A pak řekla náhle: „Jak by mu tamta mohla dát najíst a starat se o něho jako já? Z krásy se synové nerodí!“

Zapomněla ňa ně na všechny a jen si něco hučela. Wang Lung jim pokynul, aby se vzdálili, a zůstal u ní sedět, zatímco usínala a zase se probouzela, a díval se na ni. A nenáviděl sám sebe, neboť i ve chvíli, kdy umírala, vnímal, jak tlustě a odporně vypadají její profialovělé rty, odchlíplé ze zubu. Pod jeho pohledem otevřela posléze oči, jakoby utopené v podivném oparu, zpříma je na něho upřela, znovu se udiveně podívala, visela na něm očima, jako by se snažila rozpomenout, kdo to je. Náhle jí hlava skleslas kulatého polštáře, na němž spočívala, O-lan se zachvěla a umřela.

Potom už Wang Lung nemohl snést pohled na nehybné tělo, i zavolal ženu svého strýce, aby mrtvou omyla a připravila k pohřbu, a když to bylo hotovo, nevešel dovnitř sám, ale nechal to na strýcově ženě, nejstarším synovi a snaše, aby nebožku zvedli z postele a uložili do rakve, kterou jí koupil. Sám nacházel útěchu v tom, že se zaměstnával přípravami k pohřbu: šel do města pro lidi, kteří měli podle zvyku rakev neprodyšně uzavřít, a vyhledal věštce, aby se poptal, který je šťastný den na pohřbívání. Ten mu našel příznivý den, až uplynou tři měsíce, a byl to první příznivý den, který se věštci podařilo najít, tak mu Wang Lung zaplatil, odebral se do chrámu ve městě a usmlouval s tamním opatem, že mu pronajme schránu na rakev, a tam také do pohřbu uložili O-laninu rakev, neboť Wang Lung měl pocit, že by to nevydržel, mít ji doma na očích.

Wang Lung rovněž přísně dbal na to, aby se všechno dalo mrtvé po právu, dal sobě i dětem udělat smutek, střevíce z hrubé bílé látky, což je barva smutku, kolem kotníků si všichni ovázali bílé pásky a ženy si propletly vlasy bílou stužkou.

Po tom všem Wang Lung už také nechtěl spát v místnosti, kde O-lan zemřela, sebral si svoje věci, přestěhoval se nadobro do vnitřního dvora k Lotosu a řekl nejstaršímu synovi:

„Vezmi si se ženou ten pokoj, kde žila a zemřela matka, která tě počala a porodila, a počni tam své vlastní syny“

Mladí se tam nastěhovali a byli rádi.

A jako by smrt nechtěla opustit stavení, kam jednou zavítala, ulehl dědeček, jenž se nemohl vzpamatovat od té chvíle, kdy viděl ukládat nehybnou O-lan do rakve, jednou večer ke spánku, a když mu mladší vnučka přinesla ráno čaj, ležel na lůžku, řídký stařecký vous mu trčel k nebi a hlavu měl mrtvě skleslou zpět.

Dívka vyjekla, když to spatřila, utíkala s pláčem pro otce, Wang Lung přiběhl a starce takto zastal; ztuhlé staré tělo bylo lehké jako pírko, chladné a tenké jako sukovitý kmen borovice; byl už kolik hodin mrtev, možná že umřel, sotva ulehl. Tentokrát omyl Wang Lung nebožtíka sám, uložil ho opatrně do rakve, kterou mu koupil, dal ji zapečetit a řekl: „Pohřbíme oba mrtvé z našeho domu v jeden den; vyhradím na pohřebiště pěkný lán na svahu, ať tam leží vedle sebe, a až umřu, chci tam být také pochovaný.“

A co řekl, že udělá, to také udělal. Starcovu zapečetěnou rakev postavil na dvě lavice do prostřední místnosti a tam stála až do určeného dne. Wang Lungovi připadalo, že tam je stařec rád i po smrti, otec v rakvi mu byl blízký, neboť Wang Lung ho upřímně želel, ač ne jeho smrti, jelikož otec byl velmi stár, jeho roky se naplnily a dlouhou dobu už vlastně nežil v plném smyslu slova.

Den, který věštec stanovil, připadl doprostřed jara; Wang Lung přivolal kněze z taoistického chrámu a ti přišli v žlutých hábitech, s dlouhými vlasy stočenými na temeni hlavy, a přivolal i kněze z buddhistického chrámu, ti přišli v dlouhých šedých hábitech, s hlavami vyholenými do devíti posvátných jizev, a tito knězi celou noc bili do bubnu a pěli žalozpěvy za oba zemřelé. A kdykoli ustali, nasypal jim Wang Lung do dlaní stříbrňáky, oni znovu nabrali dech a žalozpěvy se ozývaly až do svítání.

Wang Lung zvolil ze svých polí příhodné svažité místo pod datlovníkem za pohřebiště. Ting už dal hroby vykopat a připravit, obehnal je hliněnou zdí a uvnitř zdi nechal dost místa, aby tam jednou mohli uložit Wang Lunga a všechny jeho syny se ženami, a ještě zbylo místo pro syny jeho synů. Této půdy Wang Lung nelitoval, přestože to bylo vysoko položené úrodné pšeničné pole, jelikož vlastní pohřebiště je známkou trvalého rodového vlastnictví půdy. Jak živí, tak mrtví spočívají na vlastní půdě.

Když tedy ve stanovený den kněží dokončili noční žalozpěvy, oblékl si Wang Lung bílé režné roucho a podobná roucha dal svému strýci, strýcovu synovi, všem svým synům, synově ženě a oběma vlastním dcerám. Objednal pro ně i pro sebe z města nosítka, jelikož se to neslušelo, aby kráčeli na pohřebiště pěšky jako rodina nějakého obyčejného chudáka. Poprvé v životě se tedy vezl na zádech jiných lidí, a to za rakví, v níž spočívala O-lan. Za otcovou rakví se vezl první jeho strýc. I Lotos, která se za O-lanina života před ní nesměla objevit, teď po její smrti seděla v jedněch nosítkách, aby lidé viděli, že zná své povinnosti vůči první ženě svého manžela. I pro strýcovu ženu a pro jeho syna najal Wang Lung nosítka a všem pořídil režná roucha, dokonce i chudince bláznivé dal udělat smuteční roucho, najal nosítka a posadil ji dovnitř, ač z toho byla celá vyděšená a pronikavě se smála, když se měl všude ozývat jenom pláč.

Tak truchlili a hlasitě naříkali cestou na pohřebiště, Ting s nádeníky kráčeli za nimi a všichni měli na nohou bílé střevíce. Wang Lung stál nad oběma hroby. Dal O-laninu rakev přinést z chrámu a ted ležela na zemi a čekala, až přijde na řadu po starém otci. Wang Lung stál a přihlížel jako vyprahlý hlubokým žalem, nenaříkal hlasitě jako ostatní, neměl v očích slzy, neboť mu připadalo, že co se stalo, stalo se, a nedalo se dělat víc, než udělal.

Ale když navršili zemi nad rakvemi a uhladili ji, obrátil se mlčky, odeslal nosítka a kráčel domů opuštěn a sám. A z té tíhy, která na něho doléhala, vyvstávala kupodivu jen jediná jasná myšlenka, a ta ho bolela: přál si, aby nebyl vzal O-lan ty dvě perly onoho dne, kdy mu prala prádlo u rybníka, a věděl, že nikdy nedovolí, aby si je Lotos zavěsila do uší.

V chmurných úvahách kráčel dál sám a sám a říkal si:

„Tam v mé půdě leží teď pohřbena první dobrá půlka mého života, ne-li víc. Je to, jako by tam ležela pohřbena polovička ze mne, a život v mém domě půjde teď už docela jinak.“

Náhle trochu zaplakal a osušil si oči hřbetem ruky jako dítě.

27

Po celý ten čas Wang Lung sotva pomyslel na úrodu, co měl práce s vystrojováním svateb a pohřbů v rodině, ale pak za ním jednou přišel Ting a řekl:

„Radost i zármutek pominuly, tak si s vámi musím promluvit o hospodářství.“

„Povídej,“ odpověděl Wang Lung. „Sotva jsem si poslední dobou vzpomněl, že mám ještě půdu, leda když jsem potřeboval pochovat svoje mrtvé.“

Ting pár minut uctivě mlčel, když Wang Lung začal s takovou, a pak tiše řekl:

„Snad to nebesa nedopustí, ale vypadá to, že letos bude potopa, jakou nikdo nepamatuje, protože řeka se vylévá ze břehů, a to ještě nemáme léto, takhle brzy to nikdy nebývalo.“

Wang Lung prohlásil s rozhodností:

„Od starce na nebesích jsem se jaktěživo ničeho dobrého nedočkal. Kadidlo nekadidlo, pořád dělá lidem zle. Pojď, půjdeme se podívat na pole.“ A při tom už vstával.

Tenhle Ting byl bázlivý a ustrašený človíček, a ať přišla jakákoli pohroma, neodvažoval se rouhat nebesům jako Wang Lung. Povzdechl si jen: „Nebesa tomu chtějí,“ a přijal pokorně záplavy nebo suchopár. Ne tak Wang Lung. Vydal se na obhlídku, zašel na to i ono pole a viděl, že se Ting nemýlí. Všechny lány u městského příkopu a podél zavodňovacích kanálů, které koupil od starého milostpána z rodu Chuangů, byly vlhké a rozbahněné, jak tam prosakovala stoupající spodní voda, takže dobrá pšenice na jeho polích zakrněla a zežloutla.

Hradební příkop byl jako jezero a zavodňovací kanály jako řeky, bystrý proud na nich tvořil víry a zátočiny, a i hlupák si mohl spočítat, co to bude za obrovské zátopy, až do toho ještě přijdou letní deště, a jak muži, ženy i děti budou opět hladovět. Wang Lung rychle oběhl všechna pole, Ting mlčky jako stín za ním, společně odhadovali, kam by mohli ještě zasázet rýži a která pole už budou asi pod vodou, než by je stihli osázet mladými sazeničkami. Při pohledu na vodu, která už teď vířila v kanálech až po okraj, Wang Lung klel a prohlašoval :

„To se stařec na nebesích zaraduje, až shlédne dolů a spatří, jak lidé tonou a hladovějí, protože to se tomu proklatci jednomu líbí.“

Pronesl to tak hlasitě a zuřivě, až se Ting zachvěl a pravil:

„Každopádně je mocnější než kdokoli z nás, pane můj, a neměl byste takhle mluvit.“

Ale Wang Lung, co zbohatl, nebral žádné ohledy, vztekal se, jak se mu zlíbilo, a cestou domů pořád hněvivě hučel, když si představil, jak vzduté vody zaplavují jeho půdu a jeho dobrou úrodu.

v A pak se všechno zběhlo tak, jak Wang Lung předvídal. Řeka protrhla na severu hráze, zprvu tu nejvzdálenější, a když lidé viděli, co se stalo, běhali po celém kraji a sbírali peníze na opravu, každý dal, co mohl, protože to bylo v zájmu všech, aby se řeka udržela v březích. Tyto peníze pak svěřili obvodnímu soudci, novému člověku, který sem právě nastoupil. Tenhle soudce byl chudý, v životě neviděl tolik peněz pohromadě, svého úřadu se ujal teprve nedávno díky kauci složené otcem, který dal všechno, co měl a mohl si vypůjčit, aby synovi koupil úřad a rodina se domohla jmění. Řeka však opět protrhla hráz, a tu lidé vytáhli s velkým rámusem k soudcovu domu, protože neudělal, co slíbil, a nedal hráze opravit, soudce běžel a schoval se, jelikož ty peníze utratil na svůj vlastní dům, celé tři tisíce stříbrňáků. A prostí lidé vtrhli do jeho domu, křičeli a žádali, aby zaplatil životem za to, co provedl, a oii, když viděl, že by ho zabili, utíkal, vrhl se do vody a utopil se, a teprve pak se dav upokojil.

Jenže peníze byly stejně pryč, řeka protrhla další hráz a další, než měla pro sebe dost místa, odplavila jejich hliněné trosky, takže by už nikdo nebyl poznal, že v tom kraji vůbec kdy jaké hráze byly, voda bobtnala a rozlévala se jako moře po vší dobré, úrodné půdě a pšenice i s mladou rýží se octly na dně moře.

Vesnice se jedna po druhé měnily v ostrovy, muži pozorovali stoupající hladinu, a když vody dosáhly na dvě stopy od jejich zápraží, svázali dohromady stoly a postele, položili na ně dveře z domků, aby měli vor, a na tento vor nakupili, co mohli, přikrývky, šatstvo, ženy a děti. Jakmile voda dostoupila do hliněných domků, promáčela stěny, pobořila je a ty se rozplynuly ve vlnách, jako by tam nikdy nebyly. A že snad voda na zemi přitahuje vodu z nebes, přišly takové deště, jako by zemi hrozil suchopár. Pršelo řadu dní.

Wang Lung seděl na zápraží a pozoroval hladinu, která se od jeho domu držela ještě dost daleko, protože stál na vyšším prostranném vršku. Ale viděl, jak se zátopa šíří přes jeho pole, a pozoroval, jestli zaplaví i čerstvě vykopané hroby: to se však nestalo, třebaže vlny žlutých rozbahnělých vod chňapaly hladově kolem mrtvých.

Toho roku se nesklidilo vůbec nic, všude lidé hladověli, umírali a zuřili nad tím novým dopuštěním. Někteří odtáhli na jih, jiní, ti odvážní a rozlícení, kterým bylo jedno, co činí, se dali k loupežnickým bandám, jež zaplavily celý kraj. Pokusily se dokonce oblehnout město, takže měšťané zamkli městskou bránu, nechali otevřený jen malý vchod, zvaný Západní brána, tam hlídkovali vojáci a na noc i ten zamykali. A kromě těch, co loupili, a těch, co odešli na jih pracovat či žebrat, jako kdysi odešel Wang Lung se starým otcem, ženou a dětmi, zbývali ještě lidé starší, unavení a bojácní nebo bezdětní jako Ting, a ti zůstali, trpěli hlady, jedli trávu a listí, pokud ještě rostly na vyvýšených místech, a mnozí našli smrt na zemi nebo ve vodách.

Tu seznal Wang Lung, že zemi hrozí hladomor, jaký nemá pamětníka, neboť vody neopadly včas, aby se mohla zasít ozimá pšenice, a nebyla tedy naděje, že se napřesrok něco urodí. Začal pečlivě dohlížet na vlastní domácnost, kolik se spotřebuje peněz a jídla, a pohádal se do krve s Kukačkou, protože ta ještě dlouho běhala den co den do města pro maso, a byl nakonec rád, že se vody rozlily mezi jeho dům a město, protože už nemohla chodit na trh, kdy si zamanula, a on nedovoloval použít loděk, pokud to sám nenařídil a Ting poslouchal jeho a ne Kukačku, třebas tak mistrně šermovala jazykem.

Co přišla zima, nedovolil Wang Lung nic prodat ani koupit, pokud sám neřekl, a hospodařil opatrně se vším, co měli. Každé ráno vydal snaše potraviny, které ten den domácnost potřebovala, a Tingovi dal, co měli dostat nádeníci, ačkoli se mu zajídalo krmit nečinné lidi, a zajídalo se mu to natolik, že když nastaly zimní mrazy a hladina vod zamrzla, vyzval nádeníky, aby odešli na jih pracovat nebo žebrat, a na jaře ať se k němu zase vrátí. Jen Lotosu podstrkoval tajně cukr a olej, protože ta nebyla zvyklá trpět nedostatkem. Ani na Nový rok neměli než rybu, kterou sami ulovili v jezeře, a vepřové z vlastní zabíjačky.

Wang Lung tedy na tom nebyl tak Špatně, jak předstíral, protože měl dobré stříbrňáčky uschované ve zdi, tam, co spával jeho syn se ženou, kteří o tom neměli ani tušení, dobré stříbrňáčky, a dokonce i nějaké zlaťáky byly v nádobě na dně jezera u nejbližšího pole, něco měl zakopané pod kořeny bambusů, měl ještě obilí od předloňska, takže jeho domu hladomor nehrozil.

Ale všude kolem lidé umírali hlady a on si dobře pamatoval, co křičeli hladoví lidé před branami vznešeného paláce, když táhl kdysi kolem, věděl, že ho mnozí z té duše nenávidí, protože má pořád ještě co jíst a co dát dětem, a tak nechával vrata na závoru a nevpustil nikoho, koho neznal. Přitom si byl moc dobře vědom, že ani taková opatření by ho neuchránila v tomto času loupežníků a bezpráví, nebýt jeho strýce. Wang Lung věděl, že kdyby strýc neměl takovou moc, loupežníci by ho přepadli a zmocnili se jeho zásob, peněz i žen ve stavení. Choval se tedy uctivě k strýci, jeho synovi i ženě, všichni tři byli v domě ctěni jako hosté, první dostávali čaj a u jídla zalovili tyčinkami v misce přede všemi ostatními.

A ti tři viděli, že se jich Wang Lung bojí, začali se naparovat, vyžadovali to i ono á nechtěli vzít zavděk tím, co se jim předkládalo k jídlu a k pití. Především nebyly spokojena žena, protože postrádala lahůdky, které mívala ve vnitřním dvoře, stěžovala si manželovi a všichni tři si stěžovali Wang LungovL

Strýc zestárnul, zlenivěl a zlhostejněl a Wang Lung viděl, že on sám by se nevzchopil, aby něco vymáhal, ale ten mladík, jeho syn, a jeho žena ho pořád popichovali, a když Wang Lung jednoho dne zůstal stát za vraty, slyšel, jak ti dva do starce hučí:

„Má přece peníze a má zásoby, řekni si mu o stříbrňáky.“

A žena pravila: „Taková příležitost se nám už nikdy nenaskytne, však dobře ví, že kdybys nebyl jeho strýc a bratr jeho otce, dávno už by ho byli loupežníci vydrancovali a dům pobořili, vždyť jsi hned druhý po náčelníku Rudovousů.“

Když tohle Wang Lung nepozorován vyposlechl, zmocnila se ho taková zlost, že div z kůže nevyletěl; vší mocí se ovládl a přemýšlel, co si s těmi třemi počít, na nic však nepřipadl. Nazítří za ním přišel strýc a povídá: „Milý synovce, dej mi hrst stříbrňáků, chci si koupit dýmku a trochu tabáku a moje žena nemá co na sebe, potřebuje nový kabát.“ Nemohl nic namítat, podal starci pět stříbrňáků z opasku, ale tajně skřípal zuby a připadalo mu, že ani za starých časů, kdy měl o peníze nouzi, se s nimi neloučil tak neochotně.

Neuplynuly ani dva dny a strýc si přišel pro peníze znovu a pak ještě jednou, až se na něho Wang Lung nakonec rozkřikl:

„Snad nechcete, abychom všichni co nevidět hladověli?“

Strýc se jen zasmál a podotkl jakoby mimochodem:

„Copak ty, ty se těšíš přízni nebes. Chudší lidé než ty už visí z ohořelých trámů svých domů.“

Wang Lunga polil ledový pot a beze slova mu vysázel stříbrňáky. A tak, ačkoli se ostatní v domě museli obejít bez masa, tihle tři maso měli, a ačkoli si Wang Lung sám sotvakdy pochutnal na tabáku, strýcova dýmka téměř nevyhasla.

Zatím byl Wang Lungův nejstarší syn tak zaujat manželstvím, že sotva vnímal, co se kolem něho děje, až na to, že střežil žárlivě svou choť před bratrancovými zraky, a ti dva už teď nebyli kamarádi, leč nepřátelé. Wang Lungův syn téměř nedovolil ženě vyjít z jejich pokoje, leda večer, kdy ten druhý odcházel, a přes den ji držel pod zámkem v pokoji. A když viděl, že ti tři dělají s otcem, co se jim zlíbí, rozhněval se, neboť byl prchlivý, a prohlásil:

„To je podivné, že vám záleží spíš na těch třech tygrech než na vašem synovi a snaše, matce vašich vnuků, a v tom případě bychom se snad měli odstěhovat jinam.“

Tu mu Wang Lung otevřeně řekl, co ještě nikomu nesvěřil:

„Nenávidím ty tři víc než svůj život, a kdybych věděl, jak se jich zbavit, tak bych to udělal. Ale strýc je náčelníkem divoké loupežnické bandy, dokud ho živím a vyhovím mú, jsme bezpečni, a proto ho nikdo nesmí rozhněvat.“

Když to nejstarší syn uslyšel, vyvalil oči, div mu z důlků nevypadly, ale jak o tom začal uvažovat, rozlítil se ještě víc než dřív a řekl:

„Což kdybychom se jich zbavili takhle: hoďme je všechny v noci do vody! Ting strčí ji, protože je tlustá, pomalá a bezmocná, já strčím toho mladého, svého bratránka, ten mi leží v žaludku, protože pořád pokukuje po mé ženě, a vy strčíte jeho.“

Ale Wang Lung by byl nedokázal zabít, ač by se byl spíše odhodlal zabít strýce než zabít svěho vola, nebyl by dokázal zabít ani toho, koho nenáviděl, a pravil:

„Ne, i kdybych dokázal strčit do vody bratra vlastního otce, neudělal bych to: co bychom si počali, kdyby se o tom dověděli ostatní loupežníci? Dokud je tu s námi, jsme bezpečni, a bez něho bychom na tom byli jako všichni, co trochu něco mají a v takovéhle době si nejsou jisti životem.“

Oba se odmlčeli a každý si usilovně lámal hlavu, co dělat. Mladý muž nahlédl, že otec má pravdu, že smrt by byla příliš snadné východisko z toho soužení a že se musí najít jiná cesta. Wang Lung zauvažoval nahlas:

„Kdyby se tak našel nějaký způsob, jak je tu udržet a přitom zneškodnit, aby nic nevyžadovali, to by bylo něco, jenže takové zázraky se nedějí.“

Nato si mladý muž zamnul ruce a vzkřikl:

„Vždyť jste mi právě pověděl, co si počít! Kupme jim opium, ať mají radost, spoustu opia, ať ho užijí, co hrdlo ráčí, jako boháči! Naoko se s bratrancem znovu spřátelím, vylákám ho do čajovny ve městě, kde se kouří, a strýcovi se ženou je koupíme.“

Ale Wang Lung měl své pochybnosti, jelikož na to nepřipadl sám.

„To by stálo moc peněz,“ řekl zvolna, „vždyť opium je stejně drahé jako jantar.“

„Ano, a přijde vás to dráž než jantar, nechat se takhle vydírat,“ dokazoval mladý muž, „a navíc abychom snášeli jejich povýšenost a bratrancovo pokukování po mé ženě.“

Wang Lung ale nechtěl rovnou svolit, protože to nebylo tak jednoduché a stálo by to hezký pytel stříbra, kdyby se k tomu odhodlali.

Kdopak ví, jestli by se k tomu byli vůbec odhodlali a jestli by všechno nebylo zůstalo při starém, dokud by se vodám neuráčilo opadnout, kdyby se nebyla přihodila jistá věc.

Přihodila se totiž taková věc, že synovi Wang Lungova strýce padla do oka mladší Wang Lungova dcera, jeho sestřenice, což je pokrevně totéž jako sestra. Tahle mladší Wang Lungova dcera byla velice hezké děvče, podobala se druhému synovi, tomu obchodníkovi, v tom, že byla malá a křehká, ale neměla tak žlutou pleť jako on. Její pleť byla světlá jako bledý květ mandlovníku, měla malý, nízký nosík, tenké rudé rty a drobné nožky.

Bratranec ji zastavil jednou večer, když šla z kuchyně sama přes dvůr. Hruběji chytil, vjel jí rukou do záňadří, dívka vykřikla, Wang Lung přiběhl a mlátil toho chlapa po hlavě, ale ten byl jako pes, když ukradne kus masa a nechce ho pustit, takže mu Wang Lung musel dceru doslova vyrvat. Muž se tomu jen chraptivě zasmál a řekl:

„Vždyť to bylo jen žertem a není to snad moje sestra? Cožpak se člověk může dopustit něčeho špatného se sestrou?“ Oči se mu však při těchto slovech žádostivě leskly. Wang Lung něco zahučel, dívku odvedl a poslal ji do jejího pokoje.

Ještě týž večer svěřil Wang Lung synovi, co se přihodilo, a mladý muž se zatvářil vážně a pravil:

„Musíme děvče poslat do města, k rodině jejího snoubence; i kdyby kupec Liu říkal, že to není šťastný rok na svatbu, přesto ji tam musíme poslat, neboť s tímhle zuřivým tygrem ve stavení bychom třeba neuchránili její nevinnost.“

Wang Lung ho poslechl. Hned nazítří se vydal do města, vyhledal obchodníka v jeho domě a řekl mu:

„Mé dceři je třináct let, není to už dítě a mohla by se vdávat“

Liu však váhal a namítl:

„Neměl jsem letos takový zisk, abych mohl ve svém domě založit novou rodinu.“

Wang Lung se styděl říct: „Žije u mne syn mého strýce a to je tygr,“ a řekl pouze:

„Nechci mít to děvče na starosti, protože jí matka zemřela, je hezká a ve věku, kdy by mohla počít, mám velký dům, pořád je tam plno lidí a kdesi cosi, nemůžu ji hlídat od rána do večera. Jelikož má patřit k vám do rodiny, hlídejte si její panenství tady a svatbu vystrojte dřív nebo později, jak se vám hodí.“

Obchodník byl shovívavý a dobrodušný Člověk, a tak odpověděl:

„Nu, když je to, jak to je, pošlete ji sem, promluvím s matkou svého syna, ať děvče přijde, ve dvorci své tchyně bude v bezpečí a po příštích žních nebo tak jim vystrojíme svatbu.“

Na tom se tedy dohodli a Wang Lung byl upřímně rád a odešel.

Na zpáteční cestě k hradební bráně, kde na něho čekal Ting s loďkou, musel projít kolem krámu, kde prodávali tabák a opium, a zašel tam pro trochu řezaného tabáku, aby měl po večerech do vodní dýmky, a zatímco mu ho prodavač vážil, zeptal se dost nerad:

„A co stojí opium, jestli je máte?“

Prodavač odvětil:

„Dnes zákon nedovoluje, aby se prodávalo takhle v krámě, a my je tu také neprodáváme, ale jestli si je přejete a máte na to, naváží vám je v zadní místnosti a unce stojí stříbrňák.“

Wang Lung už se déle nerozmýšlel, co má dělat, a rychle řekl:

„Vezmu si šest uncí!“

28

Jakmile měl Wang Lung druhou dceru z domu a zbavil se starostí o ni, řekl jednoho dne strýci:

„Jelikož jste bratr mého vlastního otce, přinesl jsem vám trochu lepšího tabáku.“

Otevřel dózu s opiem, lepkavý prášek sladce zavoněl, Wang Lungův strýc si to vzal, potěšené si přičichl a pravil:

„I to se podívejme, už jsem je párkrát kouřil, ale ne často, protože to stojí moc peněz, ale chutnalo mi.“

Načež mu Wang Lung s předstíranou lhostejností odvětil:

„Není ho mnoho, koupil jsem je kdysi otci, když zestárnul a nemohl večer usnout; dnes jsem to našel nedotčené a povídám si: ‚Je tu otcův bratr, měl by to dostat spíš než já, je starší a já se bez toho ještě objedu. Vezměte si je tedy a zakuřte si, až budete mít chuť nebo až vás něco zabolí.“

A Wang Lungův strýc po opiu chtivě sáhl, protože tak sladce vonělo a protože to byla věc vyhrazená jen boháčům, vzal si je, koupil si dýmku a celý den ležel a kouřil. A pak se Wang Lung postaral, aby se koupily další dýmky, nechával je porůznu ležet, dělal, že sám také kouří, ale ve skutečnosti si pouze odnesl dýmku do pokoje a ani ji nezapálil. Oběma synům, co byli doma, ani Lotosu nedovolil na opium sáhnout, vymluvil se, že je příliš drahé, nabízel je však strýcovi, jeho ženě i synovi, dvorem se táhla sladká vůně jeho dýmu, ale na tohle Wang Lung peněz nelitoval, protože si za ně vykoupil klid a mír.

Zima míjela, vody začaly opadat, takže Wang Lung mohl už opět obcházet své statky suchou nohou, a tu se stalo, že za ním jednoho dne vyšel nejstarší syn a hrdě mu oznámil:

„Víte, že v domě bude brzy další hladový krk a ten bude patřit vašemu vnukovi?“

Když to Wang Lung slyšel, otočil se, zasmál se, zamnul si ruce a prohlásil:

„Dnes je doopravdy šťastný den!“

Znovu se zasmál a šel pro Tinga, aby dojel do města pro rybu a vydatné pokrmy, a poslal je synově ženě se slovy:

„Jez a udělej mému vnukovi statné tělo!“

A celé to jaro bylo pak tohle vědomí Wang Lungovi zdrojem radosti. Myslel na budoucího vnuka, když měl moc práce, myslel na něho, když měl starosti, a vždycky se potěšil.

Jaro přecházelo v léto a lidé, kteří prchli před potopou, se začali vracet: jeden po druhém, skupinka za skupinkou, unavení a vyčerpaní zimou, ale šťastní, že jsou zase doma, třebaže místo svých domovů nenacházeli nic než žlutou rozbahnělou hlínu. Ale z té rozbahnělé hlíny si mohli domy zase postavit, daly se koupit rohože a zastřešit je, mnozí si na to přišli k Wang Lungovi vypůjčit a on jim půjčil na vysoký úrok, když viděl, jaká je po penězích poptávka, a jako záruku vždycky žádal půdu. Za vypůjčené peníze oseli půdu, tučnou bohatstvím vyschlých vod, a když potřebovali peníze na voly, sadbu a pluhy a nedostali na to už půjčit, prodávali někteří půdu, část svých polí, aby mohli obdělat, co jim zbylo, a tu půdu od nich kupoval Wang Lung, mnoho půdy, a dostal ji lacino, jelikož bez peněz se lidé neobejdou.

Někteří ale nechtěli prodat půdu, a když neměli zač koupit sadbu, pluh a vola, prodávali své dcery a přicházeli s nimi i za Wang Lungem, protože o něm bylo známo, že je bohatý a mocný a že má dobré srdce.

A on, jelikož neustále myslel na to dítě, co mělo přijít, i na další potomky svých synů, až se všichni ožení, koupil pět otrokyň, dvě asi dvanáctileté, statné, s velkýma nohama, a dvě mladší, aby jim posluhovaly, přinášely a odnášely, co bylo potřeba, a jednu k obsluze Lotosu, jelikož Kukačka stárla a od odchodu mladší dcery spočívala péče o domácnost na ní. A všech pět koupil v jeden den, protože si mohl dovolit uskutečnit neprodleně, na čem se rozhodl.

O mnoho dní později pak přišel nějaký člověk a prodával drobné, křehké děvčátko, asi sedmileté, ale Wang Lung zprvu odmítl, protože byla tak malá a slabá. Zahlédla ji však Lotos, zalíbila se jí, a postavila si hlavu:

„A tuhle chci, protože je taková hezounká, tamta druhá je jako hrom do police, smrdí jako kozí maso a mně se ne zamlouvá.“

Wang Lung se zadíval na holčičku, viděl, jaké má hezké vyděšené oči a jak je dojemně hubená, a tak zčásti proto, aby vyhověl Lotosu, a zčásti proto, aby se u něho to dítě vykrmilo a ztloustlo, svolil:

„Dobrá, ať je po tvém, když si to přeješ.“

Koupil tedy maličkou za dvacet stříbrňáků a ona potom žila ve vnitřním dvorci a spávala v nohách Lotosina lůžka.

Teď se Wang Lungovi zdálo, že by konečně v jeho domě mohl zavládnout klid a mír. Vody opadly a nastalo léto, země čekala na dobrou sadbu, a tu chodil po polích, zkoumal každý lán, dohadoval se s Tingem o úrodnosti toho kterého kousku půdy, a jak by se měla sadba střídat, aby výnosy byly co nejvyšší. A pokaždé brával s sebou nejmladšího syna, který měl převzít hospodářství po něm, aby se to chlapec naučil. Wang Lung se jaktěživ neotočil, aby se přesvědčil, s jakým zájmem syn naslouchá a jestli vůbec naslouchá, chlapec chodíval s hlavou sklopenou, tvářil se nevrle a nikdo nevěděl, jaké myšlenky se mu honí hlavou,

Wang Lung se nekoukal, co chlapec dělá, jen když kráčel tiše za otcem. O všem se s Tingem poradili, Wang Lung se vracel spokojeně domů a v duchu si říkal:

„Nejsem už z nejmladších, nepotřebuju se dřít, mám na to lidi a syny a v mém domě vládne klid a mír.“

Doma však zjistil, že tam zdaleka nevládne klid a mír. Ačkoli dal synovi ženu, ačkoli koupil dost otrokyň, aby byli všichni obslouženi, ačkoli strýc i strýcova žena měli celý den opia po libosti, přece nedošel klidu a míru. A příčinou všeho byl strýcův syn a jeho vlastní nejstarší syn.

Vypadalo to, že Wang Lungův nejstarší syn nikdy nepřestane svého bratrance nenávidět a podezírat ho ze špatností. Poznal v mládí moc dobře všechny bratrancovy špatné sklony a věci došly tak daleko, že Wang Lungův syn nevytáhl paty ze stavení a nezašel ani do čajovny, ledaže šel bratranec také, stále ho hlídal a nehnul se, dokud byl doma. Podezíral bratrance, že svádí otrokyně, a dokonce i Lotos ve vnitřním dvorci, ač v tomto případě postrádalo jeho podezření podstaty, neboť Lotos den ode dne stárla a tloustla, dávno ji přestalo zajímat cokoli krom dobrého jídla a vína, ten člověk by jí nebyl stál ani za pohled, kdyby se byl pokusil jí přiblížit; vždyť i docela vítala, že ji Wang Lung s přibývajícím věkem navštěvuje čím dál tím řidčeji.

Když se tedy Wang Lung vrátil s nejmladším synem z pole, odtáhl nejstarší syn otce stranou a pravil mu:

„Nesnesu už toho mizeru bratrance ve stavení, všude očumuje, potlouká se tu s rozepjatými šaty a kouká po otrokynich.“ Neodvažoval se říci nahlas, co si ještě myslel: „A dokonce se odvažuje pokukovat po vaší vlastní ženě ve vnitřním dvorci,“ neboť si s nevolí uvědomoval, že se kdysi sám točil kolem ženy svého otce, a když ji teď viděl tlustou a zestárlou, nedovedl si představit, jak se mohl něčeho takového dopustit, hluboce se za to styděl a nebyl by to ani za nic na světě otci připomínal. Tak o tom mlčel a zmínil se pouze o otrokyních.

Wang Lung se vrátil z pole pln elánu a v dobré náladě, protože voda opadla a nastávalo suché, teplé počasí; byl rád, že ho nejmladší syn doprovázel, a když před ním vyvstalo tohle nové soužení v domě, rozzlobil se:

„Jseš jako dítě, že na to pořád myslíš. Zamiloval Ses a zamiloval ses až moc do své ženy, a to se nesluší, protože muž nemá milovat ženu, kterou mu rodiče dali, nade všechno na světě. Nepatří se, aby muž miloval svou manželku tak bláznivě, jako by to byla nějaká lehká holka.“

Mladého muže zamrzelo otcovo napomenutí, protože mu víc než na čemkoli jiném záleželo na tom, aby ha nikdo nemohl nařknout, že se chová pošetile jako tuctový hlupák, a tak se rychle ohradil: „Nejde mi o manželku. Zdá se mi jen, že se to ve vašem domě nehodí,“

Ale Wang Lung ho neposlouchal. Oddával se svému rozhořčení a nahlas mudroval:

„Cožpak se nikdy nezbavím toho trápení s mužskými a ženskými ve stavení? Mám už svoje léta, krev se mi umoudřila, vášně konečně pominuly, a když bych mohl mít trochu klidu a míru, musím zase snášet vášně a žárlivosti svých synů!“ Po krátké odmlce křikl: „No, a co mám podle tebe dělat?“

Mladý muž vyčkával poměrně trpělivě, až se otcův hněv vybouří, neboť po něm něco chtěl, a Wang Lung to dobře věděl, když křikl: „Co mám podle tebe dělat?“ Mladý muž odpověděl rozšafně:

„Přál bych si, abychom se z tohohle domu odstěhovali do města. Nevypadá to dobře, když pořád zůstáváme na venkově jako obyčejní sedláci, mohli bychom se odsud odstěhovat, nechat tu strýce se ženou a bratrancem a žít si bezpečně za městskými hradbami.“

Wang Lung se krátce a hořce zasmál, když tohle slyšel, a odsunul přání mladého muže stranou jako hloupost, o níž není třeba uvažovat.

„Tohle je můj dům,“ prohlásil s rozhodností, posadil se za stůl a přitáhl si dýmku z místa, kde stála, „a můžeš si tu bydlet, nebo nemusíš. Můj dům to je a moje půda, a kdyby nebylo té půdy, hladověli bychom jako ostatní a ty by sis nemohl dělat učence, chodit si vyfintěný a nepracovat. Jen díky té půdě je z tebe něco lepšího než selský chasník.“ Wang Lung vstal, dusal hlučně po prostřední místnosti, choval se hrubě, plival na podlahu a počínal si jako sedlák, protože na jednu stranu mu srdce vítězoslavně jásalo nad synovou vznešeností, ale na druhou stranu jí zdravě pohrdal, aČ si byl vědom toho, že je vskrytu na syna hrdý, a hrdý proto, že by nikoho, kdo se na tohoto jeho syna podívá, ani ve snu nenapadlo, že je to teprve první generace, která nepracuje na půdě.

Nejstarší syn však ještě nesložil zbraně. Sledoval otce a hučel do něho:

„Je tu přece ten starobylý palác Chuangových. Přední část se hemží všelijakou chamradí, ale zadní dvorce jsou uzamčené a tiché, mohli bychom si je pronajmout a žít tam v klidu a míru, vy s nejmladším bratrem byste mohli docházet na pole a já bych se nemusel zlobit s tím psem bratrancem.“ Aby otce zviklal, nechal si slzy vstoupit do očí, vytlačil je na tváře, nesetřel je a pokračoval: „Snažím se, abych vám byl dobrým synem, neutrácím v herně, nekouřím opium, jsem spokojen se ženou, kterou jste mi dal, nechci toho po vás tak mnoho a víc nežádám.“

Tedy jestli by na Wang Lunga byly zapůsobily pouhé slzy, je sporné, ale zapůsobila na něho synova slova „palác Chuangových“.

Wang Lung dosud nezapomněl, jak pokorně přišel kdysi do vznešeného paláce, jak se styděl před jeho obyvateli do té míry, že ho dokázal vylekat i klíčník; tato pokořující vzpomínka se mu vtiskla do paměti na celý život a nikdy ji nepřestal nenávidět. Odjakživa míval pocit, že ho lidé pokládají za méněcennějšího, protože nežije ve městě, a ve chvíli, kdy stanul před starou milostpaní ve vznešeném paláci, tento pocit kriticky vyvrcholil. A tak když syn řekl: „Mohli bychom žít ve vznešeném paláci Chuangových,“ vyvstal mu v duchu tento výjev, jako by se mu odehrával před očima: „Mohl bych si sednout do křesla, kde seděla ta stará a odkud mi přikázala stát před ní jako nevolník, a mohl bych si takhle před sebe někoho přivolat.“ Zadumal se a znovu si v duchu řekl: „To bych mohl, kdybych chtěl.“

Pohrával si s tou myšlenkou, zatímco seděl mlčky a synovi neodpovídal, nacpal si dýmku tabákem, zapálil ji proužkem zápalného papíru, který tu ležel připraven, kouřil a snil, co by mohl udělat, kdyby chtěl. Snil – ne kvůli synovi ani kvůli strýcovu synovi –, jak by mohl žít v paláci Chuangových, jenž pro něho nikdy neztratil velkolepou vznešenost.

Ač tedy zprvu neřekl rozhodné slovo, že se odstěhuje nebo že se něco změní, dráždila ho od té chvíle víc než dříve nečinnost strýcova syna, dával si na něho dobrý pozor a viděl, že opravdu pošilhává po děvčatech, a hučel si:

„To přece nejde, mít ve stavení takového chlípného psa.“

Obrátil pozornost na strýce a viděl, že je čím dál vychrtlejší, co kouří opium, že mu zežloutla pleť, že je nahrbený, starý a při kašlání plive krev; pak se podíval na strýcovu ženu a ta byla kulatá jak kapusta, na opiovou dýmku se jen třásla, jak ji měla, byla spokojená a celá zmalátněla: ti dva už mu nedělali potíže a opium vykonalo, več Wang Lung doufal.

Jenže tu byl ještě strýcův syn, muž neženatý a v touze po rozkoši hotová dravá šelma, ten nepodlehl opiu tak lehce jako staří a neutišil chtíče sněním. Wang Lung by byl nerad viděl, aby se oženil, kvůli těm parchantům, co by mu tady naplodil, a jeden jako on stačil až až. A ten chlap na nic nesáhl, jelikož nemusel, nikdo ho do práce nehonil, leda by se ty jeho noční toulky nazvaly prací. Ale i na ty se vydával čím dál tím méně, neboť jak se lidé vraceli domů, zavládl ve vesnicích i ve městě opět pořádek, loupežníci se stáhli do hor na severozápadě, ale ten chlap s nimi neodešel, protože mu bylo milejší žít na Wang Lungův účet. Byl to trn v domácnosti, všude překážel, do všeho mluvil, rozvaloval se a zíval, v poledne ještě nedooblečený.

Když měl tedy Wang Lung příště cestu do města, navštívil svého druhorozeného syna v obchodě s obilím a zeptal se ho:

„Poslyš, druhý synu, copak říkáš přání svého staršího bratra, abychom se přestěhovali do města a najali si část velkého paláce, jestli to bude možné?“

Druhý syn vyspěl tou dobou už také v mladého muže, uhlazeného a úpravného jako ostatní písaři v obchodě, ačkoli byl pořád ještě tak malý, měl stejně žlutou pleť a mazanost mu koukala z očí. Odpověděl uhlazeně:

„Je to výborný nápad a já bych to uvítal, neboť bych se pak mohl oženit, usadil bych se tam se ženou a žili bychom všichni pod jednou střechou jako vážená rodina.“

Wang Lung se dosud vůbec nezabýval ženitbou tohoto syna, protože to byl klidný, chladnokrevný mládenec, nikdy nedal najevo touhu po ženě a Wang Lung měl dost jiných starostí. I řekl teď trochu zahanbeně, jelikož si uvědomoval, že se vůči svému druhorozenému nezachoval, jak měl: „Však už si hezkou dobu říkám, že by ses měl oženit, ale vždycky do toho něco přišlo, takže jsem se k tomu pořádně nedostal, a teď ještě ten hladomor, to se nedá nic slavit – ale lidé už mají zase co jíst, a tak ti můžeme vystrojit svatbu.“ A v duchu už začal uvažovat, kde by mu našel nevěstu. Vtom řekl druhý syn:

„Dobrá, ožením se tedy, bude to nejmoudřejší, lepší manželství než utrácet peníze za jantar, když to na jednoho přijde, a muž má mít syny. Ale nevybírejte mi ženu z městského domu, jako má bratr, protože taková pořád vykládá, jak to chodilo v domě jejího otce, chce utrácet a já bych se musel zlobit.“

Wang Lung to vyslechl v úžasu, neboť netušil, že snacha tohle dělá. Viděl jen, že je to žena dbalá na své počínání a dosti pohledná. Synova slova mu však připadala moudrá a radoval se, že je to tak chytrý mladík a dbá, aby se zbytečně nerozhazovalo. Vždyť ho vlastně ani pořádně nezná, vyrůstal ve stínu bouřlivějšího staršího bratra a až na dojemné příběhy, které si vymýšlel, nevzbuzoval ničím pozornost ani jako kluk, ani jako mládenec, a od toho dne, kdy odešel do učení, na něho otec pozapomenul, leda když odpovídal někomu na otázku, kolik má dětí: „Inu, mám tři syny.“

I zahleděl se bedlivě na tohoto mladíka, svého prostředního syna, a spatřil hladce přistřižené vlasy, naolejované a ulízané, čistou suknici z drobně vzorkovaného šedého hedvábí, viděl synovy pečlivé pohyby a jeho klidné, nevyzpytatelné oči a řekl si v duchu překvapeně:

„Vida, i tohle je můj syn.“ A nahlas pravil: „Jakou dívku bys tedy chtěl?“

Mladík odpověděl bystře a bez zaváhání, jako by to měl dávno dobře rozmyšlené:

„Přál bych si venkovské děvče z řádné statkářské rodiny bez chudých příbuzných, která dostane z domova slušné věno, ani hezkou, ani ošklivou, a musí umět dobře vařit, i když I bude mít služky v kuchyni, aby na ně dohlédla. A koupí-li rýži, musí jí být dost, ale ani hrstka nezbýt, a koupí-li na šaty, musí být pěkně střižené a zbytky látky aby se jí vešly na dlaň.“

„Takovou bych si přál.“

Nad touto řečí užasl Wang Lung ještě víc, jelikož měl před sebou mladého muže, jehož život neznal, ač to byl jeho vlastní syn. To nebyla krev, jaká kolovala zamlada v jeho vlastním bujarém těle, ani v těle jeho nejstaršího syna; musel však obdivovat moudrost mladého muže a se smíchem mu řekl:

„Poohlédnu se tedy po takové dívce a Ting se ji vypraví hledat po vesnicích.“

Smál se ještě na odchodu a pak zašel do ulice u paláce, zaváhal před kamennými lvy, jelikož tam však nebyl, kdo by ho zadržel, vešel a přední dvorce vypadaly tak, jak si je pamatoval, když tam byl za tou kurvou ve strachu o syna. Na stromech se sušilo prádlo, ženské tu seděly, protahovaly dlouhé jehly sem a tam podrážkami, které šily, a klábosily při tom, nahaté děti se válely v prachu na dlaždicích dvorců a všude to tu páchlo po sprostých lidech, kteří zaplaví vznešená sídla, když vznešení odejdou. Koukl se na dveře, kde bydlela ta kurva, ale dveře stály dokořán, žil tam už někdo jiný, nějaký stařec a to Wang Lunga potěšilo a šel dál.

Za starých časů, kdy tu ještě žilo vznešené panstvo, by si byl Wang Lung vůči nim připadal jako jeden z těch chudáků, zpola by je nenáviděl, zpola se jich bál. Ale od té doby, co měl půdu a v bezpečných skrýších stříbro a zlato, opovrhoval takovým pronárodem, který se všude vdere, říkal ši, jak jsou špinaví, kráčel mezi nimi s ohrnutým nosem a sotva dýchal, jak mu páchli. Opovrhoval jimi a byl proti nim zaujat, jako by sám byl vznešeného rodu.

Procházel dvorci jen z pouhé zvědavosti, ne že by se byl k něčemu rozhodl, ale přesto kráčel dál, až nakonec stanul před vchodem do dalšího dvora, který byl zamčenýma u tohoto vchodu klímala nějaká babka; podíval se na rji a zjistil, že je to od neštovic podobaná žena klíčníkova. To ho překvapilo: pamatoval si ji jako macatou ženskou středních let, a teď viděl před sebou vyzáblou, vrásčitou, bělovlasou stařenu, které se místo zubů kývaly v dásních zažloutlé pahýly, a jak se tak na ni díval, uvědomil si v jediné chvíli, co let uběhlo jako voda od té doby, kdy sem přišel jako mladý muž s prvorozeným synem v náručí, a poprvé v životě měl sám pocit blížícího se stáří.

Posmutnělým hlasem vybídl stařenu:

„Probuď se a vpusť mě dovnitř.“

Babka sebou trhla, zamrkala, olízla si suché rty a řekla:

„Nemám otvírat nikomu, kdo by si nechtěl najmout všechny vnitřní dvorce.“

A Wang Lung zničehonic prohlásil:

„Já si je možná najmu, jestli se mi budou zamlouvat.“

Neřekl jí, kdo je, vešel za ní, však si ještě dobře pamatoval cestu, a následoval ji. Na těchto dvorcích vládlo ticho: tady byl ten předpokoj, kde si nechal košík, tady dlouhá veranda, lemovaná křehkými rudě napuštěnými sloupky. Stařena ho zavedla i do velkého sálu a on se v duchu rychle přenesl přes minulá léta k onomu dni, kdy tu čekal, až mu dají jednu z domácích otrokyň za ženu. Měl opět před sebou tu prostornou vyřezávanou plošinu, kde seděla obskakována otrokyněmi drobná stará dáma, zahalená do stříbřitého saténu.

Tu podlehl podivnému popudu: vykročil, posadil se tam, kde tenkrát seděla ona, položil ruku na stolek a takto z výšky shlížel na starou čarodějnici, která mrkala kalnýma očima a čekala, co udělá. A jemu vzkypělo srdce zadostičiněním, po němž celý život podvědomě prahl, plácl rukou do stolu a prohlásil náhle:

„Tenhle dům si vezmu!“

29

Jakmile se v této době Wang Lung pro něco rozhodl, muselo to být hned. Čím více stárnul, tím byl netrpělivější, aby už měl všecko vyřízené a mohl si odpoledne po návratu z obchůzky svého statku klidně sednout, pozorovat zapadající slunce a podřimovat. Oznámil nejstaršímu synovi, co rozhodl, přikázal mu, aby všechno zařídil, poslal pro druhého syna, aby přišel a pomohl při stěhování, a když měli jednoho dne všechno zchystané, tak se stěhovali: nejprve Lotos s Kukačkou a jejich otrokyně a věci a po nich Wang Lungův nejstarší syn se ženou a jejich služebnictvo a otrokyně.

Wang Lung sám se k nim však hned nepřipojil a nepustil od sebe ani nejmladšího syna. Když nadešla ta chvíle a on měl opustit půdu, na které se narodil, nemohl se k tomu odhodlat tak lehce a rychle, jak předpokládal, a synům, kteří na něho naléhali, řekl:

„Připravte mi dvůr, kde budu bydlet, a až se mi jednoho dne zachce, tak přijdu, a bude to dřív, než se narodí můj vnuk, a kdykoli se mi zachce, budu moci zajít sem na statek.“

A když na něho přesto ještě naléhali, pravil:

„No, a co bude s mou chudinkou bláznivou, nevím, mám-li ji vzít s sebou nebo ne, ale vzít ji musím, jinak se tu nikdo nepostará, jestli dostane najíst, a je to jen na mně.“

Tohle měla být trochu výtka ženě nejstaršího syna, která chudinku bláznivou nesnesla u sebe, ošklivila si ji a fňukala: „Taková by ani neměla být na světě, co když se na ni kouknu a to dítě ve mně to odnese?“ Wang Lungův nejstarší syn si nyní připamatoval odpor své ženy, a tak už mlčel a nic nenamítal. Tu se Wang Lung kál za tu výtku a řekl smířlivě:

„Přistěhuju se, až se najde nevěsta pro druhého syna, protože je to příhodnější, zůstat tady s Tingem, dokud to nezařídíme.“

Nato i druhý syn přestal naléhat.

Ve stavení tedy nezbyl krom Wang Lunga, jeho nejmladšího syna a chudinky bláznivé nikdo než strýc se ženou a se synem a Ting s nádeníky. Strýc se ženou a se synem se nastěhovali do vnitřního dvora, kde bývala Lotos, a ten si zabrali, ale Wang Lunga to nijak zvlášť netrápilo, neboť viděl jasně, že dny strýcova života jsou sečteny, a až se čas jeho nicnedělání naplní, bude mít Wang Lung svou povinnost k starší generaci splněnou, a jestli pak bratranec neudělá, co se mu řekne, nikdo se nebude moci Wang Lungovi divit, když ho vyžene. Ting se nastěhoval do předních místností a nádeníci s ním, Wang Lung se synem a s chudinkou žili v prostředních místnostech a Wang Lung najal statnou ženu, aby jim měl kdo posloužit.

A Wang Lung vyspával, odpočíval a ničeho si nevšímal, protože se najednou cítil velice znavený a v domě vládl klid a mír. Nebylo tu nikoho, kdo by ho soužil, neboť jeho nejmladší syn byl tichý chlapec, klidil se otci z cesty a Wang Lung sotva věděl, jaký vlastně je, tak tichý chlapec to byl.

Konečně se však přece Wang Lung vzchopil a vybídl Tinga, aby našel druhému synovi nevěstu.

Ting k stáru zhubl a sešel jako suchý rákos, ale měl v sobě ještě vytrvalost starého věrného psa. Wang Lung už ho nenechal kráčet za pluhem ani zvednout motyku, ale přesto mu byl stále ještě užitečný, neboť dohlížel na práci ostatních a dával pozor, když se měřilo a vážilo obilí. Jakmile Ting vyslechl, co po něm Wang Lung chce, umyl se, vzal si sváteční modrý bavlněný kabát a jal se chodit po vesnicích; okoukl mnoho dívek, až se nakonec vrátil a pravil:

„Bodejž bych radši sobě ženu hledal než vašemu synovi. Ale kdyby šlo o mne a já byl mladý, vybral bych si jednu dívčinu tři vesnice odsud, pěknou, zdravou, šetrnou, není na ní nic špatného, leda snad že se ráda zasměje, a její otec by se ochotně a rád prostřednictvím své dcery s vámi spříznil. Dává jí na dnešní dobu slušné věno a má hezkých pár polí. Ale řekl jsem, že nemůžu nic slibovat, až co řeknete vy.“

Wang Lungovi připadala Tingova zpráva slibná, chtěl už mít tu záležitost odbytou, a tak dal slovo, když přišly listiny, namaloval na ně svou značku, oddychl si a řekl:

„Teď už mi zbývá jenom jeden syn a mám to ženění a vdávání odbyté, to jsem rád, že už budu mít pokoj.“

Všechno dohodli, stanovili svatební den a Wang Lung pak odpočíval a podřimoval na sluníčku, jako to dělával jeho otec.

Vzhledem k tomu, že Tinga s přibývajícím věkem opouštěly síly, on sám vlivem dobrého jídla a let propadal únavě a otupělosti a třetí syn byl ještě příliš mladý na takovou odpovědnost, napadlo Wang Lunga, že by bylo moudré pronajmout některá vzdálenější pole druhým ze vsi. To také učinil a mnozí lidé ze sousedních vesnic za ním přicházeli a chtěli se stát jeho nájemci. Dohodli se na nájemném: polovina úrody Wang Lungovi, protože mu patřila půda, a druhá polovina tomu, co najímal, za jeho práci, a oba museli splnit ještě další podmínky, Wang Lung dodat určité množství mrvy, sojového krmiva a odpadu ze svého mlýna, kde se lisoval sezamový olej, a nájemce byl povinen vyhradit jistou část úrody pro Wang Lungovu domácnost.

A jelikož mu tím oproti dřívějšku ubyla práce s řízením hospodářství, zašel Wang Lung někdy do města a přespal ve dvorci, který si dal přichystat, ale jen se rozednilo, už byl zpátky na statku, jelikož prošel městskou branou, jakmile ji s prvním rozbřeskem otevřeli. Došel k vlastní půdě, ucítil čerstvou zemitou vůni a byl šťasten.

A pak, jako by mu bohové pro jednou byli příznivě nakloněni a chtěli mu ve stáří dopřát trochu klidu, omrzel strýcova syna tichý dům, kde nebyly žádné ženy až na starou hospodyni, manželku jednoho z nádeníků, a když se doslechl, že je na severu válka, pravil Wang Lungovi:

„Říká se, že je na sever odsud válka, tak se tam chci vypravit a dát se na vojnu, abych měl co dělat a něco viděl. Vypravím se tam, jestli mi dáš peníze, abych si koupil šaty a přikrývky a cizí ohnivou hůl na rameno.“

Wang Lungovi poskočilo srdce radostí, ale chytře to nedal na sobě znát a pokrytecky mu to rozmlouval:

„Jsi přece jediný strýčkův syn, krom tebe tu není nikdo, kdo by nesl dál jeho tělo, a v takové válce se může leccos stát.“

Ale muž se jen zasmál a odpověděl:

„Nejsem přece takový blázen, abych si stoupl někam, kde by byl můj život v nebezpečí. Až se bude schylovat k bitvě, odejdu a nevrátím se, dokud nebude po všem.“

Wang Lung mu dal ochotně peníze a tentokrát mu to opět nepřišlo zatěžko, vysázel mu stříbrňáky na dlaň a v duchu si říkal:

„Snad se mu tam zalíbí a pak bych se konečně zbavil tohohle soužení v domě, protože v naší zemi je pořád někde nějaká válka.“ A ještě si pomyslel: „Můžou ho tam i zabít, jestli mi štěstí bude přát, vždyť ve válkách také někdy lidé umírají.“

Byl tedy v nejrůžovější náladě, ač to nedával najevo, těšil strýcovu ženu, která si trochu poplakala, když se dověděla o synově odchodu, dal jí víc opia, sám jí zapálil dýmku a řekl jí:

„Jistě se vyšvihne mezi vojenské potentáty a všem nám přinese čest a slávu.“

Pak konečně zavládl klid a mír, protože ve venkovském domě zbyli krom jeho dětí jen ti dva staří spáči, a v městském sídle se přiblížila hodina, kdy se měl Wang Lungovi narodit vnuk.

Jak se tato hodina blížila, zdržoval se Wang Lung čím dál tím častěji v městském domě, procházel jeho dvorci a nemohl se nabažit přemítání, co se to udalo, nepřestával se divit, že v těchto dvorcích, obývaných kdysi vznešenou rodinou Chuangových, bydlí nyní on se svou ženou, syny a snachami, a teď se tu má narodit dítě ve třetí generaci.

A srdce mu v hrudi tak přetékalo, že se mu jen to nejlepší, co se dalo koupit za peníze, zdálo dost dobré, nakoupil štůčky saténů i hedvábí pro všechny, jelikož obyčejné bavlněné suknice se nevyjímaly pěkně na vyřezávaných židlích a u vyřezávaných stolů z tmavého jižního dřeva, a koupil štůčky dobré modré a černé bavlny pro otrokyně, aby ani jedna nemusela chodit otrhaná. To udělal a měl radost, když do paláce zavítali známí nejstaršího syna, s nimiž se ve městě spřátelil, a byl hrdý, že to všechno vidí.

Wang Lung také přišel na chuť vybraným lahůdkám, a jak se kdysi spokojil s dobrým pšeničným chlebem, obtočeným kolem stroužku česneku, tak nyní, kdy dlouho vyspával a nepracoval už vlastnoručně na poli, nyní už se mu hned tak něčím nezavděčili, pochutnával si na zimních bambusových výhoncích, jikrách korýšů, na jižních rybách a měkkýších ze severních moří, na holubích vejcích a všech těch věcech, jimiž si boháči dráždí upadající chuť k jídlu. I jeho synové tak hodovali, i Lotos, a když Kukačka viděla, čeho se dočkala, zasmála se a pravila:

„Tohle je jak za starých časů, kdy jsem tu bývala, jen to moje tělo už tak seschlo a vyhublo, že by se s ním nespokojil ani starý milostpán,“

Přitom hodila očkem po Wang Lungovi a znovu se zasmála; ten sice dělal, že její nestydaté řeči neslyšel, ale přesto ho potěšilo, že ho přirovnává k starému milostpánovi.

Tak žili v nečinnosti a blahobytu, vstávali, kdy se jim zachtělo, vyspávali po libosti a Wang Lung čekal na vnuka. Pak jednou zrána zaslechl ženské zaúpění, běžel do dvora nejstaršího syna, syn mu vyšel vstříc a pravil:

„Nadešla její hodinka, ale Kukačka říká, že to bude dlouho trvat, jelikož žena je úzká v bocích a porod bude těžký.“

Wang Lung se vrátil do vlastního dvora, sedl si, poslouchal ten křik a poprvé po dlouhých letech dostal strach a pocítil potřebu naklonit si nějakou vyšší bytost. Vstal, vydal se do obchodu s kadidlem, nakoupil kadidla a šel do chrámu ve městě, kde v pozlaceném výklenku přebývá bohyně Slitování, oslovil kněze, který tam otálel, dal mu peníze, požádal ho, aby před bohyní zapálil kadidlo, a řekl mu:

„Nehodí se, abych to já jako muž dělal, ale právě se mi má narodit první vnuk, matku čeká těžký porod, protože je to městská ženská a moc úzká v bocích, matka mého syna už nežije a není tu žena, která by kadidlo zapálila.“

A zatímco pozoroval, jak kněz strká kadidlo do popela v urně před bohyní, napadla ho náhle hrozná věc: „Což jestli to nebude vnuk, ale holka!“, a tak ještě rychle zvolal:

„Jestli to bude vnuk, zaplatím bohyni nový rudý ornát, ale jestli to bude holka, nedostane nic!“

Vyšel ven celý rozčilený, protože mu dosud ani na mysl nepřišlo, že by to nemusel být vnuk, ale děvče, šel a koupil ještě kadidlo; bylo sice veliké horko a ulice pokrýval prach na píď vysoko, ale přesto se vydal do malé kapličky v polích, kde seděli ti dva a chránili pole a půdu, strčil před ně kadidlo, zapálil je a zahučel k nim:

„Víte, že jsme se o vás starali, otec, já i můj syn, a teď má přijít plod synova těla, a jestli to nebude syn, tak už ode mne jaktěživo ani jeden z vás nic neuvidí.“

Víc už udělat nemohl; vrátil se do paláce úplně vyčerpán, posadil se za stůl, chtěl, aby mu jedna otrokyně přinesla čaj a druhá otřela obličej ručníkem namočeným v horké vodě a vyždímaným, žádná však nepřišla, ačkoli tleskal. Živá duše si ho nevšímala, všichni pobíhali sem a tam a on se neodvažoval nikoho zastavit a zeptat se, co se narodilo a jestli se vůbec něco narodilo. Seděl tam celý zaprášený a unavený a nikdo na něho ani nepromluvil. Když už se mu zdálo, že musí brzy nastat večer, jak dlouho čeká, přikolébala se konečně Lotos na malých nožkách, těžce se opírajíc svou mohutnou váhou o Kukačku, zasmála se a zahlaholila:

„Nu, a už je v domě tvého syna syn a matka i syn žijí. Viděla jsem dítě, je pěkné a zdravé.“

Tu se Wang Lung také zasmál, vstal, zamnul si ruce, znovu se zasmál a řekl:

„A já tu sedím, jako by se mně samému měl narodit první syn, nevím, co si počít, a strachu jsem užil až až.“

Když se Lotos vrátila do svých komnat, posadil se, zavzpomínal a pomyslel si:

„Takový strach jsem nezažil, ani když moje poprvně rodila.“ Seděl, tiše vzpomínal a viděl v duchu před očima ten den: jak odešla sama do malé temné místnosti, jak mu o samotě rodila syny a zase syny a dcery, jak rodila mlčky a potom přišla na pole a stoupla si znovu vedle něho a dělala. A teď je tu tahleta, žena jeho syna, v bolestech křičí jako dítě, způsobí, že je celé stavení vzhůru nohama, a manžel vartuje za dveřmi.

A vzpomínal, jako se vzpomíná na dávný sen, jak O-lan vždycky na chvíli nechala práce, bohatě dítě nakrmila a bílé, syté mléko jí vytékalo z ňadra a rozlévalo se po zemi. A připadlo mu to už tak dávno, že to ani není pravda.

Pak se s úsměvem objevil syn a důležitě mu oznámil:

„Malý muž se už narodil, tatínku, a teď pro něho musíme najít kojnou, protože nechci, aby krása mé ženy utrpěla a aby se kojením vyčerpávala. Všechny lepší dámy ve městě to tak dělají.“

A Wang Lung odpověděl smutně, ačkoli nevěděl, proč by z toho měl být smutný:

„Nu, jestli to tak musí být,fe ať to tak je, nemůže-li matka kojit vlastní dítě.“

Když byl chlapečkovi měsíc, uspořádal Wang Lungův syn, jeho otec, oslavu na počest jeho zrození, sezval hosty z města, mezi nimi i otce a matku své choti a všechny nejváženější občany. Dal obarvit na rudo stovky slepičích vajec a ty rozdával hostům, i těm, co hosty poslali, protože jeho prvorozený byl pěkný, tlustý hošík, dožil se ve zdraví desátého dne, čímž je zbavil velkého strachu, a všichni se veselili.

Po oslavě přišel Wang Lungův syn za otcem a pravil:

„V našem domě žijí teď už tři generace našeho rodu, a měli bychom si tedy pořídit desky předků, jaké jsou ve všech lepších rodinách, a ty desky bychom měli o svátcích uctívat, protože už jsme zavedená rodina.“

Tohle se Wang Lungovi velice zalíbilo a přikázal, aby se tak stalo: ve veliké síni umístili pak řadu desek, na jedné bylo jméno jeho děda, na druhé jméno otcovo a na dalších zůstalo prázdné místo pro Wang Lungovo jméno a jména jeho synů, až jednou zemřou. A Wang Lungův syn koupil urnu na kadidlo a postavil ji před desky.

Když bylo tohle hotovo, vzpomněl si Wang Lung, že slíbil bohyni Slitování rudý ornát, a vypravil se do chrámu, aby na něj dal peníze.

Na zpáteční cestě z chrámu – jako by bohové nemohli dávat velkodušně a v každém daru skryli nějaký ten trn – ho doběhl jeden z ženců na jeho polích a oznámil mu, že Ting náhle umírá a že prosí Wang Lunga, jestli by k němu nepřišel a nebyl s ním do konce, Wang Lung vyslechl udýchaného posla a zvolal rozhořčeně:

„To jistě ti zlořečení dva bůžkové v kapli žárlí, že jsem dal rudý ornát městské bohyni, jako by nevěděli, že nemají v moci rození dětí, ale jenom půdu!“

A třebaže na něho oběd čekal připravený na stole, nevzal tyčinky ani do ruky, a třebaže na něj Lotos výmluvně naléhala, aby počkal až na večerní slunce, nevyhověl jí a vydal se na cestu. Když Lotos viděla, že na ni nedá, poslala za ním otrokyni se slunečníkem z voskovaného plátna, ale Wang Lung utíkal tak rychle, že mělo statné mladé děvče co dělat, aby mu stačilo držet slunečník nad hlavou.

Wang Lung se odebral okamžitě do místnosti, kam položili Tinga, a křikl na lidi:

„Jak se to stalo?“

V místnosti se tlačilo plno nádeníků a ti o překot zmateně odpovídali:

„Pomáhal sám při mlácení…“ „Říkali jsme mu, aby už se do toho ve svém věku nepouštěl…“ „Jeden čeledín, co je tu nový…“ „Neuměl pořádně držet cep a on mu to chtěl ukázat…“ „Kdepak, to není práce pro starého člověka.“

Tu zařval Wang Lung strašným hlasem:

„Přiveďte mi toho čeledína!“

Postrčili ho dopředu před Wang Lunga, velkého, snědého, neohrabaného venkovského chasníka, jemuž vyčnívaly zuby jako stříška nad dolní ret, s kulatýma, hloupýma očima, jako mívají volové, a ten tu teď stál a třásl se strachy, až mu holá kolena o sebe narážela. Wang Lung s ním však neměl slitování. Dal mu z každé strany jednu facku, pak vytrhl otrokyni slunečník, mlátil ubožáka hlava nehlava a nikdo se ho neodvážil zarazit, aby se mu zlost nevrazila do krve a neotrávila ho, což se při jeho věku mohlo lehce stát. Chasník pokorně držel, jen trochu vzlykal a sykal mezi zuby.

Z postele, kde ležel Ting, se ozvalo zaúpění, Wang Lung odhodil slunečník a zvolal:

„Ten mi tu ještě umře, než tomu hlupákovi nařežu!“ Posadil se k Tingovi, vzal ho za ruku a už ji nepustil; ta ruka byla malá, lehounká a suchá jako zažloutlý podzimní dubový list, člověku se ani nechtělo věřit, že v ní proudí krev, tak byla suchá, lehká a horká. Zato Tingův obličej, vždycky pobledlý a žlutý, teď potemněl, naskákaly na něm skvrny, jak se mu řídká krev nahrnula do hlavy, pootevřené oči se zamžily a osleply, ústa lapala po dechu. Wang Lung se k němu naklonil a volal mu do ucha:

„Tady jsem a koupím ti rakev jen o maličko horší než vlastnímu otci!“

Ale Ting měl asi uši zalité krví, jestli Wang Lunga slyšel, nedal to najevo, lapal po dechu ve smrtelném zápase a tak skonal.

Když znehybněl, padl Wang Lung na jeho tělo a lkal, jako nelkal ani nad smrtí vlastního otce. Objednal mu rakev nejlepší jakosti, na pohřeb najal kolik kněží a sám kráčel za rakví v bílém smutku. Přiměl dokonce nejstaršího syna, aby si ovázal kolem kotníků bílou stužku, jako by umřel příbuzný, a syn si kvůli tomu také stěžoval:

„Vždyť to byl jenom lepší sluha a pro sluhu se nepatří takhle truchlit.“

WangLung ale po tři dny jinak nedal. Být dočista po jeho, byl by Tinga pochoval za hliněnou zdí, kde odpočíval jeho otec s O-lan. Synové to však nechtěli připustit a namítali:

„Cožpak má naše matka a děd ležet po boku sluhy? A my také budeme jednou muset?“

Wang Lung nedokázal jejich námitky vyvrátit, ve svém věku chtěl už mít ve stavení klid a mír, a proto pohřbil Tinga u vchodu do ohrazeného pozemku, a spokojen, že to tak vyřešil, si řekl:

„Vždyť se to hodí, stál přece vždycky na stráži a chránil mě ode všeho zlého.“

Od té doby se Wang Lung vypravil na obchůzku po statku jen zřídkakdy, pokaždé ho bodlo u srdce, když měl jít sám, práce ho unavovala a celé tělo bolelo z osamoceně pouti po nerovných stezkách. Pronajal proto ze svých polí, co mohl, a lidé se o ně drali, neboť bylo všeobecně známo, že má dobrou zemi. Nechtěl však nikdy ani slyšet, že by jen píd půdy prodal, vždy ji pouze na rok pronajal za předem dohodnutou cenu. Takto měl pocit, že mu pořád ještě patří a že ji nedává z ruky.

Ustanovil rovněž, aby se jeden z nádeníků nastěhoval se ženou a dětmi do domu na venkově a pečovali o oba staré opiové snílky. A když viděl toužebné pohledy nejmladšího syna, řekl mu:

„Ty se můžeš také odstěhovat do města a vezmu tam i chudinku bláznivou, ať žije se mnou v mém dvorci. Bez Tinga by ti tady bylo příliš smutno, a když on tu není, neměl bych jistotu, že s ní budou dobře zacházet, jelikož by mi neměl kdo povědět, kdyby ji bili nebo mořili hladem. A tebe nemá kdo učit hospodařit, když tu není Ting.“

Vzal tedy Wang Lung nejmladšího syna a chudinku bláznivou s sebou a dlouhý čas se potom v domě na venkově ukázal jen málokdy.

30

Teď připadalo Wang Lungovi, že by mu při tomto uspořádání věcí nemuselo nic chybět k blaženosti, že bude vysedávat na sluníčku vedle chudinky bláznivé, pokuřovat z vodní dýmky a mít svátý pokoj, jelikož půda je obdělaná, dostává z ní peníze, a přitom se nemusí o nic starat.

A mohlo se mu to i uskutečnit, nebýt nejstaršího syna, který nedokázal být nikdy spokojen s tím, jak se věci měly, ale věčně hledal, jak by dosáhl víc. Ted zase přišel za otcem a prohlásil:

„V tomhle domě by toho bylo ještě mnoho potřeba a nemůžeme se považovat za váženou rodinu jen proto, že obýváme tyhle vnitřní dvorce. Za necelých šest měsíců má mít mladší bratr svatbu a tady není dost židlí, aby si hosté měli kam sednout, nemáme dost misek a dost stolů, a vůbec ničeho nemáme dost. Navíc bychom se museli stydět, kdybychom od pozvaných hostů vyžadovali, aby procházeli hlavní bránou a razili si cestu vsím tím sprostým randálem a smradem, a až se bratr ožení a narodí se mu děti jako mně, budeme ty přední dvorce také potřebovat.“

„Už zase něco, a co vlastně chceš?“

Mladý muž viděl, že otec toho už má dost, ale nechtěl ustoupit a pokračoval o poznání hlasitěji:

„Tvrdím, že bychom měli mít i vnější dvorce a že rodina, která je tak zámožná a vlastní tolik dobré půdy jako my, má dostat, co jí náleží.“

Wang Lung zahučel do dýmky:

„Půda patří mně a tys pro ni jaktěživo nehnul prstem,“

„Ale otče,“ zvolal na to mladý muž, „sám jste si přece přál, abych se vzdělával, a když se snažím chovat, jak se patří na syna zámožného velkostatkáře, není vám to milé a chtěl byste, abychom si s manželkou počínali jako poslední chudáci.“ Mladý muž se bouřlivě odvrátil a předstíral, že si chce rozrazit hlavu o zkroucenou borovici, která stála na dvoře.

Wang Lung se lekl, aby si něco neudělal, protože býval odjakživa prchlivý, a zvolal tedy:

„Dělej, jak myslíš – dělej, jak myslíš – jen mě s tím nezatěžuj!“

Jak to syn uslyšel, zaradoval se a hbitě se vzdálil, aby si to otec ještě nerozmyslel. Co nejrychleji koupil vyřezávané a kroucené stoly a židle ze Su-čou, závěsy z rudého hedvábí do dveří, koupil vázy, velké i malé, koupil svitky, aby bylo co rozvěsit po stěnách, a nejvíc jich zobrazovalo krásné ženy, koupil zvláštní kameny, aby mohl dát na dvorech udělat skalky, jak to vídal v jižních krajích, a tím se pilně zaměstnával po mnoho dní.

Při všem tom zařizování musel mnohokrát projít vnějšími dvory, pomalu každý den, a pokaždé procházel mezi sprostým davem s nosem až u nebes, jelikož se mu protivili, a lidé, co tam bydleli, si z něho tropívali šašky, když přešel, a říkali:

„Panáček už zapomněl, jak smrdíval hnůj u rodné chalupy!“

Ale žádný si to netroufal říct před ním, protože měl bohatého otce. Přišly svátky, kdy se stanoví činže, a tito ubožáci zjistili, že činže za místnosti a dvorce, kde dosud bydleli, je najednou mnohem vyšší, neboť se našel někdo, kdo by tolik dal, a museli se vystěhovat. Domysleli si, že to má na svědomí Wang Lungův nejstarší syn, třebaže ten chytře nic neříkal a všechno vyřídil písemně se synem starého milostpána Chuan-ga kdesi ve světě, a synovi starého milostpána šlo jen o jediné: aby za starý palác dostal co nejvíc.

Chudáci se tedy museli vystěhovat a přitom naříkali a proklínali boháče, který si může dělat, co se mu zlíbí, sebrali svůj ubohý majeteček, odcházeli naplněni hněvem a bručeli, že se ještě vrátí, jako se chudáci vracejí, když boháči příliš zbohatnou.

Nič z toho však k Wang Lungovi nedolehlo, jelikož trávil všechen čas ve vnitřním dvorci a zřídkakdy vycházel ven, vyspával a jedl, a že měl teď k stáru rád své pohodlí, svěřil všechno nejstaršímu synovi. A syn povolal tesaře a zručné zedníky, ti opravili pokoje a měsíční brány mezi dvorci, jež chudáci poškodili svým hrubým počínáním, dal obnovit jezírka a koupil do nich skvrnité a zlaté rybky. A když to bylo všechno hotovo a zkrášleno podle jeho představ, osázel jezírka lotosy a lekníny, indickými bambusy, co fialově kvetou, a ještě vším možným, co si pamatoval z jižních krajů. Pak přišla jeho choť obhlédnout jeho dílo, společně procházeli všemi dvory i všemi pokoji, ona viděla, že tu i tam ještě něco chybí, a on ji pozorně poslouchal, aby to doplnil.

Po celém městě se vykládalo, co Wang Lungův nejstarší syn podniká, a lidé si vyprávěli, jak se palác změnil od té doby, co tam opět žijí boháči. A lidé už neříkali sedlák Wang, ale Veliký Wang nebo boháč Wang.

Wang Lung na to vydával peníze postupně, takže ani nepostřehl, kolik utrácí, neboť nejstarší syn za ním přišel a řekl:

„Potřeboval bych na tohle sto stříbrňáků,“ nebo řekl: „Tohle je dobrá brána, stačí trochu stříbra a bude zase jako nová,“ nebo: „Na tomhle místě by měl stát dlouhý stůl.“

Wang Lung mu dával peníze po menších částkách, jak tak pokuřoval a odpočíval ve svém dvorci; peněz lehce nabyl ze své půdy o každých žních nebo kdykoli potřeboval, a tak bezstarostně utrácel. Nebyl by ani věděl, kolik už vydal, kdyby se druhý syn neobjevil jednou časně zrána, kdy se slunko sotva vyhouplo nad zeď, a neřekl:

„Tatínku, cožpak tomuhle utrácení nebude nikdy konec a potřebujeme snad žít na zámku? Kdybychom byli tolik peněz půjčili na dvacetiprocentní úrok, bylo by nám to vyneslo mnoho liber stříbra, a nač jsou nám všechna ta jezírka a kvetoucí stromy, které ani nerodí ovoce, a ty ničemné rozvité lekníny?“

Wang Lung viděl, že se kvůli tomu oba bratři co nevidět pohádají, a aby měl pokoj, odpověděl spěšně:

„Vždyť je to všechno na počest tvé svatby.“

Na tváři mladého muže se ukázal křivý úsměv, v němž nebyla ani trocha veselí, a odpověděl:

„Není to podivné, aby svatba stála desetkrát tolik co nevěsta? Tady je jednou naše dědictví, které bychom si měli po vaší smrti rozdělit rovným dílem, a ono z něho pomalu nic nezbude vinou bratrova velikášství.“

Wang Lung znal neústupnost druhého syna a věděl, že by to nemělo konce, kdyby o tom jednou začali, a proto překotně souhlasil:

„Ano – ano – udělám tomu přítrž. Promluvím si s tvým bratrem a víc ode mne neuvidí. Už toho bylo dost. Máš pravdu!“

Mladý muž vytáhl papír, kde bylo sepsáno všechno, co bratr utratil, a když Wang Lung viděl, jak je ten seznam dlouhý, prohlásil spěšně:

„Ještě jsem nesnídal a v mém věku je člověk po ránu jako mátoha, dokud se nenají.“ Obrátil se, zasel do svého pokoje a tak druhého syna odbyl.

Týž večer o tom však promluvil s nejstarším synem a přikázal mu:

„Skonči už všechno to malování a pucování. Takhle to stačí. Koneckonců jsme přece jenom venkovská rodina.“

Mladý muž hrdě odporoval:

„To tedy nejsme. Ve městě nám začínají říkat vážená rodina Wangova. Sluší se, abychom žili přiměřeně tomu jménu, a jestli můj bratr nevidí v penězích nic než peníze, já a moje žena dostojíme tomu jménu se ctí.“

Wang Lung doposud netušil, že jim lidé tak říkají, neboť s přibývajícím věkem zavítal zřídkakdy do čajoven a na obilný trh už vůbec ne, jelikož tam jeho záležitosti vyřizoval druhý syn, ale potěšilo ho to, ač na sobě nedal nic znát, a pravil:

„Nu, vždyť i vážené rodiny bývají z venkova a tkví svými kořeny v půdě.“

Syn mu však obratně oponoval:

„Ano, ale nezůstávají tam. Rozrůstají se a vydávají květy i plody.“

Wang Lungovi se nezamlouvalo, že z toho syn tak hbitě a rychle vyklouzl, a ukončil rozmluvu:

„Už jsem řekl. Přestaneš vyhazovat peníze. Mají-li kořeny vydávat plody, musí se dbát, aby tkvěly pevně v půdě.“

Jelikož už nastával večer, přál si, aby syn opustil jeho dvůr a vrátil se do svých komnat. Přál si, aby mladý muž odešel a nechal ho o samotě pokojně odpočívat v soumraku. Ale tenhle syn mu ne a ne dopřát trochu klidu a míru. Byl ochoten otce poslechnout, jelikož mu pokoje i dvorce už takhle vyhovovaly, aspoň pro nejbližší budoucnost, a dokázal, co si předsevzal, avšak měl na srdci ještě něco:

„Dobrá, už s tím přestanu, ale je tu ještě jedna věc.“

Tu práskl Wang Lung dýmkou na zem a křičel:

„Cožpak mi nedopřeješ trochu klidu a míru?“

Mladý muž se nedal odradit:

„Nejde o mne ani o mého syna. Jde o nejmladšího bratra, jenž je také vaším synem. Nesluší se, aby vyrůstal v nevědomosti. Měl by se něčemu učit.“

Wang Lung zůstal koukat na ty novoty. Už dávno rozhodl, jaký život nejmladší syn povede, a tak pravil:

„V tomhle domě je vzdělanosti až až. Dva stačí a on převezme hospodářství, až mě tu nebude.“

„Ano, a kvůli tomu propláče celé noci, a proto je tak bledý a vyzáblý,“ odvětil nejstarší syn.

Wang Lunga jakživo nenapadlo, aby se nejmladšího syna zeptal, co chce v životě dělat, jelikož rozhodl, že jeden syn musí zůstat v hospodářství, a to, co nejstarší syn řekl, na něho zapůsobilo jako rána palicí. Zvedl pomalu se země dýmku a zamyslel se nad třetím synem. Tenhle chlapec se nepodobal svým bratřím, byl mlčenlivý po matce, a jelikož pořád mlčel, nikdo si ho moc nevšímal.

„Slyšel jsi, že by něco takového říkal?“ zeptal se Wang Lung nejstaršího syna nejistě.

„Promluvte si s ním sám, tatínku,“ odvětil mladý muž.

„Ale jeden přece musí zůstat v hospodářství,“ odporoval Wang Lung náhle velice hlučným hlasem.

„Ale proč, tatínku?“ naléhal syn. „Člověk jako vy přece nepotřebuje, aby jeho synové dřeli jako nevolníci. Ani se to nesluší. Lidé ještě řeknou, že máte zlé srdce. ‚Ten nechá syna dělat čeledína, a sám si přitom žije jako král.‘ To řeknou.“

Mladý muž šei na otce chytře, neboť dobře věděl, jak velice mu na tom záleží, co si o něm lidé povídají, a pokračoval:

„Mohli bychom mu vzít vychovatele, aby ho něčemu naučil, a poslat ho za vzděláním do jižní školy, a jelikož jsem tu já, abych vám pomáhal, a druhý bratr má svoje výnosné zaměstnání, ať si chlapec vybere, co by chtěl dělat.“

I řekl Wang Lung nakonec: „Pošli ho ke mně.“

Po chvíli se dostavil třetí syn, zůstal stát před otcem a Wang Lung se na něho podíval, aby zjistil, jaký je. Viděl, že je to vysoký, štíhlý chlapec, který se nepodobá otci ani matce, leda že po ní zdědil vážnost a zamlklost. Byl však hezčí, než kdy bývala matka, a po této stránce předčil všechny WangLungovy děti s výjimkou mladší dcery, která žila v domě svého manžela a k Wang Lungově rodině už nepatřila. Na čele se mu však rýsovalo černé obočí, jež téměř hyzdilo mladou bledou tvář, jak bylo husté a černé, a když se zamračil, a on se mračil často, setkala se mu obě obočí v přímé výrazné čáře nad očima.

Wang Lung hleděl na svého syna, a když se na něho dost vynadíval, pravil:

„Nejstarší bratr říká, že se chceš učit číst.“

Chlapec při odpovědi sotva pohnul rty:

„Ano.“

Wang Lung vyklepal popel z dýmky a upěchoval v ní palcem čerstvý tabák.

„To tedy zřejmě znamená, že nechceš pracovat v hospodářství a že mou půdu nebude obdělávat muj syn, ačkoli mám synů nazbyt.“

Z těchto slov zaznívala hořkost, ale chlapec nic neříkal. Stál vzpřímeně v suknici z lehkého bílého plátna a mlčel, až Wang Lunga jeho mlčení dohřálo a křikl na něho:

„Proč neodpovídáš? Je to pravda, že nechceš převzít moje hospodářství?“

A chlapec znovu odpověděl jediným slůvkem:

„Ano.“

Wang Lung se na něho díval a v duchu si říkal, že tihle synové jsou na něho v jeho věku už trochu moc, že jsou s nimi jen starosti a trápení, že si s nimi neví rady, a jímán pocitem, že všichni tři zneužívají jeho dobroty, utrhl se na něho:

„Dělej, jak myslíš, co mi na tom sejde? Kliď se mi z očí!“

Nato chlapec okamžitě zmizel a Wang Lung seděl sám a říkal si, že obě jeho dcery jsou koneckonců lepší než synové, jedna, ta chudinka bláznivá, že po něm nikdy nechtěla nic víc než trošku toho jídla a hadříky, aby si měla s čím hrát, a druhá že se vdala a odešla z domu. A nad dvorcem se snesl soumrak a zahalil ho v jeho samotě.

Přesto Wang Lung jako vždy, když ho hněv přešel, synům ustoupil, zavolal si nejstaršího a řekl mu:

„Vezmi třetímu vychovatele, když se chce učit, ať si dělá, co se mu zlíbí, jen když mi dáte svatý pokoj.“

A zavolal si druhého syna a tomu řekl:

„Jelikož nebudu mít syna v hospodářství, musíš si ty vzít na starost nájemné a peníze, které nám plynou z půdy o žních. Můžeš obilí vážit a měřit a budeš mým správcem.“

Druhý syn uvítal toto rozhodnutí s radostí, jelikož to znamenalo, že všechny peníze budou aspoň procházet jeho rukama, že bude vědět o všech příjmech a bude si moci stěžovat otci, jestli se v domácnosti utratí víc, než je potřeba.

Tomuhle druhému synovi rozuměl Wang Lung ještě méně než oběma ostatním, neboť i o své svatbě, kterou mezitím oslavil, hlídal bedlivě, kolik se utratilo za maso i víno, oddělil pečlivě stoly, vybraná masa vyhradil svým přátelům z města, kteří věděli, co je dobré, a pro nájemce a vesničany, jež musel také pozvat, dal postavit stoly na dvorech a nabízel jim jen druhořadá masa a vína, jelikož ti jedí den co den chudou stravu a všecko trochu lepší je pro ně vzácná lahůdka.

Druhý syn hlídal i peníze a prohlížel svatební dary, dal služebnictvu a otrokyním nejmíň, co jim mohl dát, takže Kukačka ohrnula nos, když jí vtiskl do dlaně ubohé dva stříbrňáky, a prohlásila tak, aby to kdekdo slyšel:

„Opravdu vznešená rodina nikdy tak opatrně nepočítá a člověk hned pozná, že tahle rodina správně sem do paláce nepatří.“

Nejstarší syn to slyšel, zastyděl se, a jelikož se bál jejího břitkého jazyka, strčil jí tajně ještě pár stříbrňáků a na druhého bratra se rozzlobil. Tak došlo k sváru mezi oběma bratry dokonce i o svatební den, kdy hosté seděli za stoly a nevěstina nosítka se objevila u brány.

Nejstarší syn pozval na hostinu jen méně významné ze svých přátel, jelikož se styděl za bratrovu lakotu a jelikož nevěsta byla jen vesnické děvče. Stál opovržlivě stranou a poznamenal:

„Můj bratr si vybral hliněný džbánek, a přitom mu otcovo postavení umožňovalo, aby získal jantarový pohár.“

Tvářil se opovržlivě a škrobeně přikývl, když se mladý párek přišel poklonit jemu a jeho ženě jako staršímu bratrovi a švagrové. I žena nejstaršího syna se tvářila přísně a vznešeně a uklonila se jen tolik, aby se to shodovalo s jejím postavením a nikdo jí nemohl nic vytknout.

Ze všech osob, které žily ve dvorcích paláce, se tam zřejmě nikdo necítil úplně spokojeně a jako doma, až na malého vnoučka, který se Wang Lungovi narodil. I Wang Lung sám, když se tak někdy probudil v přítmí vyřezávané postele, kde spával v místnosti sousedící s Lotosiným dvorem, i on se někdy zasnil a měl dojem, že je zpátky v prostém, temném hliněném domku, kde člověk mohl vychrstnout vychladlý čaj bez obav, že postříká vyřezávaný nábytek, a kde stačilo vykročit ze vrat a už stanul na vlastním poli.

Mezi Wang Lungovými syny vládlo napětí: nejstarší měl starost, aby se neutrácelo tak málo, že by se před lidmi zesměšnili, a aby neprošel vstupní branou nějaký venkovan ve chvíli, kdy přichází na návštěvu někdo z města, a nebyla z toho ostuda; druhý syn měl starost, aby se zbytečně nemrhalo a neutrácely se peníze, a nejmladší se snažil dohonit léta, která ztratil na venkově.

Bydlel tu však někdo, kdo cupital sem tam a těšil se ze života, a to byl syn nejstaršího syna. Maličkého ani nenapadlo pomyslet na něco jiného než na tento palác, pro něho nebyl ani velký, ani malý, byl to prostě domov, kde měl maminku, tatínka, dědečka a všechny ty ostatní, kteří tu byli jen proto, aby ho obskakovali. V jeho přítomnosti se Wang Lung uklidňoval, a proto se ho ani nemohl nabažit, pořád po něm koukal, smál se mu a zvedal ho, když upadl. Upamatoval se také, jak to dělával jeho otec, a moc rád si uvázal dítě na pás, aby mu nepadalo, a chodívali tak na procházku; ubírali se z jednoho dvorce do druhého, chlapeček ukazoval na rybky, míhající se v jezírkách, žvatlal o všem možném nebo si utrhl květinu. Přijímal všechno kolem sebe, jako by se to rozumělo samo sebou, a Wang Lung jen s ním došel klidu.

A nezůstalo jen při jednom dítěti. Žena nejstaršího syna se ukázala věrná, počínala a rodila, počínala a rodila pravidelně a věrně, a každé novorozeně dostalo svou otrokyni. Tak viděl Wang Lung rok od roku ve dvorech víc dětí i víc otrokyň, a když mu někdo řekl: „Ve dvoře nejstaršího syna přibude další hladový krk,“ jen se zasmál a odpověděl:

„I nešť, naše dobrá země nám dá dost rýže pro všechny.“

Potěšilo ho, že i žena druhého syna porodila, když přišel čas, a nejprve dala život děvčátku, jak se slušelo, neboť tím projevila povinnou úctu ke své švagrové. Wang Lung měl tedy během pěti let čtyři vnuky a tři vnučky, a po všech dvorcích zněl jejich smích a jejich pláč.

Pět let v životě lidském mnoho neznamená, leda v útlém mládí nebo ve vysokém stáří; Wang Lungovi na jedné straně dala vnoučata a na druhé mu odňala onoho starého spáče, jeho strýce, na něhož téměř zapomněl, krom toho, že se postaral, aby byl i se ženou nasycen a ošacen a aby měli opia, co se jim zachce. Pátého roku udeřila tuhá zima, jakou už třicet let nikdo nepamatoval; Wang Lung zažil poprvé, že zamrzl hradební příkop, takže po něm lidé mohli přecházet.

Od severovýchodu vál bezustání ledový vítr a ten profoukl každý oděv, i z kozinky či kožešiny. V paláci stály v každé místnosti železné košíky s rozžhaveným dřevěným uhlím, a přesto bylo tak chladno, že lidem šla při vydechnutí pára od úst.

Wang Lungův strýc i jeho žena si už dávno prokouřili všechno maso z kostí, od rána do večera a od večera do rána leželi na posteli jako dvě staré suché větve a nemohli se nijak zahřát. Wang Lung se doslechl, že se strýc už na posteli ani neposadí, že plivá krev, jakmile se jen trochu pohne, a tak za ním zašel a viděl na vlastní oči, že starcův život se čítá na hodiny.

Tu koupil Wang Lung dvě rakve z dobrého dřeva, ač ne z toho nejlepšího, a dal je postavit do pokoje, kde strýc ležel, aby je stařec viděl a mohl umřít s pokojným vědomím, že bude mít kde složit své kosti, A strýc prohlásil tichým šepotavým hláskem:

„Měl jsem v tobě vždycky syna, a víc než v tom mém vlastním tulákovi.“

A stařena, která byla víc při síle než její muž, pravila:

„Jestli umřu, než se náš syn vrátí domů, slib mi, že mu najdeš hodné děvče, aby se nám přece jen dostalo vnuků.“

A Wang Lung jí to slíbil. !

Kdy přesně strýc zemřel, to Wang Lung nezjistil, dozvěděl se jen, že ho služka našla jednou večer mrtvého, když mu nesla misku polévky. Wang Lung ho pohřbil za chladného mrazivého dne, kdy vítr vířil sníh nad zemí v celých mračnech, a rakev uložil na rodinném pohřebišti vedle svého otce, trochu níž, než byl otcův hrob, ale nad místem, kde chtěl jednou ležet sám.

Pak pořídil Wang Lung celé rodině smutek a nosili smuteční znaky celý rok, ne proto, že by upřímně truchlili nad smrtí starce, který jim nikdy nebyl ničím než obtížným břemenem, ale proto, že se to sluší, když v lepší rodině umře příbuzný.

Wang Lung poté přestěhoval strýcovu ženu do města, aby nebyla tak sama, vyhradil jí pokoj ve vzdáleném dvorci, pověřil Kukačku, aby dohlížela na otroky ni, která se o ni starala, a stařena pokuřovala z opiové dýmky, ležela blaženě na posteli, celé dny prodřímala a rakev stála tak, aby ji pro útěchu měla pořád na očích.

A Wang Lung se jen podivil, když si vzpomněl, že se jí kdysi bál, neboť to byla taková velká, tlustá venkovská ženská od rány, líná a upovídaná, a teď tu ležela scvrklá, žlutá a tichá, tak scvrklá a žlutá, jako bývala stará milostpaní z padlého rodu Chuangových.

31

Wang Lung slýchával celý život, že je támhle nebo onde vojna, avšak nikdy tu divnou věc nespatřil zblízka, jen jednou, když zamlada přezimoval v jižním městě. Víc se mu nikdy nepřiblížila, ačkoli v dětství často zaslechl, jak si lidé povídají: „Letos je vojna na západě,“ anebo říkali: „Válčí se prý na východě nebo na severovýchodě.“

Pro něho byla vojna něco jako země, obloha či voda: žádný nevěděl, proč je, jenom že je. Občas slyšel lidi říkat: „Dáme se na vojnu.“ Obyčejně to říkali, když hrozil hladomor, a jim se zdálo lepší dělat vojáky než žebráky; někdy to lidé říkali, když je doma pálila půda pod nohama, jako to řekl strýcův syn, ale každopádně se vždycky válčilo někde jinde, na nějakém vzdáleném místě. A tu zčistajasna, jako nesmyslný vítr z nebe, se ta věc přiblížila.

Wang Lung se o ní poprvé doslechl od druhého syna, který přišel jednoho dne z obchodu domů na oběd a pravil otci:

„Ceny obilí najednou vyletěly nahoru, jelikož je vojna teď na jih odsud a den ode dne se blíží, a musíme si uchovat zásoby na pozdější dobu, protože ceny stoupnou ještě víc, až se armády přiblíží, a pak obilí výhodně prodáme.“

Wang Lung to u jídla poslouchá a povídá:

„I to se podívejme, docela rád se přesvědčím, co to ta vojna vlastně je, celý život jsem o ní slýchal, ale nikdy jsem ji neviděl.“

V duchu si vzpomněl, jak z ní měl kdysi strach, protože ho málem proti jeho vůli naverbovali, ale teď už byl příliš starý, aby ho mohli ještě potřebovat, a krom toho byl bohatý a boháči se nemusí ničeho obávat. Tak si s vojnou dál hlavu nelámal, nevěnoval jí víc pozornosti, než co vyžadovala mírná zvědavost, a druhému synovi řekl:

„S tím obilím udělej, jak uznáš za moudré. Je to na tobě.“

A v následujících dnech si hrál s vnoučaty, když na to měl náladu, spal, jedl a pokuřoval, a někdy se zašel podívat na chudinku bláznivou, která seděla v nejzazším koutě jeho dvora.

A pak najednou na počátku léta přitrhla od severozápadu horda vojáků a zaplavila město jako kobylky. Wang Lungův malý vnuk stál jednoho slunného rána se svým sluhou u brány, koukal ven a spatřil dlouhou řadu mužů v šedých kabátech; i rozběhl se zpátky k dědovi a volal:

„Podívejte se, kdo to jde, dědečku!“

Wang Lung se s ním vrátil k bráně, aby mu udělal radost, a tam se ulice plnila vojáky, celé město se plnilo vojáky a Wang Lung měl z té spousty šedých mužů, dusajících v jednotném tempu ulicemi města, pocit, jako by byl náhle odříznut přívod vzduchu i slunce, Zadíval se na ně pozorněji a všiml si, že každý muž drží v ruce nástroj, z něhož na konci vyčnívá nůž, a všichni vypadají divoce, zuřivě a surově, i ti mezi nimi, kteří jsou věkem pouzí chlapci. A když Wang Lung viděl, jak se tváří, přitiskl dítě rychle k sobě a zašeptal:

„Pojď, zavřeme bránu. Nevypadají moc hodní, srdéčko zlaté.“

Než se však stačil odvrátit, zahlédl ho náhle jeden ze zástupu a křikl na něho:

„Buď pozdraven, synovce mého starého otce!“

Wang Lung vzhlédl, kdo to volá, a spatřil syna svého strýce; byl ustrojen jako ostatní, zaprášený a šedý, ale koukal se z nich nejdivočeji a nejzuřivěji. Bratranec se drsně zasmál a zvolal na své druhy:

„Tady se zastavíme, kamarádi, protože tady bydlí boháč a je to můj příbuzný!“

Než se Wang Lung, strnulý hrůzou, na něco zmohl, už se kolem něho valila ta horda do jeho vlastních vrat a on stál bezmocně uprostřed proudu. Vylili se do dvorců jako kalná zátopa, vyplnili všechny rohy a škvíry, naskládali se na podlahy, ráchali se v jezírkách a pili z nich, jejich, nože zadrnčely na vyřezávaných stolech, plivali, kam si zamanuli, a hulákali jeden na druhého,

Wang Lung, celý zoufalý z toho, co se přihodilo, chytil dítě a utíkal za nejstarším synem. Vpadl do synových dvorů, zastal syna s knihou v ruce, ten povstal, když spatřil přicházet otce, a jakmile vyslechl, co Wang Lung ze sebe vychrlil, zaúpěl a vyšel ven.

Uviděl bratrance a nevěděl, má-li ho proklít nebo zdvořile uvítat. Podíval se ještě jednou a zaúpěl k otci, který stál za ním:

„Všichni mají nože!“

Rozhodl se tedy pro zdvořilost a pravil:

„Zdravím tě, milý bratránku, vítej opět doma!“

Bratranec se zeširoka ušklíbl a podotkl:

„Přivedl jsem s sebou pár hostů.“

„Jako tvoji hosté jsou vítáni,“ řekl Wang Lungův nejstarší syn, „přichystáme jim pohoštění, aby se najedli, než se vydají na cestu.“

Bratranec se stále ještě šklebil, když odpovídaly

„Dobrá, ale potom nemusíte pospíchat, neboť si tu pár dní odpočineme, možná měsíc nebo rok či dva, máme být totiž ubytováni ve zdejším městě, než opět vytáhneme do boje.“

Wang Lung se synem sotva dokázali potlačit zoufalství, ale nesměli dát na sobě nic znát, jelikož všude po dvorech blýskaly nože, a tak vynutili na tváři ubohé úsměvy a říkali:

„Štěstí nám přeje, štěstí nám přeje“

Nejstarší syn vzal otce za ruku a pod záminkou, že musí jít obstarat pohoštění, odspěchali oba do vnitřního dvora, nejstarší syn zatarasil dveře, a pak na sebe s otcem zděšeně civěli a ten ani onen nevěděl, co si počít.

Vtom přiběhl druhý syn, zabušil na dveře, a když mu otevřeli, vpadl dovnitř tak udýchaný, jako by mu šlo o život, a vyrážel ze sebe:

„Vojáci jsou po všech domech – i v nejchudších chalupách – utíkám sem, abych vám řekl, že nesmíte ani muknout, protože dneska jeden písař od nás, znal jsem ho dobře – stával vedle mne každý den u pultu – tak ten něco slyšel, běžel domů a tam našel vojáky dokonce i v pokoji, kde ležela jeho nemocná žena, i ohradil se a oni ho probodli nožem, jako by byl z másla – čistě pro nic za nic – probodli ho skrz naskrz! Ať budou chtít cokoli, musíme jim to dát, a jen se modleme, aby se vojna co nejdřív hnula zase někam jinam!“

Všichni tři se na sebe ustaraně zadívali a pomysleli na své ženy a na tyhle nadržené, hladové muže. A nejstarší syn pomyslel na svou spořádanou, počestnou manželku a pravil:

„Musíme odvést všechny ženy do nejvnitrnějšího dvora a tam je střežit ve dne v noci, zatarasit vchod a přichystat zadní bránu míru, aby se dala kdykoli otevřít a použít.“

To také učinili. Sehnali ženy a děti a odvedli je do vnitřního dvora, kde dosud žila Lotos sama s Kukačkou a se služkami, a tam se teď v nepohodlí všechny tísnily. Nejstarší syn a Wang Lung střežili bránu ve dne v noci, druhý syn přicházel, jak mohl, a drželi stráž stejně bděle v noci jako ve dne.

Jenže toho jednoho, bratrance, nemohli dost dobře odehnat, jelikož to byl příbuzný, a ten bušil na bránu, vynutil si přístup a procházel všude, jak se mu zlíbilo, a svítivý, blýskavý nůž držel přitom pořád otevřený v ruce. Nejstarší syn mu kráčel v patách, tvářil se navýsost rozhořčeně, ale vzhledem k tomu otevřenému a blýskavému noži si netroufal nic říct, a bratranec prohlížel to i ono a oceňoval každou ženu.

Podíval se na manželku nejstaršího syna, zasmál se drsně, jak to uměl, a prohlásil:

„No, ty máš doma opravdu vzácnou lahůdku, milý bratránku, městskou dámu s nožkama jako drobná lotosová poupata!“ A manželce druhého syna řekl: „I hele, tady vidím poctivou červenou ředkvičku z venkova – pořádný kus prorostlé pečínky!“

Řekl to, protože to byla ženská při těle, s červenými tvářemi, statná, ale přitom pohledná. A zatímco se žena nejstaršího syna odtáhla, když se na ni podíval, a skryla tvář za rukávem, tahle se zasmála, protože měla dobromyslnou, vyrovnanou povahu, a vesele mu odsekla:

„Však se najdou muži, kterým přijde k chuti pálivá ředkvička, a rádi se zakousnou do prorostlé pečínky!“

Bratranec pohotově navázal:

„Například já!“ a dělal, že ji chce chytnout za ruku.

Celou tu dobu prožíval nejstarší syn hotová muka, jak se hanbil za tohle žertování mezi mužem a ženou, kteří správně na sebe ani promluvit neměli, pokukoval po své choti, protože se styděl za svého bratrance a švagrovou hlavně před ní, jíž se dostalo jemnějšího vychování než jemu, a když bratranec postřehl, jak je před manželkou zaražený, prohlásil zlomyslně:

„To dám vždycky přednost šťavnaté pečínce před porcí studené a bezvýrazné ryby, jako je tamta!“

Nato žena nejstaršího syna důstojně povstala a odebrala se do vnitřního pokoje. Bratranec se chraptivě zasmál a řekl Lotosu, která tam seděla a pokuřovala z vodní dýmky:

„Tyhle městské paničky neumějí než ohrnovat na všecko nos, viďte, stará milostpaní?“ Zahleděl se pozorně na Lotos a dodal: „Věru že stará milostpaní, a kdybych nevěděl, jak je bratránek Wang Lung zazobaný, poznal bych to rázem při pohledu na vás, taková hora masa se z vás stala! Jistě jste mnoho a bohatě hodovala, protože jen ženy boháčů můžou vypadat jako vy!“

Lotos potěšilo, že ji nazval starou milostpaní, jelikož na toto oslovení mají právo jen dámy ze vznešených rodin; zasmála se hlubokým klokotavým smíchem, který jí vycházel až z tučného hrdla, odfoukla popel z dýmky, podala ji otrokyni, aby ji znovu nacpala, a obrátila se ke Kukačce se slovy:

„Ten grobián má docela smysl pro humor!“

Přitom na bratrance koketně mrkla, ač takové pohledy, nejsou-li oči už jako velké meruňky a sedí-li v naducaných tvářích, nepůsobí tak vábiyě jako kdysi, a bratranec, když viděl, jak se na něho koukla, zařval smíchem a zvolal:

„Podívejme se, ona je pořád ještě na mužské jak divá!“ a znovu se hlasitě rozchechtal.

A celou tu dobu tam nejstarší syn stál a rozzuřeně mlčel.

Bratranec si všechno prohlédl a pak zašel navštívit matku. Wang Lung ho doprovázel, aby mu ukázal cestu. Ležela v tak hlubokém spánku, že ji syn sotva dokázal probudit, ale nakonec ji přece jen vyburcoval tím, že zabouchal širším koncem pušky na dlaždice u hlav postele. Teprve potom se vzbudila, zahleděla se na něho jako ze sna a on ji netrpělivě oslovil:

„Přijde vám syn a vy jenom spíte!“

Nato se pozvedla na lůžku, znovu se na něho zahleděla a užasle pravila:

„Můj syn – to je můj syn –“ Dlouho na něho koukala a pak, jako by ji nenapadlo nic jiného a nemohla ho nijak lépe uctít, mu nabídla svou opiovou dýmku a vyzvala otrokyni, která ji obsluhovala: „Dej mu také.“

On na ni zíral stejně upřeně a ohradil se:

„Ne, nechci.“

Wang Lung, jenž stál u lůžka s ním, dostal náhle strach, aby se ten člověk na něho neobrátil a neřekl:

„Co jste to provedli s mou matkou, že je tak žlutá a vyzáblá, že z ní zbyla jen kost a kůže?“

Předešel ho tedy spěšně;

„Kéž by se spokojila s menšími dávkami, vždyť mě její opium přijde na hrst stříbrňáků denně, ale v jejím věku si jí netroufáme nevyhovět a ona se nespokojí s málem.“ Při těchto slovech si povzdechl a pohlédl po očku na strýcova syna, ale ten člověk nic neříkal, jen upřeně zíral, co se to z jeho matky stalo, a když opět upadla do dřímoty, vstal a dunivými kroky se ubíral pryč, opíraje se o pušku jako o hůl.

Nikdo z celé té povalečské hordy, která se roztahovala ve vnějších dvorcích, nevzbuzoval ve Wang Lungovi a jeho rodině takovou nenávist a strach jako jejich podařený bratránek, přestože ti ostatní lámali stromy a rozkvetlé švestky a mandloně, jak je napadlo, ničili jemné řezby na židlích humpoláckými koženými bagančaty, zaneřádili jezírka se skvrnitými a zlatými rybkami, jak tam vykonávali svou potřebu, takže rybky lekly;’ plavaly po hladině bílými bříšky vzhůru a hnily ve vodě.

Bratranec totiž měl přístup, kam se mu zlíbilo, okukoval otrokyně a Wang Lung a jeho synové jen na sebe hleděli usouzenýma zapadlýma očima, neboť se neodvažovali ani vyspat. Když tohle viděla Kukačka, usoudila:

„Nezbývá nic jiného než mu dát otrokyni na tu dobu, co tu bude, aby se zabavil, jinak sáhne po zapovězeném ovoci.“

Wang Lung se této myšlenky dychtivě chytil, jelikož se mu zdálo, že takovéhle trápení v domě už dlouho nevydrží, a pravil:

„To je dobrý nápad.“

A vyzval Kukačku, aby zašla za bratrancem a zeptala se ho, kterou otrokyni by si přál, jelikož už je všechny viděl.

Kukačka poslechla, vrátila se a vyřizovala:

„Povídal, že chce tu malou bledou, co spává na panině posteli.“

Bledá otrokyně se jmenovala Kvetoucí hrušeň a byla to ta, co ji Wang Lung koupil jako zubožené dítě, polomrtvé hladem, kdysi za hladomoru, a protože byla taková křehká, měla u nich výsadní postavení, nemusela než pomáhat Kukačce a vykonávat lehčí práce při obsluze Lotosu, nacpávala íí dýmku, nalévala čaj a při té příležitosti ji bratranec zahlédl.

Kvetoucí hrušeň právě nalévala Lotosu čaj, když to slyšela, neboť Kukačka to vyřizovala ve vnitřním dvorci, kde všichni seděli; vykřikla a upustila konvici, která se na dlaždicích rozletěla na kusy, a všechen čaj se vylil, ale dívka ani nepostřehla, co provedla. Vrhla se Lotosu k nohám, bila hlavou o dlaždice a úpěla:

„Paní moje, jen to ne – jen to ne – bojím se ho víc než smrti“

Lotos se na ni rozzlobila a pokárala ji:

„Vždyť to není než mužský, mužští jsou všichni stejní, od děvčete chtějí jen jedno, a nač takový povyk?“ Otočila se ke Kukačce a poručila: „Vem tu otrokyni a doveď mu ji!“

Dívenka sepjala dojemně ruce a rozplakala se, jako by jí to mělo srdce utrhnout, hrůzou celá bez sebe se třásla od hlavy k patě a v slzách zírala úpěnlivě z jedné tváře na druhou.

Wang Lungovi synové si ovšem nemohli dovolit namítnout něco proti rozhodnutí otcovy ženy, a nemohly si to dovolit ani jejich manželky, když si to nedovolili oni, právě tak jako si to nemohl dovolit nejmladší syn, ten však stál a zíral na ni, ruce zkřížené na prsou a rovné černé obočí stažené až k očím. Nepromluvil však. I děti a otrokyně přihlížely mlčky, takže ticho přerušovalo jen srdcervoucí, vyděšené naříkání mladičké dívky.

Wang Lung však zneklidněl a zahleděl se váhavě na dívenku: nechtěl si rozhněvat Lotos, ale byl pohnut, protože měl odjakživa měkké srdce. Dívenka mu spatřila to srdce na tváři, běžela k němu, objala mu kolena a v mocných vzlycích mu sklonila hlavu k nohám. Shlížel na ni, viděl, jak úzká má ramínka a jak se jí chvějí, vzpomněl si na hřmotného, hrubého, divokého bratrance, jemuž už dávno minulo mládí, a celá ta záležitost mu najednou připadala nechutná, I obrátil se na Kukačku mírným hlasem:

„Nevidím to rád, aby se mladé děvče takhle nutilo.“

Řekl to úplně mírně, ale Lotos ostře odsekla:

„Udělá, co se jí poroučí, a přestane vyvádět jako blázen kvůli maličkosti, kterou dřív nebo později podstoupí každá ženská.“ Wang Lung to posuzoval shovívavěji a řekl Lotosu:

„Zkusme to zařídit nějak jinak a já ti koupím novou otrokyni, budeš-li chtít, nebo co si budeš přát, ale zkusme to zařídit nějak jinak.“

Nato Lotos, která už dlouho toužila po hodinách z ciziny a rubínovém prstenu, zmlkla jako když utne a Wang Lung řekl Kukačce:

„Jdi za bratrancem a pověz mu, že děvče má ohavnou nevyléčitelnou nemoc, ale jestli mu to nevadí, tak je to v pořádku a ona k němu přijde, ale jestli se toho štítí jako my všichni, tak mu řekni, že pro něho máme jiné děvče a zdravé.“

Rozhlédl se po ostatních otrokyních, které tu postávaly a teď se odvracely, hihňaly a dělaly, že se stydí, všechny až na jednu statnou dívčici kolem dvacítky; ta zrudla a zasmála se:

„Už jsem o té věci tolik slyšela a měla bych chuť to zkusit, jestli mě bude chtít, a to jsou na světě ošklivější chlapi než on,“

Wang Lung si oddechl a řekl:

„Jdi tedy. Ty!“

A Kukačka ji vyzvala:

„Drž se těsně za mnou a uvidíš, že to dopadne, jak povídám: sáhne po ovoci, které bude mít na dosah,“ Odešly spolu.

Mladičká dívenka stále ještě objímala Wang Lungovi nohy, jenže ted už přestala plakat a se země poslouchala, co se děje. Lotos, která se na ni dosud zlobila, vstala a beze slova se odebrala do svého pokoje. Wang Lung dívenku opatrně zvedl, a jak se tak před ním choulila, všiml si, že má drobný, jemný obličejíček, oválný jako vejce, nesmírně křehký a skoro průsvitný, a drobné růžové rtíky. Řekl jí laskavě:

„Poslyš, děvenko, nechoď k paní den dva, dokud se nepřestane hněvat, a až přijde tamten, radši se schovej, aby po tobě zase nezatoužil.“

Pozvedla hlavu, zadívala se mu výmluvně přímo do očí, mihla se kolem něho tiše jako stín a zmizela.

Bratranec se zdržel půldruhá měsíce, měl tu dívčici, kdykoli se mu zlíbilo, a ona od něho počala a chlubila se tím ve dvorcích. Pak náhle vojna zavolala, horda vojáků zmizela jako plevy odváté větrem a nezůstalo po nich nic než špína a spoušť, kterou natropili. Wang Lungův bratranec zastrčil nůž za pás, hodil si pušku přes rameno a posměvačně jim řekl:

„Nu, a kdybych se vám nevrátil, nechávám tu své druhé já a matce vnuka, a to se každému nestane, aby zůstavil syna, kde se na měsíc na dva nakvartýruje, ale vojenský život už má tuhle přednost: vzejde po nás sémě a starat se o ně musí jiní!“

Takhle se jim vysmál a pak se přidal ke svým druhům.

32

Jakmile vojáci odtáhli, Wang Lung a oba starší synové tentokrát shodně usoudili, že je třeba zahladit všechny stopy toho, co se tu dělo, a tak povolali opět truhláře a zedníky, sluhové uklidili dvory, truhláři obratně pospravovali polámané řezby a stoly, dali vyčistit jezírka a napustit je čerstvou vodou, nejstarší syn opět koupil skvrnité a zlaté rybičky, zasadil znovu okrasné stromky a ořezal polámané větve stromů, které to přečkaly. A do roka byl palác opět jako z cukru, květy kvetly, každý syn se nastěhoval do vlastního dvora a všude zavládl zase pořádek. Otrokyni, kterou strýcův syn obtěžkal, přikázal Wang Lung, aby strýcově ženě dosloužila k smrti, což už nemohlo dlouho trvat, a aby ji uložila do rakve, až zemře. Wang Lung se zaradoval, když tato otrokyně porodila pouze děvče, neboť kdyby to byl býval syn, stoupla by jí ta sláva do hlavy a mohla se drát do rodiny, kdežto takhle dala otrokyně život zase otrokyni a na jejím postavení se nic nezměnilo.

Přesto se k ní Wang Lung zachoval spravedlivě jako vždy, řekl jí, že po stařenině smrti může pokládat její pokoj za svůj, jestli chce, a že si může podržet i její postel, neboť co je to jeden pokoj a postel v domě, který má těch pokojů šedesát. Strčil otrokyni i pár stříbrňáků a ta byla se vším úplně spokojená, až na jedno, a o tom pověděla Wang Lungovi, když jí dával peníze.

„Schovejte mi ty stříbrňáky jako věno, pane můj,“ řekla, „a jestli vám to není proti mysli, vdejte mě za nějakého sedláka nebo hodného prostého člověka. Uděláte dobrý skutek á mně je zatěžko uléhat sama, když už jsem žila s mužem.“

Wang Lung jí to ochotně slíbil a při tom, co jí to sliboval, si na něco vzpomněl a byla to tahle věc. Tady slibuje ženu chudému sedlákovi a kdysi byl on sám chudým sedlákem a přišel si právě do tohoto paláce pro svou ženu. Půl života už si nevzpomněl na O-lan, ale teď na ni smutně pomyslel: ne že by ho ta vzpomínka zabolela, ale spis ho tížily dávno minulé události, ztrácející se v nedohlednu. Povzdechl si těžce:

„Až se stará paní jednou neprobudí z opiového snu, najdu ti manžela, dlouho už to trvat nemůže.“

A slovo dodržel. Jednoho rána za ním otrokyně přišla a pravila:

„Ted splňte svůj slib, pane, neboť stará paní k ránu zemřela ani se neprobudila, a já jsem ji uložila do rakve.“

Wang Lung zauvažoval, koho ze svých čeledínů ještě zná, a napadl ho ten vzlykající chasník, který zavinil Tingovu smrt, ten, jemuž trčely zuby nad dolním rtem jako polička, a řekl si:

„Nu> vždyť on to neudělal naschvál, k tomuhle se hodí právě tak dobře jako každý druhý a nikdo jiný mi teď právě nenapadá.“

Poslal tedy pro chasníka a ten přišel: byl z něho už mužský, ale byl pořád takový neohrabaný a zuby mu trčely jako předtím. A Wang Lung si zamanul posadit se na vyvýšenou plošinu ve velkém sále, zavolal si před sebe ty dva a promluvil k nim pomalu, aby cele vychutnal ten zvláštní okamžik:

„Tady máš, člověče, tu ženu a je tvoje, jestli ji chceš, a nikdo ji nepoznal krom syna mého vlastního strýce.“

A muž si ji vděčně vzal, protože byla statná a dobromyslná a on byl příliš chudý, aby mohl pomýšlet na jinou ženu než na takovouhle.

Wang Lung sestoupil s plošiny a připadalo mu, že se tím jeho život dovršil: že dosáhl všeho, co si předsevzal, a víc, než se mu kdy snilo, a že ani sám neví, jak se to všechno stalo. Jen mu teď připadalo, že by se už opravdu mohl těšit klidu a míru a pospávat na sluníčku. Však už bylo také na čase, táhla mu pětašedesátka, vnukové kolem něho vyrůstali jako mladé bambusy: nejstarší syn měl tři syny a nejstaršímu bylo pomalu deset let, a druhý syn měl syny dva. Nu, a byl tu ještě nejmladší syn, který se také už brzy ožení, a až tohle odbude, skoncuje se všemi starostmi a dojde klidu a míru.

Klid a mír mu však zůstával odepřen. Zdálo se, že pobyt vojáků zapůsobil na všechny jako útok roje divokých včel, které po sobě zanechají žihadla, kde se jen dá. Zena nejstaršího syna a žena druhého syna, které se k sobě chovaly docela zdvořile, dokud nebyly nuceny pobývat v jednom dvorci, pojaly náhle jedna vůči druhé prudkou nenávist. Vypučela z řady drobných nedorozumění  jaká vznikají mezi ženami, když jejich děti žijí pohromadě, hrají si spolu a perou se jako kočka se psem. Každá matka bránila vlastní ratolest, druhým dětem rázně nasekala, ale jejího se nikdo nesměl dotknout, protože to bylo vždycky v právu, a tak se obě ženy na sebe mračily.

A to, co se stalo onoho dne, kdy bratranec uznale ocenil manželku z venkova a posmíval se manželce z města, se nedalo prominout. Žena nejstaršího syna se povzneseně odvracela, když měla potkat švagrovou, a jednou při takovém setkání poznamenala hlasitě k manželovi:

„To je kříž, mít v rodině ženskou tak nestoudnou a nevychovanou, že ji muž smí nazvat do očí prorostlou pečínkou a ona se tomu jenom zasměje!“

Žena druhého syna si to ovšem nedala líbit a hlasitě odsekla:

„Paní švagrová má zlost, že ji ten muž nazval porcí studené ryby!“

A tak se ty dvě stíhaly hněvivými pohledy a nenávistí, i když se ta starší, která si zakládala na vybraných způsobech, uchylovala pouze k mlčenlivému opovržení a důsledně ignorovala přítomnost té druhé. Jakmile však její děti vyběhly z vlastního dvora, volávala na ně:

„Přeji si, abyste se vyhýbaly nevychovaným dětem!“

To na ně volala před švagrovou, která stála na dohled v sousedním dvorci, a ta zase volala na svoje děti:

„Nehrajte si s hady, nebo vás uštknou!“

Nešváry mezi oběma ženami vzrůstaly a bylo to tím horší, že se ani oba bratři neměli zvlášť v lásce: starší se stále bál, aby jeho původ a příbuzní nevzbudili nelibost jeho ženy, která vyrůstala ve městě a pocházela z urozenější rodiny než on, a mladší se stále bál, aby bratr ve své marnotratnosti a rozpínavosti neutratil dědictví ještě dřív, než každý dostane svůj podíl. Staršího bratra nadto ještě zahanbovalo, že mladší má přehled o veškerém otcově jmění a ví, kolik se utratí, jelikož peníze procházejí jeho rukama, a třebaže Wang Lung dostával všechny příjmy z půdy a rozhodoval o nich sám, mladší bratr věděl o každém groši, kdežto starší ne a o všechno si musel říkat otci jako nějaký kluk. Takže se nenávist mezi manželkami rozšířila i na jejich muže, mrzutosti byly v jejich dvorcích na denním pořádku a Wang Lung jen úpěl, protože v jeho domě ne a ne zavládnout klid a mír.

Wang Lung měl i svoje soukromé trápeilí s Lotosem od onoho dne, kdy vzal její otrokyni v ochranu před strýcovým synem. Od té doby Lotos na dívku nevrazila, třebaže ta jí mlčky a otrocky posluhovala, celý den se od ní nehnula, nacpávala jí dýmku, běhala pro to či ono, v noci vstávala, jakmile si paní postěžovala, že nemůže spát, třela jí nohy a tělo, aby se jí ulevilo, ale stejně se jí nezavděčila.

Lotos na ni žárlila, posílala ji pryč z pokoje, kdykoli přišel Wang Lung, a obviňovala ho, že po děvčeti pokukuje. Wang Lung viděl v dívce jen ubohé mladé stvoření, které prožilo velkou hrůzu, zajímala ho asi tak, jako ho zajímala jeho chudinka bláznivá, víc nic. Ale že na něho Lotos dorážela, prohlédl si ji pozorněji a viděl, že je to opravdu krásné děvče, bledé jako hrušňový květ, a při tom pohledu se mu trochu rozproudila stará krev, která už dobrých deset let, ne-li déle, líně kolovala v jeho žilách.

Vysmál se sice Lotosu a řekl jí: „Prosím tebe – máš mě snad za horkokrevného mladíka, když i do tvé ložnice přijdu sotva třikrát do roka?“, avšak nenápadně se na dívku podíval a byl vzrušen.

Lotos byla světa neznalá, až na tento jeden obor; co se týkalo mužů a žen, v tom se vyznala dokonale, a věděla, že muži ve stáří prožijí ještě jednou krátké období mladé bujarosti, a proto na dívku nevrazila a mluvila o tom, že ji prodá do čajovny. Na druhou stranu však zase Lotos milovala pohodlí, Kukačka zestárla a zpohodlněla, a tahle otrokyně byla čiperná a na Lotos zvyklá, viděla, co je potřeba udělat, ještě dřív, než si to její paní sama uvědomila, a tak se Lotos nemohla odhodlat se jí zbavit, ale přitom by se jí byla ráda zbavila, toto nezvyklé dilema ji popuzovalo, protože rušilo její klid, a následkem toho bylo ještě obtížnější než jindy s ní vyjíte Wang Lung se vyhýbal jejímu dvoru třeba dlouhou řadu dní, jelikož mu s ní nebylo zrovna příjemně, když byla tak špatně naladěná. Umínil si v duchu, že počká, dokud ji to nepřejde, ale mezitím myslel na bledou dívenku častěji, než by si byl sám přiznal.

A jako by nebylo dost trápení s rozhádanými ženskými v jeho domě, začal Wang Lungovi dělat těžkou hlavu nejmladší syn. Tenhle nejmladší syn byl tak tichý, tak zabraný do knížek, k nimž se opožděně dostal, že mu nikdo nevěnoval příliš pozornosti a viděli v něm jen vytáhlého, štíhlého jinocha, jenž má věčně pod paždím nějakou knihu a starého vychovatele v patách jako psa.

Mládenec však pobýval mezi vojáky, dokud tu byli, poslouchal jejich povídačky o válce, o rabování a o bitkách, hltal každé jejich slovo a mlčel. Poprosil starého vychovatele, aby mu obstaral nějaké romány, vyprávění o válkách tří království a o loupežnících, kteří žili v pradávných dobách u jezera Su-ej, a v duchu snil o něčem takovém.

I přišel jednoho dne za otcem a prohlásil:

„Už vím, co budu dělat. Dám se na vojnu a potáhnu do boje.“

Když to Wang Lung uslyšel, pomyslel si v hlubokém zoufalství, že nic horšího už ho potkat nemohlo, a zvolal mocným hlasem:

„Co je zase tohle za nesmysl? Moji synové mi do smrti nedopřejí trochu klidu a míru!“ Jal se to chlapci rozmlouvat, snažil se jít na něho mírně a laskavě, když viděl, jak se mu černé obočí stáhlo do jediné přímky, a řekl: „Synáčku, už odedávna se říká, že dobrým železem se neplýtvá na hřebík a dobrým člověkem na vojáka, a ty jsi můj nejmladší syn, můj drahý, jediný nejmladší syn, a jak bych já mohl v noci klidně spát, kdyby ses mi toulal kdovíkde po nějakých válkách?“

Ale chlapec se nedal zviklat ve svém rozhodnutí, stáhl černé obočí a neřekl než:

„Dám se na vojnu.“

Tu na něho Wang Lung naléhal a sliboval mu:

„Můžeš jít, na kterou školu se ti zlíbí, pošlu tě do těch velkých škol na jihu nebo třeba i do školy v cizí zemi, kde se učí plno roztodivných věcí, můžeš jít na zkušenou, kam chceš, jen se nedávej na vojnu. Propadl bych se hanbou, já, bohatý velkostatkář, a mít syna vojákem!“ A když syn neodpovídal, naléhal na něho znovu: „Pověz přece svému starému otci, proč chceš být vojákem?“

Chlapci náhle zasvítily oči pod obočím a pravil:

„Nastane takový boj, o jakém ještě nikdo neslyšel – přijde revoluce, budeme bojovat, jako jsme ještě nikdy nebojovali, a naše země bude svobodná!“

Tohle bylo největší překvapení, jakého se Wang Lung dosud od svých synů dočkal.

„Co má zas tohle znamenat? Tomu nerozumím,“ řekl užasle. „Naše země je přece svobodná. Pronajímám svobodně dobrou půdu, komu se mi zlíbí, vynáší mi stříbrňáky nebo dobrou úrodu, díky tomu se můžeš najíst a obléknout, a nevím, jakou svobodu bys tedy ještě chtěl?“

Chlapec však jen hořce zahučel:

„Tomu vy nerozumíte – jste moc starý – nerozumíte ničemu.“

Wang Lung se nad tím zamyslel, podíval se na toho svého syna, viděl, že se mu na mladé tváři zračí utrpení, a v duchu si řekl:

„Dal jsem přece tomuhle synovi všechno, dokonce i život. Všechno, co má, má ode mne. Dovolil jsem mu dokonce, aby odešel z hospodářství, takže teď nezůstal v rodině nikdo, komu bych je předal, dal jsem ho učit číst a psát, ačkoli to nebylo potřeba, když už to dva synové umějí.“ Zamyslel se, upřeně se na chlapce zadíval a znovu si v duchu opakoval: „Všechno má ode mne.“

Tu se na svého syna znovu pozorně podíval a zjistil, že je vysoký jako muž, ač ještě mladicky hubený, a zahučel polohlasem a váhavě, neboť u něho dosud nezpozoroval žádné známky touhy po rozkoši:

„Hm, možná že potřebuješ ještě jedno.“ A pokračoval hlasitě a pomalu: „Brzy už tě oženíme, synáčku.“

Mládenec však vrhl na otce zpod hustého staženého obočí rozlícený pohled a odvětil opovržlivě:

„Pak tedy doopravdy uteču, protože pro mne žena neznamená konečnou odpověď na všechny otázky jako pro nejstaršího bratra!“

Wang Lungovi okamžitě svitlo, že se dopustil chyby, a aby to napravil, jal se ho překotně ujišťovat:

„Ne – ne – neožením tě tedy – ale to bych chtěl říct – jestli se ti líbí některá otrokyně –“

Chlapec na něho povzneseně pohlédl, zkřížil paže na prsou a odpověděl důstojně:

„Nejsem jako ostatní mladí muži. Mám své sny. Toužím po slávě. Ženy jsou všude.“ A pak, jako by mu náhle v mysli vytanulo cosi opomenutého, zanechal důstojného tónu, spustil paže a řekl svým obvyklým hlasem: „Ostatně tak ošklivé otrokyně jako u nás aby pohledal. Kdybych o to stál – jako že nestojím –, nenašel bych ve všech dvorcích ani jedinou hezkou, snad krom té bledé služtičky, co dělá komornou ve vnitřním dvorci.“

Wang Lung poznal, že myslí Kvetoucí hrušeň, a zmocnila se ho nevysvětlitelná žárlivost. Cítil se náhle starší, než byl – letitý kmet, příliš objemný v pase a s prokvétajícími vlasy –, a viděl svého syna, muže štíhlého a mladého, a v této chvíli proti sobě nestál otec se synem, leč dva muži, jeden starý a jeden mladý. Wang Lung se hněvivě rozkřikl:

„Otrokyně necháš na pokoji – nestrpím ve svém domě žádné panské rozmařilosti! Jsme prostá venkovská rodina, poctivá a slušná, a tohle v našem domě nebude!“

Chlapec vyvalil oči, zvedl černé obočí, pak pokrčil rameny a řekl otci:

„Začal jste o tom vy,’ne já!“ načež se obrátil a odešel.

Wang Lung zůstal sedět ve svém pokoji za stolem sám, měl pocit opuštěnosti a smutku a stěžoval si sám pro sebe:

„V tomhle stavení člověk nenajde trochu klidu a míru.“

Byl zmaten z tolika rozličných trápení najednou, ale jedno z nich vyvstávalo nejpronikavěji, ač sám nechápal proč: jeho syn se zahleděl na mladou bledou služtičku v domě a zalíbila se mu.

33

Wang Lungovi nešlo z hlavy, co řekl nejmladší syn o Kvetoucí hrušni, a jak tu děvče pobíhalo, nespouštěl z něho oči, a aniž si to uvědomoval, myslel na ně stále a s velkou něhou. Nikomu se s tím však nesvěřil.

Jednoho pozdního večera na počátku onoho léta, v čase, kdy noční vzduch houstne oparem teplá a vonných květů, odpočíval o samotě ve svém dvorci pod rozkvetlou kasií, sladká, těžká vůně jejích květů mu plnila nozdry, a jak tam seděl, proudila mu krev v žilách tak bystře a horce jako zamlada. Uvědomoval si to už celý den a měl skoro chuť vypravit se na svá pole, aby ucítil dobrou zemi pod nohama, shodit střevíce a ponožky a cítit ji na holé kůži.

Byl by to udělal, ale bál se, co by tomu řekli lidé, kdyby ho spatřili, protože ho už nepokládali za sedláka žijícího ve městě, ale za velkostatkáře a zámožného člověka. Bloudil tedy neklidně od dvora ke dvoru a vyhýbal se tomu, kde ve stínu seděla Lotos a pokuřovala z vodní dýmky, protože ta dobře věděla, kdy se muže zmocňuje neklid, a jejímu bystrozraku nemohlo ujít, co se děje. Toulal se tedy sám, protože neměl chuť zajít ani k jedné ze svých rozhádaných snach, a dokonce ani za dětmi, s nimiž se často potěšil.

Tak mu den připadal dlouhý a osamělý a krev mu prudce kolovala v žilách. Pořád před sebou viděl nejmladšího syna, jak tu stál vysoký a vzpřímený, černé obočí stažené s veškerou závažností mládí, a pořád před sebou viděl to děvče, A říkal si v duchu:

„Budou asi stejně staří – chlapci je dobrých osmnáct a jí určitě není víc.“

Uvědomil si, že jemu nezbývá už mnoho let do sedmdesátky, zastyděl se za svou rozbouřenou krev a pomyslel si:

„Patřilo by se, abych to děvče chlapci dal,“ a říkal si to v duchu znovu a znovu, a pokaždé, když si to řekl, ho to zabolelo, jako by se bodl do rozjitřené rány, a nemohl se přestat zraňovat a nemohl necítit bolest.

A tak mu den připadal velmi dlouhý a osamělý.

S příchodem noci byl pořád ještě sám, seděl opuštěn ve svém dvorci a v celém stavení nebylo nikoho, ke komu by mohl přijít jako k příteli. Noční vzduch měkce a horce houstl a květy kasie pronikavě voněly.

A jak tak sedí ve tmě pod stromem, mihl se někdo za vrátky jeho dvora, u nichž seděl; rychle vzhlédl a byla to Kvetoucí hrušeň.

„Kvetoucí hrušni!“ zvolal a z hrdla mu vyšlo jen zašeptání.

Zarazila se a s pootočenou hlavou naslouchala.

Tu na ni zavolal znovu, ač mu hlas selhával:

„Pojď sem ke mně!“

Teď ho uslyšela, bojácně se protáhla vrátky a stanula před ním; sotva ji v té tmě viděl, ale cítil její přítomnost, vztáhl ruku, chytil ji za kabátek a zajíkavě ze sebe vypravil:

„Děvenko –!“

Nemohl dál. Říkal si v duchu, že je starý, že je to hanba pro člověka, který má vnuky a vnučky jen o málo mladší než ona, a nepouštěl její kabátek.

Jak vyčkávala, přenesl se i na ni žár jeho krve, sklonila se, sklouzla k zemi jako květina, která se sklání na svém stvolu, objala jeho nohy a zůstala tak ležet. A on pomalu říkal:

„Děvenko – jsem starý – velmi starý –“

Její hlas zazněl ze tmy, jako by zaševelila kasie:

„Mám ráda staré pány – mám ráda staré pány – jsou tak laskaví –“

Sklonil se k ní trochu a něžně pokračoval:

„Dívenka jako ty by měla mít vysokého, rovného mládence – dívenka jako ty!“ A v srdci dodal: „Jako je můj syn –“ ale nahlas to nedokázal pronést, protože jí mohl nasadit tu myšlenku do hlavy, a to by byl nesnesl.

Ona však odpověděla:

„Mladí muži nejsou laskaví – jsou jenom divocí.“

Slyšel, jak se její tenký dětský hlásek chvěje u jeho nohou, a v srdci se mu vzedmula vlna velké lásky k této dívce, vzal ji za ruku, něžně ji zvedl a zavedl ji do svého obydlí.

Když se to stalo, překvapila ho tato láska jeho pozdního věku víc než kterákoli jiná jeho dřívější vášeň: přestože Kvetoucí hrušeň tak miloval, nezmocňoval se jí, jako se zmocňoval ostatních žen, které poznal.

Ne, něžně ji objímal a stačilo mu, že cítí její lehkonohou mladost na svém těžkém stařeckém těle, stačilo mu, když ji měl ve dne na dohled, když se mohl dotknout rukou jejího rozevlátého kabátku a když vedle něho v noci tiše spočívalo její tělo. A divil se, kolik něhy provází lásku ve stáří a jak snadno je tato láska ukojena.

A ona byla dívka, která nezná vášeň, lpěla na něm jako na otci a pro něho byla skutečně spíš dítětem a sotva ženou.

Wang Lungovo počínání nevešlo hned ve známost, protože o tom nikomu nic neřekl, a proč by to také dělal, vždyť byl pánem ve svém domě.

První to zvětřila Kukačka, jelikož zahlédla, jak se dívka za svítání krade z jeho dvora, zastavila ji, zasmála se a její staré jestřábí oči se zablýskly:

„I hleďme!“ řekla. „Starý milostpán je zase, jako býval!“

Wang Lung to ve svém pokoji zaslechl, přepásal si rychle suknici, vyšel ven, usmál se rozpačitě i trochu hrdě a zahučel:

„Vždyť jsem jí to povídal, aby si radši namluvila nějakého švarného mládence, a ona chtěla starého!“

„To bude sousto pro naši paní,“ řekla Kukačka a oči se jí zlomyslně zaleskly.

„Sám nevím, jak se to stalo,“ odpověděl Wang Lung zvolna. „Neměl jsem v úmyslu přibrat si další ženu a všechno se to přihodilo tak nějak samo od sebe.“ A když Kukačka trvala na svém: „Přece se to musí paní dozvědět,“ Wang Lung, jenž se obával Lotosina hněvu víc než čehokoli jiného, šel na Kukačku s prosíkem a řekl jí: „Oznam jí to tedy, když myslíš, a jestli to dokážeš zařídit tak, abych s tím já sám neměl žádné mrzutosti, dám ti za to hrst stříbrňáků.“ Kukačka mu to se smíchem a přitakáním slíbila, Wang Lung zašel do svého dvora a neukázal se, dokud se Kukačka nevrátila a nevyřídila mu: „Tak už je to venku a paní se dost zlobila, dokud jsem jí nepřipomněla, že si už hezky dlouho přeje cizí hodinky, co jste jí slíbil, a pak chce ještě rubínový prsten, a nejeden, ale dva, aby měla na každou ruku, a ještě si k tomu něco vyvzpomene, a otrokyni namísto Kvetoucí hrušně, a Kvetoucí hrušeň se nemá opovážit na oči a vy za ní také nemáte hned chodit, protože je jí zle, jak se na vás jen podívá.“ Wang Lung všechno ochotně slíbil a řekl: „Splň jí její přání, rád jí vyhovím.“

Oddechl si, že nemusí za Lotos hned, ale později, až splněná přání ochladí její hněv.

Teď mu zbývali ještě tři synové a před těmi se podivně styděl za to, co učinil. V duchu si stále opakoval:

„Cožpak nejsem pánem ve svém domě a nemohu si snad vzít otrokyni, kterou jsem si za své peníze koupil?“

Styděl se, ale přitom byl pochopitelně i trochu pyšný na to, že je stále ještě při mužné síle, zatímco ho ostatní pokládají jen za dědečka. A tak čekal, až ho synové navštíví.

Přišli postupně, jeden po druhém, a první přišel ten prostřední.

Když přišel, začal o půdě a o žních a o letním suchopáru, který letos sníží výnosy aspoň o třetinu. Wang Lunga však tou dobou už nezajímal déšť ani suchopár, neboť urodilo-li se jeden rok měně, měl ještě stříbrňáky od loňska, dbal, aby jeho dvorce přetékaly penězi, měl své pohledávky v obilných skladech, mnoho peněz rozpůjčil na vysoké úroky, které mu druhý syn vybíral, a tak už ho přestalo zajímat, jak vypadá obloha nad jeho půdou.

Druhý syn však vedl takové řeči a přitom se stále rozhlížel po místnosti zastřeně tajuplnými pohledy a Wang Lung věděl, že hledá dívku, aby se přesvědčil, jestli to, co slyšel, odpovídá pravdě, a tak zavolal na Kvetoucí hrušeň, která se skryla v ložnici, a vyzval ji:

„Přines mi čaj, děvenko, a přines ho také synovi!“

Ukázala se, jemnou bledou tvářičku zrudlou jako broskev, hlavu svěšenou, přešla neslyšně na drobných nožkách a druhý syn na ni zíral, jako by to byl sice slyšel, ale až do této chvíle nevěřil.

Neřekl však nic krom toho, že na polích to vypadá tak a tak, že se s tím či oním nájemcem musí na konci roku rozvázat smlouva a jeden že kouří opium a nestará se pořádně o půdu, aby rodila. A Wang Lung se syna zeptal, co dělají děti, a dozvěděl se, že mají stodenní kašel, ale že to není nic vážného vzhledem k teplému počasí.

Takhle tedy rozprávěli, popíjeli čaj, a když se druhý syn dost vynadíval, odešel a Wang Lung měl druhého syna odbytého.

Nejstarší syn se dostavil, ještě než týž den zpola uplynul, vešel, vysoký, hezký, hrdý muž ve zralém věku, a Wang Lung v obavách před jeho pýchou zprvu Kvetoucí hrušeň nezavolal, ale vyčkával a pokuřoval.

Nejstarší syn tu seděl škrobeně ve své hrdosti a důstojnosti, vyptával se, jak se slušelo a patřilo, je-li otec zdráv a jak se mu daří. Wang Lung rychle a tiše odvětil, že se cítí dobře, a jak se tak na syna díval, všechny obavy ho opustily.

Viděl totiž, jaký syn ve skutečnosti je: statný muž, který se bojí své městské paničky, a nejvíc ze všeho se bojí, aby někomu nepřipadal málo urozený. A tu se ve Wang Lungovi projevil zdravý venkovský kořínek, který v něm stále ještě byl, třeba si to neuvědomoval, zmocnilo se ho opovržení k tomuto nejstaršímu synovi, jako už často předtím, opovržení k jeho vznešeným způsobům, a tak zčistajasna zavolal bezstarostně na Kvetoucí hrušeň r

„Pojď sem, děvenko, a nalej čaj jinému mému synovi!“ Tentokrát přišla celá roztřesená chladem a zaražená, drobný kulatý obličejík bílý jako květy, podle nichž dostala jméno. Sklopila oči, když vstoupila, pohybovala se strnule, učinila jen to, oč ji požádal, a rychle opět zmizela.

Oba muži mlčky přihlíželi, zatímco nalévala čaj, ale jakmile odešla a oni pozvedli misky, zadíval se Wang Lung synovi zpříma do očí a zachytil v nich nezastřený výraz obdivu: tak se dívá člověk, který druhému tajně závidí. Dopili čaj a syn řekl nakonec chraptivým, přerývaným hlasem: „Nevěřil jsem tomu.“

„Proč ne?“ odpověděl Wang Lung klidně. „Je to můj dům.“ Syn si povzdechl a po chvíli řekl:

„Jste tak bohatý, že si můžete dělat, co se vám zlíbí.“ A povzdechl si ještě jednou a dodal: „Žádnému muži asi jedna nestačí navždycky a přijde den –“

Nedopověděl, ale v očích se mu mimovolně zableskla závist jednoho muže k druhému, Wang Lung to viděl a musel se tomu v duchu smát, neboť dobře znal temperamentní povahu nejstaršího syna a věděl, že ho ta jeho mravopočestná městská choť neudrží věčně na uzdě a že se v něm zase jednoho dne probudí mužský.

Nejstarší syn už nic neříkal, ale odcházel, jako by mu v hlavě vrtala nějaká neodbytná myšlenka. A Wang Lung seděl, kouřil dýmku a byl na sebe pyšný, že ve stáří udělal, co si přál. Nastal už večer, než se ukázal nejmladší syn, a i ten přišel sám. Wang Lung seděl v prostředním pokoji svého obydlí, na stole hořely rudé svíce a on pokuřoval, Kvetoucí hrušeň seděla tiše naproti němu a měla ruce složené v klíně. Občas se zahleděla na Wang Lunga, zpříma a bez koketnosti, jako dítě, a on ji pozoroval a byl hrdý na to, co udělal.

A tu před ním náhle stanul nejmladší syn, jako by vyskočil z temnoty venku, nikdo ho neviděl vejít. Stál tu podivně nahrbený a Wang Lungovi bezděčně bleskla hlavou vzpomínka na pantera, kterého kdysi vesničané přivlekli z kopců, kde ho lapili; šelma byla sice svázaná, ale nahrbila se ke skoku a oči se jí blýskaly právě tak jako nyní mladíkovy oči, upřené na otcovu tvář. A to jeho obočí, které bylo příliš husté a příliš černé vzhledem k jeho mládí, se mu nyní divoce a temně vraštilo nad očima. Tak tam stál, až konečně pronesl tichým hlasem, nabitým napětím:

„Ted půjdu a dám se na vojnu – dám se na vojnu –“

Nedíval se však na dívku, pouze na otce, a Wang Lung, jenž neměl strach z nejstaršího ani prostředního syna, dostal náhle strach z tohohle, jehož si od narození sotva povšiml.

Wang Lung něco zakoktal a zamumlal, chtěl promluvit, ale když vyndal dýmku z úst, nevypravil ze sebe ani hlásku a jen zíral na syna. A syn znovu a znovu opakoval:

„Teď půjdu – teď půjdu –“

Náhle se obrátil a jediným pohledem se zadíval na dívku, i ona se na něho zahleděla, zachvěla se, zvedla obě ruce a schovala v nich obličej, aby ho neviděla. Mladý muž od ní odtrhl oči, skokem byl z pokoje a Wang Lungovi zůstal před očima jen temný obdélník dveří, otevřených do černé letní noci, nikde nikdo a mrtvé ticho.

Po dlouhé chvíli se obrátil k dívce a řekl jí pokorně a něžně, s hlubokým smutkem a dočista bez hrdosti:

„Jsem pro tebe příliš starý, srdéčko drahé, a moc dobře to vím. Jsem starý, starý člověk.“

Ale dívka spustila ruce s obličeje a zvolala vášnivěji, než ji kdy slyšel promluvit:

„Mladí muži jsou tak krutí – staří jsou mi nejmilejší!“

Když se nazítří rozbřesklo, byl Wang Lungův nejmladší syn pryč, a kam se poděl, nikdo nevěděl.

34

Jako podzim vzplane nepravým žárem babího léta, než odumře v zimních mrazech, tak krátce zaplála Wang Lungova láska ke Kvetoucí hrušni. Žár pominul a vášeň v něm odumřela: měl ji rád, ale bez vášně.

Jakmile v něm její plamen vyhasl, vystřídal ho chlad dlouhého věku a Wang Lung náhle zestárnul. Přesto mu s ní bylo dobře, těšilo ho, že žije v jeho dvoře, a ona mu sloužila věrně a s trpělivostí, která u tak mladého stvoření překvapovala, on jí oplácel bezmeznou laskavostí a cítil k ní čím dál tím víc to, co cítívá otec k milované dceři.

Kvůli němu zacházela ohleduplně i s jeho chudinkou bláznivou a tím se mu zavděčila nejvíc, takže jí jednoho dne svěřil, nač už dlouho myslel. Wang Lung častokrát uvažoval, co čeká chudinku bláznivou po jeho smrti, když se nikdo krom něho nestará, jestli žije nebo hladoví, a tak koupil v apatyce špetku bílého jedovatého prášku a řekl si v duchu, že ho dá chudince sníst, až sezná, že udeřila jeho poslední hodinka. Hrozil se toho však víc než vlastního konce, a proto se mu tak ulevilo, když seznal, že v Kvetoucí hrušni našel věrnou duši.

Zavolal si ji jednoho dne a řekl jí:

„Nemám nikoho než tebe, komu bych mohl zanechat tu svou chudinku bláznivou, až mě tu nebude, a ona mě o mnoho let přežije, protože nemá v hlavě žádné starosti, nic ji nehubí a nezná žádné trápení. A já moc dobře vím, že až mě tu nebude, nikdo se nepostará, jestli má co jíst, nikdo ji neochrání před deštěm ani před zimním mrazem, nikdo ji nevyvede na teplé sluníčko, a možná že ji i vyženou na ulici – to ubohé stvoření, o které jsme s její matkou celý život pečovali. V tomhle balíčku je její brána bezpečí a chtěl bych, abys jí to po mé smrti, až dodýchám, namíchala do rýže, aby mě mohla následovat tam, kde budu. Tím mě zbavíš velké starosti.“

Kvetoucí hrušeň se však odtáhla od té věci, kterou držel v ruce, a řekla svým mírným způsobem:

„Dokážu sotva plácnout komára, tak jak bych mohla zmařit tenhle život? Ne, pane můj, ale ujmu se chudinky bláznivé, protože jste na mne tak hodný, hodnější, než kdo kdy byl, a jediný hodný člověk, kterého jsem poznala.“

Wang Lunga dojala její slova k slzám, protože takovou vděčností mu ještě nikdy nikdo neoplatil, a srdce mu překypovalo, když jí odpovídal:

„Přesto si to vezmi, děvečko drahá, protože nikomu nedůvěřuji tak jako tobě, ale i ty budeš muset jednoho dne odejít – ta slova se mi vzpírají na jazyku – a krom tebe tu není nikdo – ne, vůbec nikdo – dobře vím, že mé snachy myslí jenom na děti a na ty své věčné hádky, a moji synové jsou muži a o tohle se nemohou starat.“

Když Kvetoucí hrušeň viděla, jak to myslí, neřekla už nic, vzala si od něho balíček a Wang Lung se přestal trápit starostí, co čeká chudinku bláznivou.

Poté se Wang Lung víc a víc poddával stáří, trávil téměř všechen svůj čas sám, jen s těmi dvěma, které žily v jeho dvorci: s chudinkou bláznivou a s Kvetoucí hrušní. Tu a tam se trochu vzchopil, zadíval se na Kvetoucí hrušeň, znepokojil se a pravil:

„Takový život je pro tebe příliš tichý, děvečko drahá.“ Ona mu však pokaždé jemně a s hlubokou vděčností odpověděla:

„Tichý a bezpečný.“ A někdy ještě pravil:

„Jsem pro tebe příliš stár a můj oheň je popel.“ Ona mu však pokaždé odpověděla s velkou vděčností: „Jste ke mně hodný a víc já od muže nežádám.“ Jednou jala po takovýchto slovech Wang Lunga zvědavost a zeptal se jí:

„Co se ti to v útlém mládí přihodilo, že se tak bojíš mužů?“

Vzhlédl k ní v očekávání odpovědi a tu spatřil v jejích očích strašnou hrůzu; schovala tvář v dlaních a zašeptala:

„Nenávidím každého muže kromě vás – vždycky jsem je nenáviděla, dokonce i svého otce, který mě prodal. Slýchala jsem o nich jen špatnosti a všechny je nenávidím.“

Užasl nad tím:

„Myslel jsem, že jsi v mých dvorcích žila tiše a pokojně.“ „Hnusí se mi,“ řekla a odvrátila hlavu, „hnusí se mi a všechny je nenávidím. Nenávidím všechny mladé muže.“ Víc mu nechtěla říct a on o tom přemítal, uvažoval, co jí snad Lotos navyprávěla o svém životě, anebo jestli jí vyhrožovala, zda ji Kukačka nepoděsila svou nestoudností nebo jestli se jí tajně nepřihodilo něco, o čem mu nechce povědět, či co to je.

Povzdechl si však a přestal se vyptávat, protože mu nade všecko záleželo na tom, aby měl klid a mír, a nepřál si nic jiného než sedět ve svém dvorci a mít kolem sebe ty dvě.

Tak Wang Lung odpočíval, stárnul den ode dne a rok od roku, podřimoval na sluníčku, jako to dělával jeho otec, a říkal si v duchu, že už má život za sebou a že to byl dobrý život.

Občas, ale zřídkakdy se zašel podívat do ostatních dvorů, a občas, ale ještě řidčeji navštívil Lotos: ta se nikdy nezmínila o dívce, kterou vzal k sobě, ale vítala ho dost přívětivě, protože i ona zestárla a byla ráda, že má dobré jídlo a víno, které jí chutná, a peněz, kolik si vzpomene. Sedávaly spolu s Kukačkou po těch letech spíš jako přítelkyně než jako paní se služkou, povídaly si o tom i onom, ale hlavně o dávných časech s mužskými, šeptaly si o věcech, které nechtěly říkat nahlas, jedly, pily, spaly, pak se probudily a poklábosily si, než se pustily do jídla a pití.

Když Wang Lung zašel – a to bylo velmi zřídka – do dvorů svých synů, chovali se k němu uctivě, běželi mu připravit čaj a on chtěl vidět poslední dítě a mnohokrát se zeptal, neboť všechno hned zase zapomněl:

„Kolikpak vnoučat už mám?“

A někdo mu vždy ochotně odpověděl:

„Vaši synové mají teď dohromady jedenáct synů a osm dcer.“

A on se zachichotal, rozesmál a opáčil:

„Stačí připočítat každý rok dva kousky a nemohu se splést, že?“

Chvilku seděl a pozoroval děti, které se kolem něho seběhly a zíraly na něho. Jeho vnukové už byli velcí mládenci a on si je prohlížel, koukal, jací jsou, a bručel si pro sebe:

„Tak tenhle se vyved po pradědkovi, tady máme malého kupce Liu a takovýhle jsem býval zamlada já.“

Vyptával se vnoučků:

„Chodíte do školy?“

„Ano, dědečku,“ odpovídali jeden přes druhého a on se vyptával dál:

„To se učíte Čtyřem knihám?“

Nato se zasmáli s nezastřeným mladým opovržením, že může být někdo tak starý, a řekli:

„Ne, dědečku, od revoluce se už nikdo čtyřem knihám neučí.“

On se zadumal a odvětil:

„Aha, o nějaké revoluci jsem už slyšel, ale nevšímal jsem si toho, protože jsem měl celý život plno práce. Musel jsem se starat o půdu.“

Na tohle chlapci ohrnuli nos a Wang Lung se nakonec zvedl, protože se u svých synů cítil jenom jako host.

Po čase přestal syny vůbec navštěvovat, ale občas se zeptal Kukačky:

„Jestlipak se moje snachy po všech těch letech konečně usmířily?“

Kukačka si uplivla a řekla:

„Ty? Pořád na sebe prskají jako dvě kočky. Ale nejstarší syn už začíná mít dost manželčiných věčných lamentací – co má mužský z takové přepočestné paničky, ne? Nemluví o ničem, než jak to chodilo u nich doma, a to jde chlapovi na nervy. Povídá se, že si přivede jinou. Chodí často do čajoven.“

„Ale?“ řekl Wang Lung.

Než však se nad tím mohl zamyslet, jeho zájem o celou věc vyprchal, a aniž si to uvědomil, myslel už na čaj a na to, že mu mladý jarní vítr doráží studeně na ramena.

Jindy zase podotkl ke Kukačce:

„Jestlipak ten můj nejmladší syn dá o sobě někdy vědět a kde tak dlouho pobývá?“

Kukačka i na to znala odpověď, protože jí neušlo nic z toho, co se v kterém dvorci šustlo:

„Že by psal, to tedy nepíše, ale občas sem zabloudí někdo z jihu, a tak jsem slyšela, že je nějakým vojenským potentátem, a prý dost významným někde v revoluci, jak tomu tam říkají, ale co by to bylo, to nevím, – snad nějaký obchodní podnik.“

A Wang Lung zase řekl: „Ale?“

Byl by o tom přemýšlel, jenže se už snášel soumrak a jeho rozbolelo celé tělo, jakmile vzduch po západu slunce nepříjemně ochladí. Myšlenky se mu teď toulaly, jak chtěly, a nedokázal se dlouho soustředit na jednu věc. A nejdůležitější ze všeho byly potřeby jeho starého těla, jako jídlo nebo horký čaj. Ale když mu bylo v noci zima, hřála ho Kvetoucí hrušeň svým teplem a mládím, a tak mu ulehčovala stáří, že se v posteli netřásl chladem.

Míjela další a další jara a s každým přibývajícím rokem vnímal méně a méně jejich příchod. Jedno však u něho nepomíjelo: jeho láska k půdě. Opustil ji, nastěhoval se do města a zbohatl. Svými kořeny však tkvěl v půdě, a třeba si na ni dlouhé měsíce ani nevzpomněl, jakmile přišlo jaro, musel ji vidět; nedokázal sice už vodit pluh ani dělat něco jiného než přihlížet, jak jiný hloubí pluhem brázdy, přesto však se musel vypravit na pole a také se vypravil. Někdy vzal s sebou někoho ze služebnictva a přespal opět v hliněném domě, na té staré posteli, kde počal své děti a kde zemřela O-lan. Když se za svítání probudil, vyšel ven, vztáhl chvějící se ruce a utrhl rašící vrbovou větvičku nebo spršku broskvoňových květů a celý den je držel v dlani.

Na tuto pouť se vydal jednoho dne koncem jara, téměř už na prahu léta: zašel kousek do polí, až se octl na onom mírně svažitém ohrazeném místě, kde pohřbil své mrtvé. Zůstal stát, nejistě se opíral o berlu a na každého z nich zavzpomínal. Měl je před očima zřetelněji než syny, kteří žili v jeho vlastním domě, zřetelněji než kohokoli krom chudinky bláznivé a krom Kvetoucí hrušně. V duchu se vrátil o mnoho let zpět a všechno to před ním jasně vyvstávalo: dokonce i malá druhá dcerka, o níž už neslyšel, ani nepamatoval: viděl ji zase doma, roztomilou holčičku s rtíky tak tenkými a rudými jako hedvábná niť – byla mu stejně blízká jako ti, co odpočívali tady v zemi. V zahloubání ho náhle napadlo:

„Tak, a teď je řada na mně.“

Vešel dovnitř, pozorně se rozhlédl a spatřil místo, kde bude odpočívat: pod hrobem otcovým a strýcovým, kousek nad Tingem a nedaleko O-lan. Hleděl upřeně na ten kousek země, kde bude ležet, a představoval si, jak se vrátí ke své půdě navždycky. Zašeptal:

„Abych se staral o rakev.“

Tahle myšlenka se mu s bolestnou neodbytností usídlila v hlavě, a jakmile se vrátil do města, poslal pro nejstaršího syna a oznámil mu:

„Chci ti něco říct.“

„Poslouchám vás,“ odvětil syn, „jsem zde.“

Ale ve chvíli, kdy to chtěl Wang Lung povědět, nemohl si najednou vzpomenout, co to bylo, a slzy mu vhrkly do očí, protože tu věc s tak bolestným úsilím držel v hlavě a teď mu schválně utekla. Zavolal tedy Kvetoucí hrušeň a zeptal se jí:

„Co jsem to jen chtěl říct, děvenko?“

Kvetoucí hrušeň mu laskavě odpověděla:

„Kdepak jste dnes byl?“

„Byl jsem v polích,“ řekl Wang Lung a očima jí visel na tváři.

A ona se ho ještě laskavěji zeptala:

„Kde v polích?“

Tu se mu náhle ta věc znovu rozbřeskla v hlavě, vlhké oči se rozesmály a zvolal:

„Aha, už si vzpomínám. Synáčku, vybral jsem si místo pro svůj hrob a je to pod mým otcem a strýcem, nad tvou matkou a vedle Tinga, a chtěl bych vidět svou rakev, než umřu.“

Nato zvolal Wang Lungův nejstarší syn, jak mu velela povinnost a jak se slušelo:

„Nevyslovujte to slovo, tatínku, ale když si přejete, tak vás poslechnu.“

I koupil syn řezbami zdobenou rakev, zhotovenou z mohutného kmene aromatického dřeva, kterého se používá jen k pohřbívání mrtvých a k ničemu jinému, protože je trvalé jak železo a trvalejší než lidské kosti, a Wang Lung byl spokojen.

Dal si rakev přinést do pokoje a každý den se na ni díval.

Tu ho náhle napadlo ještě něco a řekl:

„Chci, aby mi ji přenesli do hliněného domu, a já tam také dožiju těch pár dnů, které mi zbývají.“

A když ostatní viděli, jak se k tomu upjal, učinili, co si přál, a tak se vrátil do domu mezi svými poli, on, Kvetoucí hrušeň, chudinka a služebnictvo, jež potřebovali, a Wang Lung se opět usadil na své půdě a městský palác přenechal rodině, kterou založil.

Minulo jaro, léto skončilo žněmi, a než přišla zima, sedával Wang Lung u zdi na teplém podzimním slunci, tam, kde sedával jeho otec. A už ani na nic nemyslel krom jídla, pití a půdy. Nemyslel však už na to, jakou mu dá půda úrodu nebo co se bude sít, ne, jen na půdu samu, a občas se sehnul, nabral si ji do hrsti, seděl, držel ji v dlani a připadalo mu, že mu mezi prsty kypí životem. Když ji držel v ruce, byl spokojen, myslíval chvílemi na ni a chvílemi na tu krásnou rakev, co má, a laskavá půda trpělivě čekala, až se do ní vrátí.

Synové se k němu chovali, jak se slušelo, denně nebo nejdéle obden ho přišli navštívit, posílali mu vybrané pochoutky, vhodné pro jeho věk, ale on měl nejraději, když mu rozmíchali všechno jídlo najednou v horké vodě a mohl je srkat, jako to dělával jeho otec.

Někdy se na syny trošku rozdurdil, když nepřišli každý den, a říkal Kvetoucí hrušni, která se od něho ani nehnula:

„Copak mají tak důležitého na práci?“

Kvetoucí hrušeň mu vysvětlovala: „Stojí teď na vrcholu života a mají mnoho všelijakých zájmů. Váš nejstarší syn se stal ve městě hodnostářem mezi bohatými pány a vzal si novou ženu a váš druhý syn si zřizuje vlastní velkoobchod s obilím.“ Wang Lung ji vyposlechl, ale nic z toho nechápal a zapomněl na to, jakmile mu zrak spočinul na jeho půdě.

Jednoho dne se mu však na chvíli vrátil jasný rozum. Toho dne k němu zavítali oba synové, a když ho zdvořile pozdravili, vzdálili se, chodili po domě a vyšli k polím. Wang Lung je mlčky následoval tam, kde zůstali stát, přiblížil se k nim pomalu, takže nezaslechli jeho kročeje na měkké půdě ani berlu, a Wang Lung zachytil strojený hlas druhého syna.

„Tohle pole prodáme a tamto také a o peníze se rozdělíme rovným dílem. Tvůj podíl půjčím na vysoký úrok, protože teď, když přímo tudy vede železnice, mám zajištěnou dopravu rýže až k moři, a já…“

Stařec z toho ze všeho slyšel jen slova „prodáme pole“; vykřikl, hlas se mu zlomil a zachvěl hněvem:

„Synové jedni líní, prokletí – půdu chcete prodávat?“ Zajíkl se a byl by upadl, kdyby ho nebyli zachytili a podrželi, a slzy mu vhrkly do očí.

Jali se ho chlácholit a říkali, aby ho upokojili: „Ne – ne – nikdy půdu neprodáme –“

„To je konec rodiny – jakmile se začne prodávat půda,“ vyrážel ze sebe přerývaně. „Z půdy jsme vzešli a do ní se musíme navrátit – dokud vlastníte půdu, můžete žít – o půdu vás nikdo nepřipraví –“

Roztroušené slzy zaschly na stařeckých tvářích a zanechaly na nich slané stopy. Wang Lung se sklonil, nabral do hrsti trochu země, držel ji a šeptal:

„Jestli prodáte zemi, je s vámi konec.“

Oba synové ho podpírali každý z jedné strany, drželi mu paže a on pevně držel v dlani teplou, sypkou prsť. Chlácholili ho a oba mu to znovu a znovu opakovali, nejstarší i druhý syn:

„Upokojte se, drahý tatínku, upokojte se. Země se neprodá.“

Nad starcovou hlavou však na sebe pohlédli a usmáli se.

„DOBRÁ ZEMĚ“ PEARL BUCKOVÉ A DNEŠEK

Zvláštní etapu v historii evropské literatury, či ještě spíše evropské kulturní orientace, představuje beletrie s čínskými náměty. Je velmi pravděpodobné, že evropská beletrie s japonskými náměty je ještě početnější, ale rozhodně nedokumentuje tak výrazně určitou etapu v evropském myšlení jako toto písemnictví zabývající se Čínou. Na prvním místě signalizuje tato produkce zásadní změnu v evropské kulturní orientaci; Evropa, pozbyvší po první světové válce svou sebejistotu a víru ve výlučnou platnost svých idejí, obrací se k jiným kulturám, aby konfrontací s nimi zvážila svůj systém hodnot. To vedlo i k znovuobjevení čínské kultury po první světové válce právě v okamžiku, kdy i v Číně dochází k obdobnému přehodnocování tradičních hodnot, a tím i k naprosté přestavbě zděděného systému kulturních složek.

Znovuobjevení Číny – kulturní i politické – vytváří i potřebu nových informací o Číně zvláště pro široký okruh čtenářů. A protože evropský čtenář od XIX. stol. si zvykl dostávat všechny své informace v podobě románu, vzniká tak konkrétně potřeba nových románů o Číně. Tuto poptávku není možno krýt překlady – nová čínská literatura, zrodivší se teprve po roce 1918, nebyla ještě s to ukojit tuto zvídavost a trvalo několik let, než i ona byla odkryta evropskými informátory.

V této periodě ničím nekrytého interesu objevuje se evropská beletrie věnovaná Číně, rozrůzněná odlišným přístupem k čínské skutečnosti, vyplývajícím z různé provenience autorů. Některá díla, jako Chen Chengova „Matka“ (Ma měře), nostalgicky evokují poetický obraz staré Cíny, jak v pestřejších a teplejších barvách znovu ožíval v myslích lidí dlouho odtržených od své vlasti.

Tento typ je u nás známější obdobnou knihou Younghilla Kanga „Drnová střecha“ (The Grass Roof), Praha 1934, věnovanou Koreji. Tuto literaturu živenou sentimentálními vzpomínkami přetvořil v oslavu staré, věčné a moudré Číny Lin Yu-tang, který ve svých početných dílech jako „Okamžik v Pekingu“ (Moment in Peking), Praha 1948, „Můj národ a má vlast“ (My Country and my People), Praha 1938, podává idealizovaný obraz života čínské džentry a povyšuje její názory a její životní koncepci na „čínskou moudrost“ par excellence. Tomuto citovému pojetí Číny se blíží různá evropská díla tryskající z touhy najít proti evropskému chaosu vyrovnaný, pevný systém životních hodnot, jenž by nadto hověl i jisté touze po mystice, jež by se však dala nějak zapojit do normálního racionalistického chápání světa. Svými uměleckými hodnotami zaujímá kniha našeho spisovatele Antonína Trýba „Příběhy domu na Čang-wu“, Praha 1930, stále jedno z předních míst v této literatuře.

Přímo na opačném, protikladném pólu proti této literatuře, zahleděné do krás a pravd staré Číny, stojí ostře revoluční knihy Sergeje M. Treťjaková – divadelní hra o kantonském povstání „Řvi, čino“ (Rýči, Kitaj, Moskva 1930) a jeho biografie moderního čínského intelektuála „Teng Si-chua“, jež zásluhou B. Mathesia vyšla už v roce 1936 v českém překladu (Den Šihua, Elk). Díla Treťjakova, nesená revolučním patosem Říjnové revoluce a vstřebavší do sebe všechny umělecké vymoženosti ruské literární avangardy, stojí nepochybně nejvýš v této zvláštní větvi evropské literatury o Číně. Jim se blíží díla velikého francouzského individualisty Andrého Malrauxe „Dobyvatelé“ (Les Gonquérants, 1929) a „Lidský úděl“ (La Condition Humaine), Praha 1935 – já osobně cením výše po umělecké i ideové stránce díla Treťjakova.

Veliké dílo Pearl Buckově je ideově a umělecky někde uprostřed mezi těmito extrémními stanovisky. Pearl Bucková znala život v Číně příliš dobře, aby byla s to vidět ho jen v růžovém oparu krásných vzpomínek Či filosofických snů, a dokonce, jak ukážeme dále, snad se jí objevoval až v příliš pochmurných barvách, neboť se naň dívala tmavými brýlemi misionářů, často vyděšených pohanským, barbarským životem těch, jimž přišli hlásat „spásu“. Možná že jisté tmavé barvy na čínskou skutečnost jí v dětství nanesla i její chůva, zřejmě žena životem zahořklá a smutná. Není bez zajímavosti, že obrazy čínských žen v díle Pearl Buckové se redukují na tento utištěný, rozbolestnělý typ, ne právě častý mezi čínskými ženami, jež už sám život donutil, aby nad své mužské partnery vynikaly energií, průbojností a dychtivostí po životě.

Na druhé straně misionářský původ a celé prostředí, v němž vyrostla, zabránil Pearl Buckové, aby pochopila smysl revoluce probíhající v Číně v době, kdy tam žila. Její absolutně protirevoluční postoj je patrný zvláště v novele „Revolucionář“ (The Young Revolutionarist), 1939, v níž se mladík znechucený revolucí obrací ke křesťanství.

Pearl Bucková-Seydenstrickerová se narodila 26. VI. 1892 v Hillsboro v USA jako dcera presbyteriánských misionářů a ještě jako dítě byla převezena do činy, která se stala její druhou vlastí, a kde žila až do r. 1934 s krátkým přerušením, když studovala na koleji ve Virginii. Na rozdíl od všech výše zmíněných autorů – s výjimkou Číňana Ghen Chenga – Pearl Bucková zakořenila nejhlouběji v čině. Když ona píše o Číně, není to pro ni nějaké exotické prostředí, ale země, kterou plně zažila a kterou dokonale zná, jistě ne hůře než kterýkoli domorodec. Čína je vlastně její vlastí, Bucková nepíše o něčem cizím, neznámém a jistě dokonale zná svá fakta, i když její prostředí jí zabránilo, aby s čínským životem bezvýhradně splynula i mentálně. Na druhé straně nutno podotknout, že Pearl Bucková nikterak nenáležela k bigotním, úzkoprsým misionářům, neznajícím než svou omezenou pravdu. V r. 1932 po uveřejnění stati, v níž ostře kritizovala misionářskou činnost, rozešla se se svou misionářskou organizací, rozvedla se se svým manželem misionářem, vrátila se do USA a provdala se za svého vydavatele Richarda J. Walshe, s nímž pak začala vydávat jeden z nejzajímavějších časopisů věnovaných nové Asii „Asie“ (Asia).

Romány Pearl Buckové měly největší ohlas ze všech výše zmíněných děl věnovaných Číně.

„Dobrá země“ (The Good Earth, 1931), Praha 1934, a 7 dalších vydání byla přeložena do řady jazyků a její obraz Číny přiblížil miliónům diváků ye světě film, který byl na základě tohoto románu natočen. Už za toto dílo získala v roce 1932 nejvyšší americké literární vyznamenání, Pulitzerovu cenu, a v roce 1938 obdržela Nobelovu cenu, spíše ovšem za další romány, věnované postavám jejího otce „Bojující anděl“ (Fighting Angel, 1936), Praha 1940, a matky „Matčin osud“ (The Exile, 1936), Praha 1936, 2.vjrd. 1941.

Úspěch románů Pearl Buckové, zvláště „Dobré země“, není nezdůvodněný. Námětem románu jsou obrovité čínské masy – sedláci – a rovněž svým zpracováním je román vyloženě zaměřen na nejširší masy čtenářů. Je to román o masách a pro masy. Všechny ostatní knihy, jež jsme uvedli výše, jsou romány o intelektuálech a psané výlučně pro intelektuály. V tom je nový podstatný přínos Pearl Buckové, jenž nemůže být nikdy přehlédnut.

Příběh, který v „Dobré zemi“ vypráví, je typickým příběhem čínského rolníka, tedy reprezentanta třídy, která dodnes tvoří hlavní část sedmisetmiliónového národa. Zájem, který její kniha ve své době vzbudila, je tedy plně pochopitelný. Objevila pro evropského čtenáře život a charakter téměř třetiny obyvatel světa. Nadto obraz, který Pearl Bucková podává, je přesný a pravdivý do nejmenších podrobností. Když čínští kritici vytýkali Pearl Buckové chyby v určitých detailech, pravidelně usvědčovali sami sebe z neznalosti skutečného života v Číně. Její dílo mělo ve své době plné oprávnění, vedle něho neexistoval žádný umělecký obraz, jenž by vyjádřil život nejpočetnější složky nejpočetnějšího národa na světě.

Otázka však zní: Má tento obraz co říci i nám, nebyl už zcela překonán novými díly čínskými?

Především nutno říci, že vynikající umělecké dílo podržuje svou hodnotu, i když totéž téma bylo nově, eventuálně dokonaleji zpracováno jiným umělcem. Má stále svou hodnotu absolutní – jako umělecký výtvor – i relativní, jako svědectví určité epochy.

Veliké téma života čínského rolníka v době, kdy byla napsána kniha Pearl Buckové, teprve začínalo být předmětem nové čínské literatury. První zdařilá díla věnovaná tomuto námětu, Mao Tunovi „Jarní hedvábníci“ a „Povodeň“ od spisovatelky Ting Ling, byla napsána vesměs o rok později, než vyšla kniha Pearl Buckové, a trvalo léta, než našla cestu do Evropy. Česká literatura je jedna z prvních, v níž se tato díla objevila.

Jaký význam si však podržuje dílo Pearl Buckové v nynější době, kdy už i do češtiny byla přeložena celá řada původních čínských prací věnovaných životu čínského rolníka a pocházejících od nejpřednějších čínských spisovatelů? Vedle právě uvedených knih je to zvláště „Bouře“, Praha 1951-58, líčící poměry v Mandžusku, od spisovatele Čou Li-po; „Převrat“, Praha 1953, spisovatele Wang Si-ťiena popisující život rolníků za války v Šan-tungu, několik knih spisovatele Čao Šu-liho, vyprávějícího o své rodné provin cii Šan-si[1] , a zvláště veliká skladba spisovatelky Ting Ling „Na řece San-kang“, Praha 1951. Všechna tato díla podávají zevrubný obraz čínského venkova, procházejícího převratnými změnami za vlastenecké války proti Japoncům a občanské války proti Čankajškovi a za následující obrovité socialistické přestavby celé čínské společnosti. Má v této konkurenci práce Pearl Buckové ještě vůbec nějaký význam? Domnívám se, že její význam je právě v těch aspektech, kterými se liší od uvedených spisů. Všechny tyto jmenované knihy – snad kromě Mao Tunovy novely – zachycují čínskou vesnici v revolučním procesu. Možná že právě toto upoutání veškeré pozornosti na revoluční přeměny, jimiž prochází čínská společnost, po jistou míru zkreslilo naše představy o Číně a podporovalo vznik iluzí, které neobstojí konfrontovány se skutečností a které jsou příčinou mnohých zklamání a roztrpčení. Fascinováni neuvěřitelnou rychlostí přeměn probíhajících v Číně a zvláště na čínském venkově, stejně jako téměř nepředstavitelnými měřítky, v nichž se tyto převraty odehrávají, ztratili jsme poněkud smysl pro to, co je možné, nakolik lidská psychologie si může osvojit tak rozsáhlé změny v době velmi krátké. Zdálo se nám samozřejmým, že pár let může v miliónech lidí naprosto změnit přesvědčení, postoje, zvyklosti, všechny ony reakce na svět, které se vytvářely několik tisíc let.

Proto vidím nynější význam knihy Pearl Buckové především v tom, že nám velmi ostře a naprosto věrně staví před oči situaci, jež byla půdou, na níž se všechny ty zvraty odehrály, a která nepochybně dosud rozhodujícím způsobem určuje mentální habitus nejpočetnější a značně jednolité masy ve světě, největší to asi síly, jaká se kdy v dějinách dala do pohybu. Přes všechny převraty a změny tato masa se nemohla zásadně změnit za několik krátkých let. To je první fakt, který nám připomíná kniha Pearl Buckové.

Při posuzování nově vytvářené situace jsme však především přehlédli jedno – a to je jeden z nejtěžších omylů v našem hodnocení –, jaká vlastně byla kulturní a vůbec životní úroveň těchto mas. Jedním z loci communes našeho obrazu o světě bylo ponětí o neobyčejně vysoké úrovni čínské kultury, ať už filosofie, umění, způsobu života apod. Měli jsme nějak za to, že každý čínský člověk má ve své duši něco z čínských filosofů, že se podílí na plodech čínského umění, literatury, zkrátka že je účasten na výtvorech té podivuhodné čínské kultury, která se stále více objevuje rovnocennou partnerkou kultury antické. Přehlédli jsme zcela, že tato kultura byla téměř výlučně výtvorem a majetkem čínské džentry a že prostému čínskému člověku se z ní dostávalo něco méně než pouhé drobty. Jistě zcela podivuhodná je ukázněnost čínského člověka, jeho zcela zvláštní vnitřní síla, jež mu umožňuje neodchylovat se od základních morálních principů ani v nejtěžších situacích, jeho životnost a konečně opravdový umělecký smysl, který se projevuje i v nejmenších výtvorech čínského člověka a z něhož vyrůstá ono kouzelné čínské lidové umění, jež musíme obdivovat ve všech jeho projevech. Je to však všechno? Nedaly nám tyto věci zapomenout na fakt, že největší část obrovité masy čínského rolnictva žila v podmínkách, jež se nedají srovnávat ani s životem našich sedláků osvobozujících se z nejtěžšího útlaku obnoveného feudalismu v 17. a 18. století? Čínský rolník v naprosté většině případů nebyl nikdy ani naším sedlákem z doby druhé vlny feudálního útlaku, nýbrž bytostí téměř zcela zbavenou všech vymožeností pokročilejšího života a odsouzenou k pouhému vegetování. Už to, že náš rolník byl po duchovní stránce předmětem péče – byť leckdy pochybné – církevní organizace, znamenalo, že se určitým způsobem podílel na duchovní kultuře své doby. Nic takového nebylo v Číně; ani buddhismus, ani taoismus nevěnovaly – zvláště v pozdějších dobách – hlubší péči širokým masám a nepokoušely se je vzdělat ani v náboženských doktrínách. Co tedy se dalo v myslích příslušníků této masy? To dobře nevíme, protože této otázce nebyla věnována systematická pozornost. S projevy mentality širokých mas – pravidelně negativní, destruktivní povahy – se setkáváme výrazněji jenom za velikých lidových povstání, jež jsou nejpříznačnějším rysem celých čínských dějin. Bezprostřední pohnutkou k takovým vzpourám býval obyčejně hladomor, jenž opětovně propukal v té či oné oblasti Číny. I v „Dobré zemi“ je líčeno takové spontánní pozdvižení venkovského lidu. Pravidelně další organizace povstání se chápe nějaká tajná společnost, náboženská sekta, často hlásající chiliastické ideály zřízení říše naprosté rovnosti a spravedlnosti na zemi. Není pochyby, že existuje úzká spojitost mezi životem zbaveným všeho, co přesahuje pouhou existenční nutnost, a mezi naivní vírou, že všechno se může změnit nějakým zázrakem, nějakým jednorázovým vypětím sil. I tyto souvislosti si musíme vybavit při četbě knihy Pearl Buckové.

Život v bídě překypuje krutostí a plodí krutost. Člověk, vůči němuž život neznal slitování, nebude ani sám naplněn láskou a ohleduplností vůči svému bližnímu. Myslím, že další iluzí, které se musíme zbavit, je představa, že chudoba sama byla líhní ctnosti. Je pravda, že člověk utištěný nemohl projevit své stránky dravější a že cítil solidaritu se stejnými chudáky, jako byl sám. Ovšem, co se stalo, když tento tlak povolil – nebylo pak hlavní snahou kompenzovat všechno vytrpěné příkoří eventuálně i touhou poznat, jak chutná druhý konec vztahu utiskovatel – utištěný? Nejsou masové výbuchy zvůle důsledkem a ventilem předchozí dlouhodobé strohé reglementace a oklesťování všech projevů svobody?

I tyto problémy vyvstávají v naší mysli při čtení knihy Pearl Buckové. Možná že nejsou nejdůležitější pro pochopení toho, co se dnes v Číně odehrává, že daleko významnější je nutnost nalézt nějaké specifické řešení pro ekonomické a sociální problémy monzunových zemí, kde evidentně všechny otázky musí být řešeny na strohé kolektivní základně. Ale je otázka, zda to, co my velmi často i doma označujeme jako přežitky minulosti – pravidelně asi z pohodlnosti –, nehraje přece jenom značnou retardační úlohu v čínském procesu. Možná že i v podobě určitých kompenzací, určitých psychologických výbuchů, reagujících na příliš ostrý nátlak vynucující neustálé změny a na nepřiměřeně ostré tempo, jež se při těchto změnách vyžaduje. Je proto stále užitečné mít před očima onen bod na sociální škále, u něhož dnešní proměny začínají. Myslím, že tento bod nám poskytuje do jisté míry kniha Pearl Buckové.

Řekli jsme, že dílo Pearl Buckové tvoří jakýsi střed ve skupenství uvedených knih věnovaných Číně. Platí to i po stránce umělecké. Kdežto Treťjakov i Malraux se snažili o nalezení nových uměleckých forem – Treťjakov kombinací svrchovaně výrazného faktografického stylu s maximální expresivitou každého slova a úsilím o jeho neotřelost, Malraux pak volným členěním románu pomocí osamostatněných reportážních záběrů a patetickým vyhrocením prožitků hrdinů, pohybujících se stále na kraji ničení a sebezničení, Pearl Bucková se spokojuje tradičním vyprávěčským stylem realistického románu s větnými kadencemi, připomínajícími poněkud žalmy. Tento styl, jenž snad dráždil mnohého literárního požitkáře, měl nepochybně úspěch u publika, nějakým způsobem vtahoval čtenáře do proudu děje, fascinoval ho a možná někdy i poněkud oslaboval pocit rozporů – vše plynulo jako v pohádce – i když příběhy, které Pearl Bucková vyprávěla, rozhodně žádnou pohádkovou idylou nebyly. V každém případě dílo Pearl Buckové je významným dokumentem z doby, kdy evropská civilizace se rozstříkla po celé zeměkouli, ale zároveň si už začala uvědomovat, že pod evropskou pěnou se hýbe výrazný domorodý život a že tomu je třeba věnovat pozornost na prvém místě.

Harvard, jaro 1967

JAROSLAV PRŮSEK

PEARL S. BUCKOVA

DOBRÁ ZEMĚ

Z anglického originálu The Good Earth (Cardinal Edition, Pocket Books, Inc., New York 1959) přeložila Eva Kondrysová. Doslov napsal Jaroslav Průsek. Obálku a vazbu navrhl a graficky upravil Václav Bláha,

Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p., jako svou 2435. publikaci v redakci krásné literatury. Praha 1968. 257. svazek edice Klub čtenářů. Odpovědná redaktorka Wanda Zámecká.

Vytiskl Mír 3, Praha 1. 17,42 autorských archů, 17,65 vydavatelských archů – 602 22 875 Vydání v Odeonu první. Náklad 65.000 výtisků. – 13/34 – 01-100-68 Cena váz. 17,– Kčs

1. Mao Tun, „Jarní hedvábníci", Praha 1963

Ting Ling, „Deník slečny Suo-fej a jiná prózy", Praha 1955

„Vesnice Li mění tvář", Praha 1950

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

„DOBRÁ ZEMĚ“ PEARL BUCKOVÉ A DNEŠEK