Edward Bryant - Poslední smutné milování v Jídelně Prokletých

  Žila byla jednou jedna krásná mladá žena s dlouhými vlasy, rudě zlatými jako zralá pšenice. Jmenovala se Martha Malinowská a její rodina žila ve Fort Durhamu po tři generace. Bylo jí devatenáct a celý život strávila v pohraničí, kde hnědé a opálené barvy jižního Colorada přecházejí v tmavozelené hory severního Nového Mexika.
  Měla zářivě modré oči, které se zdály tmavší nebo světlejší podle její nálady a ročních dob. S přicházející zimou ztrácela náladu, a to se v nich odráželo. Teď právě měly barvu ledu, který se začal objevovat na reflektorech a náraznících dodávek, které se řadily na parkovišti u Jídelny.
  Obsluhovala hosty Jídelny Cuchara. Denně to znamenalo jednu nebo dvě dlouhé směny. Náhodní turisté uvažovali nahlas, že jídelna by se měla správně jmenovat Cucaracha. Henry Roybal, majitel podniku, vždy jen ukázal na neónovou lžíci za výlohou. Pro turisty, kteří jen zřídkakdy uměli španělsky, to nebyl žádný velký rozdíl. Domorodci z okolí Ford Durhamu podniku říkali prostě Jídelna. Vyznačovala se neuspořádanou štukovou výzdobou, která byla v posledních letech mnohokrát doplňována. Nejvýraznějším znakem byla Roybalova pýcha, osm stop vysoký neon JÍDLO, který blikal zeleně a červeně pořád dokola a od něho modrá šipka, která ukazovala ke vchodu do jídelny.
  Okouzlující půvaby Marthy Malinowské se vkrádaly do snů mnoha návštěvníků. Většinou o tom nevěděla. Ty, kterých si všimla, ignorovala. Měla oči jen pro Bobbyho Macka Quintanu, zástupce šerifa. Bobby Mack se k ní vždy choval srdečně, ale to bylo asi tak všechno. Martha by opravdu ráda věděla, zdali byl jen příliš plachý, aby projevil své city.
  Ale byl tu i Bertie Hernandez, který se netajil tím, že na ni má zálusk. Se svými stejně hrubými, sprostými a živočišně dravými kamarády patřil mezi Henryho nejlepší zákazníky. Martha je v Jídelně nikdy neviděla ráda. Ale ve světě šalvěje, ostřice, nekonečných obzorů a dálnice č. 159 byly práce a obchod na prvním místě. Jednou si snad Martha našetří tolik, aby mohla tohle místo opustit. Nebo možná zůstane, pokud ji bude Bobby Mack chtít. K lásce měla nanejvýš střízlivý vztah, ale přesto se svého snu nevzdávala.
  Muži se dívali na stařenky, které bezvýsledně ťukaly a škrábaly na tlusté sklo výlohy Jídelny, na jejich zkřivené prsty, které se zmítaly jako křídla raněných ptáků.
  "Nepřipadají mi moc nebezpečné," řekl Billy Gaspar, ramenatý mladík v červené dřevorubecké košili.
  "Nevíš o zombiích ani prd," řekl Shine Willis, který byl o pár let starší a o půl hlavy vyšší. "Byl jsem minulý týden ve Springs, právě když se jich celá parta vyhrnula z autobusu Greyhound. Jsou rychlejší, než vypadají, a silnější taky. Zvlášť když se dobře najedly." Zasmál se.
Billy trochu pobledl. "Lidí."
  "Jo," potvrdil Shine. "Lidí."
  Bertie Hernandez vzhlédl od talíře se snídaní. "Dej mi další porci slaniny, Martho," řekl. "A ať ji Henry udělá pěkně šťavnatou." Rádio nad pokladnou vyhrávalo "Sweet Jane" v podání Beat Farmers. "A vypni ty sračky. Chci si poslechnout něco pořádnýho."
  "Co třeba?" zeptal se někdo na konci umakartového pultu.
"Conway Twitty," řekl Bertie. "Správnej nářez."
  Rádio hrálo dál, nikdo na něj nesáhl. Beat Farmers vystřídal Joe Ely a jeho "Crazy Lemon."
"To je lepší," řekl Bertie.
  "A co uděláme s těmi starými dámami?" zeptal se Shine.
  "Odkud přišly?" řekl Billy Gaspar. Prsty jeho ruky stiskly ucho netknutého hrnku s chladnoucí kávou.
  "Nejspíš z Eventide Manoru, z domova pro přestárlé." Shine se cynicky ušklíbl. "Někdy v noci asi narazily na zombii ve dřevníku, řekl bych."
"Musíme je zabít?" zeptal se Billy.
  "Do postele jsou moc starý," řekl Shine. "A jíst se taky nedají, mají tuhý maso."
Billův obličej změnil barvu z bílé na zelenou.
  Někdo poblíž okna řekl, "Vidíte tu druhou zleva? To je stará paní Davenportová, Kevinova babička."
  "Ta uprostřed," řekl Bertie Hernandez, "je moje matka. K čertu s ní. Jdeme na to." Otočil se na barové stoličce a zároveň vstal, byl to jediný plynulý pohyb. Vytáhl z pouzdra velkou 0.357 magnum a zkontroloval zásobník.
"Pěknej kousek," poznamenal Miguel Espinosa.
  "Šest starých dam," řekl Bertie. "Myslím, že je zvládnu."
  "Nechceš pomoct?"
  Bertie zakroutil hlavou. "Dokud si ze mě neukousnou, tak ne. Pak mě rychle zastřelte." Znělo to věcně.
  "Proč nepočkáte na Bobbyho Macka?" zeptala se Martha.
  "Bóbby Mack," posměšně ji napodobil Bertie. "Tvoje fízlovský srdíčko? K čertu s ním. Ať si najde svoje vlastní zombie."
  Martha, která mu sahala sotva k bradě, vzhlédla. "Takové věci neříkej. Nikdy." Bertie se na ni na chvíli upřeně zadíval. "Jen se pěkně dívej, co dělám s těma mrtvolkama, zlatíčko. Když tě to dost rozrajcuje, vezmu tě možná dnes večer do Walsenburgu do bijáku a pak do motelu."
  "Bertie," řekl Henry Roybal. "O takové řeči tu nikdo nestojí." Vystrčil hlavu z okénka vedoucího do kuchyně. "A nezasviň mi výlohu. Zrovna včera jsem ji myl."
  "Sklo ti zamažou, to je jasný," řekl Shine. "Hnis, krev a všechny možný sračky."
  "Oukej," řekl Bertie a otočil se od Marthy k stařenkám za sklem.
  Martha stála nehybně. Pak se obrátila k Henrymu, jehož korpulentní tělo stále ještě vyplňovalo rám dveří do kuchyně. "Mohl byste sehnat Bobbyho Macka?"
  Henry zavrtěl hlavou. "Zkoušel jsem to. Ani na vysílačce, ani na telefonu jsem nikoho nesehnal. Šerif má obsazeno. Řekl bych, že mu každý volá, aby ohlásil nějakou zombii. Sorry, muchacha."
  "Kryj mi záda," řekl Bertie Shinovi. "Pro každý případ." Ten přikývl a zapumpoval závěrem remingtonky. Bertie se usmál na Marthu. "Pusinku pro štěstí? Ne?" Pokrčil rameny a zavolal na muže u pultu: "Někdo by měl ty kurvy na chvíli odlákat ode dveří."
  Na konci pultu se zvedl ošlehaný kovboj v těsných džínách a perleťovém roláku a pomalu přešel k výloze. Chvíli se díval do tváří zombii, pak se otočil, stáhl si kalhoty a vystrčil na ně zadek. Zombie se shlukly před nabízenou šunkou.
"To je úroveň," řekla Martha.
  Bertie cvakl zástrčkou na dveřích a vyběhl na štěrkem posypaný chodník. Shine za ním zamkl. "Nikdo se tu nemotejte. Co kdyby potřeboval pomoct."
  "Neboj, kámo," řekl Miguel Espinosa. "Nemám zájem o žádnou z nich. "
  Zombie zřejmě pochopily, že se venku objevilo čerstvé maso přímo na dosah. Přesto jim všem šesti chvilku trvalo, než se otočily a soustředily na Hernandeze. Bertie držel magnum oběma rukama a prohlížel si je přes miřidla.
  "Bertí..." Vzdech byl dost hlasitý, aby byl slyšet i uvnitř Jídelny. Hernandezova matka se vrhla ke svému synovi. Hlaveň 0.357 vyplivla plamen a temeno hlavy paní Hernandezové vybuchlo. Směs krve a kousků mozku ohodila tváře zombii, které se tlačily za ní.
  Uvnitř v jídelně řekl Billy, "Myslel jsem si, že si nic lidského nepamatují."
  Miguel pokrčil rameny. "Vsadil bych se, že to jsou reflexy. Jako kuřata, když jim useknou hlavu, víte?"
Billy na něj nejistě pohlédl.
  Bertie střelil další dvě zombie přímo do obličeje, vyhnul se čtvrté, která měla dost rozumu, aby ho napadla z boku, a pak téměř strčil hlaveň pistole do úst páté. Náboj zazvonil o roh střechy.
"Dios!" zavyl Henry. "Dávej pozor!".
  Bertie ztratil na chvíli přehled o nejšikovnější ze zombii. Zatímco sledoval, jak na něj šestá útočí, čtvrtá se dostala dost blízko, aby ho chytila za ruku s pistolí. Pak poslední zombie uchopila do svých pavoucích rukou jeho nohu a zakousla se mu do boty ze sloní kůže.
  "Do prdele!" vydechl Shine Willis, cvakl zástrčkou a rozrazil dveře. Vystřelil zblízka na zombii, kterou Bertie odstrkoval oběma rukama. Hlava staré dámy prostě zmizela, tělo se zvrátilo dozadu, a když dopadlo na štěrkem posypaný okraj parkoviště, zkroutilo se v křečích.
"Ježíši," vykřikl Bertie. "Nic neslyším!"
  Shine obrátil pušku a udeřil pažbou do hlavy zombii, která se zakousla do boty. Musel uhodit třikrát, než se její čelisti přestaly pohybovat.
  "Kristepane," zasupěl Shine. "To je horší, než filmy s Gilou."
  Bertie odkopl dvakrát mrtvé tělo zombie. "Houby, člověče, dostal bych ji. Dostal bych je obě."
  "Jo, jistě."
  Shine otřel zakrvavenou pažbu pušky o květované dámské šaty. "Kdybych se zdržel jen o vteřinu, tancoval bys už s nimi a já bych ti musel ustřelit tu tvou pitomou hlavu."
  Bertie neodpověděl, jen vytáhl z pravé náprsní kapsy hrst nábojů a začal znovu nabíjet magnum. Když byl hotov, řekl, "Oukej, kámo, máš jednu u mě. Jdem dovnitř a já ti koupím kafe."
"Potřebuju něco silnějšího," řekl Shine.
Oba na okamžik strnuli, když uslyšeli sirénu.
  Policejní vůz sjel ze silnice na štěrkem posypanou cestu. Bertie i Shine uskočili před sprškou kaménků. Bobby Mack Quintana vystoupil z vozu se služebním revolverem v ruce. "Co se tu děje?"
"Trhni si nohou," řekl Bertie. "Henry se o tebe postará."
  Otočil se a šel zpátky do Jídelny, Shine za ním s hlavní remingtonky opřenou o rameno.
Boby Mack se díval za nimi. "Zombie?" zavolal.
"Nebyla to žádná sranda, šerloku."
  Zástupce šerifa vytáhl zápisník a propisovačku. Obrátil tělo špičkou boty. Podle zbytku tváře poznal, komu patřilo.
  Martha se dívala zevnitř. Tělo, které Bobby Mack identifikoval, patřilo staré paní Hernandezové. Martha ji znala odmalička. Paní Hernandezova jí čítávala z knih P. G. Wodehouse, které jí pomohly vybrat pro syna jméno.
  Martha náhle ucítila, že se jí zvedá žaludek. Sotva stihla doběhnout na záchod. Když se sehnula nad mísou a zvracela snídani, slyšela, jak si Bertie Hernandez stěžuje u pultu.
  "Hej, Henry, pojď sem. Hni tou línou prdelí. Ta slanina je moc udělaná!"
  "Bobby Macku, chci s tebou mluvit," řekla Martha. Bertie se svými přáteli byli venku za Jídelnou na poli. Skládali těla šesti starých dam na sebe a polévali je benzínem. Pak vztáhli k ohni promrzlé chlapské ruce a ohřívali si mozolnaté dlaně.  
  Zástupce šerifa jim připomněl, jak zní nový zákon. "Kdo je zabije, ten je spálí," opakoval Bertie trochu posměšně. "Jistě, šerife, jsme ukáznění občané. My si teď dopřejeme malý ohníček ze zombií... aby nám líp chutnal oběd."
  "Já nemám čas," naříkal Miguel Espinosa. "Musím do práce do Quik-Lube."
  "Ty drž hubu," řekl Bertie. "Uděláme to," řekl Bobbymu Mackovi. Zástupce šerifa na ně pár minut dohlížel a pak se vrátil do Jídelny.
  Když ho Martha požádala, aby si s ním směla promluvit, zaváhal. "Něco služebního?" zeptal se.
  Martha si povzdechla. "Ty si snad děláš legraci. Chci po tobě jenom minutku."
  Bobby vypadal, že o tom pochybuje, ale pak pokrčil rameny. "Oukej, můžeme si promluvit."
  "Tady ne," řekla Martha a zavolala do kuchyně na Henryho: "Hej, šéfe, udělám si přestávku." Nečekala na odpověď a vedla Bobbyho Macka ke dveřím.
  Venku se jich chladný podzimní vítr držel celých sto yardů, než přešli dálnici a vystoupili k okraji lesa. Nad hlavami se jim převaloval těžký černý kouř. Martha pokrčila nos. Bobby Mack Quintana vypadal v uniformě a se stetsonem na hlavě báječně. Černý kožený opasek, který obepínal jeho štíhlý pás, jen podtrhoval dojem.
  "Chtěla jsem si jenom popovídat," řekla a obrátila se k němu. Musela zaklonit hlavu, aby se mu mohla podívat do očí.
"Jasně," řekl Bobby Mack a usmál se.
  Je plachý, pomyslela si. Zhluboka se nadechla. "Smím se zeptat, proč se ti nelíbím?"
  Bobby Mack překvapeně strnul. "Že se mi nelíbíš? Líbíš se mi moc, Martho. Opravdu."
  "Není to na tobě vidět." Její odvaha ji začínala bavit. Věděla, že by měla držet jazyk na uzdě, ale slova se hrnula ven sama. "Chtěla bych, abys ke mně byl vlídnější, Bobby Macku."
  Zástupce šerifa něco nakousl, ale pak se zarazil. Zhluboka se nadechl a začal znovu. "Nechtěl bych překročit jisté hranice. Myslel jsem, že ty a Cari Crump..."
  "Cari Crump?" zeptala se překvapeně. Co mělo být mezi ní a synem ředitele střední školy? "On je... jenom takový nadržený cvok, stejně jako..." Jeho otec, chtěla pokračovat, ale včas se zarazila. Nemá smysl to nafukovat. Věděla, že Crumpovi a Bobbyho příbuzní každý pátek chodí společně tancovat čtverylku. "Cari?" opakovala ještě jednou. "Proč si myslíš, že on a já..."
  Zdálo se, že se Bobby Mack začervenal. "No, on říkal..."
  "Kdo? Cari Crump?" Bobby přikývl. "Nikdy," vybuchla Martha. "Já sice tady v Jídelně nevydělávám moc, ale mám své zásady."
"A čest," téměř zašeptal Bobby Mack.
  "Tu taky." Martha ho jemně vzala za ruce. Jejich prsty se hřejivě dotkly. "Chceš se mě ještě zeptat na nějaké další pomluvy?"
Podíval se jí zpříma ďo očí. "Ne," řekl.
  Mohla mu říct, že lže, ale nechtěla. Nechtěla myslet na to, že ve městě byli muži, kteří o ní tak mluvili, myslili na ni a dokonce tvrdili, že se jí dotýkali kdesi ve tmě, na zadním sedadle svého vozu, na balkóně kina ve Walsenburgu nebo na travnatém břehu řeky... "Oukej," řekla. Nikdy se to nestalo, ale Bůh je svědek, že je musela odmítnout. Říkali věci, které na povrchu vypadaly neškodně, ale ona věděla, že při bližším pohledu znamenají něco úplně jiného.
  "Hezký den," poznamenal, když se vítr otočil a vehnal jim kouř z mrtvol přímo do tváří.
  Martha se začala smát i kašlat najednou. "Ne, to není," řekla, když popadla dech.
  Bobby Mack se taky rozesmál. "Není, máš pravdu. Je to špatný, mizerný den. Až na tohle." A jeho prsty jí sevřely ruku.
  Sebrala odvahu. "Bobby Macku, myslíš, že by sis dnes večer chtěl někam vyjít?" Kouř z hranice se jim vinul nad hlavami a stoupal do korun borovic. Stiskl jí ruku tak pevně, až dostala strach, že jí udělá modřiny. Přesto jí to nevadilo.
  "Ano," řekl Bobby Mack. "Končím službu v šest. Ano," opakoval ještě jednou.
  Stáli tak dlouho. Pak se oba usmáli a obrátili se zpět k Jídelně. Den už dostatečně pokročil a Henry zapnul neon. JÍDLO, blikal pod nimi. JÍDLO, JÍDLO, JÍDLO.
  Bobby Mack skončil v policejním fordu v šest a pro Marthu přijel k Jídelně ve svém suzuki samuraji. "Co třeba Lanes?" zeptal se a pohlédl nejdřív na ni a pak teprve na silnici.
"Jasně. To bude bezva."
"Dnes večer nemůžeme jít na kuželky," pokračoval.
"Slyšela jsem to v rádiu. Schůze je v sedm."
"Ale i tak bychom měli mít dost času na večeři."
"Ty tam chceš zůstat na schůzi?" zeptala se.
"Musím. Šerif to nařídil."
"Ach," řekla.
  "Do prdele" Buch, buch. Samuraj nadskočil na něčem, co leželo na silnici. "Promiň mi ten výraz, Martho."
Nevnímala ho. "Co to bylo?"
  "Vypadalo to jako pes." Kterému něco ukouslo půl hlavy. Ale to nahlas neřekl. "Už byl mrtvý."
  "Chudáček." Vyhlédla z postranního okénka. "Je celý zkroucený, jako paní Hernandezová dnes ráno."
Bobby Mack neodpověděl.
  "Dneska ráno," začala Martha. "Myslíš, že tak to už bude vypadat pořád?"
  "To kdybych věděl," procedil Bobby Mack mezi zuby. "Podle směrnic shora smí Bertie takové věci dělat. Každý to smí. Musí brát v úvahu, co se stalo na Východě. Se zombiemi se nedá diskutovat. Musíš je střelit do hlavy."
  "Nemůžou být všechny špatné," namítla Martha. "Některé z nich si musí pamatovat, jak žily."
  "Možná si to pamatují," odpověděl Bobby. "Snad právě proto jsou tak zasra... tak zuřivé."
  Martha se ale nedala tak snadno odbýt. "Myslím, že bych nedokázala někoho zabít, kdybych ho opravdu milovala."
  "Těžko říct." Bobby sjel se samurajem na krajnici. "Obávám se, že když jeden opravdu musí, udělá skoro všechno." Parkoviště u Chama Lake Lanes nebylo ani zdaleka plné. Zaparkoval u řady jilmů, které lemovaly jeho bližší okraj.
  "Kdybych ho milovala, tak nikdy," zamumlala Martha.
  "Co?" zeptal se Bobby. "Promiň, nedával jsem pozor."
  "Nic. Jdem se najíst."
  Sýrové hamburgry a hranolky si mohla dát v Jídelně kdykoliv, ale tyhle připravil jiný kuchař. Chutnaly příšerně. K tomu každý jednu kolu a jako zákusek zrušovaná ovocná zmrzlina.
  V sedm hodin se kuželna začala plnit občany z Fort Durhamu a okolí. Bylo jasné, že židle rozestavěné za drahami nebudou stačit, takže majitel, starý MacFarland, musel opozdilce usadit na leštěné dřevo drah a půjčit jim přezutí.
  "Zdá se, že jsou tu skoro všichni," poznamenal Bobby Mack. "Tamhle je šerif, starosta a většina místní honorace."
  Martha si jich všimla, ale také tu byli oba Crumpové, starší i mladší, otec Sierra a pastor Beecham, kterého doprovázela žena. Kněz i pastor už po ní zkusili vyjet, alespoň si to myslela. Nevěděla, jak jinak si vyložit některá jejich slova a jednání za určitých okolností. Zdálo se jí to mnohem smutnější, tragičtější a nějak víc otřesné než podobné návrhy ředitele Crumpa a jeho syna. Ale to nejdivnější... Ani na to nechtěla myslet. Opravdu odporné bylo, když si ji začala oťukávat paní Beechamová, pastorova manželka.
  Potom se celý poslední semestr snažila oblékat ještě usedleji než dřív. Zdálo se, že to nepomáhá. Stále se objevovaly pohledy a úšklebky, které si mohla vyložit jen jedním způsobem.
  Major Hardesty vmáčkl svou kulaťoučkou osobnost za řečnický pultík. "Tak ticho, sousedi. Čím dřív začneme, tím dřív budeme moci jít domů a věnovat se jiným věcem." Místnost ztichla. "Myslím, že všichni velmi dobře víte z rádia, televize a vystoupení té dámy z ministerstva zdravotnictví, která tu byla minulý týden, co se děje."
"Nikdo jí nevěřil," zašeptal Bobby Mack.
  Martha věděla, že to je pravda. V té době byly zprávy KNBS o zombiích jen senzačními historkami. Bylo to něco jako válka ve Střední Americe nebo výbuch sopky v Asii. Některým věcem zkrátka neuvěříte, dokud je neuvidíte na vlastní oči. Jinak prostě neexistují.
  Teď už byly zombie reálné až dost. Dnešní ráno to přesvědčivě dokázalo. Major Hardesty se zmínil o masakru v Eventide Manoru a krátce vykreslil Bertieho ranní hrdinství u Jídelny. "Všichni musíme být takovými hrdiny," řekl major. "Musíme chránit jeden druhého a udělat víc, než je naší povinností."
  "A vyzbrojit civilisty automatickými zbraněmi," zašeptal jí sarkasticky Bobby Mack do ucha.
  Major pokračoval. Snažil se z lidí vykřesat jiskru. Pak došlo na otázky. Někdo se zeptal zezadu od bufetu: "A jak dlouho bude tahle záležitost se zombiemi trvat?"
  "Pravděpodobně stejně dlouho," odpověděl major, "jak dlouho bude potřebovat armáda, aby se zmobilizovala, vložila se do toho a nakopala někoho do zadku."
  "Po tom, co se stalo ve starobinci, bychom možná mohli uzavřít silnice, ne? Víte, něco jako karanténa."
  Major se takticky usmál. "Určitě jste, přátelé, viděli dnešní večerní zprávy. Denver i Albuquerque na tom jsou dost špatně. Naštěstí i pro nás, lidi z lesů, zombie moc nejezdí auty."
  "Ale někdo se sem přece dostal a vyhladil celý Eventide Manor."
  Major vzhlédl, jako by ho vyrušili při usilovném přemýšlení o problémech svých nohou. "Možná to byl virus nebo něco podobného." Pokrčil rameny. "Třeba něco ve vzduchu nebo v jídle..."
  "To nebyl dobrý tah," řekl tiše Bobby Mack. "Jenom kalí vodu. Zombie tě nemohou nakazit kýcháním nebo tím, že ti půjčí ručník. Musí tě pokousat."
Martha se zachvěla a vzala ho za ruku.
  Místností se začal se šířit chaos. Lidé vykřikovali otázky a připomínky a nebrali na ohled majorovo kladívko. "Vypadneme odtud," řekl Bobby Mack. Držel ji za ruku a vedl ke dveřím.
  Martha viděla pohledy, které je provázely. Ani jeden z Crumpů se neusmál, kněz, pastor a jeho manželka také ne. Nenávidí mě, pomyslela si překvapeně. Chtěli by mě, ale přitom mě nenávidí.
  Chladný vzduch venku je rychle zbavil pachu potu a kouře z cigaret. Nebylo už třeba, aby se drželi za ruce, ale přesto se se vedli za ruce dál. Asi v polovině parkoviště Mack pustil její ruku a vyrazil kupředu.
"Hej! Co to tam sakra děláte?"
  Když ho Martha dohnala, pochopila, že Bertie Hernandez a jeho parta si zase vymysleli nějakou zábavu.
  "Máme tu večírek," řekl Bertie. "Jak to vypadá? Jako bychom si slepili zombii?"
  Přesně tak to vypadalo. Billy, Miguel, Shine a ostatní stáli kolem Bertieho staré červené dodávky. Chevrolet parkoval pod jilmy. Zadní dveře byly sklopené a na nich stál důkladně svázaný muž. Martha ho nepoznala. V každém případě by to bylo velmi těžké. Jedno ucho se mu volně houpalo na tenkém kousku šedé kůže. Z rozbitých rtů tekla a pěnila tmavá kapalina. Několik závitů lesklého ostnatého drátu omotaných kolem hlavy mu přidržovalo čelist a bránilo otevřít ústa.
  Bertie si všiml, že si oba prohlížejí ostnatý drát. "Museli jsme si ho pojistit, aby nekousal. Je to zombie, comprende?"
  "Vy ho chcete lynčovat?" zeptal se Bobby Mack. "To je vražda."
  "To by musel být živý, aby to byla vražda," řekl Shine Willis a zašklebil se.
"Tak hanobení mrtvoly," řekl zástupce.
  "Hele, Bobby, vykašli se na to," řekl Bertie. "Víš stejně dobře jako já, že na tyhle věci žádné zákony nejsou. To není žádný ohrožený druh nebo něco podobného. Prostě musí zemřít, to je všecko."
"Kdo... kdo je to?" zeptala se Martha.
  "Ten chlap, co se dostal do Eventide Manoru," vysvětlil Bertie. "Myslím, že to je ten, co vozil do starobince hajzlpapír a ručníky. Nejspíš ze Springs. Po obědě jsme si to tam s klukama zašli zkontrolovat. Našli jsme toho chlápka ve sklepě. Ještě žvejkal zbytek nohy doktora Jellicoa. V baráku ovšem byly i kusy jiných lidí."
"Byl to začátečník," poznamenal Shine.
Martha a Bobby se na něj tázavě podívali.
  Pokrčil rameny. "Teda jistě to nevím. Ale všechna těla, která okousal, byli muži. Ženské zabil, ale pak je nechal jít. Proto se objevily tady u Jídelny."
  "Tak už se na to vyserte," řekl Bertie. "Bobby Macku, budeš se nám do toho míchat nebo můžeme pokračovat?"
  "Myslím, že šéf říkal, že ho můžeš zabít, když ho spálíš. Ale oprátka nebude k ničemu, ne?"
  "Ale jo," řekl Bertie. "Když použiješ strunu z piána, tak jo." Bouchl do nárazníku chevroletu. Řidič dupl na plyn a pak pustil spojku. Náklaďák poskočil dopředu, zombie zůstala viset a kopala nohama.
  Při její váze trvalo jen pár sekund, než se drátěná smyčka stáhla do uzlu, přeřízla krk a hlava i tělo spadly na zem zvlášť. Hlava se odkutálela několik stop stranou a přitom mrkala. Miguel Espinoza jí uštědřil pořádnou ránu rýčem.
  "Hej, Martho," řekl Bertie. "Pořád ještě chceš jít se mnou večer do Walsenburgu?"
"Nikdy jsem neřekla, že chci."
  Bertie udělal pár kroků a zastavil se před nimi. "Ty se chceš svézt v tom šerifským šrotovníku?"
"Svezu ji domů," řekl Bobby Mack.
"Dej si bacha, aby zůstalo jenom u týhle jízdy."
  "Bertie..." začala Martha.
  "Myslím to vážně." Bertie vycenil zuby v úsměvu. "Všechno nebo nic, víš?"
  "Jdi si spálit svou mrtvolu," řekl Bobby Mack. Oba muži se změřili pohledy, Bertie sklopil oči první.
Vzadu pod stromy si muži kopali s hlavou.
  Bobby Mack vezl Marthu domů oklikou. "Asi bych měl šetřit benzínem," řekl. "Nevíme, kdy sem přestanou jezdit cisterny. Ale nechtěl bych, aby ten večer skončil tak brzo."
  "Já taky," souhlasila Martha. Samuraj měl anatomická sedadla, ale přesto dělala, co se dalo, aby se Bobbymu mohla opřít o rameno.
  Jeli na jih, téměř až k silnici do Nového Mexika, ale zastavili dřív a obrátili se, když uviděli blikání policejních majáčků a plameny šlehající z nějakého ohně na silnici.
  "Je to buď státní hlídka nebo naši," řekl Bobby Mack. "Já mám po službě. Myslím, že to zvládli, ať je to cokoliv. Tihle hoši mají pořádné zbraně."
  Jel zpět na sever po silnici, která se kroutila jižně od Fort Durhamu mezi kopci směrem k západnímu konci města. Blížil se k nim pár reflektorů, jeden nebyl správně seřízen a oslňoval. Bobby zamhouřil oči a odbočil na odpočívadlo, aby nechal vůz projet. Kolem nich zahřměl černý čtyřtunový ford. "Vypadá to na Billy Gaspara," řekl Bobby Mack. "Zajímalo by mě, co tu sakra dělá?" Zvuk auta se vzdaloval.
  Zůstali v samuraji a dívali se na hrst světel ve Fort Durhamu.
  "V noci vždycky vypadá větší," poznamenala Martha.
  "Spousta jiných věcí taky. Myslím, že proto se lidi potmě bojí. Když jsem byl malý kluk, budíval jsem se kolem třetí nebo čtvrté ráno. Jako bych měl v hlavě budík. Pak jsem se vyplížil z domu na badatelskou výpravu kolem ranče. Nejlepší byly krávy. Stály tam v měsíčním světle velké a tiché."
  Martha na něj úkosem pohlédla. "Tenkrát nebyly žádné zombie, že?"
  "Aspoň tady ne. Řekl bych, že první se objevily na Jamajce nebo tam někde."
  "V rádiu říkali, že to nejsou ty samé. Poslouchala jsem NPR..."
  "Ty posloucháš zprávy?" Překvapilo ho to a potěšilo. "Já taky."  
  "Nejsem hloupá, Bobby Macku. Ano, poslouchala jsem NPR. Měli tam kouzelníka voodoo a ten se opravdu hrozně vztekal, že lidi na jeho krajany svalují vinu za zombie."
  "Těžko říct, ale já s nimi souhlasím."
Schoulila se zimou. "Nechci se bavit o zombiích."
  "Jenže to je skoro všechno, o čem se nějakou dobu lidi budou bavit. Je to největší událost, která se tu ve městě stala, nevím od kdy."
Mlčeli celou dlouhou minutu
  "Bobby Macku, myslel jsi někdy na to, že bys odsud odjel? Někam jinam?"
"Já to udělal," řekl. "Studoval jsem na univerzitě."
  Tiše se zasmála. "Pár stovek mil do Fort Lewis College v Durangu není moc daleko."
"Neříkala jsi daleko."
"Víš, co myslím."
Po chvíli řekl, "Nevím, jestli by se mi jinde líbilo."
  "Chápu, co chceš říct." Martha se narovnala. "Ale někdy bych ráda věděla, jaké by to bylo."
  "Kalifornie nebo tak něco," řekl. "Kdyby tam člověk jel sám, brzy by mu bylo smutno."
"Ano," řekla tiše. "Mně je smutno právě tady."
  Překvapeně se ohlédl. "Vždycky jsi byla nejhezčí děvče v okolí. Jak by ti mohlo být smutno?"
"Ty toho o mně moc nevíš, viď?"
  "Asi jsem měl strach se ptát."
  "Nebylo proč." Martha se lehce dotkla jeho tváře. "Opravdu nebylo proč."
  Trochu pokrčil rameny. "Říkal jsem ti, že jsem leccos zaslechl."
  "Byly to lži."
  Dotýkal se jejích vlasů, obličeje a rtů. "Musím si to rozmyslet."
  "Opravdu?" zeptala se a pevně na něj pohlédla v přítmí zředěném jen světlem palubní desky.
"Ano."
  Dotkla se rty jeho tváře. "Možná na to ani nebudeme mít dost času."
"Jak to myslíš?"
"Nevím," řekla, "mám takový pocit."
  "Tak nebo tak," řekl, "času bude dost." Naklonil se dopředu a rozsvítil reflektory. "Radši tě odvezu domů. Nechci, aby tě příbuzní sháněli u Caina."
  "Bobby Macku," řekla, znovu překvapena svou odvahou. "Ani jeden polibek? Ani mě neobejmeš?"
  Přikývl, pevně ji objal a políbil. A pak ji odvezl domů.
  "To je divné," řekla Martha, když vjeli na dvůr k Malinowským asi čtyři míle severně od města.
  "Co?" zeptal se Bobby Mack, zajel se samurajem až k domu a zhasl reflektory.
  "Že se na dvoře nesvítí. Táta vyměňoval žárovku zrovna minulý týden."
"Možná, že ji zhasl."
  "Nikdy to nedělá, když čeká, že se vrátím později." Pokrčila rameny. "Možná si myslel, že přijdu domů hned po schůzi."
  "Neboj se," usmál se Bobby Mack. "Jsi tu přece se zástupcem šerifa, ne?"
  "Já vím." Martha vystoupila ze samuraje. Bobby obešel vůz zepředu, aby ji mohl doprovodit. Byla druhá noc po novu, hluboká a temná.
  "Podej mi ruku," řekl Bobby Mack. "Nerad bych se tu o něco přerazil. Doufám, že to tu znáš."
  Na prahu domu se Martha zastavila a hledala v kabelce klíče. "Co tu jsou zombie, táta začal na noc zamykat." Když našla klíč, ještě jednou se přitiskla ke svému průvodci. "Dobrou noc, Bobby Macku."
  Ať už chtěl odpovědět cokoliv, nikdy se to nedověděla, protože oba zaslechli těžké kroky ve štěrku těsně za sebou. Ze tmy se vynořil nezřetelný stín.
"GRRROARRRR!"
K policistovi se zvedly suché pařáty.
  "Ježíši Kriste!" vyjekl Bobby Mack. Snažil se zakrýt vlastním tělem Marthu a současně vytáhnout pistoli z pouzdra. Ze tmy se vynořily ruce a z obou stran ho pevně uchopily. Tvor před ním se připotácel blíž a Bobby Mack ucítil alkohol.
"Brej večír, šerife." Byl to Bertie Hernandez.
  "Klid, člověče! Je to v pohodě, jen klid." Bobbymu zazněl v uchu hlas Billyho Gaspara. "Jenom jsme se báli, abyste nezačal střílet." Pustil jeho pravou ruku a ten druhý levou.
  "Vy parchanti!" vykřikla Martha. "Co to vyvádíte?"
  "Jenom kontrolujeme," zasmál se Bertie. "Jsme mravnostní hlídka, jako na střední škole. Chtěli jsme mít jistotu, že to vaše voblizování nezajde příliš daleko, jasný?"
Bobby Mack procedil vztekle, "Měl bych..."
  "Copak bys měl, ty univerzitní cucáku? Byl to jenom vtip." Bertie se těžce obrátil k odchodu. "Jenom malinký žertík. Oukej, chlapi, jdeme."
  Bobby Mack udělal krok směrem k němu, ale Martha ho chytila za ruku. "Ne, Bobby Macku. Teď se to nehodí."
  Bertie a jeho kamarádi nastupovali do Gasparova černého forda a bouřlivě se chechtali. Vůz parkoval za rohem. Billy dupl na pedál a náklaďák se s řevem vrhl k silnici. Noc pohltila jejich smích.
  Bobby Mack a Martha se dívali za nimi. Zástupce šerifa si uvědomil, že stále ještě svírá pouzdro s pistolí. Pomalu odtáhl ruku.
  Najednou se rozsvítilo světlo a zaplavilo celý dvůr září rtuťové výbojky. Pan Malinowský stál ve dveřích, zíval a ospale si protíral oči.
  "Ahoj, děti! Co se to tu děje? Některý lidi v noci spěj, víte?"
  Martha a Bobby Mack si vyměnili pohledy. Stoupla si na špičky a lehce se dotkla jeho rtů. "Uvidíme se v Jídelně."
  Ráno se hovor v Jídelně točil kolem dvou věcí, fotbalu a zombií. Předkolo mezi Denverem a Seattlem bylo zrušeno těsně před výkopem. Pověsti mluvily o hrůzách objevených v šatně, o napůl ohlodaných obráncích.
  "Musely to být zombie ze Seattlu," zahučel Shine Willis zlověstně. "Jenom tak mohli ti lazaři porazit Býky." Nikdo se s ním nehádal.
  "Dobře, kámo," řekl Bertie. "Teď poslouchej. Mám pro vás všechny jednu otázečku."
Všichni zmlkli, zvlášť Shine.
"Můžeš se stát zombií, když tě pokouše zvíře?"
  "Myslíš jako například pes?" zeptal se Shine. "Že by mě pokousal třeba náš Cujo?"
Nikdo nevěděl, ale každý na to měl nějaký názor.
  "Rád bych to věděl," řekl Bertie, "protože když jsem ráno vylezl z náklaďáku, skočil po mně ten Jergensonův trouba a musel jsem ho složit. Vypadal, že je po něm už pěknejch pár dní."
  Billy Gaspar se zamračil. "Ježišmarjá, to nám ještě scházelo, aby se proti nám obrátil každý podvraťák."
  "Z toho bych neměl strach" řekl Shine. "Jergensonův pes vždycky vypadal jako dvacet liber sraček. Nejspíš se mu nelíbil tvůj ksicht. A sprchoval jsi se dneska ráno?"
  Muži u pultu se zasmáli. Trochu nervózně, pomyslela si Martha. Roznášela talíře s koláčky, vejci, brambory, slaninou a toasty. Nalévala kávu. Pravou zrnkovou kávu, tady nikdo nepil zdravotní směsi bez kofeinu.
  Za zápěstí ji uchopila hrubá ruka. Káva v konvici zašplouchala. "Pro mě ne," řekl Bertie. "Snažím se shodit."
  "Pusť," řekla.
  Seděl tam a ona stála a čekala. Stůl ztichl. Muži chvíli civěli a pak se hovor znovu rozproudil. Ale jejich pohledy se k nim stále vracely.
  "Včera v noci jsem si trochu pokecal s Carlem Crumpem," řekl Bertie jakoby mimochodem. "Říkal opravdu zajímavý věci."
  "O tom pochybuju," řekla Marta.   "A teď mě pusť."
  "Ne." Tlusté prsty nepovolily. "Říká, že máš znamínko pod levou kozou. Vypadá jako pták. Je to pravda?"
  "Ne." Martha si přehodila kouřící konvici s kávou do pravé ruky. "Okamžitě mě pusť, nebo to na tebe všecko vyleju."
  Náhle bylo ticho a zdálo se, že rádio, které hrálo "I Don't Even Try" od Johna Hiatta, řve na celé kolo. Muži u pultu už ani nepředstírali, že se dívají jinam.
  "Když běháš za Bobbym Mackem," řekl Bertie, "jak to přijde, že nechceš udělat nic pro mě?"
"Cari je lhář," řekla Martha klidně.
  Bertie se jí podíval zkoumavě do očí. "Jasně," řekl a pustil její ruku. "Možná bychom si mohli vyjít do Walsenburgu dnes večer, co?"
  Ani nevěděla, proč to řekla. "Radši bych se vyspala se zombií." Zašeptala to tak tiše, že jí rozuměl jen Bertie. Vytřeštil na ni oči.
  Otočila se a šla zpět do kuchyně, snažila se jít rovně a klidně, neutíkat. Když už byla z dohledu sálu, setřela si slzy. Ucítila bolest. Její zápěstí. Obrátila ruku a uviděla hrozivě vypadající modřiny. Připomínaly ptáka s rozepjatými křídly.
  Bobby Mack se toho dne nezastavil jako obvykle na svačinu. Kolem jedenácté Martha zavolala na Henryho Roybala, "Hej, nechytil jsi něco na vysílačce? Co se děje venku? Neslyšel někdo o Bobbym Mackovi?"
  "Ani slovo o tom tvém mládenci, Martho. ale je tam toho jinak dost."
  Nesla tác se špinavými talíři a nádobím do kuchyně. José, myč nádobí, ho od ní vzal a něco si zabručel, když se náklad s řinkotem svezl do ocelového dřezu plného mýdlové vody.
"Co tím myslíte, že je toho dost?"
  "Vlastně ani nevím. Spousta kódovaných zpráv, jako vždycky, když vědí, že lidi poslouchají, a šerif nechce, aby se to roztroubilo."
  Jako na zavolanou zasyčela policejní vysílačka: "Centrálo, tady hlídka číslo tři."
"Hlídko tři, mluvte."
  "Ano, rozumím. Kenny a já jsme dostali ohlášenou partu zelinářů těsně u hranic okresu u Centennial Ditch. Nejspíš se schovávali v baptistickém kostele. Budeme postupovat podle rozkazů."
  "Zelináři?" zeptala se Martha.
Henry Roybal přikývl. "Tak to jde už od rána."
  Vysílačka znovu zapraskala. "Hlídko tři, nedělejte žádné hlouposti."
  "Centrálo, můžete nám poslat posilu?"
  "Zamítá se, hlídko tři. Je jich plný okres."
  "Slyšíme, centrálo. Uděláme, co se dá. Mám na korbě svůj starý AK 47. Osvědčil se. Doufám, že s ním posekám jednu nebo dvě řady zelinářů."
  "Můj Bože," vzdechla Martha.
  "Opakuji, hlídko tři. Zachovejte klid. Už jsme dnes ráno ztratili několik zahradníků."
  Vysílačka zůstala chvíli tichá. Pak hlas patřící někomu z hlídky tři řekl, "Víme o tom, centrálo. Tohle bude za Dalea a J.B."
  Henry Roybal pomalu vydechl. Martha se na něj podívala. Oba přesně věděli, o kom hlas mluvil. Byli to policisté z města. Ani oni se nezastavili na kávu. Bobby Macku, pomyslela si s pohledem upřeným na vysílačku, řekni něco. Ohlas se. Prosím.
  "Haló, centrálo, za námi jsou civilisté. Je to reverend Beecham a ještě někdo." Chvíli bylo ticho a pak se ozval hlas slaběji, jako by muž vystrčil hlavu z okénka auta. "Hej, pastore! Potřebujete pomoct? Kavalerie je tady..."
Z vysílačky se ozval přidušený výkřik.
  Druhý hlas vykřikl, "Centrálo, oni jsou taky zelináři..." Zapráskaly výstřely. Další výkřik. Nějaké nejasné škrábavé zvuky. Pak zvuk, jako by něco kouslo do mikrofonu, a ticho.
"Hlídko tři, co se tam děje? Hlaste se, hlídko tři..."
  Martha vyběhla z kuchyně, aby neslyšela vysílačku. Bobby Mack. Aspoň že nebyl v hlídce číslo tři.
  Rádio na polici hrálo "Long Black Veil" Nicka Cavea.
  "Proč nevysíláte zprávy?" zakřičela Martha.
  "Major Hardesty nechce, aby někteří z nás zpanikařili," řekl Bertie Hernandez. Se svými přáteli zřejmě právě přišel do Jídelny. Zanesli dovnitř trochu sněhu z tenkého poprašku, který pokrýval parkoviště. Na dlaždičkách podlahy se objevily hnědé loužičky.
  "Myslím, že já už nemám k panice daleko," řekla Martha podle pravdy. "Chci vědět, co se děje."
  "Žádnej strach, zlato," řekl Bertie. "Kdyby něco, postaráme se o tebe."
"Neviděli jste Bobbyho Macka dnes ráno, že ne?"
  Bertie a Shine Willis na sebe pohlédli. "Teď ne," řekl Bertie. "Je to chytrej kluk. Myslím, že je oukej, ale nejspíš má co dělat. Do večera ho tu neuvidíš."
  "Tak co se tam vlastně děje?" ptala se znovu Martha. "Pro Boha, řekněte mi to."
  "Jsou tam zombie," řekl Billy Gaspar.
  "Šíří se rychleji než AIDS," dodal Shine.
  "Jo," řekl Bertie. "Vypadá to, že stačí, aby tě pokousaly, ani tě nemusí zabít. Ty svině jsou všude, je jich plný město, spousta lidí, který známe."
  "Hromadu jsme jich zabili," řekl Billy Gaspar. "Ale je jich tolik..."
  "Teď," řekl Bertie, "musíme někam zalézt a odpočinout si. Jídelna je stejně dobrá skrejš jako každá jiná. Kromě toho by to už chtělo oběd. Co je dnešní specialitka?"
  "Sekaná," řekla Martha.
  Billy Gaspar zasténal. "Myslím, že to můj žaludek nepřežije."
"Jez nebo buď snězen," ušklíbl se Bertie.
  "Tady je KHIP," řeklo rádio, "hlas jižního Colorada. Přinášíme vám absolutně nejnovější zprávy o událostech od Puebla do Duranga..."
  "Sklapni už," zasyčela Martha. "Hlavně nám řekni, co se děje."
  Úvod přehrávaný ze záznamu skončil a chvíli bylo mrtvé ticho. Když se ozval hlasatel, měl unavený a vyděšený hlas. "Tady je Boots Bell ve studiu KHIP severně od Fort Durhainu. Mám tu celý balík zpráv a oznámení a většinou jde o otázky života a smrti. Takže poslouchejte."
  "Posloucháme, sakra," řekl Bertie Hernandez a v jeho hlase zaznělo stejné napětí, jaké cítila Martha. "Dej se do toho."
  Chlapi během odpoledne nechodili moc ven. Drželi se poblíž Jídelny, jen si přinesli z náklaďáků zbraně a vypili spoustu piva. Objevilo se ještě pár stálých hostů. Na stodevětapadesátce nebyl skoro žádný provoz.
  Boots Bell v rádiu zašustil papíry. Pak řekl, "Hlavní je zůstat uvnitř. Zamkněte se. Když někdo přijde ke dveřím, dobře si ho zkontrolujte. Tihle mrtví jsou z ničeho nic všude. Není to žádný vtip, žádná zkouška nouzového rozhlasového vysílače, nic podobného. Je to fakt."
"Pěkně upřímný," poznamenal Shine Willis.
  "Pokud máte zbraně," pokračoval Bell, "mějte je vždy po ruce a nabité. Miřte na hlavu. To je asi jediný způsob, jak zabít zombii."
"A co oheň?" zeptal se Shine.
  "...nebo je spalte," pokračoval Bell. "Pamatujte si, že jsou rychlejší, než se zdají, a opravdu silné. Většinou loví ve smečkách. Pokud uvidíte jednu, pravděpodobně se jich k vám deset plíží zezadu."
  José v kuchyni upustil pánev a polovina chlapů u pultu sebou trhla.
  Bell mluvil dál: "Tady ve studiu jsme dostali zprávu, že národní garda se sem přesune, jakmile ukončí vyčišťovací operaci ve Walsenburgu." Trochu zaváhal. "Myslím, že přijde na řadu, až vyčistí Springs. A v Denveru... odtamtud nemáme žádné zprávy." Chvíli šustily papíry. "Zaznamenáváme tu do mapy případy, kde viděli zombii, takže pokud nějakou uvidíte, brnkněte nám a my to dáme dál." Ozval se ještě jeden hlas, ale nebylo mu rozumět. Pak Bell řekl, "Dostali jsme už tolik hlášení, že vám můžeme říct, že ve Fort Durhamu není venku bezpečno nikde. Tečka. Šerif a policisté dělají, co mohou, a pomáhají jim dobrovolníci. Ale pokud nemusíte, nechoďte ven. Za žádnou cenu ne." Bellův hlas se lehce zachvěl. "Ředitel mi právě něco řekl a já s tím plně souhlasím. Když budeme držet spolu, dostaneme se z toho. Pamatujte si to."
  V Jídelně muži pevněji stiskli pušky a pohlédli jeden na druhého.
  "Další zprávy, až bude něco nového," řekl Bell. "A teď si poslechneme trochu hudby." Reproduktor začal vyhrávat úvodní takty "Stand by Your Man".
  "Aspoň," řekl Billy Gaspar, "nehrajou smuteční pochod." Pokusil se o úsměv, ale výsledek byl příšerný.
  Martha položila tác a šla k telefonu za pokladnou. Vytočila číslo svých rodičů, i když věděla, že jsou v pořádku. Jen se chtěla ujistit. Ve sluchátku se však ozvalo jen tiché bzučení mrtvé linky.
  Ve tři se na parkovišti u Jídelny objevila první zombie. Byla to paní Dorothy Millerová, hlavní pokladní ze Stockmanovy banky.
  "Pro Boha, zabijte ji," řekl Bertie a pokynul Billymu a Shinovi směrem ke dveřím. "Nejspíš posílají napřed zvědy jako mravenci. Nechceme přece, aby ostatní věděli, že tu najdou potravu všeho druhu."
  Muži přikývli a šli ven, Shine první. Billy přiložil pažbu své lovecké pušky 30.06 k rameni a pomalu stiskl spoušť. Kulka proletěla přímo levým okem paní Millerové. Zombie rozhodila ruce a otočila se kolem osy. Shine zvedl svou remingtonku a zblízka ustřelil hlavu paní Millerové úplně.
  Shine a Billy odtáhli tělo za roh Jídelny, pryč z dohledu. Pak se vrátili nazpět a oba si lokli punče z láhve Miguela Espinosy.
  Martha je téměř nevnímala. Poslouchala rádio a nutila Henryho Roybala, aby sledoval vysílání policie a obou uzlových vysílačů v pásmu občanských radiostanic. "Něco nového?" ptala se, kdykoliv přišla do kuchyně.
  "Nic," odpovídal Henry. "Poslechni, Bobby Mack má pravděpodobně příliš mnoho práce, než aby si hrál s rádiem. Neboj se."
  V sále hrála KHIP "Wreck of the Edmund Fitzegerald" Gordona Lightfoota.
  "Kristepane," řekl Shine, "kdo vybírá tu hudbu? Děsně bych si přál, aby tu měl Henry hrací skříň."
  "Ale on ji nemá," řekl Bertie. "Musíme si najít zábavu sami." Pohladil pušku, kterou držel na klíně. Pak se podíval na Marthu a zvedl svůj hrnek.
Martha na něj pohlédla a pokusila se mu vyhnout.
"Prosím?"
  Chvíli o tom přemýšlela, ale pak se k němu naklonila s konvicí.
  Díval se na ni s vážným výrazem v tváři. "Poslouchej, Martho, jestli se z toho dostaneme, můžeme snad začít znovu?"
  "Ne." Potlačila chuť se hystericky rozesmát. "Nemůžeme začít znovu, co jsme nezačali nikdy předtím."
  V Bertieho očích zažhnul potlačovaný plamen. "Já se teď opravdu snažím chovat co nejlíp."
  "Já to vím," řekla tiše. "Ale jsem k tobě upřímná."
  "Já taky," řekl. "Opravdu chci, abys byla moje."
Zavrtěla hlavou.
"Poslední slovo?" zeptal se.
  Je nebezpečný, pomyslela si Martha. Říká to, jako by byl schopen všeho. Ale přikývla. Ano.
  "Tak si teda trhni," řekl Bertie. "Myslím, že jediná věc, co nám zbejvá, je klátit tě, až budeš šilhat. Až nebudeš moct ani chodit."
  "Zkus to," řekla Martha, "a já tě zabiju."
  "A já se vrátím zpátky," řekl Bertie. "A budu tě klátit dál. Vsaď se, že kopnout zombii do koulí vůbec nepomůže. Co myslíš?"
  "Myslím, že jsi nechutný." Martha sevřela pevně rukojeť konvice s kávou. Pokušení opařit mu obličej, aby vypadal jako běžná zombie s potrhaným a hnijícím masem, bylo téměř neodolatelné. Odvrátila se.
  "Já počkám," řekl Bertie jejím zádům. "Až se dost načekáš na Bobbyho Macka, bude mi pořád ještě stát."
  Ani se neohlédla a řekla, "Já dovedu čekat."
  "Ne dost dlouho, aby ses dočkala svého šerifského poskoka."
  Prudce se otočila. "Co o něm víš?"
  Bertie si jen ostentativně olízl rty.
  Kolem šesté se začalo stmívat. Henry Roybal vyšel z kuchyně a zapnul neon JÍDLO.
  "Myslíš, že to je dobrý nápad?" zeptal se Shine.
  "Myslíš, že zombie umí číst?"
  "Když ještě byly živé, uměly to," řekl Billy.
  "Jsou to zvířata," poznamenal Henry suše. "Bestie. Nejspíš jsou taky barvoslepé."
  Tématu se nikdo nechytil. Neon na střeše bzučel a popraskával. Zář na sněhu před výlohou se měnila střídavě z červené na zelenou a naopak.
  "Možná bychom měli zkusit prorazit," řekl Miguel Espinosa. "Směrem na Nové Mexiko."
  "Pochybuju, že je to tam jiný," řekl Bertie. "Můžeme klidně zůstat tady, kde je spousta chlastu a žrádla." Zamrkal na Marthu. "A k tomu krásná dáma."
  "Mám plnou nádrž benzínu," řekl Billy Miguelovi.
"Jak to, že vy neodjedete?" zeptal se Bertie Henryho.
  Majitel Jídelny odpověděl bez váhání. "Můj tatík se zastavil tady ve Fort Durhamu, když byl na cestě do Kalifornie přes Dust Bowl. Zamiloval si to tu." Pokrčil rameny. "Mně se tu taky líbí. Zažil jsem tu záplavy i sucha, blizzardy i tornáda. Nenechám se vyhnat stádem masožravejch zkurvysynů."
  Rádio nepřetržitě vysílalo opakování odpoledních zpráv. Zdálo se, že se objevilo několik novinek. Varování se stále opakovalo. Zůstaňte uvnitř. Zamkněte dveře. Nabijte zbraně. Miřte na hlavu. Na závěr přidal Boots Bell něco nového. Poslední náboj si schovejte pro sebe.
  Muži v Jídelně mluvili a pili. Bertie Hernandez hlavně pil. Kolem osmé střídal tequilu a meskal místo piva. Shine Willis za ním nezůstával pozadu.
  Sedm minut po deváté podle hodin vedle rádia, Bertie mrštil svou sklenicí o zeď. Roztříštila se pod hlavou statného dvanácteráka, kterého Henryho otec kdysi střelil poblíž Pearl Harboru.
  "Myslím," řekl Bertie a příšerně se zašklebil na Marthu, "že už je nejbližší čas na pořádnou zábavu."
  Miguel a Shine k ní přistoupili každý z jedné strany. Martha se podívala na ně a znovu na Bertieho. Vstal a chvíli si pohrával s přezkou opasku.
  "Navrhuju," řekl "rozdat si to s touhle holčičkou, až jí můj pták poleze druhou stranou ven. Má tu někdo námitky?"
  "Myslím, že to ti nemůžu dovolit, Bertie," řekl Henry Roybal.
  "Myslel jsem si to. Jsi slušnej chlap, Henry." Bertie vytáhl magnum z pouzdra a střelil Roybala přímo do srdce. Rána odhodila starce zpátky na kuchyňské dveře. Rozletěly se, když jimi tělo propadlo dovnitř. Pak se znovu zavřely, ale zůstala na nich krvavá skvrna připomínající velká motýlí křídla.
  "Ještě někdo?" zeptal se Bertie a pohledem přelétl mlčící muže.
  Nikdo nic neříkal. Nevypadali nijak nadšeně, ale žádné námitky se neozvaly.
  "Tak oukej." Bertie položil pistoli na stůl, pak se sehnul a zabručel, když si zouval boty. Potom následovala přezka na opasku. Martha se pokusila utéct. Nebyla dost rychlá, aby se vyhnula Shinovi. Bojovala jako kočka, snažila se ho kopnout, kousnout, rozdrtit mu nárt nohy... Miguel ji uhodil pěstí do zátylku a ona se bezvládně svezla na zem.
  Slyšela, jak Bertie říká, "Podíváme se jí na kočičku."
  Cítila, jak jí nějaké ruce trhají vpředu hnědou číšnickou uniformu. Hrubé prsty zachytily její kalhotky a stáhly je dolů z boků, po nohou až k chodidlům.
  Martha otevřela oči a podívala se na Bertieho. Sundal si kalhoty a spodky a stál tam jen ve své dlouhé modré pracovní košili a ponožkách. Najednou si všimla, že jeho ponožky spolu trochu neladí, jedna byla černá, druhá tmavomodrá. "Bertie..." řekla. "Nedělej to."
  Usmál se téměř vesele, naklonil se nad ní a pohladil si varlata. Jeho penis se vysunul dopředu a vzhůru jako stavební jeřáb. Všechen alkohol, který vypil, zřejmě ani v nejmenším neovlivnil jeho erekci.
  "Martho," řekl a znělo to skoro něžně. "Já prostě musím." Plivl si do dlaně a navlhčil si špičku penisu. "Víš, co se děje venku. Tohle je možná naše jediná šance."
  Nevěděla, co mu odpovědět, aby to mělo nějaký smysl.
  Bertie se znovu usmál. "Jo a nedělej si naděje na záchranu v poslední chvíli z rukou starýho dobrýho Bobbyho Macka Quintany."
  Konečně se setkala s tím, čeho se obávala. Na co nechtěla ani pomyslet. Tak klidně, jak jen dokázala, se zeptala, "Co jsi mu udělal?"
  "To jsem nebyl já, kdo mu to udělal," řekl Bertie, popošel dopředu a zastavil se mezi jejíma roztaženýma nohama. "Udělal mu to ten čokl od Jergensonů. Já jsem jenom zkrátil jeho utrpení. Prokázal jsem mu službu." Bertie se zasmál tak, až se málem zakuckal. "Pro psa bych to udělal taky."
  Martha ucítila na tváři slzy. Marně se je snažila zadržet. Najednou zaslechla rádio, jako by jí ho někdo přidržel přímo u ucha. KHIP hrála "Poor Poor Pitiful Me."
  Hergot! Prohnula se v zádech a rychle vykopla pravou nohou přímo do Bertieho rozkroku.
  Bertie se překvapivě rychle uhnul a zachytil ránu stehnem. Nohou v ponožce jí přišlápl levý kotník. Shine ji uchopil za pravý.
  Miguel se zachechtal těsně u její hlavy. "Přej si něco."
  "V týhle kočce není ani kapka vděčnosti," řekl Bertie konverzačním tónem. "Ale doufám, že ještě bude." Klekl si mezi její kolena.
  ...a v té chvíli Bobby Mack Quintana vrazil dovnitř předními dveřmi.
  Neotevřel je. Prostě vletěl dovnitř v oblaku roztříštěného skla, provázen výkřiky mužů u pultu.
  "Kurva, co je?" vykřikl Bertie, vyskočil a vrhl se k magnumu ležícímu na stole.
  Muži kleli, někdo křičel a všichni zmateně prchali Bobbymu Mackovi pryč z cesty. Na chvíli se zastavil a Martha viděla, že už není mezi živými. Měl uniformu, ale scházel mu klobouk. Jeho khaki košile byla prosáklá sraženou krví, která zřejmě před časem stekla dolů z rozdrceného místa, kde míval krk. V prsou měl tři černé díry, kudy prolétly kulky velké ráže. Čtvrtá mu natrhla tvář a srazila nos ke straně. Rozklad už začal. Zdálo se, že maso kolem jeho úst hnije. Sliz vytékající z ran v obličeji se leskl ve světle zářivek. "Prokrista Bobby Macku," řekl Bertie a zvedl pistoli třesoucíma se rukama. "Kolikrát tě musím ještě zabít?" Ze zbraně vyšlehl oheň, odhodil Bobbyho Macka zpět, otřásl jeho tělem, ale nesrazil ho.
  Zombie se pomalu otočila a podívala na Marthu ležící na zemi. Její ústa se pootevřela a z roztrhaného krku nějak vybublalo, "Maartthho..."
  Bobby Mack se obrátil k Bertiemu a vykročil kupředu dřív, než muž stačil stisknout spoušť. Mrtvý zástupce šerifa vymrštil ruku a chytil Bertieho za penis. Prsty se sevřely kolem jeho kořene a varlat. Jediným pohybem škubl zpět a nahoru a maso se začalo trhat jako ztrouchnivělá látka.
  Ruka zombie pokračovala vzhůru a Bertieho břicho a žaludek se otevřely, jako když někdo vezme za zip u tašky plné tlustých makarónů. Vnitřnosti se rozletěly po sále. Pokud Bertie vykřikl, utonul jeho hlas v hluku, který způsobili ostatní muži, kteří se buď zoufale hnali ke svým zbraním nebo utíkali ke dveřím.
  Bertie zamával křečovitě rukama. Krev vystříkla vysoko do výšky a světlo zářivek se náhle zbarvilo do červena.
  Marthu teď nikdo nedržel, takže se pokusila vyškrábat se na nohy. Bobby Mack se obrátil k Shinovi a Miguelovi, prvnímu zaťal prsty do tváře a druhého hodil na skleněné střepy trčící z rámu dveří. Zombie odtrhla Shinovu tvář, jako by to byla použitá karnevalová maska, a pak se vrhla k Billy Gasparovi.
  "Já nic neudělal!" vykřikl Billy. "To oni. To všechno oni..." Bobby Mack urval Billymu levou ruku a pak mu jeho vlastní končetinou rozmlátil hlavu na padrť.
  V Jídelně bylo náhle úplně ticho. Byli tu jen mrtví a umírající. A Martha. Když se Bobby Mack otočil a zamířil k ní, krčila se u pultu. Dívali se jeden na druhého, z jeho zmrzačené tváře jí bylo špatně.
  Trhaně k ní vztáhl ruku, ale jeho prsty ji pohladily po vlasech velmi něžně. Pokoušel se něco říct, ale potrhaný krk mu to nedovolil.
  "Tak ty taky," řekla Martha a konečně jí vytryskly slzy. "Já tě mám taky ráda."
  Pak uslyšela výkřiky zvenku. Na parkovišti umírali muži. V záři neonu JÍDLO - JÍDLO Martha viděla ty, kdo utekli ze sálu, jak je trhají na kusy šedé stíny zombií.
  Otočila se k Bobbymu Mackovi a vzala ho za ruku. Kůže byla volná jako příliš velká bavlněná pracovní rukavice. "Musíme se odtud dostat pryč," řekla. "Pojď."
  Ani se nepohnul. Díval se někam za ni. Pomalu, s hroznou předtuchou vzhlédla také.
Poznala většinu tváří.
  Některé zombie byly po jídle - krvavé cáry masa jim visely z koutku úst. Byli tam všichni. Její noční můry: Cari Crump starší, jehož mrtvé oči zářily za rozbitými čočkami pečlivě vyvážených želvovinovych brýlí. Pastor Beecham, jehož kolárek a černý kabát byly postříkány stejně černou krví, která se vlhce leskla. Rudý přeliv paní Beechamové byl rozcuchaný a kolem uší jí vlály jakési mokré náušnice. Její šaty linie A visely v cárech na jednom ramínku. Otec Sierra měl hlavu otočenou na tenkém krku asi o čtyřicetpět stupňů. Vypadal jako sova, která vyhlíží kořist.
  Cari Crump mladší vztáhl ruku a Bobby Mack od Marty odrazil jeho zakrvavené drápy. Mladík na sobě měl směšné šortky s květinovým vzorem a košili ve stylu Maui.
  Musí mu být zima, napadlo Marthu. Uvědomila si, že by ani nedokázala spočítat všechny zombie, které se hrnuly do Jídelny. Učitelé, noční pokladník, pár dobrovolných hasičů, okresní knihovník a její doktor. Vypadalo to na půlku obyvatelstva Fort Durhamu.
  Cari Crump mladší zachroptěl něco, čemu Martha nerozuměla. Jeho otec se pohnul. Obě zombie si zakryly přirození jako obscéní žertovná verze známých nevidících a neslyšících opiček.
Martha pochopila, že oba mají obrovskou erekci.
  "Ne!" vykřikla a přitulila se těsněji k Bobbymu Mackovi. Mrtvý šerifův zástupce něco zavrčel a jednou rukou ji objal.
A pak se na ně zombie vrhly.
  Nebylo tam dost místa, takže síla davu se nemohla uplatnit, dokud nepovolila výloha a sklo se nevysypalo na parkoviště.
  Martha najednou ležela na zádech na zemi, oběma rukama svírala krk paní Beechamové a snažila se vyhnout útokům jejích řídkých zubů. Kopanec Bobbyho boty zasáhl paní Beechamovou těsné pod klíční kostí a zombie se odvalila stranou.
  Pěst Carla Crumpa staršího udeřila Bobbyho Macka do úst, vyrazila mu hrst zubů a zmizela uvnitř až po zápěstí.
"Bobby!" vykřikla Martha.
  Ruka Crumpa staršího se znovu objevila, z prstů kapala krev a svíraly kusy chrupavky a nějaké šedé hmoty. Tělo Bobbyho Macka se začalo kroutit v křečích. Ruce se mu rozlétly do stran pod podivnými úhly. Crump si olízl prsty.
  Nápor mrtvých svíjejících se těl přitiskl Marthu na mrazivě studený štěrk. Ruka s drápy utrhla její podprsenku i s kusem pravého prsu. Zpočátku necítila bolest, jen chladný vzduch na bradavkách.
  Viděla, jak se divoce rozcuchaný chumáč rudých, hennou barvených vlasů sklání k jejímu klínu, a pak ucítila studené rty a ledový jazyk, které pronikly do její vagíny. Snažila se zavrtat do nepoddajného štěrku, zatímco se jí zahnívající zuby zakously do masa. Paní Beechamová narážela do Marthy tváří kluzkou její krví, dokud ji manžel neodstrčil stranou.
  Pastor Beecham si na ni sedl a Martha marně hrábla po jeho prázdných očích. Horečně šátrala pravou a prsty se snažila nahmatat mezi útočníky nějakou oporu.
  Knězův penis do ní zajel hluboko a rychle jako ledová tyč. Pak se na ni vrhl Carl Crump mladší, převalil ji na bok a zarazil do ní svou erekci zezadu. Martha cítila, jak se v ní něco trhá. Tentokrát jí nepomohl milosrdný šok. Tohle bolelo, až vykřikla.
  Když do ní Carl mladší vnikl zezadu, jeho pohyb zřejmě vzrušil reverenda Beechama. Obrátil se zpět, na modrých rtech se mu objevily bubliny slin a z úst vyrazil proud zkaženého vzduchu. Martha uviděla, že Carlův otec a ostatní čekají v řadě jako trpěliví zákazníci na poště.
  Bolest přerostla v drtivou agónii, která jí vysávala mozek a byla větší než nekonečno. "Proklínám!" vykřikla Martha. "Proklínám vás všechnyl"
  Násilníci, kteří do ní pronikali, ji postrkovali k nějakému unikajícímu vyvrcholení. Martha zpočátku jen přihlížela jako zpovzdálí. Chladný klid ji otupil. Pak si ale uvědomila, jak blízko leží nehybné Bobbyho tělo zapletené do jednoho uzlu společně s ní a přirážejícími Beeehamem a Crumpem mladším.
  Pravou rukou dosáhla k jeho pouzdru s pistolí. Prsty se dotkla chladné lesklé kůže. V zásobníku jeho policejní osmatřicítky jistě zůstal alespoň jeden náboj. Prosím.
  Martha necitlivými prsty odhrnula kryt pouzdra, zatáhla za řemínek a uvolnila přezku. Pojistka cvakla. Martha ucítila v ruce vyřezávanou ořechovou pažbu pistole. Díky, Bobby Macku.
  Zombie na ní vrčely a přirážely. Martha cítila, jak se kolem ní stahují další a další. Dívaly se na ni mrtvé oči, ale žádné z nich ve skutečnosti neviděly. Nemohly vidět. Před očima jí splývaly šedé stíny.
A přicházely další zombie...
...a další...
Jenom jeden náboj, pomyslela si Martha.
Byl tam.
přeložil Stanislav Švachouček