Edward Bryant
Žralok
(Shark)
Válka začala a skončila. Jeho dostihla až po osmnácti letech.

Už když se někam ztratila hejna malých ryb, měl se Folger domyslet. Měl to vědět, ale byl právě zaměstnán usazováním klece na dno. Potom se horními dvířky vysoukal ven. Volně se vznášel a napínal zrak do šedozelené hlubiny jižního Atlantiku. Nic. Jazykem zapnul mikrofon v ústech. Transmitor zvuků přeložil jeho slova do jazyka symbolů a vyslal signál:
"otázka - valerie - poloha"
Opakoval to ještě jednou. Elektronika mu pískala do uší, ale odpověď nepřicházela.
Napravo něco postřehl - jen pohyb v šedi a zeleni moře. Potom spatřil dvě černé oči. Z šera se vynořilo dlouhé tělo, proudnicový tvar živého torpéda. Pohybovalo se neskutečně rychle.
Folger udělal chybu, chybu málem osudnou. Usoudil, že ho velký bílý žralok nejprve obepluje v kruhu. Řítil se však s široce otevřenou tlamou přímo na něj. Folger viděl zuby, nic než zuby, řady ostrých bílých zubů.
"otázka" vykřikl do mikrofonu.
Instinktivně před sebe natáhl pravou ruku s železnou tyčí. Strašlivé čelisti, trojhranné zuby krájející vodu. Folger pomyslel na tyč, chtěl ji zvednout. Uviděl krev a nějaké bílé úlomky trčící z jeho předloktí. Uvědomil si, že vidí kosti ruky amputované s chirurgickou precizností.
V šoku bylo všechno zdánlivě jednoduché: Folger sáhl levačkou za sebe, chytil se mříže a začal se přitahovat ke dvířkám. Žralok někam odplul. S jednou rukou nebylo snadné dostat se do klece. Folger se zachytil, zapnul vynořování a ztratil vědomí.
Jmenovala se Mana, stejně jako polovina žen z osady. Už deset let vedla Folgerovi domácnost. Uklízela, chystala dvě jídla denně, obvykle skopové s vařenými brambory. Milovala ho s tichou a urputnou vášní - a platonicky. Nikdy za ta léta o tom nemluvili. Nebyli milenci, večer co večer, když mu připravila večeři, se vracela do osady, do svého domku z kamene a jílu. Kdyby si Folger přivedl z osady nějakou jinou ženu, Mana by je oba ve spánku probodla kuchyňským nožem. Avšak nikdy k tomu neměla důvod.
"Seňore Folger, ptali se po vás," řekla Maria.
"Kdo?"
"Cizinci."
Folger měl na ostrově návštěvu naposledy před dvěma lety. Na lodi, která sem připlouvala každého půl roku obchodovat, byl tehdy brazilský novinář.
"Přijmete je?" zeptala se Maria.
"Nedalo by se tomu nějak vyhnout?"
Žena ztlumila hlas:
"Vláda."
"Sakra!" zaklel Folger. "Kolik?"
"Jenom dva. Chcete pušku?"
Ve skříni, zabalená v hadru napuštěném olejem, ležela dvanáctka s upilovanou hlavní.
"Ale ne," vzdychl Folger. "Přiveď je."
Mana cosi zamumlala a otočila se ke dveřím.
"Co ještě?"
Potřásla modročernou hřívou a frkla: "Jeden z těch cizinců je ženská!"
Valerie za ním měla přijít pozdě odpoledne. Předtím Folger hovořil s šéfem projektu. Věděl už, co od ní uslyší, namíchal si tedy dva silné drinky. Silnější než obvykle.
"Doufám, že to nemyslíš vážně," zněla jeho první věta.
Usmála se:
"Už tedy víš..."
"To ti nedovolím!"
Úsměv jí zmizel z tváře.
"Nejsem tvoje vlastnictví."
"Vím, vím, ale...," zrozpačitěl. "Je to pro mne šok."
Vzala ho jemně za ruku a posadila vedle sebe na pohovku.
"Bránila jsem ti někdy v naplnění tvých přání?"
"Miluji tě," zašeptal prosebně.
Valerie už byla někde jinde.
"Ale já to chci."
"Ty jsi zešílela!"
"Tys chtěl být oceánografem, já chci být žralokem."
Maria si nedělala žádné starosti s etiketou.
"Pospěšte si!" promlouvala hlasitě. "Seňor Folger nemá čas!"
"Nebudeme ho dlouho zdržovat," ozval se ženský hlas.
Návštěvníci se museli hluboko sklonit, aby mohli projít dveřmi. Žena měla jistě dva metry a muž byl ještě o půl hlavy vyšší. Měli stejné jednodílné kombinézy a na tvářích stejné úsměvy. Byli -Folger nemohl najít správný výraz - takoví "všeho příliš". Vlasy příliš plavé a lesklé, oči příliš modré, zuby příliš bílé a ostré.
Shlíželi dolů na Folgera.
"Jsem Inge Lindforsová," představila se žena. "To je můj bratr Per."
Muž lehce pokynul hlavou.
"Mne, předpokládám, znáte," zahučel Folger.
"Vy jste Marcus Antonius Folger," řekla Inge.
"Vlastně jsem se měl jmenovat Marcus Aurelius," poznamenal Folger bez souvislosti. "Otec nebyl moc zběhlý v historii."
"Je to spíše šťastný omyl," podotkla Inge. "Podle mého názoru byl Marcus Antonius fascinující osobností a především člověkem rozhodných činů."
Nic nechápající Maria udiveně sledovala hovořící.
"Pracoval jste v Námořním institutu na Východním Falklandu," ozval se Per.
"To už je dávno."
"Chceme si s vámi promluvit," navázala Inge, "jako představitelé Protektorátu Staré Ameriky."
"Ach tak. Poslouchám vás."
"Bude to oficiální rozhovor."
"Aha," Folger se usmál na Manu. "Musím s těmi lidmi zůstat o samotě."
Ostrovanka se podezíravě podívala na Lindforsovy.
"Budu v kuchyni," oznámila a odešla.
"Není snadné dostat se na Tres Rocas," začal Per. "Z Cape Pembroke nám plavba trvala devět hodin, celou cestu proti větru."
Folger se poškrábal na hlavě a neřekl nic. Inge se rozesmála. Byl to stejný smích jako ona sama - rozpustilý smích mladého děvčete.

"Marku Antonie Folgere, zdá se mi, že jste příliš dlouho pobýval mimo dosah naší civilizace."
"Nechyběla mi," odvětil stručně Folger. "Vynaložili jste námahu, abyste mne vyhledali. Proč?"
Proč?
Šplhávali na skály tyčící se nad mysem a vždycky mu kladla spoustu otázek. Valerie se vyptávala, Folger odpovídal a obvykle se oba dva dovídali něco nového. Proč roční výkyvy teploty na Falklandách nepřekračují deset stupňů? Čím se liší počítače třetí generace od těch generace druhé? Zda je elektrický rejnok životu nebezpečný? Co jsou kvazary? Kdy nastane konec vesmíru? Dnes mu položila novou otázku:
"Jak je to vlastně s touhle válkou?"
Zarazil se a celým tělem se vtiskl do skalního komína.
"Jak to myslíš?"
Studená skála mu chladila tvář. Čelisti mu ztuhly a také slova byla jaksi tuhá.
Zahleděl se dolů, na skály, na moře. Jak má vysvětlit, proč jedni lidé zabíjejí druhé. Může prolistovat slovník: "...cíle prvořadé a druhořadé, populační priorita, eliminace..." Co z toho? Pomůže to uvěřit ve správnost těch jatek na zemi, v kosmu i pod hladinou oceánů? Anebo se něco změní?
"Nevím vlastně nic," konstatovala smutným hlasem Valerie. "Jenom to, co nám nahustí do hlav."
"Ale radši jim věř," poradil jí Folger. "Jsou podezřívaví."
"Ale proč?"
"Protektorát nezapomíná na své přátele," řekl Per.
Folger se rozesmál:
"Nežvaňte. Ani v době, kdy jsem musel plnit svoje závazky vůči Protektorátu, nebo jak se to tenkrát jmenovalo, jsem nepřestal být absolutně apolitický."
"Před deseti lety byste byl za taková slova obviněn ze zrady."
"Ovšem dnes už ne," zasáhla rychle Inge. "Liberalismus se obnovuje."
"Doneslo se mi. Čas od času sem přivážejí noviny."
"Rekonstrukce není jednoduchá. Ne pevnině je zapotřebí i vašich zkušeností."
"Tady je mne více třeba. Občas mohu ostrovanům pomoci."
"Jako oceánograf?"
Folger ukázal z okna.
"Moře je jejich život. Jsem jim užitečný."
"Spíše plýtváte svými schopnostmi."
"Ty uplatním nejlépe při likvidaci zbytků."
"Zbytků?" zopakovala překvapeně Inge.
"Zbytků vojenské výzbroje. Podívejte se."
Sebral z police čtverec vysušené kůže a hodil jej Perovi.
"Z mečouna. Dostal jsem ho loni v zimě. Ta bestie předtím potopila tři čluny a zabila dva muže. Prohlédněte si druhou stranu."
Per zvedl kůži k očím. Bylo na ní ještě dost zřetelně vidět vytetované číslo: USMF 343.
"Vidíte? V moři stále plave celý arzenál. Tady toho vypustil Institut nejméně rok před mým příchodem. Nebyl to špičkový typ, zato dlouhověký."
"Je jich ještě hodně?" zajímala se Inge.
"Těch pravých... málo."
Když jej našli, driftoval, na palubě neměl živou duši. Nevelký dvojstěžník, který toho rána vyplul k ostrůvku Dos, jednomu ze dvou neobydlených sousedů Tres Rocas. Tříčlenná posádka chtěla lovit tuleně. Rybáři, kteří se s opuštěnou lodí setkali, nalezli na palubě zakrvácenou sekeru a osekané pahýly jako lidské stehno silných chapadel.

Folger již třetí den křižoval svým motorovým člunem trasu nešťastné lodi. Harpunu s výbušnou hlavicí neustále vedle sebe, prozkoumal rozsáhlou oblast silně rozvlněného moře. Čtvrtého dne odpoledne se z vody na levoboku vynořilo půl tuctu černých chapadel. Folger hmátl levačkou po harpuně. Nevšiml si dalšího chapadla z pravoboku. Bleskově se mu ovinulo kolem prsou a strhlo jej do moře.
Ledová voda ho ochromila. Na okamžik před sebou spatřil surrealistický obraz spletených chapadel. Jako pěst velké oči ho lhostejně sledovaly. Chapadla ho neúprosně táhla k zahnutému papouščímu zobáku.
Znenadání se dole pohnul velký stín. Ostré zuby ukously chapadlo a Folger byl volný.
Ohromný, alespoň desetimetrový žralok se skvrnitým břichem. Chobotnice jej okamžitě ovinula chapadly a obě těla zmizela v hlubině.
Myslel, že mu plíce prasknou, než se dostane na hladinu. Konečně se vynořil těsně vedle člunu. Jako vždy visel přes jeho okraj provazový žebřík. Tomu, kdo má jen jednu ruku, se takové maličkosti vždycky hodí.
"Ukážete nám osadu?" zeptala se Inge.
"Není tu nic zajímavého."
"Přesto bychom byli rádi, kdybyste nás chtěl doprovodit. Máte chvilku času?"
Folger mlčky vzal plášť. Inge se pohnula, aby mu jej pomohla obléci.
"Není třeba," zavrčel odmítavě.
"Na pevnině máme vynikající specialisty protetiky," ozval se Per.
"Děkuji, nemám zájem."
"Nemyslel jste na implantaci?"
"Jistě. Avšak čím déle jsem na ni myslel, tím méně mi ruka chyběla. Za pár let si člověk zvykne."
"To se vám tedy stalo ve válce?" otázala se udiveně Inge.
"Samozřejmě. Ve válce."
Když procházeli kuchyní, Maria se na ně mračila nad zkrvavenou deskou, na které porcovala skopové maso. Pohledem sledovala Inge. Nespustila jej, dokud blondýnka nevyšla ze dveří.
Sestupovali do osady. Studeně mrholilo.
"Déšť je jediná věc, bez níž bych se tu klidně obešel," poznamenal Folger. "Pocházím z Kalifornie."
"Až tady skončíme, chceme se do Kalifornie vypravit," řekla Inge. "Máme s Perem dovolenou. Dostaneme injekce proti nemoci z ozáření a poletíme si zalyžovat. A večer budeme chodit obdivovat ruiny Los Angeles."
"To jsou tak krásné?"
"Měsíc tam svítí jako polární záře," řekl Per.
Folger se pousmál:
"Odjakživa jsem tušil, že budoucnost L. A. bude vypadat nějak takhle."
"Poločas rozpadu bude město provázet do věčnosti," zadeklamovala Inge.
Per se zasmál:
"Byli jsme tam loni. Město je celé pod ledem. Je to nádherné."
V noci v posteli se zeptal:
"Proč chceš být žralokem?"
Konečky prstů se lehounce dotkla jeho šíje.
"Chci zabíjet lidi."
"Lidi?"
"Muže."
"Jestli dovolíš, zahraji si na psychologa...," začal Folger.
Zaryla mu nehty do ramene.
"Au! Sakra!" trhl sebou. "Co děláš? Teče mi krev?"
Pohladila mu to místo dlaní.
"Ty zbabělce."
"Prostě nedokážu chladnokrevně snášet bolest, miláčku."
"Neříkej mi miláčku, říkej mi žraloku."
"Ty můj žraloku."

Milovali se vášnivě a divoce.
Přidali do kroku, i když byla stezka strmá a neustále mrholilo. Minuli pár zakrslých stromků a konečně se dostali na rovnější cestu.
"Na kluzáku máme mražené steaky," pochlubila se Inge.
"Další věc, která mi chybí," přiznal Folger.
"Musíte s námi povečeřet."
"Jako host Protektorátu?"
"Čestný host."
"V tom případě pro mne nepropečený," požádal Folger. "Krvavý."
Po obou stranách cesty najednou vyrostla strmá skaliska a za chvíli uviděli osadu. Říkalo se jí prostě osada: na Tres Rocas žádná jiná lidská sídliště nebyla. Pár stovek jejích obyvatel bydlelo v kamenných chalupách hustě nastavěných podél břehu úzké zátoky.
"Je tu smutno," rozhlédla se Inge. "Co tady vůbec lidé mohou dělat?"
"Moc toho není," odpověděl Folger. "Chovají ovce, loví ryby, tuleně. Dokud ještě žily velryby, tak někdy i je. A když se někdo nudí, může zajít na rašeliniště nakopat rašelinu na topení."
"Tomu se říká prostý život," podotkl Per.
"Nekomplikovaný," řekl Folger.
"Kdyby ses mohl stát kterýmkoli tvorem žijícím v moři, čím bys chtěl být?" zajímalo Valerii.
Folger byl pokaždé zmaten otázkami tohoto druhu. Měl pocit, že odpoví vždycky jinak, než se od něj očekává. Teď intenzívně přemýšlel. Minutu nebo i déle.
"Nejspíše... delfínem."
"Prohráls," rozezněl se ve tmě její smích.
"Jak to?" zeptal se podrážděně.
"Delfíni loví v hejnech," vysvětlovala. "Spojují se, aby vraždili žraloky. Jsou to zbabělci."
"Vůbec ne. Jsou velmi inteligentní. V hejnu mají lepší možnosti spolupráce a obrany..."
Přerušil ho výbuch smíchu:
"Zbabělci!"
Na okraji osady narazili na houf špinavých, hrajících si dětí. Vyhrabaly si mělkou nádrž asi metr v průměru, která se zanedlouho naplnila spodní a dešťovou vodou.
"Počkejte," zastavil se Per. "Co to tam mají?"
Děcka vířila pruty kalnou vodu. Malé, na prst dlouhé rybky se vrhaly jedna na druhou a dravě zatínaly miniaturní zoubky do těl svých družek - svých obětí. Děcka jen vzhlédla na dospělé a pokračovala v zábavě.
Inge se nad nimi sklonila.
"Co je to?"
"Malí žraloci," vysvětloval Folger, "se líhnou z jiker už v těle matky. Některý rybář zřejmě ulovil samici písečného žraloka a mláďata dal dětem na hraní. Nebudou dlouho žít v té louži."
"Neuvěřitelné," vydechl Per. Folger si u něho poprvé všiml projevu nějakých emocí.
"Mladí a krutí."
"V tom malém prostoru se požerou navzájem," řekl Folger.
"Úžasné," zvolala Inge. "Organizmus stvořený k zabíjení."
Bratrovražedný boj v louži mezitím končil. Jen pár rybek se ještě malátně pohybovalo. Děcka je ještě zkoušela postrkávat pruty. Žádná reakce. Pruty se zvedly a udeřily, rozstříkly vodu a rozdrtily drobná tělíčka v písku.
"Ostrované nenávidí žraloky," řekl suše Folger.
Probudila se náhle, křičíc hrůzou. Folger chytil pěsti, jimiž do něj naslepo bušila, přitiskl ji k sobě a hladil po vlasech.

"To byl jen sen."
Přikývla, její vlasy ho zašimraly v obličeji.
"Byl jsem v něm i já?"
"Ne! Možná. Nevím."
"O čem se ti zdálo?"
Zaváhala.
"Plavala jsem. Někdo... Nějací lidé mě vytáhli z vody a položili na nábřeží. Na kamennou dlažbu. Bez vody, bez moře...," nasucho polkla. "Bože, napila bych se."
"Udělám ti drink."
"Potom mě odtáhli ještě dál od břehu. Ležela jsem a cítila oceán a nevěděla, jak se do něho můžu vrátit. A pak jsem cítila, jak se ve mně všechno trhá. Srdce, játra, střeva, všechno se rvalo z mého těla. Bolelo to..."
Folger ji pohladil.
"Zajdu ti udělat ten drink."
"Vážně?" podivil se Per. "Žraloci přece nejsou příliš agresivní?"
"Dříve nebyli," odvětil Folger, "avšak od války začalo přibývat útoků. Ostrované i žraloci loví ryby. A od jisté doby také sebe navzájem."
"A od jisté doby jste tu vy," doplnila Inge.
Folger přikývl:
"Jistě. Znám ty dravce lépe než kdokoli z těch lidí. Je to koneckonců moje profese."
Děti, zjevně se nudící po skončení hry s malými žraloky, šly za nimi přes osadu. Okukovaly Lindforsovy. Jeden z kurážnějších kluků sáhl po dlouhých, rozevlátých vlasech cizí ženy.
"Vayan!" rozkřikl se Folger. "Padejte pryč, ale rychle!"
Děti se neochotně vzdálily.
"Nás, bílé, už celkem znají," vysvětlil Folger. "Ale plavé vlasy asi ještě nikdy neviděly."
"Fascinující," užasla Inge. "Rezervace minulého století."
Cesta vedoucí okolo pobřeží byla zároveň hlavní ulicí osady; ač stále nevydlážděná, byla nyní o poznání širší. U mola Folger uviděl zakotvený kluzák. Podivně se vyjímal mezi rybářskými bárkami houpajícími se vedle jeho hliníkových boků.
"Jste tu sami?" zeptal se.
"Ovšem, jen my dva," odpověděla Inge.
Per ji vzal za ruku.
"Jsme dobrý tým."
Minuli šedý kamenný domek s dokořán otevřenými dveřmi. Vítr hnal dovnitř drobný déšť.
"Opuštěný dům?"
"Zdejší zvyk," řekl Folger. "Jsou katolíci, ale jen formálně. Kněz sem připlouvá pouze dvakrát do roka."
Ukázal na otevřené dveře.
"Muž, který zde bydlel, před pár dny zahynul na moři. Jeho rodina nebude po celý týden zavírat dveře, aby měla jeho duše útulek, dokud se nedostane do nebe anebo do pekla."
"Co se stalo s tím člověkem?" zajímal se Per.
"Lovil ryby," odvětil Folger. "Jeho přátelé všechno viděli. Dostal ho bílý žralok."
Leželi přituleni těsně k sobě.
"Delfíne."
"Žraloku!"
"Škoda, že nemáme více času," postěžovala si Inge. "Chtěla bych ulovit žraloka."
"Možná jindy, až budeme mít volno," utěšoval ji Per.
"Tak to je všechno, co se týká osady," prohlásil Folger. "Nic víc tu není k vidění. Leda místní řemesla - pokud vás zajímá předení vlny a odlévání lojových svíček."

"To je neuvěřitelné," zakroutila hlavou Inge. "Něco takového jsem viděla naposledy před Rekonstrukcí."
"Nevypadáte, že byste si to mohla pamatovat," poznamenal Folger.
"Byla jsem ještě dítě, když Protektorát povolal našeho otce z Kodaně. Pracoval jako projektant vodních turbín pro Oklahomské more."
Zastavili se na můstku z neohoblovaných prken. Byl odtud výhled na obloukovitě prohnutou radu domků. Per se pokoušel aspoň Částečně odstranit přítěž bláta nalepeného na jeho obuvi.
"Nedovedu pochopit, jak tady může člověk jako vy vydržet, Folgere."
Před usnutím Folger řekl:
"Až skončí válka, odstěhujeme se na pobřeží. Severně od San Franciska jsou ještě krásné volné parcely. Na svahu mezi stromy postavíme dům. A nad ním kamennou věž. Jako Robinson Jeffers."
"S tou věží je to dobry nápad," promluvila mu tiše do ucha Valerie.
"Budeš si moci celý den číst a plavat. A nikdy nebudeme přijímat neohlášené hosty."
"Chtěla bych, aby se ti o tom aspoň zdálo," zašeptala Valerie.
Nemluvili už několik minut, sledovali temné mraky od západu. Na obzoru se ukázaly trojúhelníkové siluety plachet. Folger přimhouřil oči.
"Rybáři se vracejí," oznámil a po krátké odmlce dodal. "Konec výletu."
"Já vím," řekla Inge.
"Doufám, stále ještě doufám," opřel se Folger o loket. "Jenže ty jsi už dávno rozhodnuta to udělat."
Lodě se přiblížily k vlnolamům. Slyšeli pokřik rybářů.
"Proč jste vlastně připluli?" otázal se konečně Folger.
Per Lindfors mu přátelským gestem položil ruku na rameno.
"Odstranit vás."
Folger se usmál. Jak jinak by měl reagovat?
"Vysvětli mi to," požádala Valerie.
Stáli na visutém ocelovém můstku. V bazénu pod nimi dva potápěči opatrně postrkávali pětimetrové modravé tělo k oválnému ústí tunelu. Žábra musela být celou dobu pod vodou, jinak by se mohl žralok udusit. Drobné vlnky mihotavě odrážely světlo obloukových lamp. To v dálce maják na Cape Pembroke neúnavně vysílal svých dvanáct záblesků za minutu.
"Mám jenom povšechné informace," promluvil Folger. "Moje specializace jsou mapy a logistika."
"Nevymlouvej se."
"V tom případě budu nucen porušit zákon o národní bezpečnosti. Prakticky celou technologii vyvinuli v nejvyšším utajení naši odborníci na orbitálních stanicích. Jeden z nich dostal i ten geniální nápad použít kyborgy v moři.
"Námořní síly?"
"Pochopitelně. Ve štábech zjistili, že nejdokonalejší z možných zbraní podmořské války si spokojeně plavou v oceánech a jsou to zbraně, které se v zabíjení zdokonalovaly stamilióny let. Zbývalo pouze vypracovat systém kontroly."
"Žraloci...," zašeptala Valerie.
"Žraloci, mečouni, chobotnice, některé druhy kytovců. Pokračuje výzkum dalších druhů."
"Jak se to vlastně dělá?"
"Nejdůležitější je samozřejmě transplantace, po které následuje spousta dalších chirurgických zásahů. Nervová soustava je částečně nahrazena elektronikou. Tohle jsi chtěla vědět?"
Podívala se dolů na nádrž s omámeným žralokem.
"Odtamtud už není návratu, že?"
"Tvoje staré tělo bude první potravou, kterou přijmeš v nové podobě."
"Tedy zabít. Dovím se alespoň proč?"
"Nespěchejte," řekla Inge. "Poprava nemá být provedena okamžitě. Upozornit odsouzence, že za chvíli zemře, je nehumánní. Zákony Protektorátu zakazují taková laciná melodramata."
"Učili jste se od Machiavelliho?" ušklíbl se Folger.
"Ani ne. Dostali jsme úkol a současně určitou svobodu jednání. Chceme si být jisti, že jsme vykonali to, co bylo třeba."
"...jestli tě zadržím, nebo ne?"
Od mysu dující vítr mu strhával slova od úst.
"Dokázal bys to?" Valeriin hlas zněl lhostejně, nevycítil v něm hádavý přízvuk.
Neodpověděl.
"Udělal bys to?" políbila ho na krk. "Je takové indické přísloví: Ženu, kterou miluješ, nesmíš vlastnit."
"Miluji tě," zašeptal. Nepodíval se na ni.
"Jestliže zatím nemáte v plánu mě zabít," řekl Folger, "dovolíte mi, doufám, vrátit se k mojí práci?"
"Folgere, jaké je vaše největší přání?"
Pohlédl na mladou ženu prázdnýma očima.
"Stejně byste je nedokázali splnit."
"Bohatství?" hádal Per. "Sláva? Před válkou jste byl uznávaným odborníkem."
"Chceme, abyste odplul s námi," řekla Inge. "Čekalo by vás ředitelské místo."
"Tomu mohu sotva uvěřit. Mám už pátý křížek a navíc, i když pominu ten binec po válce, musím být v oboru aspoň deset let pozadu."
"Krátký kurz na univerzitě San Juan by to napravil."
"Rekonstrukce není dosud u konce a géniové jsou vzácní. Je vás zapotřebí, Folgere."
"Nebožtík nebo ředitel," zahučel.
Rozhovor s šéfem projektu se odbyl ve sterilní kabině vedle operačního sálu.
"Jaké má šance?"
"Na přežití operace? Výborné."
"Jde mně o to... Potom."
Šéf silně potáhl z dýmky.
"Těžko říci. Výsledky testů nebyly jednoznačné."
"Proklatě, Dane, řekni mi to normálně! Co to má znamenat?"
Folgerův nadřízený se díval stranou, uhýbal jeho pohledu.
"Velký počet testovaných se nevrátil ze zkoušek na volném moři. Biotechnici soudí, že to má souvislost se somatickou pamětí. V buňkách zachovaná ,vzpomínka' na starou, zvířecí existenci."
"Nic jsi mi o tom neřekl."
"Utajení, Marku," zatvářil se šéf projektu zkroušeně. "Někdy ani já nemám přístup ke všem informacím. Vždyť víš sám, že už dvanáct dní nemáme rádiové spojení. Nikdo..."
"Přísahám, Dane, jestli se jí něco stane..."
Dýmka vypadla šéfovi z úst.
"Ale... Ona je přece dobrovolnice..."

A tehdy Folger poprvé uhodil člověka.
 
"Na pevnině budou zanedlouho volby."
"Svobodné?"
"Pochopitelně."
"V rozumných hranicích," dodala Inge. "Nakolik to bude výhodné pro proces Rekonstrukce."
Děti někam odběhly. Na pláži vykládali rybáři svůj dnešní úlovek.
"Vzpomínáte si na člověka jménem Diaz-Gomide?" otázal se Per.
"Ne."
"Brazilský žurnalista."
"Ach ten," kývl hlavou Folger. "Asi před dvěma roky, ne?"
"Přesně. Není to však jen obyčejný novinář, má významnou funkci v opoziční straně. Je to jejich kandidát na post ministra informací."
"Seňor Diaz-Gomide připravil řadu problémů současné vládě," podotkla Inge.
"Čili stejnému režimu, který je u moci už čtvrt století," dodal s úsměvem Folger.
"Někdo musí udržovat pořádek v době války - a tím spíše po ní," řekla vyhýbavě Inge.
"Jde o to, že ten Diaz-Gomide v zájmu své strany šíří v tisku nepodložené dohady a pomluvy."
"Dovolte mi hádat..."
Folger pomalu došel na sám konec můstku. Sourozenci kráčeli za ním.
"Soudím, že zveřejnil jisté otřesné podrobnosti o vládním Námořním institutu na Východním Falklandu."
"Mezi jinými."
Folger se zastavil. Špičky jeho bot už přečnívaly přes okraj můstku.
"Netvrdí náhodou, že tam byly prováděny nehumánní pokusy s transplantacemi lidských mozků do těl mořských zvířat?"
"Něco v tom smyslu, ovšem mnohem nevybíravějšími slovy."
"Tak je to tedy," pokýval hlavou Folger. "A co chcete ode mne? Abych všechno dementoval?"
"Jsme přesvědčeni," začala Inge, "že seňor Diaz-Gomide nezodpovědně zkreslil některé vaše informace. Bylo by dobré, kdybyste uvedl věci na pravou míru."
"Obvinění na téma experimentů prováděných námořními silami jsou bezpochyby přehnaná," přidal se Per.
"Ani ne," řekl suše Folger.
Mlčky se na sebe dívali.
Folger plaval uprostřed bazénu, v uších mu hlasitě pískal regulátor kyslíku. Zvolna se otáčel za velkým bílým žralokem kroužícím okolo a upírajícím na něho černé oči. Žralok - Folger ho nedokázal nazvat jejím jménem - se pohyboval elegantně, jeho hlava mírně komíhala do stran v rytmu vlnivých pohybů mohutného těla. Valerie - přece jen se přemohl - byla nádherná: strašná a neúprosná. Málokdo na světě měl příležitost prohlížet si živého žraloka z takové blízkosti. V duchu hodnotil její nové tělo, každým pohybem prozrazující sílu, která v něm dřímala. Nikdy dříve neviděl tak vražednou krásu.
Po nějaké době se rozhodl vyzkoušet sonex:
"valerie - otázka - pocity"
Překlad kódové odpovědi mu zazněl v uších:
"marku - netušit - dřív - síla - prostor - bezpečí - dobře "
"otázka - štěstí"
"ano"
Vysílali signály dalších pár minut. Konečně se zeptal:
"otázka - budoucnost"
"vojsko - bojové stanoviště - mariánský příkop"
"otázka - kdy"
"nikdy - válka - ne - útek"

"Mám tedy na vybranou," konstatoval Folger. "Buď všechno popřu, anebo mě zabijete."

"Raději bychom vás viděli jako šéfa výzkumného centra na Guamu."

Folger našel ten verš mezi mnoha jinými, napsanými na lístcích rozházených po Valeriině pokoji:
...a zbytečnosti se jí nedotknou
nic, čím byla,
je
a bude
Vyšel ven a sklonil se nad bazénem. Žralok neúnavně kroužil v širokých kruzích. Proplul kolem a Folger sledoval jeho tmavý hřbet a skvrnité šedobílé břicho. Stál tam a díval se, dokud vše neskryla temnota.
"Dáte mi čas rozmyslet si vaši nabídku?" zeptal se Folger.
Sourozenci na sebe pohlédli.
"Nikdy jsem nedokázal dělat rychlá rozhodnutí," vysvětloval.
"Chtěli bychom tu věc pokud možno co nejrychleji ukončit..." začal Per.
"Chápu," přerušil ho Folger. "Zajet si na lyže."
"Bude vám stačit dvanáct hodin?"
"Naprosto."
"Dobrá. Zítra ráno dostaneme odpověď?"
"Ano."
"Dohodnuto. Můžeme povečeřet," navrhla Inge. "Pamatuji si, Folgere, váš steak má být skoro syrový."
"A žádné úřední záležitosti při jídle."
"Žádné," slíbila.
"Ta zatracená bestie!"
Na kůži promočený šéf projektu vpadl do Folgerova pokoje. Byl z něho cítit pašovaný alkohol.
"To jsi ty, Dane? Co se stalo? Někdo utekl?" nemohl se probrat Folger.
"Ta tvoje mizerná děvka!"
"Valerie?" posadil se v posteli.
"Vyrazila vrata. Opustila bazén a vypustila polovinu žraloků. Snažili jsme se ji zablokovat v kanále..."
"Nestalo se jí nic?"
"Jestli se jí nic nestalo?" chytil si šéf hlavu do dlaní. "Rozbila člun. Dostala Kendalla a Brookinga. V životě jsem neviděl tolik krve."
"Panebože..."
"Aby to čert vzal! Potřebovali jsme ji na zítřek."
"K čemu?"
Odpověď na svou otázku získal Folger teprve druhého dne. Různými oklikami se dozvěděl, že Valerii měla být provedena vivisekce.
V noci Folger vystoupil na návrší nad svým domem. Když se brodil blátem a prodíral houštím, napadlo ho, že to připomíná jeho cestu životem. Temeno kopce bylo ploché, bez čehokoliv, co by se dalo nazvat vrcholem. Našel si relativně nejvyšší místo a na mokrou skálu rozprostřel pláštěnku. Seděl, chvěl se chladem a pozoroval černý oceán. Potom zvedl tvář a pokoušel se najít Jižní kříž. Bylo zataženo a začínalo pršet.
"K čertu!" zaláteřil a začal sestupovat.

Folger doplul člunem Institutu k mysu, zakotvil a spustil klec. Ponořil se a zapnul sonex:

"otázka - valerie - poloha" A potom přišel o ruku.
Ráno s ním Mana zatřásla. Folgerovi se nechtělo probouzet: za zavřenými víčky měl dosud obrázek pestrobarevných korálů. Voda byla tak teplá, nepotřeboval žádný neoprén. Nespoutaný, radostný let...
"Seňore Folger, musíte vstávat! Viděli ho!"
Třásla s ním, až mu hlava poskakovala.
"V pořádku, už nespím," zívl. "Koho viděli?"
"Toho velikého. Toho, co před třemi dny zabil Manuela Pandilla. Objevil se v zálivu hned za svítání."
"Pokoušeli se něco dělat?"
"Ne. Báli se. Měří nejmíň deset metrů."
Folger znovu zívl:
"Zatraceně nepříjemný začátek dne."
"Připravila jsem snídani."
Ohrnul nos.
"Včera jsem jedl steak. Opravdové hovězí. Ochutnalas někdy něco takového?"
"Ne, seňore."
Maria ho doprovázela do osady. Tak usilovně mu nabízela svou pomoc, že ji nakonec nechal nést brýle, krabičku nábojů a síťku prázdných kapslí. V osadě zašel k řezníkovi a naplnil kapsle ovčí krví. Podíval se na hodinky; bylo sedm.
Jeho člun byl uvázán u druhého mola. Prošli kolem kluzáku lesknoucího se v ranním slunci. Na můstku nehybně stála Inge.
"Dobré jitro, Folgere!" zavolala na něho.
"Dobré jitro," odvětil.
"Jaká je vaše odpověď?"
Chvíli se na ni upřeně díval.
"Ne," řekl konečně a šel dál.
Válka nakonec dorazila i na Falklandy. Institut se rozpadl před očima. Někteří lidé zmizeli bůhvíkam, někteří zůstali a chtěli bojovat. Folger s čerstvě zahojeným pahýlem paže se s tím vším rozloučil.
Vznášel se v chladivé šedé prázdnotě a hltal příliš bohatý proud kyslíku. Pohyboval se zvolna, aby se uklidnil a dovolil zrychlenému dechu vrátit se do obvyklého, vyrovnaného tempa. Od hranaté siluety člunu na hladině se táhla nylonová šňůra. Přivázal na ni síťku plnou uzavřených kapslí s krví. Překontroloval svou skrovnou výzbroj. V levé ruce svíral podvodní pušku, k pahýlu pravačky měl připevněnu svorku a v ní ocelovou tyč na žraloky.
Něco se pohnulo na okraji jeho zorného pole. Pohlédl vzhůru.
Blížily se k němu dva sebevědomé, smrt zvěstující stíny. Inge a Per měli pouze ploutve, brýle a šnorchly, ozbrojeni byli noži. Beze spěchu se přibližovali ze dvou stran.
Folger zvedl varovně pušku. Nevšímaje si Inge, obrátil zbraň proti jejímu bratrovi. Per se usmál. Folger zaváhal. Ve chvíli, kdy stiskl spoušť, odsunul Per volnou rukou hlaveň stranou. Zpětný ráz Folgera odhodil dozadu. Stále se usmívající Per napřáhl ruku s nožem.
Inge bublavě vykřikla. Per se vyhnul Folgerovu neobratnému pokusu zasáhnout ho tyčí a ze všech sil plaval k hladině. Folger se ohlédl.
Tlama tvaru půlměsíce se hnala přímo na něj. Folger nedokázal spustit pohled z řad trojhranných zubů. Ostrý nos uhnul v poslední chvíli, žralok zaútočil na Pera. Ostrými zuby vyzbrojené čelisti muži urvaly paži a část hrudníku. Žralok se obloukem vrátil a udeřil ještě jednou. Peřový nohy pomalu klesaly na dno, jejich dráhu značily stuhy krve. Folger si vzpomněl na Inge. Otočil se a uviděl polovinu jejího trupu. Kolem mrtvé hlavy se vlnil závoj hedvábných vlasů.

Žralok se mezitím opět vrátil a kroužil okolo. Přes své obrovité rozměry byl nějakým děsivým způsobem krásný. Černé oči na člověka upíraly nehybný, studený pohled.
Folger držel tyč před sebou ve výši prsou. Puška mu už dávno vypadla z ruky. Člověk a žralok se na sebe dívali. Před Folgerovýma očima se mihla značka námořních sil na dravcově bělavém břiše. Vyslal signál:
"otázka - valerie - otázka - valerie"
Kruh se zužoval.
"otázka - valerie -já -folger"
"folger" přišla odpověď, "valerie"
"já -folger" opakoval.
"marcus" řekla, "láska/hlad - hlad/láska"
"valerie - láska "
"hlad - láska"
Náhle žralok odbočil ze své dráhy směrem na Folgera. Strašlivá otevřená tlama, ostré zuby připravené se zatnout.
Folger zvedl svoji směšnou tyč. Čelisti však zaklaply před ním a ohromné tělo ho minulo tak těsně, že by se mohl dotknout jeho kůže.
Až do východu slunce seděl nehybně za psacím stolem. Konečně se ozvaly Mariiny kroky. Slyšel, jak se žena blíží po kamenité stezce, jak otevírá dveře a vchází do kuchyně.
"Seňore Folger, vy nespíte?"
"Stárnu," řekl.
Ostrovanka byla rozrušená.
"Ten veliký je tu zase."
"Vážně?"
"Rybáři se bojí vyplout."
"To je od nich rozumné."
"Seňore, musíte ho zabít!"
"Musím?" pousmál se Folger. "Prosím, uvař mi čaj."
Odběhla do kuchyně.
"Mario, dnes mi nemusíš chystat večeři."
Po snídani, skromné jako vždy, vzal svou výzbroj a vyšel z domu. Na schůdcích se zastavil.

Každý se nakonec stává beze zbytku tím, čím je ve skutečnosti. A ona byla žralokem.
"Co bych měl udělat?" promluvil do prázdna. "Vytesat do skály symbolickou hrobku?"
"Prosím, seňore?" zeptala se nechápavě Maria.
"Jdeme."
Vyšli na stezku.
"Počkej chvilku," požádal ženu. Vrátil se a otevřel dveře dokořán. Vítr a déšť vtrhl dovnitř. Podepřel dveře kamenem.
Potom vykročil směrem k moři.
přeložil Stanislav Komárek