Mlčeti zlato

John Brunner

Hesketh znal svou celu tak dobře, že už téměř byla součástí jeho samého. Ale mnoho věcí k poznání se v ní nenabízelo.
Od podlahy ke stropu měřila sedm stop; od jednoho konce ke druhému měřila sedm stop; od jedné strany ke druhé měřila také sedm stop. Tento stroze symetrický prostor narušovaly dvě akcelerační palandy s bezpečnostními popruhy a jakási výlevka, která sloužila k mytí a zároveň jako hygienické zařízení. Kdysi tu taky byla vysílačka s mimoprostorovým volacím klíčem, ale ta je pryč už tak dávno, že vybledl i obrys na zdi, kde visívala.
Ve skutečnosti (protože Hesketh si ještě dokázal vzpomenout, pokud se soustředil, ale to bylo zřídka) to byla přesná kopie vnitřku záchranné kapsle. Nebo možná – protože Charnogové mysleli ekonomicky – to opravdu byl vnitřek záchranné kapsle. Hesketh myslel na důležitější věci než na takové nicotné rozdíly.
Charnog, který mu nosil jídlo, ještě nepřišel. Nikdy dřív se to nestalo, a Heskethův žaludek, navyklý neměnné rutině, se začínal bouřit. Trpělivě si sedl na krajíček palandy, které odjakživa dával přednost před tou druhou (i když mezi nimi nebyl žádný rozdíl). Ale tato neobvyklá událost ho zneklidnila.
Jindy mu mozek nedělal žádné potíže. Proud myšlenek tekl stejnoměrně jako voda z pootevřeného kohoutku. Teď ale zjistil, že v něm roste jakýsi pocit: přání, aby přišli a nakrmili ho, aby mohl jít spát s plným žaludkem.
Že by pro to mohl něco udělat, takový nápad mu samozřejmě nepřišel na mysl. On s tím prostě nemohl nic dělat.
Zdálo se mu, že ho na zádech cosi svědí; zkroutil se, aby se poškrábal. Když toto rozptýlení pominulo, zjistil, že se chvěje, a to bylo divné, šaty, které měl na sobě, když ho sem poprvé přivedli, už byly úplně roztrhané, ale Charnogové měli rádi teplé klima a jemu nikdy zima nebyla.
Když ho chytili, dovolili mu, aby si nechal náramkové hodinky s kalendářem, protože zjistili, že nemá vlastní smysl pro čas, ale neměnný rytmus života v jeho cele ho přikoval k rutině tak, že už nepotřeboval dívat se na hodinky. Teď to udělal, a námahou svraštil obočí, když vzpomínal, v jaké pozici ručičky jsou, když je čas jídla.
Ať byl jaký chtěl, hodinky ho teď neukazovaly.
Nakonec vstal, šel ke dveřím a přitiskl k nim ucho. Věděl, že je tam chodba, jednak proto, že ji dobře viděl, když ho sem vedli, i když se na tu dobu už moc jasně nepamatuje, a taky proto, že víc než často slýchal, jak se Charnogové klouzavě šourají z jednoho konce na druhý.
Teď se za dveřmi cosi ozvalo.
Charnog to ale nebyl.
Byl to opatrný zvuk, ozývaly se v něm jakési nepravidelné dvojité údery, a vypadalo to, že se tam pohybuje cosi velkého a velice neohrabaného, v Heskethově mozku to vzbudilo něco, co tam velmi dlouho spalo, a Hesketh se začal neovladatelné třást.
Znovu si sedl na palandu a schoulil se, aby si uchránil tělesné teplo. Napadlo ho, že ten zvuk musí mít něco společného s tím, že mu nenesou jídlo, a pocítil nejasné roztrpčení.
Po chvíli to, co vydávalo zvuky, přišlo k jeho dveřím a tam se zastavilo. Zvenčí kolem madla na výsuvném panelu se ozývalo šátrání; pak několik netrpělivých pohybů a cosi do běla rozpáleného a syčícího propálilo zámek a na protější stěně vypálilo šmouhu. Hesketh vyskočil a obrátil se na útěk.
Utíkat nebylo kam.
„No tohle, to se mi snad jenom zdá!“ zařízl se mu do uší ryčný hlas. „Člověk!“
Hesketh se pomalu otočil tváří k postavě ve skafandru a s přilbou, která stála ve dveřích. Už to bylo dávno, kdy používal slova, ale mozek zpracoval základní význam toho, co tu bylo řečeno. „Člověk,“ zkusil si říct sám pro sebe, a i když se zdálo, že hlas mu zrezivěl, jeho zvuk zněl uspokojivé. „Ano, jsem člověk.“
„To se mi snad zdá,“ opakoval příchozí. O krok ustoupil a zařval, až se to rozlehlo celou chodbou. Pak napřáhl ruku.
Ale Hesketh už zapomněl, co s ní.
Cizinec pokrčil rameny, ukázal zuby a sundal si přilbu. Začichal, zašklebil se a znovu promluvil tím buráeivým hlasem: „Chlape jeden, vsadím se, že mě zatraceně rád vidíš! Jmenuju se Walters – Druhá konsolidační flotila. Dneska jsme dostali Charnogy z tohodle sektoru a zrovna se koukáme, co jsme to vlastně obsadili. Řekni, jak dlouho už trčíš v týhle smrdutý díře? Ne, nic neříkej – asi to nevíš.“
„Jmenuju se Hesketh.“ řekl vězeň velice tiše, nesnažil se napodobit hlas toho druhého. „A vím, jak dlouho tu jsem. Dvacet osm let, dva měsíce a sedmnáct dní.“
Další muži, kteří se tísnili v chodbě, zbraně opatrně ve střehu, sborově vykřikli údivem. Hesketh za celé své dlouhé věznění neslyšel žádný zvuk kromě svých vlastních chodidel, ťapajících po cele, šplouchání vody a Šustivé pohyby Charnogů; zapomněl, jak hlasitý může být lidský hlas. Snažil se ucpat si před tím halasem uši.
Přinesli mu šaty a skafandr, nějak ho na sebe navlékl a vzpomněl si, že venku je vesmír, který se dávno proměnil v zašlou vzpomínku, starou dvacet osm let. Ale to nebylo tak aktuální v porovnání s nepohodlím, jaké cítil jeho žaludek.
Když ho vyváděli do chodby, dychtivě se rozhlédl, doufal, že uvidí svou misku ležet vedle některého z mrtvých Charnogů, kterými byla podlaha poseta. Walters si všiml jeho počínání a zazubil se. „Je to fajn, vidět je, že dostali na prdel, co, Heskethe?“ prohodil hlasitě. Hesketh zavrtěl hlavou; toto gesto se mu vybavilo automaticky.
„Ne, mám hlad,“ vysvětlil.
„Týrali tě hladem, když tě zavřeli, co? Ti darebáci! Hned jak tě nalodíme, pořádně se o tebe postaráme.“
Hesketh chtěl vysvětlit, že netrpěl hladem, že ti lidé jenom nabourali pečlivě vypracovaný systém, podle kterého se o něj Charnogové starali, ale v té chvíli ho strčili do těsné kabiny, která náhle vyletěla vzhůru, tím se k jeho hladu přidal další nepříjemný pocit. Pak se dveře kabiny otevřely, a oni se ocitli na temné plošině. Z černého nebe vyskočily veliké, zářící hvězdy a dopadaly Heskethovi přímo na mozek; vzdálený obzor mu přitáhl oči do úhlu zaostření, na jaký nebyl zvyklý po dobu, kdy žil ve své cele sedm krát sedm krát sedm stop.
Hesketh omdlel.
„Doktor mu dal kapačkou výživu, takže by měl být dost silnej, až se probudí. Ale šok to musel bejt pořádnej. Když se jeden smíří s tím, že umře jako vězeň, je to asi pěkný vzrůšo, když se nakonec zachrání.“
To byl Waltersův hlas. Když se Hesketh prodíral k vědomí, upoutalo jeho pozornost spíše známé zabarvení hlasu než slova. Druhý hlas navázal nitku hovoru, ale on ho neposlouchal, jen se snažil rozpoznat, čím se liší od Waltersova.
„Zvlášť po takové době,“ souhlasil druhý. „Nikdy jsem o podobném případu neslyšel. Nechal jsem prohledat kartotéku pohřešovaných v té době, ale přinesli mi jenom prázdný papír, a s civilisty si naděje moc nedělám – aha, my o vlku a vlk za humny… Díky, Lale.“
Cosi zašustilo a hlas pokračoval.
„Ano, tohle vypadá slibně! Abdul Hesketh, hlášen jako pohřešovaný z transportu 62965, asi před třiceti lety. A navíc –“
„Civilní rozvědka!“ vykřikl Walters vzrušeně. „Tak my nejenom že dostanem zpátky někoho od Charnogů, ale on to je člověk, kterej je přímo vycvičenej k tomu, aby nám o nich něco pověděl! Tomuhle se říká štístko, žejo, pane?“
„Myslím, že přichází k sobě,“ řekl druhý hlas varovně a Hesketh si vzpomněl, že před chvilkou se mu zachvěla víčka; Žluté světlo ho oslepovalo, na rozdíl od modravého osvětlení Charnogů, na které byl zvyklý, ale viděl, že pokoj vypadá čistě a je velký, a nos mu pověděl, že voní jinak než jeho cela. Nemocnice, vzpomněl si. To je ono – nemocnice.
„Cítíte se už dobře, Heskethe?“ zeptal se Walters.
Hesketh si olízl rty. „Ano,“ odpověděl, podařilo se mu otevřít oči a udržet je tak. Vedle postele, na které byl natažený, se rýsoval Waltersův obličej; a vedle něj další, o něco unavenější tvář.
„To je komodor Vozdov,“ vysvětlil Walters. „Řídil útok, při kterým jsme vás vysvobodili od Charnogů.“
Vozdov se usmál. „No tak, Heskethe,“ řekl, „jste asi nejšťastnějším mužem v historii, že. Právě jsme si říkali, že jsme nikdy dřív neslyšeli o někom, kdo by od Charnogů byl zachráněn. Měl jste asi pořádně krušné časy, ale už je to pryč.“
„Nebylo to tak zlé,“ řekl Hesketh. Komodorův hlas, stejně jako u ostatních, byl moc hlasitý a řezal do uší. „Krmili mě, bylo mi teplo, dovolili mi, abych měl vodu na mytí.“
„Ale drželi vás zavřenýho v tom chlívku dvacet osm let!“ protestoval Walters. „To je – to je nelidský!“
„Charnogové nejsou lidé,“ řekl Hesketh bezvýrazně.
Vozdov se vzpamatoval rychle. „Jistěže nejsou,“ souhlasil chlácholivě. „No, myslím, že ze všeho nejdřív vás bude zajímat, co se stalo za tu dobu, kdy jste byl zavřený. Zjistíte, že situace se změnila, to mi věřte. Ženeme je na ústup skoro všude. Ale díky vám očekávám, že naše konečné vítězství bude ještě blíž.“
„Díky mně?“ Hesketh byl zmaten; abstraktní pojmy jako vítězství mu dělaly potíže.
„Přece nikdo jinej zatím neměl tak fantastickou možnost Charnogy sledovat,“ upřesnil Walters. „A vy jste byl v civilní rozvědce, že jo, než jste – ehm, než vás zajali?“
Hesketh neřekl nic. Maličko se zamračil.
„Pro tuhle chvíli toho zatím necháme,“ řekl Vozdov k Waltersovi. „Ale hned jak doktor dovolí, tak ho ke mně přiveďte, chtěl bych, aby si vzpomněl na všechno, co se stalo. Myslím, že čím dřív začne vést normální lidský život, tím lépe pro něho.“
Hesketh zavřel oči.
Doktor se jmenoval Shu; byl malý, trochu omšelého vzhledu a mluvil tichým hlasem. To samo o sobě stačilo, aby ho Hesketh měl raději než Vozdova nebo Walterse, a poslušně se nechal obléci, oholit a vyšetřit.
Byli tam ještě další lidé, ale ti se na něj nijak přímo neobraceli. Jednou zahlédl svůj obličej v zrcadle a překvapilo ho, jak velice se podobá ostatním, už dávno zanechal pokusů pamatovat si rozdíly mezi rysy jednotlivých tváří. Zdály se mu stejně neosobní jako přístroje, na kterých Shu zkoušel jeho nervové reflexy, zjišťoval metabolismus, studoval křivky encefalogramu.
Zelený nemocniční župan hřál. Ale tvrdý chirurgický stůl – ne tvrdší než jeho známá, ošoupaná akcelerační palanda – byl nepohodlný, a ovzduší výlučnosti ho zlobilo, takže byl skoro rád, když Shu vypnul proud z posledního přístroje a podíval se přímo na něj.
„Jste v pořádku,“ řekl potichu. „Přinejmenším v lepším stavu, než by se dalo čekat. Jste trochu v šoku a vaše reflexy pomalé, ale fyzicky jste fit stejně jako já.“
Hesketh mlčel a Shu po chvilce váhání přešel místnost ke stolnímu komunikátoru. „Prosím poručíka Walterse,“ řekl a bubnoval prsty do stolu, dokud se neozvala odpověď.
Když Walterse uslyšel, Hesketh se lekl, rozhlédl se a čekal, že ho uvidí; pak se vzpamatoval a uklidnil se. Ne docela.
„Waltersi, zajděte laskavě na nemocniční oddělení, myslím, že komodor Vozdov chtěl, abyste k němu Hesketha přivedl.“
„Za chvilku jsem u vás,“ řekl Walters.
Zatímco čekal, podíval se Hesketh na aparát, který lékař předtím použil. Zvláštní. Přístroj mu nebyl úplně neznámý; spíš mu připadal jaksi příliš známý.
Byl skoro rád, když se objevil Walters, srdečný a hlasitý jako dřív. Následoval ho bez protestů a nesnažil se zapamatovat si cestu, kterou šli, a Walters ho vedl koridory, do výtahů a z výtahů, až dorazili do rozlehlé kanceláře, jejíž stěny byly přímo obložené komunikátory a kontrolními světly. Tady, u komodorského stolu, seděl Vozdov.
„Pan Hesketh je připraven s vámi mluvit, pane,“ řekl Walters.
Komodor odhodil hromádku papírů stranou a otočil se na sedadle. Ukázal na židle; Hesketh seděl nepohodlně, protože jeho židle byla o dobrých šest palců vyšší než akcelerační palanda, na kterou byl zvyklý.
„Stal se z vás velice důležitý člověk, pane Heskethe,“ začal Vozdov a zamračil se. „Přirozeně jsem ohlásil ústředí, že jste byl zachráněn, a už se tam nemůžou dočkat, až nám všechno řeknete, jak jen budete moct. Jistěže, nakonec to všechno budeme muset analyzovat, ale bude trvat dva týdny, než vás dostaneme před ty správné počítače, takže zatím se budeme muset snažit pracovat co nejlépe s tím, co tu máme.“
„Nerozumím,“ řekl Hesketh.
„Ne?“ zdálo se, že Vozdov je upřímné překvapený. „Řekl bych, že jsem to řekl dost jasně. Podívejte se na to takhle: až do dneška se nám nepodařilo dostat někoho zpátky z péče Charnogů. Až do dneška jsme tu neměli nikoho, kdo je pozoroval z první ruky. Přímá informace o nich stojí za to, aby křižník třídy B vybočil z bojové linie a byl vyslán nejvyšší rychlostí zpátky na základnu. Což jsme udělali. Kvůli vám –“ Vozdov mrkl na hodinky, „– čtyři tisíce záložních bojovníků a jedna z nejsilnějších lodí naší flotily letí pryč od rozvíjející se bitvy a už je to skoro osmnáct hodin. Možná teď chápete, jak jste důležitý.“
„Tahle loď?“ řekl Hesketh. Pak spěšně dodal, aby nevypadal hloupě: „Je to loď, ne? Není to planetární základna?“
Vozdov v tu chvíli ztratil řeč. Walters se na něj rychle podíval a vpadl do pauzy: „Jasně, všechno se od vašich časů trochu změnilo, Heskethe,“ řekl. „Je to loď, jistě. Co jsme získali pohon Sun Ping, to už je dvacet let, tak od tý doby nemaj naše možnosti hranice. Myslím, že kdybysme chtěli, mužem hýbat planetama.“
Hesketh nereagoval. Walters protáhl obličej a pokrčil rameny.
„Dobře,“ řekl Vozdov ztěžka. „Víte, co vaše vědomosti pro nás znamenají, Heskethe. Jste tím jediným, kdo je pro naše záměry lepší než živý Charnog. Jste unikát. Jste neocenitelný. Jste nepostradatelný. Rozumíte?“
Hesketh přikývl, protože měl pocit, že se to od něj očekává. Pak řekl: „No –,“ a zoufale se snažil vzpomenout si na něco, co by o svých věznitelích mohl říct.
„Plazí se,“ nadhodil s nadějí. „Slýchával jsem, jak se sunou chodbou, když mě chodili krmit.“
„Ano, my víme, že se plazí,“ souhlasil Vozdov trpělivě. „Vyvodili jsme to z jejich stavby těla. Je to jediný způsob, jak se mohou pohybovat. Ale tohle nechceme. Nemůžeme držet Charnoga v zajetí na živu tak dlouho, abychom prostudovali jeho způsob myšlení – jeho psychologii, krátce řečeno. A tu nutně potřebujeme znát.“
„Udržovali mě v teple,“ řekl Hesketh nejistě. „Bylo tam tepleji než tady. A dávali do výlevky v rohu vodu. Byl tam kohoutek, kterým jsem musel otočit…“
„To je zajímavý. Museli pro to vyvinout novou techniku,“ řekl Walters pomalu. „Voda přece na jejich metabolismus působí jako žíravina. Ale myslím, že tohle víme už padesát let.“
Vozdov zavrčel: „Dobrá. Prvý fakt: dali si velkou práci s tím, aby Hesketha udrželi naživu. Ale to bychom uhádli z prostého faktu, že je teď tady. Co dál?“
„Co vzduch?“ navrhl Walters.
„Ano, byl tam vzduch,“ souhlasil Hesketh. „Jak jinak myslíte, že bych mohl dýchat?“
Walters nebyl zvyklý poslouchat, jak se někdo obrací na komodora tímto způsobem; zdálo se, že se nad tím spravedlivě rozhořčil. Vozdov ho pohledem usměrnil a znovu trpělivě promluvil na Hesketha. „Jak vám vzduch zajišťovali?“
Hesketh pokrčil rameny. „Byl tam pořád. Nevím, odkud přicházel. Nebyl vidět.“
„Nejspíš mu přiváděli kyslík přes starý zásobní tank,“ řekl Walters. „Ale to bylo všechno. Trochu jsem si lokl vzduchu v té místnosti, pane. Smrděl!“
„A samozřejmě jsme chodby profoukli kyslíkem, abychom všechny, kdo přežili, zabili,“ zabručel Vozdov. „Taky vám dávali jídlo, že?“
„Ano. Pravidelně.“ Heskethův žaludek se pořád bouřil. Na druhé slovo položil důraz.
„Ach!“ řekl Vozdov. „Jak často? Možná bychom z toho mohli vyvodit dobu oběhu jejich domovské planety. To by mohlo být velmi cenné.“ s očekáváním se na Hesketha podíval.
„Každých dvanáct hodin,“ řekl Hesketh. „Přesně, každých dvanáct hodin.“
Ti dva zase zklamaně povadli. „Museli byšme vzít v úvahu dobu oběhu ručiček na hodinkách, který měl u sebe,“ naříkal Walters. „Viděl jsem, že pořád šly, když jsme ho brali na palubu. Za celé ty roky se nepředběhly ani neopozdily o víc než pár minut.“
„Udělal to někdo?“ zeptal se Vozdov vyčítavě a Walters se zatvářil omluvně.
„Promiňte, pane. Ale já jsem si toho všiml – porovnával jsem je s mýma. Opožďovaly se o osm minut a několik vteřin.“
„Hmm. Dobře, myslím, že už jenom fakt, že mu nechali hodinky, něco znamená,“ zahučel Vozdov. „Ještě něco, Heskethe?“
„Ne. Nemůžu si na nic vzpomenout.“
„Má to znamenat, že vás tam odvedli hned potom, co vás zajali, a tam vás nechali zamknutého a nikdy se už na vás nepřišli podívat?“ naléhal Vozdov. Ke konci už podle lidských měřítek skoro křičel; Hesketh, který si sotva stačil zvyknout na normální lidský hlas, byl ohlušen a poslední slova stěží slyšel.
„Tak to nemohlo být, pane.“ řekl Walters nevýrazně. „Pokud mě neklame paměť, tak mezi tím, co jeho loď hlásili jako pohřešovanou a dobou, kdy podle něho začalo zajetí, je mezera sedmi měsíců. Nemohl bejt celou dobu v záchranný kapsli – zásoby by mu nevydržely dýl než měsíc nebo šest tejdnů, i kdyby tam byl sám. A on si byl úplně jistej tím, jak dlouho v cele byl, a hodinky mu šly, jak už jsem řek.“
„Oukej, pane Heskethe,“ řekl Vozdov přísně. „Co se s vámi dělo těch sedm měsíců?“
Hesketh se zamračil. „Nepamatuju se,“ řekl prostě. „Bylo to tak dávno.“
„No, tak se určitě pamatujete, jak jste se tam dostal?“
„Aha, ano! Když loď vybuchla, vlezl jsem do kapsle. Měl jsem štěstí!“
„Pěkný štěstí,“ řekl Walters hořce. „To až když jsem vypálil zámek u vaší cely.“
„Poručíku!“ okřikl ho Vozdov, a Walters s pobouřeným výrazem zmlkl. „Pane Heskethe, věřte mi, my si uvědomujeme, jak velkou zkouškou jste prošel. Uvědomujeme si, že po vás žádáme mnoho, ale to jenom proto, že máte mnoho co dát. Je v nejvyšším zájmu vaší rasy, abyste si vzpomněl.“
„Bylo to dávno.“
„Jako když mluvíš do dubu!“ vzdychl Vozdov. „Co říkal Shu, Waltersi?“
„Říkal, že kupodivu je po všech stránkách v dobrý formě.“
„No, tak ho odveďte zpátky s mým poručením a informujte doktora Shu, že ve formě po všech stránkách není. Díky tomu, že jsem toho vězně dostal, jsem už prakticky slíbil Základnu M 31, a budu vypadat jako hlupák, jestli maříme čas. A vy taky.“
Walters vstal kývl na Hesketha, aby udělal to samé, a pak se vraceli stejnou cestou do nemocnice. Walters nemluvil; pochodoval chodbami a vypadal, jako by z něj zrychlování lodi odsávalo profesionální slušnost.
„Tak co, doktore?“ vyptával se Walters. „Myslíte, že se mu Chamogové dostali do mozku a nějak ho zablokovali?“
„Pochybuji,“ řekl tiše malý doktor, když krátce Hesketha prohlédl. „Pravděpodobnější je, že během dlouhého zajetí vědomě potlačil nepříjemné vzpomínky. Jedině tak mohl zůstat normální tak dlouhou dobu. Myslím, že komodor se pokouší věc uspěchat. Dejte mu den nebo dva, ať si zvykne na to, že je člověk a není úplně sám. Pak možná některé bariéry padnou.“
„Takže co doporučujete?“
Shu si chvíli kousal spodní ret. „Třeba mu ukažte loď a představte ho co nejvíce členům posádky. A mohl byste – ale nejdřív mě upozorněte, než to uděláte – mohl byste ho vzít do záchranné kapsle a ukázat mu, že to není charnogská cela, ale prostředek útěku.“
„Doktore,“ ozval se najednou Hesketh, „je tu někde místo, kde bych mohl být trochu sám?“
„Jistě,“ přikývl Shu. „Přidělil jsem vám kabinu hned vedle nemocničního oddělení. Číslo 421. Pojďte, ukáži vám, kde je. Moje kancelář je jenom několik dveří od ní, takže jestli mě budete potřebovat, kdykoli do ní nahlédněte, a pokud tam nebudu já, bude tam ošetřovatel. Vidíte, tady –“
Hesketh vešel do kabiny a zavřel dveře.
„Tak. Já –“ začal Walters. „On není ani trochu vděčný, že jsme ho z té díry vytáhli!“
„Asi jsme pro něj neudělali přesně to, zač by měl být vděčný,“ řekl Shu mírně. „Nespěchejte na něj! Je zázrak, že zůstal vůbec při smyslech.“
„Vy to musíte vědět,“ řekl Walters. „Dobře.“ Kabina nebyla špatná. Byla tam sice jenom jedna palanda, ale byla na té straně, jak byl zvyklý, a byla tam výlevka a židle. Palanda byla moc vysoko, ale nevšiml si toho, protože hned, jak si lehl, upadl do hlubokého spánku.
Probudil se bezdůvodně, jen proto, že uplynul další díl času, šel k výlevce a zase si lehl. Ale cosi ho rušilo. Tento pocit se nakonec vytříbil v poznání, že má prázdný žaludek.
Spustil nohy k podlaze a s očekáváním se zahleděl na panel dveří; vědomí, že je tu důvod pro to, aby jídlo nepřišlo, úplně potlačil. Dlouho čekal jako socha, když tu se ode dveří ozvalo zarachocení.
Nehýbal se, protože jinak se nic nedělo.
Po chvíli se panel odsunul a dovnitř vstoupil Walters. Když uviděl Hesketha, oddychl si úlevou.
„Tak tady jste!“ řekl. „Už jsme začínali mít strach. Doktor říkal, že vás neviděl několik hodin –“
„Mám hlad,“ řekl Hesketh bezvýrazně.
„Bodejť taky ne. Byl jste tu celé hodiny. Pojďte se mnou do jídelny, představím vás ostatním.“
„Dobře,“ řekl Hesketh a vstal.
Walters ustoupil, aby mu uvolnil cestu, přitom zahlédl cosi ve výlevce u dveří. Ztěžka polkl, než mohl znovu promluvit. „Eh – na konci jsou záchody, víte,“ řekl. „Tam je to – eh – lepší… Asi nikoho nenapadlo vám to říct. Dobrá, tak jdeme.“
Jídelna byla plná lidí; všechny obličeje si byly podobné až na nepatrné rozdíly ve zbarvení a jména se lišila úplně. Ta kombinace Hesketha zmohla a zvědavce brzo přešlo civění. Nakonec ho posadili ke stolu a přinesli mu bílý talíř s různými mnohobarevnými předměty. Nejdřív si ho nevšímal; od toho, co mu dávali Charnogové, se to lišilo vůní i vzhledem.
„Vždyť jste říkal, že máte hlad,“ řekl Walters překvapeně a Hesketh tedy napodobil počínání těch, kdo seděli blízko něj, vzal si z talíře cosi, co vypadalo méně odporně než zbytek, a nacpal si to do úst. Chuť byla nepříjemná, ale polkl to.
„Něco – k pití?“ požádal Walterse, který pozoroval jeho počínání s neskrývanou zvědavostí. Muž se ihned rozzářil a zamával na obsluhu.
„Tohle vám udělá líp,“ řekl, když muž přinesl láhev. „To je nejlepší, co tu máme. Přímo ze Země.“
Ve sklenici před Heskethem se objevilo cosi bledě žlutého a čirého. Hesketh ji po chvíli nedůvěřivě zdvihl. „To – to není voda,“ řekl.
„To si pište, že není! Je to naše nejlepší bílý víno. Okuste – je dobrý.“ Walters se k němu povzbudivě naklonil.
Hesketh znechuceně sklenici odložil. Jak má vysvětlit, že v jeho osobním vesmíru existovala jenom jedna bledě žlutá tekutina – opravdu, jediná tekutina kromě vody – a to byla použitá voda? „Ne, nepil jsme nic kromě vody – hodně dlouho. Asi bych ani neměl.“
Zdálo se, že se Waltersovi ulevilo, když uslyšel nepochybně racionální vysvětlení Heskethova zvláštního chování. „V tom máte asi pravdu,“ souhlasil. „Dobrá, číšníku – přineste džbán vody.“
Potrava utišila Heskethův žaludek a další sousta mu už nedělala potíže. Potom ho Walters vzal na prohlídku lodi.
„Co kdybysme začali s pohonnou jednotkou?“ navrhl a tak začali u pohonné jednotky – byla to rozlehlá místnost naplněná zkrocenou energií, která spala a čas od času se s prasknutím probudila do podoby obrovských osamělých koulí.
„To je pohon Sun Ping,“ vykládal Walters. „Jak už jsem říkal, hnul by planetou, kdybysme chtěli.“
Pak šli do skladu zbraní.
„Na každé střele je napsaný jméno jednoho Charnoga,“ řekl Walters. „Pokud jména maj. Jak to je?“
„Myslím, že nemluví,“ řekl Hesketh. „Takže asi nemají jména.“
Walters pokrčil rameny. „Nakonec je to fuk.“
Šli do navigátorské kabiny.
„Základny Charnogů,“ řekl Walters a ukázal na pás světel na astrální mapě. Svítily červeně – nebezpečí. „Zjistili jsme, kde jsou rozmístěný pomalu všechny základny v tomhle sektoru. Za vašich časů vzdálená budoucnost, co Heskethe? Tehdy se bojovalo prakticky naslepo.“
„Která – kde jsem byl já?“ vyzvídal Hesketh.
„Tady,“ řekl Walters a ťukl na zelené světélko. „Ode dne, kdy jsme vás zachránili, je pořád zelené. A tohle, myslím, bude taky brzo zelené. A tohle taky.“
„Vemte mě prosím do mé kabiny,“ řekl Hesketh. Walters se překvapeně zamračil a poslechl.
Ale vrátil se a vytáhl Hesketha do údržbářských dílen, řídící sekce, vyloďovací sekce, sekce planetárních lodí, rekreačních místností a do –
Hesketh ztratil přehled.
Nakonec zjistil, že je zpátky v kanceláři u Vozdova, a že ten důstojník s unaveným obličejem mu dává stejné otázky jako předtím. „Na to už jste se mě ptal,“ řekl Hesketh pevně.
Vozdov se zamračil a poslal pro doktora Shu.
„Takhle se nikam nedostaneme,“ oznámil mu popuzeně a Shu zavrtěl hlavou.
„Komodore, představte si, že jste na jeho místě. Hesketh celých dvacet osm let myslel na sebe jako na jedince. Nemůžete čekat, že se u něj okamžitě obnoví rasová identifikace. Celou tu dobu jeho podvědomí nebylo obtěžováno problémy s přežitím. Nakonec se osobní prospěch znovu vyrovná prospěchu rasovému a pak uvidíme, jak se bariéry začínají hroutit.“
Obrátil se k Waltersovi. „Už má v posádce nějaké přátele?“
Walters protáhl obličej. „Řek bych, že nemá zájem. Mám dojem, že i já jsem mu ukradenej.“
„Myslel jsem, že touhle dobou by se měl alespoň začínat identifikovat,“ mumlal Shu. „Ale v takovém ojedinělém případě –“
„Předpokládám ale, že ví něco, co má pro nás cenu?“ vložil se Vozdov do hovoru.
„Téměř určitě,“ řekl Shu. „Můžete se vsadit, že v těch chybějících sedmi měsících zase Charnogové dělali co mohli, aby z něj dostali informace, které oni potřebují. Takže –“
„Myslíte, že je dostali?“ zajímal se Vozdov.
„Je to možné,“ pokrčil Shu rameny. „V tom případě může mít v podvědomí pocit viny. Jestli si uvědomil, že byl nepříteli užitečný, může se považovat za zrádce. Taková myšlenka je dost odpudivá na to, abychom mohli předpokládat, že své vzpomínky potlačil.“
„Ale určitě máme techniku, jak takové potlačování odstranit?“ prohodil Walters a Shu rozhodně přikývl.
„Jistě! Ale kdybychom prorazili jeho duševní obranu násilím, strhli bychom zároveň oporu jeho duševní rovnováhy. Pamatujte, že si na ni dlouho zvykal. Mohli bychom pak zjistit, že je z něj nepříčetný člověk.“
„Takže budeme dál čekat,“ řekl Vozdov.
„Přesně tak.“
Do ticha, které následovalo, vtrhlo slabé, ale vytrvalé bzučení. Vozdov otočil spínačem na stole.
„Slyším.“
„Na hranici dosahu detektoru se přibližuje neznámé plavidlo, pane,“ ozval se slabý hlas. „Patnáct osm na sto šest. Posílám vám křivku kursu na obrazovku.“
Na plastikovém obdélníku vloženém do desky stolu ožila zářivě modrá křivka; Vozdov ji chvilku studoval a pak řekl: „Žlutá pohotovost.“ Pak přes rameno k ostatním: „Běžte pryč.“
Šli.
„Měl byste sebou hodit, Waltersi,“ řekl Shu. „Vezmu Hesketha s sebou, protože jeho kabina je blízko nemocničního oddělení.“
Kdesi ve spletenci chodeb se rozlehlo pokašlávání ampliónů a pak uslyšeli: „Pozor! Přibližuje se charnogský křižník, dvanáct na devět nula pět na sto jedna. Červená pohotovost. Červená pohotovost.“
Shu se rozběhl a Hesketh se chtě nechtě pustil za ním.
„Co – co se děje?“ lapal po dechu.
„Co myslíte? Když udržuje takový kurs, tak bude určitě útočit.“ Shu se hbitě prosmekl kolem rohu. „Doufám, že je to malá loď. Takhle daleko za přední linií je to pravděpodobné. Nejspíš průzkumník –“
Do chodby znovu vpadl hlas z ampliónu: „Hrozí útok! Hrozí útok!“
V Heskethově mozku cosi cvaklo a zarazilo ho v běhu. „Kapsle,“ zasípal bez dechu, „kapsle – nějaká kapsle –kde je kapsle?“
Poslední slovo skoro křičel, ale Shu si sotva všiml, že se Hesketh zastavil, a už mu zmizel za rohem z dohledu. Heskethovo poslední zabědování se rozplynulo ve vzduchu.
Stál na křižovatce a zmateně se točil od chodby k chodbě. Končetiny a obličej se mu nekontrolovatelně chvěly; na čele mu vyrazil pot a tekl mu do očí.
Pak přišel dunivý náraz, který pootočil loď kolem její podélné osy, a on se překotil vzhůru nohama. Hlavou narazil na roh tvrdé stěny a několik minut zůstal ležet v bezvědomí.
Když se probral, do očí mu tekl pot s krví, a mozek mu zatemnila nesnesitelná bolest. Vyhrabal se na nohy a rozhlédl se. Na pohled se zdánlivě nic nezměnilo; pokud ten obrovský výbuch někde způsobil škodu, pak to nebylo tady.
Jeho pozornost upoutalo číslo výrazně namalované na dveřích. Připadalo mu známé a on si vzpomněl, že měl kabinu s číslem. Tady byla čísla kolem sedmi set, nebyla mu k ničemu. 421 – to bylo ono.
Kdosi k němu přibíhal. Rychle se rozhlédl oběma směry, uviděl toho, který dunivými skoky křižoval chodbu. „Kde je kabina 421?“ zaječel Hesketh.
Muž se ve spěchu sotva zastavil. „Běž o tři paluby níž a pak po žluté ke třetí křižovatce a pak je to pátá vpravo, třetí vlevo a znovu doleva!“
A byl pryč.
Hesketh se pokusil zafixovat si ve svém zmateném mozku mužovy pokyny. Začal nazdařbůh, a po několika krocích došel ke žluté značce. Zamířil dolů a pevně se držel zábradlí.
Jít ke třetí křižovatce – nebo to byly paluby?
I tyto pomíchané vzpomínky z něj vyprchaly dřív, než došel ke konci žluté a ta se změnila v červenou. Před očima mu tancovaly kruhy, chvílemi se zkroutily do podoby čísla 421 a jindy se přehodily na 412 nebo 214 pak se zase ztratily z dohledu. Jeho puls se začal zrychlovat a čas od času se zeď po levé straně, podél které šel, otočila a udeřila ho do hlavy.
Kdosi zahnul kolem rohu a narazil do něj. „Seš v pořádku, kamaráde?“ naléhal čísi hlas.
Hesketh zoufale hledal slova. „Kabina 421, prosím?“
„Nemocniční oddělení? Paluba D, zahneš doprava a pak druhá odbočka vlevo a budeš přímo před ním. Nemůžeš to minout.“
Muž zmizel.
Hesketh se dopotácel o kousek dál. Objevil se kdosi další. Hesketh zachrčel svou otázku: „Kabina 421, prosím?“
„Tohle je Čtyři jedna dva,“ řekl ten člověk a ukázal rukou. Nasouval hlavu do přilby s bojovým hledím a nevšiml si, jak je Heskethovi. „Ale jestli hledáš Duhea, tak ten je zrovna na svém místě u děl.“
Potácející se Hesketh zkusil dveře, na které mu muž ukázal. Byly zamčené. S námahou zaostřil zrak, zjistil, že to není číslo 421 a rozhořčeně se obrátil, aby se muže zeptal, co to má znamenat. Ale ten byl pryč.
„Pozor,“ ozval se znovu amplión, „Zpráva o rozsahu škod. Zásah veden zezadu do střílen v levé přední části velkou střelou. Nevybuchla a –“
Poznání, co měl náraz znamenat, vtrhlo Heskethovi do mozku. Divoce se rozhlížel vlevo a vpravo a hledal červeně natřené dveře, které označovaly vchod do záchranné kapsle, ale žádné neviděl, a pak se schoulil do klubíčka a snažil se zahnat zpátky do hlubin mozku nově probuzené vzpomínky.
„– nezpůsobila větší škody,“ pokračoval amplión a nebral na Hesketha ohledy. „Útočník dostal dva přímé zásahy, zůstává pozadu a pohybuje se nejistě. Konec.“
Hesketh byl pořád skrčený v pozici zárodku, když tu zaslechl pomalé kroky, dvojité, těžké. Opatrně otevřel oči.
Blížili se k němu dva ošetřovatelé ve skafandrech, mezi sebou nesli nosítka, na kterých ležel těžce zraněný muž; krev prosakovala prostěradlem.
Hesketh se vztyčil na nejistých nohou a řekl: „Kabina 421, prosím?“
První ošetřovatel se na něj užasle podíval. „Kterej blbec tě poslal do nemocnice po vlastních v takovýmhle stavu! Hej, pojď s náma!“
Poslušně je následoval, když ale vstoupili do nemocniční chodby, zahlédl číslo, po kterém se tak sháněl, a vyrazil k němu. Jakmile za ním dveře kabiny bezpečně zapadly, vrhl se tváři dolů na palandu.
Co se to s ním dělo? Ta závrať, překotný puls, záplava potu, jakýsi – divný – pocit v žaludku, ani plnosti, ani prázdnoty nebo tlaku, nebyl podobný žádnému pocitu, který cítil v útrobách po všechny ty roky…?
Celou věčnost jen ležel, neodvažoval se pohnout a chvílemi naříkal. Pak se otevřely dveře a dovnitř vstoupil doktor Shu, následován sestrou, která nesla sterilizátor a obvazy.
„Co je s vámi, Heskethe?“ vyzvídal doktor. „Ošetřovatelé mi řekli, že vypadáte dost zle.“
Hesketh se napůl otočil na bok a cosi zachrčel. Mohlo to být slovo: „Pomoc!“
Shuovy profesionální prsty prohmatávaly Heskethovu zkrvavenou hlavu. „Je to škrábanec,“ řekl a dodal k sestře: „Nepotřebuje obvaz – jenom vyčistit.“
„Moje – moje vnitřnosti,“ zaúpěl Hesketh a Shu se zamračil. Vytáhl ze sterilní schránky destičku a rychle ji přitiskl Heskethovi na kůži předloktí; pak ji odtáhl a vložil pod objektiv kapesního diagnostika. Hvízdl.
„Snězte tohle,“ řekl a vyklepl z tuby pilulku. „To vás dá za chvilku dohromady. Jste úplně obyčejně nachlazený. Asi jste byl v poměrně sterilním klimatu a tam jste ztratil hodně odolnosti. Ale nic strašného to není.“
Hesketh do sebe nějak dostal pilulku bez chuti a Shu se otočil zpátky ke dveřím.
„Nechoďte pryč –“ vykřikl Hesketh.
„Poslouchejte, Heskethe, v oddělení mám šedesát mužů, které jsme vytáhli z ruin na přídi. Udělal jsem všechno, co jste potřeboval, a nemůžu mařit čas tím, že vás budu držet za ruku!“
Pak se trochu obměkčil. „Myslím, že je povzbudivé, že už nechcete být sám. Nebojte se – tahle pilulka vás za šest hodin postaví na nohy –“
Dveřmi zahřměl hlas. Vozdov. „Shu, co tam k čertu děláte? Máte operovat Turru Singha!“
„Ano, komodore,“ řekl Shu a znovu se obrátil k odchodu. „Právě mu dávají anestézii.“
Hesketh si nemohl vzpomenout, kdy byl naposledy nemocný. Teď ho virus rychle dostal do deliria a mírného komatu, ze kterého se probral o mnoho slabší a s hlavou hučící novými vzpomínkami. Přinutily ho vykřiknout a otevřít oči, a pak zjistil, že u postele stojí ošetřovatel.
„Už byste měl být v pořádku, pane Heskethe,“ řekl muž. „Šel byste laskavě k doktorovi do kanceláře?“
„Ne,“ řekl Hesketh a obrátil se.
Muž zmateně vycouval, ale za chvilku byl zpátky, tentokrát v doprovodu Vozdova a Shua. Komodor stál v pozadí a sršel vztekem, zatímco doktor Hesketha nespěchavě vyšetřoval. Pak ustoupil a stáhl si sterilní rukavice.
„Vydrží to,“ řekl velice unaveně. „Horečka pominula a infekci máme pod kontrolou.“
„Tak dobrá!“ Vozdov přistoupil blíž. „Slyšíte, pane Heskethe?“
Hesketh neodpověděl.
Vozdov se už nedokázal déle ovládat. „Je úplně jedno, jestli chcete poslouchat nebo ne, poslouchat prostě budete!“ vybuchl. „Vytáhnu z vás všecko, co budu moct! Vůbec se mi nelíbí pomyšlení, že díky tomu, jak jste důležitý a nenahraditelný, si s náma zahráváte podle toho, jakou máte momentálně náladu. Právě před chvílí jsme při útoku Charnogů ztratili čtyřicet výborných lidí a doktor bojuje, aby udržel další tucet mužů naživu. Víte o Charnozích dost, aby se válka dala zkrátit, a my ji zkrátíme bez ohledu na to, co chcete vy!“
Shu unaveně vrtěl hlavou, chtěl Vozdova utišit, ale ten se k němu rezolutně obrátil: „Už toho bylo dost, doktore! Waltersi! Nestůjte na chodbě jako blbec a pojďte sem. Řekl jsem vám, že chci, aby se tenhle Člověk začal zajímat o situaci…“
„Pane,“ bránil se Walters, „dělal jsem, co jsem moh. Ale nedokázal jsem se mu vůbec dostat na kůži.“
„Tak ho seberte a ukažte mu mrtvoly a rozbitou příď! Jestli mu tohle ne-připomene. že je člověk a že má ke své rase nějaké povinnosti, tak mu to připomeneme násilím! Dobrá,“ skončil a tón jeho hlasu se snížil. „Heskethe, vstaňte a běžte s Waltersem.“
Hesketh nevěděl, co se po něm chce, ale vycítil v hlase autoritu, a tak poslechl.
„Se mi zdá,“ řekl Walters hořce, když se protahovali přístupovou chodbou napůl zatarasenou sesypaným zařízením, „že tě víc než vlastní lidi zajímaj ti bastardi, co tě drželi pod zámkem! Já jsem znal ty kluky, který teďka tahaj tamvocaď tuhý a rozbitý na kousky. Byli to mí dobří přátelé,
Podívej –“
Walters přiskočil k jednomu muži ve skafandru, chytil ho za rameno a obrátil ho, aby viděli, co nese v náručí: nohu, ruku a hlavu, které k sobě nepatřily. „Tohle provedli ti tví kamarádi Charnogové – jasný?“
Muž ve skafandru zase pokračovaj chodbou dál i se svým příšerným nákladem. Hesketh pozoroval, jak odchází, a znovu pocítil nával nevolnosti. „Co – se přesně – stalo?“
„To už je lepší. Projdem komorou a já ti to ukážu.“
U vchodu do přechodové komory, která se nořila do vzduchotěsně uzavřené poškozené sekce, stál strážný; Walters vysvětlil, jaký má úkol, a dostali povolení ke vstupu. Ve sluchátkách skafandru zněl jeho hlas Heskethovi cize, ale smysl pochytil.
„Vidíš tu velkou černou věc v prostředku toho bordelu?“
Heskethovy oči nebyly zvyklé orientovat se v takovém zmatku, jaký spatřily; napřáhl ruku a ukázal na cosi velkého, černého a zlověstného, co vyčuhovalo z haldy zničeného zařízení. „Tamto?“
„Přesně tak. Dáreček od tvejch kamarádů, rozumíš? Raketa s hlavicí tak velkou, že by bohatě stačila roznýst naši loď po půlce vesmíru. Kdyby ji nezarazilo ochranný pole, už by sme si to plachtili do pekla někde na půl cesty mezi naší trasou a nejbližší základnou. Byly by z nás mrtvoly, včetně tebe, a byla by to prácička tvejch kamarádů. Jasný?“
Hesketh se neklidně ošil. „Mně už se to kdysi stalo,“ řekl. „To muselo být dřív, než – než byl ze mě vězeň… Ale copak oni tu už nemají žádné záchranné kapsle?“
Úzkostlivě čekal, co Walters odpoví. „Ale jo, máme záchranný kapsle. Jestli se jim tak dá říkat. Uvidíš je po celý lodi. Je to už ale přežitek. Jaká je šance, že se dostaneš do kapsle, kdyby takováhle střela fakticky vybuchla? Pche! Lodi jako je ta naše by trvalo několik dní letového času, než by pročesala celou oblast, kde by se po takovým výbuchu mohl náhodou nějakej trosečník vyskytovat – a myslíš, že by se někdo unavoval hledáním lidí, o kterejch vůbec není jistý, že přežili, když loď místo zachraňování může sestřelovat Charnogy? Nebuď blázen.“
„Já –jsem si myslel, že se kapsle dají lokalizovat rádiem.“ řekl Hesketh nesměle.
„Ale jo, dají. To je určitá šance. Ale loď by se musela dostat hodně blízko ke kapsli, aby signál zachytila, a v každým případě šok při odpálení často rádio vyřadí z činnosti. Ne, záchranná kapsle je dneska zbytečná námaha.“ Změnil téma, „No tak? Viděls dost? Začneš konečně mluvit?“
„Nevím, co bych mohl říct,“ hájil se Hesketh a Walters znechuceně mávl rukou.
„Tak to budeme muset zjistit my,“ řekl a vedl ho zpátky ze zničené sekce do útrob lodi.
Jak se vraceli chodbami, minuli také červeně natřené dveře; Hesketh se zarazil a zaujatě se na ně zahleděl.
„Jo, to je záchranná kapsle,“ řekl mu Walters. „Kapsle pro dva lidi, v podobné jsi přežil. Ty jsi přežil! Na rozdíl od těch chudáků v dělostřelecké sekci – z těch je teď i s železem jedna kaše.“
Hesketh si jeho zlosti nevšímal, zkusmo přezkoušel mechanismus dveří a ty se odsunuly. Hleděl dovnitř. Vzhled se téměř nezměnil od toho, co znal; Walters přece řekl, že kapsle jsou přežitek, a kdo by se namáhal ho vylepšovat?
„Spokojený?“ zeptal se Walters kousavě po delší chvíli. Hesketh dveře zase neochotně zavřel.
„Prosím vás, vezměte mě do mé kabiny,“ požádal a Walters proběhl chodbou k nemocničnímu oddělení. Ale když se Hesketh dostal na dohled kabiny 421 a dychtivě k ní zamířil, s překvapením zjistil, že mu kdosi svírá paži.
„Ne tak zhurta,“ procedil Walters mezi zuby. „Nejdřív pěkně k doktorovi do kanceláře.“
„Ale – proč? Už je mi dobře – nachlazení je pryč –“ protestoval a snažil se vyprostit se, ale Walters si uměl se vzpurníkem poradit a dostrkal ho ke dveřím.
Uvnitř za doktorovým stolem seděl Vozdov a podepisoval formuláře, které doktor předtím vyplnil. Oba zvedli hlavy, když Walters s Heskethem vstoupili.
„Tak co?“ uhodil okamžitě Vozdov. ‚‚Srovnalo ho to trochu?“
„To bych neřek, pane,“ řekl Walters sklíčeně. „Zajímal se akorát o záchranný kapsle.“
„Návrat do dělohy,“ řekl tiše Shu a vyplnil další formulář. „Heskethe, zatímco jste byl pryč, dívali jsme se, jak umírají lidé. Právě jim píšu úmrtní listy. Znamená to pro vás něco?‘
„Prosím vás, dovolte mi vrátit se do mé kabiny,“ řekl Hesketh. „Už je mi dobře.“
„Tak to bysme měli,“ řekl Vozdov unaveně. „Shu, už mám toho čekání po krk. V hlavě toho chlapa je informace, kterou musíme získat, a vy se k ní dostanete. To je rozkaz.“
Shu už neměl sílu protestovat.
„Serove! Quincatlane!“ křikl Vozdov a do kanceláře přispěchali dva ošetřovatelé. „Odveďte ho do operačního sálu. Doktor vám řekne, co s ním uděláte.“
Heskethovy paže se ocitly těsně u těla a on sám byl násilím veden ke dveřím, odlišným od těch, než kterými vešel. Jakmile spatnřil, co bylo za nimi, začal křičet.
Ale nikdo si jeho protestů nevšímal. Položili ho na tvrdý operační stůl a do paže mu vpíchli jehlu. Do jisté míry se uklidnil; přestal křičet a puls se utišil. Ale kdesi hluboko přivíral oči hrůzou před tím, co by mohly vidět.
Vozdov si přitáhl židli a sedl si ke stolu; Shu dal několik tichých příkazů ošetřovatelům, ti přivezli stolky s přístroji a připevnili Heskethovi na spánky a do vlasaté části hlavy přísavné konektory.
„Proč křičel?“ zeptal se Vozdov.
Shu si přejel rukou po čele. „Patrně proto, že se mu to stalo už dřív.“
„Myslíte v době, kdy ho měli Char-nogové? Nu což, jaký je v tom rozdíl? Tentokrát pomáhá vlastní rase, ne?“
„Logika takového příkazu se nemusí nezbytné líbit podvědomí,“ řekl Shu a podle hlasu bylo znát, že se to nelíbí ani jemu. Nicméně pokračoval v přípravách. Nad Heskethovo čelo připevnili metronom, na konci jeho kolmého kyvadla zářilo malé světélko a to vyrazilo z Hesketha další výkřik. A další. A další.
Znovu vpich jehly, a potom tma.
Probudil se a zjistil, že leží na palandě ve své kabině, a Shu spí na židli vedle něho. Šok z probuzení Hesketha okamžitě vzburcoval a začal se divoce ohlížet po hypnotickém zařízení, které na něj použili.
Doktor se zavrtěl a otevřel oči.
„Nebojte se, Heskethe. Pro tuhle chvíli je to pryč.“
Hesketh se uvolnil, ale jeho pozorné oči se dál upíraly Shuovi do obličeje jako oči chyceného zvířete, které sleduje svého věznitele.
„Je mi to líto,“ pokračoval Shu nepatřičně. „Ale muselo to být. Křičel jste – víte o tom?“
Hesketh si uvědomil, že má hrdlo vyschlé a rozdrásané. Zkusil promluvit, ale bolelo to.
„Vypijte to – uleví se vám,“ podával mu Shu sklenici plnou bílé tekutiny, která předtím stála na okraji nádržky. Hesketh si nedůvěřivě vzal, ale když nápoj okusil, bolest pominula.
Vrátil sklenici a mumlal díky.
„Nelíbí se mi, co musíme dělat,“ řekl Shu. „Víte to? Ale – když vás Charnogové chytili, museli vás prohlížet, studovat a hodně se od vás dozvěděli.
Nemohl jste tomu zabránit. Pouhý fakt, že jste byl živou, dýchající lidskou bytostí, jim možná řekl víc, než o nás věděli předtím. Náhodou jedna ku miliónu jsme vás dostali v pořádku zpátky. A –“ bezmocně rozhodil ruce.
„Radši bych vás nechal na pokoji, dokud se sám nevzpamatujete. Nakonec by k tomu došlo. Ale oni říkají, že potřebují od vás informace hned, a komodor mi nařídil, abych –“
„Bude to pokračovat?“ zeptal se Hesketh.
„Ano, obávám se, že ano. Snažíme se lokalizovat vzpomínky na několik určitých měsíců, které jste prožil před mnoha lety, a vy jste je sám před sebou schoval tak dobře, že nám to může trvat dost dlouho, než je všechny najdeme.“ Shu už nedokázal déle vzdorovat upřenému Heskethovu pohledu a musel se zadívat na prázdnou zeď.
Otevřely se dveře; dovnitř nahlédl ošetřovatel a řekl: „Komodor Vozdov se dává poroučet, doktore, a je prý připraven k dalšímu sezení.“
„Vyřídil jste mu, že Hesketh připraven není?“ odpověděl Shu otázkou, aniž otočil hlavu.
„Ano, pane.“ Doktor vstal. Hesketh se na něj vyčítavě díval. „Zatraceně, Heskethe! Přál bych si, abychom měli jinou možnost, opravdu.“
„Já vím,“ řekl Hesketh překvapivě. „Kde je Vozdov?“
„Předpokládám, že v operačním sále,“ Ve dveřích dal přednost Heskethovi a oba vyšli na chodbu.
Vozdov byl skutečně v sále; netrpělivě přecházel sem a tam. Když doktor vstoupil, vyštěkl: „Kde jste? Už jsme s ním ztratili dost času!“
Hesketh mlčky zkoumal místnost. Vypadala stejně jako předtím. Metronom byl nachystaný, aby mu začal tikat nad čelem a uvedl ho do transu. Pomalu ten těžký předmět zdvihl a hodil ho po Vozdovovi.
Udeřil komodora do hrudi a po úderu následoval moment užaslého ticha. Pak Vozdov zareagoval.
„Co, ty zbabělej zrádče –“
Jeho pěst vylétla k Heskethovu obličeji, ale do cesty jí skočil Shu. Nebyl dost rychlý; rána ho zasáhla naplno, takže se zapotácel přes celou místnost a držel se za rameno.
„Komodore, jestli to uděláte ještě jednou,“ řekl, jakmile bolest ovládl, „podám základně důvěrnou zprávu o vašem chování a navrhnu, abyste byl zbaven velení. Rozumíte?“
„Co jste to říkal?“ dožadoval se komodor nevěřícně odpovědi.
„Slyšel jste dobře.“ Shu si mnul bolavé rameno. „Jestliže to bude nezbytné, prohlásím vás za psychologicky nezpůsobilého k výkonu takové funkce. Myslím, že velení podpoří můj návrh, až jim řeknu, že jste ohrozil příčetnost nejcennějšího muže, který žije. Tak co, už se dokážete ovládat, nebo vás budu muset odtud vykázat?“
„Ale –“ zdálo se, že Vozdov nemůže věřit vlastním uším. „Přece jste viděl, co udělal!“
„Viděl,“ odsekl Shu ledově. „A bylo to naprosto oprávněné.“
Hesketh, který konečně pochopil situaci, se najednou na malého, tiše mluvícího doktora usmál. „Líbíte se mi!“ řekl zřetelně.
Shu se dokázal v odpověď ušklíbnout. „Dlouho vám to nevydrží. Lehněte si, ano?“
Hesketh zaváhal a podíval se na Vozdova. Zamračený komodor se už vzpamatoval natolik, že si sedl a Hesketh nerozhodně vylezl na stůl.
Znovu zapnuli metronom a všechno začalo nanovo.
Tentokrát po probuzení zjistil, že je pořád na sále. Vozdov mluvil a za řeči si potěšeně mnul ruce.
„Tak jsme se konečně někam dostali! Copak jsem vám to neříkal, Shu?“
Hesketh obrátil hlavu, aby se podíval na Shua, který se tvářil znechuceně. „Ano, pokročili jsme,“ uznal. „Přesto si nejsem jist, jestli je to potěšující zpráva.“
„Na tom nezáleží,“ mávl rukou Vozdov. „Na základně budou rádi, až jim to sdělíme. Trochu je popíchne, až se dozvědí, že tak dlouho podceňovali znalosti Charnogů o lidské psychologii, ale takový rozruch není občas na škodu.“
„Tak jen do toho a podejte hlášení,“ řekl Shu. „Po něm vás povýšení nejspíš nemine.“
Vozdovovi zmizel spokojený úsměv z tváře jako námraza na slunci. „Co jste říkal, doktore Shu?“
Zdálo se, že doktor neslyší, ale mumlá si jakoby pro sebe dál: „Tedy v případě, že Hesketh se na základnu dostane s mozkem pohromadě…“
Najednou si všiml, že Hesketh má otevřené oči, a přispěchal ke stolu. „Nu,“ řekl starostlivě, „chyťte se mě za ruku, odvedu vás do kabiny.“
„Copak to nemůže udělat ošetřovatel?“ řekl Vozdov.
„Můžu to udělat já,“ řekl Shu a pomáhal Heskethovi na zem.
Hesketh se dopotácel ke své palandě a zhroutil se na ni. Shu nad ním stál a oči měl plné soucitu.
„Museli s vámi zacházet moc špatně,“ řekl. „Skoro stejně špatně, jako my… Ale je samozřejmě omlouvá neznalost.“
Hesketh ležel tiše, i když osaměl. Zjistil, že si začíná vzpomínat. Připomněl si tikající blýskavou věc, která se mu vynořila kdesi na pokraji periferního vidění – a nebyl to Shuův metronom. Připomněl si jakési věci, které mu připevnili na tělo a nebyl to Shuův encefalograf. Připomněl si hlasy, které na něj mluvily, byly hrubé, nezřetelné a zněly jako umělé.
Usnul jen proto, aby ho pronásledovala noční můra.
Sotva se probral, už pro něj přišli, a potom probíhalo všechno podle zavedeného koloběhu: trans, probuzení s pálením v krku, krátké intermezzo příčetného vědomí, a chvíle zapomnění, po kterém toužil jako po požehnané úlevě.
„Jak to, že může být k Charnogům tak netečný po tom, co s ním museli provádět?“ zajímal se Vozdov po jednom sezení.
„K čemu by mu byla nenávist po celých dvacet osm let?“ řekl Shu sklíčeně. „Nemohl nic dělat.“
„Mohl se aspoň těšit, že jednou uteče,“ navrhl Vozdov.
„Prý že uteče!“ pronesl Shu hořce a neradostně se zasmál.
„No tak proč nemá vztek aspoň teď, když už je zachráněný?“ naléhal komodor dál a Shu se na něj krátce, ostře zadíval.
„On začíná mít vztek, to je pravda.“
„To jsem rád!“ řekl komodor a Shu viděl, že smysl jeho poznámky zůstal bez povšimnutí.
Sezení pokračovala. Po každém byla Heskethova hlava čistší. Jak prohlásil Shu, znovu začínal pociťovat vztek; ale to nebylo všechno. Po posledním sezení se zvědavé podíval na malého doktora.
„Vám se opravdu nelíbí, co děláte, že?“ zeptal se s náznakem zvědavosti v hlase.
„Nenávidím to,“ řekl Shu upřímně.
„Nebojte se,“ řekl Hesketh, „Teď už to nebude dlouho trvat.“
Shu se na něj překvapeně zahleděl. „Jak to můžete vědět?“ zeptal se. „Začínáte si vzpomínat vědomě? Kéž by – pak bychom se vás mohli normálně ptát, místo abychom ve vaší hlavě dolovali.“
„Teď už to nebude dlouho trvat,“ opakoval Hesketh a proklínal se, že už řekl příliš mnoho. Nedokázal se ale zastavit. „Já – já jsem uprchl dvakrát, víte.“
„Utekl jste dvakrát,“ opakoval Shu. „Jednou z vraku lodi a jednou ze základny Charnogů.“
„Ne,“ řekl Hesketh a zamračil se. „To nebyl útěk, že? Myslím tehdy, když za mnou přišel Walters.“
„Přesně tak,“ souhlasil Shu. „Byla to záchrana, ne útěk.“
„Tak jsem to myslel,“ řekl Hesketh a Shu vypadal zmateně.
Jistě, pomyslel si Hesketh, utekl jsem dvakrát. Skutečně jsem utekl dvakrát.
„Nu,“ pronesl Shu konečně, „ať už to trvá jak dlouho chce, to nejhorší máme za sebou.“
Hesketh si naprosto jasně uvědomoval, že to nejhorší má za sebou. Ale to, co zbývalo, bylo taky hodně nepříjemné, a nebýt té nové čistoty, která se mu rozhostila v mozku, pak by se tomu, co se s ním dělo, poddal. Ale takhle bojoval dál, ačkoliv nyní se poměrně ochotně podroboval pokračující rutině: trans, probuzení, dřímota, trans…
Postupovali velmi pomalu. Hluboko, hluboko v nejskrytějších zátočinách Heskethova podvědomí byly zamknuty vzpomínky, které jeho mysl v sebeobraně potlačila tím, že je překryla mnoha ochrannými vrstvami. Vzpomínky na to, co se s ním dělo, se vracely poměrně rychle, i když se při tom jeho mysl trhala, ale to, co bylo ukryto až dole, bylo mnohem důležitější – vzpomínky na věci, které provedl on sám, mimovolně, a jak se s nimi vypořádal.
Každou vzpomínku odkrývali pomaleji, než tu předchozí, a Vozdovova netrpělivost rostla ze dne na den.
Přišel čas, kdy vyvřela na povrch, a on začal na Shua křičet: „Na Základnu je to už jenom dva dny a vy jste ještě nestačil vyčistit tu žumpu, co v hlavě má! Co mi řeknou, až –?“
„Právě,“ řekl Shu a oči se mu proměnily v ocel. „Bojíte se, že vám Hesketh nakonec to povýšení nevyslouží; začínáte se bát, že vás vlastní nedočkavost napálila. Bojíte se, že můžou zjistit, že když jste trval na tom, aby se věci urychlily, jste lidstvu navždycky znemožnil přístup ke znalostem, které jsou pohřbeny v Heskethově mozku. A to se možná stane – nemohu to tvrdit úplně kvalifikovaně. Ale určitě vím jedno – pokud budete s Heskethem zacházet tak jako dosud, zničíte ho.“ Hesketh toporně slezl z chirurgického stolu a přešel k Shuovi, který vypadal na pokraji zhroucení. „Není to tak zlé,“ utěšoval ho. „Už je po všem.“
„Co tím myslíte?“ Vozdov, který nevěděl, co Shuovi odpovědět, a byl rád, že může zaměřit pozornost jiným směrem.
Hesketh mu věnoval pohled plný pohrdání a dál promlouval k doktorovi: „Je tu jedno východisko, víte,“ řekl. „Přece v tom nechcete pokračovat, že ne?“
„Kdyby nebylo jeho,“ řekl Shu a kývl směrem k Vozdovovi, „nikdy bych s tím nezačal.“
„To jsem si myslel. No, tak půjdeme. Do záchranné kapsle.“
Shu překvapeně zdvihl hlavu. „Vy – vy si myslíte, že takový podnět by vám nyní vrátil paměť?“
„Mohl by,“ řekl Hesketh opatrně. „Každopádně je to východisko, co říkáte?“
„Tak úplně vám nerozumím,“ odpověděl Shu unaveně. „Ale určitě to stojí za pokus. Zkusím cokoliv, jenom když se to nebude podobat poslednímu sezení! Heskethe, je mi to líto – měl jsem pocit, že jsem z vás zaživa stahoval kůži.“
„To je v pořádku,“ řekl Hesketh. „Byla to jeho vina, ne vaše.“
Vozdov zrudl, ale Shu ho pohledem umlčel. „Dobře, Heskethe,“ řekl. „Nedaleko odsud, na palubě C, je kapsle, ta bude stačit. Ještě jednou to zkusíme…“
Předtím fungovala bez chyby, pomyslel si Hesketh.
Vyšli z kanceláře, Shu napřed, za ním Hesketh a nakonec zachmuřený Vozdov, Heskethovi se v hlavě cosi vyjasnilo; naplnilo ji nové poznání, nový záměr.
Došli ke kapsli a on svůj záměr uskutečnil.
Proti Vozdovovi nezvedl ruku od doby, kdy po něm hodil metronom, i když po tom často zatoužil. Teď to udělal; mrštně se otočil a udeřil hranou dlaně komodora do krku. Vložil do rány všechnu sílu. Vozdov nemohl ani vykřiknout, protože měl roztříštěný hrtan a jeho kousky ucpaly průdušnici.
„Co –?“ hlesl Shu, který si příliš pozdě uvědomil, co se stalo.
Hesketh se na něj překvapeně podíval. „Myslel jsem, že víte, o co jde!“ řekl. „No, nevadí. Za okamžik porozumíte. Pojďte!“
Shu se nepohnul, jen na Hesketha zíral, zatímco mu hlavou vířily divoké myšlenky. Nesměli se opozdit, uvědomoval si Hesketh – kdo ví, kdo by mohl přijít a chytit je? Nejdřív musel jednat a všechno vysvětlit potom.
Udeřil tedy doktora omluvně do brady, chytil ho, když se hroutil a protáhl ho vchodem do záchranné kapsle. Pečlivě ho uložil na palandu, kterou nechtěl sám pro sebe, pak zavřel dveře a aktivoval odpalovací spínač.
Jakmile byla kapsle odpálena, vstal z palandy, na kterou se předtím položil, a spokojeně se rozhlédl. Znal své okolí tak dobře, že bylo téměř jeho součástí. Což v jistém smyslu byla pravda.
Pouze jediná věc ho tady popuzovala, rádio, které vyčnívalo ze zdi. Škubl s ním, bylo ale připevněné příliš bezpečně, než aby je dokázal vytrhnout; stoupl si na palandu a kopal do rádia tak dlouho, dokud nepovolilo. Přervané dráty zajiskřily.
Nacpal vysílač pod palandu, aby ho neměl na očích, posadil se a čekal, až se Shu probudí.
Po několika minutách se malý doktor pohnul a zasténal, a Hesketh k němu konejšivě promluvil: „Už je to v pořádku, doktore. Všechno je v pořádku.“
Shu se posadil a rozhlédl se. Poznal, co se stalo. „Já nebetyčný, slepý hlupák!“ řekl se zájmem. „No jistě! Říkal jste, že jste utekl dvakrát, že? Jednou z vraku přepravní lodě a podruhé pozornosti Charnogů. A pokaždé jste si útěk spojil se záchrannou kapslí. A já si myslel, že v tom druhém případě máte na mysli útěk z kapsle,“ Začal se smát.
„No, tak už je to jasné. Trochu je rozčílíme, protože budou muset obrátit loď a vyzvednout nás, ale až zjistí, co se stalo, nebudou hledat dlouho náš signál…“
Při posledních slovech zapátral pohledem po rádiu.
„Nebojte se,“ řekl Hesketh, který nepochopil, proč Shu najednou schoval obličej do dlaní a proč se mu třesou ramena. „Brzo nám přinesou jídlo. Všechno bude v pořádku.“