Paní Rochesterová 
Hilary Baileyová
PRVNÍ KAPITOLA.
Sedím tu u okna ve svém klidném světlém pokoji na thornfieldském zámku a píšu; chvílemi se dívám dolů na rozlehlý trávník, pero a kalamář mám na stolečku vedle sebe. Je květen a sad v oplocené zahradě je v plném květu.
Brzy pokvetou růže. Hledím do bezmračné modré oblohy a vím, že jsem spokojená; už zase jsem po bouři v bezpečí.
Přesto nejsem myslí tak docela tady, v nádheře obnoveného Thornfieldu. Sním, připomínám si poslední šťastné dny na statku Ferndean třicet mil odtud. Vzpomínám na loňské září ve Ferndeanu, drahém Ferndeanu, mém ráji, mém útočišti a radosti v prvních deseti letech mého manželství.
Vracím se v paměti k oněm zářijovým dnům.
Roky lásky a trpělivosti proměnily ten kdysi ponurý dům v lesnatém údolí v klidný a okouzlující domov uprostřed zahrady plné vůní a barev, stvořené mýma vlastníma rukama.
Z pohledu urozených bylo to sídlo malé, ale pro nás bylo velké dost. Kdo z lidí, kteří žijí s těmi, jež opravdu milují, si přeje být od nich odloučen rozlehlými sály, dlouhými chodbami a ochozy? Takové oddálení může vést k oddálení srdcí, aspoň já tomu věřím. Mému manželovi a mně úplně stačila malá hezká jídelna, jeden útulný obývací pokoj a ještě menší pracovna a knihovna. Když jsme večer osaměli u krbu, manžel se častokrát rozhlédl, zaklonil se v křesle a řekl mi: „Janičko, ty bys určitě dovedla udělat domov i z pouště.“
„Jsem moc ráda, že vám vyhovuji, pane,“ odpovídala jsem mu žertem. „Mohu pro vás udělat ještě něco?“
„Prosím,“ odpovídal. „Nejdřív mi přines knížku a potom se posaď ke mně a já ti budu číst.“
Jak ráda vzpomínám na tu vzájemnou blízkost, na poklidné činnosti, jež vyplňovaly naše dny v tom domečku, kde začaly mé nejšťastnější roky, roky mého manželství. Za dne mě tahle myšlenka napadá jen zřídka, ale v noci se mi zdává o Ferndeanu, stuleném v dolíku, jak se červené cihly na slunci blyští a tamhle stojí ta stará moruše, pod níž jsme sedávali.
Tak dobře si vybavuji klidný chod našich tamějších dnů.
Každé ráno jsme s Edvardem v klidu posnídali, prohovořili, co se ten den bude dít – a musím říci, že to bývalo pořád stejné, jeden spokojený den za druhým. Ta rozkoš, ta radost, že každého rána vidím za stolem tu drahou tvář!
Potom se Edvard odebral do pracovny vyřizovat své záležitosti, protože vedle statků měl i obchodní zájmy. Později jsem mu přinesla nějaké občerstvení. Edvard vzhlédl, obrovský Pilot vstal ze svého místa u stolu, zavrtěl ocasem a já s číší čaje nebo limonády na podnose přistoupila k manželovi, položila mu ruku na rameno a ptala se, jestli mu mohu nějak pomoci.
Někdy říkával: „Dobrá, ty moje malá písařko, najdeš si mezi domácí prací a zahradou, školou a svými ostatními rozmanitými činnostmi čas, abys mi chvíli dělala tajemnici? Opíšeš mi ty dopisy načisto? Spočítáš mi ta čísla a zkontroluješ součty? Zahraješ si na podnikatelku?“ Pak jsem si sedala ke stolečku naproti jeho stolu a ochotně dělala, co mohla, radovala se, že mám příležitost pomáhat mu a rozumět jeho obchodování. Tím, že jsem znala všechny jeho záležitosti, dokázala jsem se přizpůsobovat všem jeho pohybům i náladám. Jindy však mou pomoc odmítal a říkal třeba: „Ne, dnes se bez své malé pomocnice obejdu. Ale vezmi si s sebou Pilota, hrozně se nudí.“ A já opouštím pracovnu s Pilotem v patách. (Nebyl to ovšem ten starý, už dávno pošlý pes, ale nějaký jeho syn nebo synovec.)
Celou tu dobu byl můj syn na faře a se svými dvěma kamarády, syny našeho faráře, poslouchal kaplanovy lekce.
Často jsem tam malého Jonathana vodívala, ne protože by na faru netrefil, ale pro potěšení být po ránu s ním. Když se vrátil, obědvali jsme s Jonathanem a Edvardem všichni spolu a povídali si o tom, co jsme dopoledne dělali. Odpoledne jsem pak věnovala svému drahému synovi.
Jak dobře si vzpomínám na ta poslední šťastná odpoledne ve Ferndeanu. Představte si nás: mě, tak malou, že mi chlapec dosahoval už téměř k ramenům, jak s ním jdu ruku v ruce po sadě obtěžkaném ovocem a pak přes louky k břehu řeky. Tam se pak procházím se světlovlasým dítětem, které mi oblažovalo život v každém okamžiku každého dne svých šesti let, po břehu vroubeném z obou stran stromy, jejichž listy právě začínají červenat a žloutnout.
Jak se tak procházíme, vidíme spoustu věcí, nad nimiž vykřikujeme radostí – rezavou veverku přeskakující z větve na větev, vydru hladce klouzající z balvanu do vody, jak plave pryč, přátelskou hnědou hlavičku těsně nad hladinou. Potom se Jonathan škrábe houštím ostružin po břehu dolů s kyblíčkem, balancuje nad proudem, naštěstí mělkým, a trhá šťavnaté černé plody. Pak se spolu loudáme domů, kde v kuchyni předá svůj kyblíček Marii. Určitě udělá k večeři z jeho ovoce koláč, nebo aspoň řekne, že je z toho, co natrhal, i kdyby se ukázalo, že to zdaleka nestačilo.
Jonathan se v kuchyni uvelebí s mlékem a houskou a pak se odloudá ven pomáhat zahradníkovi, kočímu nebo podkonímu v jeho práci – říkám jeho, protože všechny ty důležité funkce plní jediný muž, Jeremiáš, syn Marie a Jana, naší věrné hospodyně a jejího manžela.
Mezitím s Edvardem svačíme při odpoledním slunci u venkovského stolu, který jsem dala postavit do zahrady pod starou moruši – ach, ten drahý Ferndean! Jak jsem milovala ty poslední pokojné dny, jež jsme tam strávili! Byly o to milejší, že měly tak záhy skončit.
Někdo asi bude mít námitky – ta panička nás nudí ustavičným dokazováním, jak pokojně, šťastně a spokojeně si žila. Co tím chce říci nám, kteří vedeme život plný námahy, strastí a stále se snažíme řešit situace, které jsme si sami nepřivodili? Co chce povídat nám, kteří máme až příliš mnoho práce v širém světě, kteří se musíme starat o velkou rodinu, trápí nás nemoci nebo všemožné úzkosti?
Na to jim odpovím, že můj život vždy nebýval jako v oněch dnech. Představte si mě o deset let dříve jako osmnáctiletou maličkou vychovatelku ve světlešedých šatech, s utaženými vlasy, rukama způsobně sepjatýma, se sklopenýma očima, které neprozrazují žádný výraz, takové plaché lesní zvířátko, které jako by se chtělo jen někde schovat.
Představte si tu nenápadnou postavičku. Představte si její vnitřní muka. Byla jsem vášnivě zamilovaná a přitom jsem věděla, že je má láska nemožná, že mi její objekt nikdy nemůže náležet. Potom si představte, že je ta láska oplácenavelkolepě oplácena. Pak pomyslete na ztroskotané naděje, sklíčenost, beznaděj, při níž se smrt zdá málem lepší nežli život. Pomyslete na útěk, ztrátu, chudobu, hladovění a pak, téměř náhodou, oživení láskou…
Právě skrze takové soužení jsem se já, kdysi Jana Eyrová, stala Janou Rochesterovou, chotí Edvarda Rochestera.
Na Thornfield – ten původní – jsem přišla jako vychovatelka Edvardovy schovanky Adélky. Nevybral si mě sám, to obstarala paní Fairfaxová, jeho příbuzná a hospodyně.
O existenci svého zaměstnavatele jsem nevěděla vůbec nic, stejně jako on o mé, dokud jednou okolo mě pyšně neprojel na statném koni, když jsem tiše stála u branky v živém plotě.
Říkal, že jsem tenkrát byla krásná, ale pokud ano, nevěděla jsem o tom. Sama jsem si připadala malá a bezvýznamná, hotová myška. Přesto mi později vyprávěl: „Viděl jsem líbeznou dívku, sotva odrostlou dětským střevíčkům, s velikýma, poutavýma očima plnýma potlačeného života a myšlenek (ty se ti, miláčku, přede mnou nepodařilo utajit, přestože ses o to snažila). Tvář té milé dívky měla jemné rysy i výraz, jaký jsem do té doby neviděl. A pomyslel jsem si, že muž, který by tu tvář, tu postavu přehlédl, by jistě dal přednost veliké mazanici olejem před nejjemnějším akvarelem.“
Přesto můj Edvard tvrdí, že teď vypadám ještě líp, že mám víc barvy, zdravou červeň na tvářích, hnědé vlasy se lesknou, mé šedé oči září víc než před lety. Nu, věřím, že deset let šťastného manželství udělá z každé ženy krasavici, ale ani dnes na sobě nic pozoruhodného nevidím: „Budu rád, když se budeš dál považovat za nehezkou a bezvýznamnou, Janičko,“ říká mi Edvard, „jinak kdoví, třeba by ses rozhodla chodit do společnosti a dělat dámu, a byl by konec pokoji i vládě Edvarda Rochestera nad jeho ženuškou.“
Jako by někdy mohl v mém srdci zaujímat jiné než první místo! Jako bych já někdy chtěla vyhledávat svět! Jsem od přírody plachá, nebo spíš dávám přednost potěšení z milovaných přátel a členů rodiny před hlučnými sešlostmi lidí, které nijak nemiluji ani neobdivuji. Ve Ferndeanu bývalo našich hostů poskrovnu – náš milý farář, pan Weatherfield, a jeho obdivuhodná manželka, vážená slečna Craneová, jež žije v ústraní v naší vesnici a je stejně jako já učitelkou na malé škole, kterou jsem tam zřídila pro syny a dcery venkovanů. Dalšími hosty bývali Edvardův spolehlivý přítel lord Jiří Lynn, mé sestřenky Diana a Marie a jejich skvělí manželé, kapitán Fitzjames a důstojný pán Wharton.
To byla celá společnost, po níž jsme prahli a kterou jsme potřebovali. Když jsme se vzali, byl Edvard zpočátku příliš nemocný na to, aby toužil po větší společnosti, a později, když se uzdravil a já se ho ptala, jestli potřebuje více zábavy, odpověděl, že se mu příjemný, klidný život se mnou tak zalíbil, že si vůbec nedovede představit změnu. Opustil ho neklid, který ho dříve štval z místa na místo, z jedné země do druhé, a který při vzácných příležitostech, kdy poctil Thornfield návštěvou, plnil dům zástupy hostů. Již neutíkal před zoufalstvím, nehledal hluk a pohyb, aby utlumil vnitřní bolest. Nyní byl šťasten.
A já? Odkdy potřebuje šťastná žena společnost? Já jsem ji rozhodně nepotřebovala – můj manžel a dítě mi byli vším a jejich přítomnost mi stačila k dokonalému štěstí. Musím se přiznat, že dokonce i po delší návštěvě svých milých sestřenek nebo nejlepších přátel jsem v srdci toužívala po návratu klidu a nerušené společnosti mých dvou nejdražších.
Odbíhám však. Musím se přimět k vylíčení minulosti, přestože mě bolí o ní znovu vyprávět. Musím však, kvůli sobě samé i kvůli předpokládaným kritikům, kteří už ztrácejí trpělivost s tím vypočítáváním požehnání, které se ze mne hrne bez ohledu na jiné, jejichž život je těžší nebo bouřlivější a jejichž břemena se je nejednou chystají zavalit. Nechte mě, ať se vrátím k bolestné vzpomínce na minulost, k okamžiku, kdy jsem se poprvé setkala se svým zaměstnavatelem. Nevěděla jsem, kdo to je, až později jsem zjistila, že je to Edvard Rochester, s nímž mi bylo souzeno přebývat pod jednou střechou, kdykoli se rozhodl pobýt doma.
Co mám říct o tom domě, o thornfieldském zámku, kde jsem se octla? Byl velkolepý, a přece jsem od okamžiku, kdy jsem do něj vstoupila, cítila jakési obavy. S ctihodnou paní Fairfaxovou jsme vycházely přátelsky, avšak pokaždé mě zarazila hrozivá přítomnost služebné Lady Poolové, do jejíž krejčovské dílny až nahoře v podstřeší málokdo vstoupil. Nevěděla jsem nic, jenom jsem tušila tajemství.
Zamilovala jsem se do Edvarda Rochestera přes jeho drsnost a vzteklost, ale věděla jsem, že to musím před ostatními tajit. Často jsem si přála, abych tu lásku mohla utajit i před sebou – byla tak beznadějná! A přesto jsem se někdy i s tou láskou, o níž jsem věděla, že nikdy nemůže být opětována, radovala – z toho, že Edvard je v Thornfieldu, že ho smím denně vídat a mluvit s ním – prostě z toho, že ho miluji.
Byla jsem přesvědčená, že tu lásku nikdy opětovat nemůže, a přece se to stalo! Vyznal mi ji a plánovali jsme svatbu. Pak přišla tragédie.
Můj nebohý Edvard – neměl se mě snažit podvést, ale co jiného mohl dělat? Říkal mi, že když se po letech bloudění vrátil domů, našel tam milé stvoření s jasnýma očima a jasnou hlavou, stvoření, o kterém okamžitě věděl, že by dokázalo probudit jeho okoralé srdce, že by mu mohlo pomoci k novému životu. Jenže ta dívka, kterou tolik potřeboval, mu byla zákonem zapovězena.
V domě byla zamčena a střežena Lady Poolovou manželka, s níž se oženil v mládí. Byla šílená, neřestná, nečistá, zuřivá, posedlá jedinou myšlenkou: ublížit každému, kdo se k ní přiblíží. Nevěděla jsem o ní, ani paní Fairfaxová o ní neměla zdání, jiní však věděli, mezi nimi i její bratr a jeho jednatelé. Edvard a já jsme měli právě před svatbou – ano, už jsme stáli v kostele –, když jeden z nich pokročil vpřed a prohlásil sňatek za nezákonný, protože Edvard měl žijící manželku.
Edvard mi nabídl, abych s ním žila jako jeho milenka. To jsem však nemohla přijmout. Prchla jsem do světa, bez přátel, zoufalá. Dnes vím, jak snadno jsem tenkrát mohla zahynout. Prozřetelnost mě však dovedla k přátelům, příbuzným, o jejichž existenci jsem neměla ani tušení, a dokonce i ke skromnému majetku. Vedlo se mi tedy zas dobře a nastoupila jsem nový život, přestože jsem věděla, že už nikdy nepoznám radost, když jsem ztratila toho, kdo mi byl nejdražší.
A pak jsem ho zase našla. Pátrala jsem, nalezla Thornfield v rozvalinách, vypálený šílenou ženou. Edvard, těžce popálený, jak se pokoušel manželku zachránit z plamenů, odešel do Ferndeanu, slepý a bez pravé ruky. Rozhodl se, že tam dožije. Tam, ve Ferndeanu, jsem ho našla a slíbila, že ho už nikdy neopustím, ať chce nebo nechce – a tam jsme se vzali a žili. Říkám tedy těm, jimž se zdá, že jsem příliš rozvláčně líčila, jak jsem šťastná, že jsem ke štěstí nepřišla snadno. Oba, Edvard i já, jsme hodně trpěli, než jsme našli spokojenost.
To bylo. Co jsme ze sebe udělali za těch deset let ve Ferndeanu? Edvard mi tvrdí, že jsem krásná, a ať je to pravda nebo ne, dokud jsem krásná v jeho očích, co záleží na ostatních? Žiji v jeho světle. Bez něho bych se ponořila do nejhlubší temnoty.
A Edvard? Edvard Fairfax Rochester, můj Edvard? Vypadá pořád stejně zamračeně. Dosud se dovede rozzlobit jako tenkrát, ale jen zřídka. Když jsem se ho krátce po svatbě zeptala, proč už netrpělivě nekřičí a nepronáší své rozkazy hlučně a pánovitě, odpověděl: „Proč, když jsem tak spokojený?“ To štěstí nám vydrželo po celou dobu, co jsme žili ve Ferndeanu.
Jak už jsem řekla, dům byl malý, takže jsme nemohli zaměstnávat víc služebnictva než naši milou Marii, Jana a jejich syna. Proto jsem mohla mnohé drobné, ale užitečné úkoly plnit sama, pečovat o svého synáčka, ošetřovat tu hrstku cenností, jež jsem si přinesla do manželství, starožitný psací stolek z minulého století, sadu milovaných a cenných čajových šálků a talířků, křehkých jako vaječná skořápka, několik starých knih, na které nesměl s prachovkou sáhnout nikdo jiný. Tyhle práce jsem milovala.
To já rozvrhla zahradu a velkou část sama osázela, a později, když se můj chlapeček už batolil, zřídila jsem malou vesnickou školu, kde jsme se slečnou Craneovou střídavě vyučovaly. Jak se mé srdce vznášelo k nebesům, když jsem viděla, že děti vzkvétají, a uvažovala, jak získané znalosti promění jejich život!
Od prvních dnů manželství jsem byla tak pilná, že jednou večer, když jsme pokojně seděli u krbu, uchopil Edvard mou ruku, podíval se na ni trochu káravě, jak mi to připadalo, a mírně mi řekl: „Nevidím tu sice ještě stopy tvrdé práce, holubičko moje, ale musím se zeptat, jestli máš opravdu pocit, že musíš ustavičně pracovat. Chvíli jsi na zahradě, potom mi šiješ košili, pak se zas mračíš nad účetnictvím.
Jsou dny, kdy vstávám s obavou, že tě najdu na střeše, jak kladeš tašky! Musím se ptát – opravdu věříš, že si paní Rochesterová musí na sebe vydělávat prací? Jestli ano, musím tě zklamat. Paní Rochesterová si na živobytí vydělávat nemusí. Její místo jí patří z lásky, prostě protože je.“
Usmála jsem se, a přece mě to zabolelo. Tenkrát byl Edvard pořád ještě napůl slepý i na zbylé oko, přestože se mu zrak vracel. Věděla jsem také, že postrádá svou pravou ruku, kterou si při pokusu zachránit Bertu z planoucího Thornfieldu popálil tak, že nezbylo než ji amputovat. Edvard Rochester, pán Thornfieldu, se tenkrát nepovažoval za pyšného statkáře a mocného pána, jímž býval.
Proto jsem si pospíšila s odpovědí: „Ale Edvarde, co bys chtěl, abych dělala? Mám jenom sedět a těšit se ze svého štěstí ve světě, který mi toho tolik dal, nebo se snažit být trochu užitečná, něco ušít, případně zasadit růžový keř, který nás napřesrok potěší svými květy? Jestli ale chceš, jestli máš pocit…“ – a tady jsem se zakoktala ze strachu, že jsem ve své horlivosti nepotěšila, ba dokonce ranila muže, kterému vděčím za celé své štěstí, toho, kdo znovu stvořil osobu, které teď říkám Jana. Byla jsem Janou Rochesterovou už rok a od okamžiku, kdy jsem přijala to jméno, jsem se začala proměňovat. To jméno mě vyvedlo ze tmy, osamělosti, vnucené soběstačnosti do světla a tepla. Nepůsobím však bolest muži, který mi tolik dal, svému manželovi?
Jen se však usmál a řekl: „Jak jsem jen mohl očekávat, že moje malá puritánka bude šťastná, nebude-li užitečná a pracovitá?“
„Myslíš si, že tě zanedbávám?“
„Jano,“ odpověděl mi vážně, „jsi mýma očima. Zachránila jsi mě před samotou a zbídačelostí, nejspíš i předčasnou smrtí. Teď se mi zrak zlepšuje a vrací se mi síla a elán. Nepomohla bys mi, srdíčko, kdyby ses kolem mě pořád točila a vnucovala mi pozornosti, po kterých netoužím, nebo pokud po nich toužím, doopravdy je nepotřebuji. Rochesterové byli odjakživa houževnatý, paličatý rod. Zeptej se sama sebe, jestli je pravděpodobné, že bych já, jejich poslední představitel, byl jiný. Ne, Jano. Neoženil jsem se s tebou, abys mi dělala chůvu. Jen dělej, co si přeješ. Uzdravuji se. Pořád tě potřebuji a vždycky tě budu potřebovat, ale nechtěl bych, abys mi dělala otrokyni.“
Rozplakala jsem se, protože jsem porozuměla muži, kterého jsem si vzala. Snad jsem se ho za starých časů trochu bála. Nyní, zušlechtěn utrpením, byl opravdu velký, muž silný jako skála, a právě díky své síle schopný být jemný jako žena. Upřeně na mě hleděl mlhou, o níž jsem věděla, že mu stále zastírá zrak. „Myslím, že pláčeš,“ řekl. „Myslíš si, že to utajíš před slepým dědkem, viď?“
„Ty mě zlobíš, Edvarde,“ opáčila jsem. „Co si s tebou počnu, když se tak rychle zotavuješ?“
A opravdu se zotavoval rychle. Pomáhala mu jeho vlastní silná vůle. Zrak se mu lepšil, až nakonec viděl stejně ostře jako dřív. Trpělivým, mužným úsilím se naučil používat levou ruku stejně dobře jako kdysi pravou. A vzpomínky na minulost pomalu vybledly – věřím, že se to stalo tehdy, když přestal být „posledním představitelem Rochesterů“, když se stal otcem syna.
Nyní si kladu otázku, jestli jsme v té své spokojenosti a štěstí neměli víc mluvit o minulosti, kterou jsme protrpěli každý sám. V příjemném každodenním žití, ve stálém společenství, s našimi sdílenými zájmy, potěšením z přítomností toho druhého bylo snadné zapomenout. Přesto se však asi musí platit za to, když se člověk obrátí zády k té části minulosti, o níž by raději nevěděl. Když potom na nás přišlo trápení, byli jsme možná méně připravení mu čelit, než kdybychom nebyli – zajisté z dobrých důvodů – udělali za minulostí tak tlustou čáru.
Bylo správné, že jsme se rozhodli zapomenout na to, co by nám při vzpomínce kazilo štěstí? Vykoupili jsme si těch deset let nerušeného štěstí tím, že jsme se obrátili zády k tomu, čemu jsme se raději měli postavit?
DRUHÁ KAPITOLA.
Rochesterové žili v Thornfieldu už přes pět set let. Rodina prožila v tehdejším domě dvě stě let, než shořel.
Po požáru zůstal deset let v rozvalinách, zatímco my byli šťastní; až jednoho letního dne Edvard u snídaně vážně pronesl: „Jano – pomůžeš mi?“
Nikdy neříkal „pomůžeš mi?“. Častokrát jsem mu to vyčítala a častokrát odpovídal, že by nestál za nic, kdyby musel volat na pomoc manželku. Když jsem ho tedy slyšela, usmála jsem se, protože jsem věděla, že ve skutečnosti nechce, abych mu pomohla. Avšak on pokračoval: „Ne, myslím to s tou pomocí vážně, nebo přinejmenším prosím o tvou společnost. Mám v úmyslu se vrátit do Thornfieldu a přál bych si, abys jela se mnou.“
Už tenkrát mě trochu zamrazilo. Nevěděla jsem proč, snad jen proto, že samotné slovo Thornfield vyvolalo příliv vzpomínek, nespočetných vjemů, jež jako rozvodněná řeka s sebou strhávaly všechno – větvičky, kmeny, listí, kusy břehu, burácely a valily se.
„Víc nepotřebuješ?“ prohodila jsem. „To je maličkost. Samozřejmě že pojedu. Kdy chceš vyjet?“
„Hned. Mám chuť jet hned.“
Vstala jsem. „Řeknu Jeremiášovi, ať zapřáhne.“
Zvedl ke mně tvář a usmál se tím milým úsměvem, který vždy tolik překvapoval v jeho zasmušilé snědé tváři. „Jsi hodná, Janičko. Nech připravit nějaké jídlo s sebou. Posvačíme ve staré zahradě.“
Právě tam mi kdysi při měsíci vyznal lásku.
A stalo se. Za půl hodiny jsme vyrazili do Thornfieldu.
Byli jsme tam hned po poledni.
Stáli jsme v přerostlé trávě, jež bývala udržovaným trávníkem před domem, a hleděli na dům, jemuž chyběla střecha. Byl to ponurý pohled, zkáza a rozklad byly snad ještě smutnější proto, že svítilo slunce. Jen zadní zeď byla netknutá a stálo ještě jedno nároží a kousek druhé zdi. Ze štěrbin mezi ožehnutými, zčernalými cihlami vyrůstala tráva a plevel.
Uvnitř byla hromada cihel, trámů a jiného zdiva, místy do výše člověka. To zbylo z pokojů, chodby a schodiště, po nichž jsme chodívali. Z hromad rumu rostla tráva. Pod jejími trsy bylo vidět tu zuhelnatělý konec trámu, tam černý útržek látky, jež možná bývala záclonou nebo závěsem, jinde zas spečenou masu cihel, kupu rozbitých tašek zčernalých kouřem.
Když jsem viděla Thornfield naposled, měla jsem příliš velkou starost o Edvarda, než abych doopravdy vnímala pohled na tu zkázu. Posledně byly také škody čerstvé. Desetileté zříceniny se zdály snad ještě smutnější a žalostnější.
Nebývala jsem v Thornfieldu vždycky šťastná, ale pohled na jeho současný stav mě plnil melancholií.
Těmito pokoji běhávala s rozevlátými kadeřemi Adélka.
Těmito často stísňujícími sály jsem chodívala já, dívka pokoušející se získat ženskou důstojnost v čase, kdy děvče musí ustoupit ženě, která se z něj má stát. V tom domě vyrostl můj nejdražší Edvard. Otočila jsem se od zříceniny se slzou v oku a ve snaze nerozplakat se jsem pohlédla přes trávník na zahradu oplocenou zdí. Zeď se během let zbortila. Viděla jsem skrz ni na zarostlé záhony, které už bylo těžko rozeznat. Všimla jsem si sošky Kupida u rybníčku, která byla celá skvrnitá a špinavá. Avšak stromy v sadě, jež bylo vidět za nepobořenou zdí, byly zelené, živé a na větvích viselo zrající ovoce. Právě tam jsme se procházeli tenkrát za svítání, kdy mi Edvard k mé neuvěřitelné radosti pověděl o své osudné, nemožné lásce.
„Podívej, Edvarde,“ ozvala jsem se, „jablka v zahradě zrají.“
Usmál se na mě z výšky. „Viděl jsem tvou slzičku, kterou ses přede mnou pokoušela schovat. Ano, stromům se přes všechnu zanedbanost daří v té zahradě, kde jsi mi řekla, že mě máš ráda, a kde jsem ti vyznal lásku. Byla jsi šťastná, nebo ne?“
„Ano, to víš, Edvarde,“ připomněla jsem si jen jeho vroucný pohled a něžný polibek, a ne pozdější bolest.
Objal mě. „Pláčeš pro Thornfield. Ale nemusíš. Stačí jen slovo,“ zašeptal mi do vlasů.
Teď, když jsem byla tak blízko něho, když mě objímal a já k němu vzhlížela, uvědomila jsem si, co zamýšlí. Samozřejmě, chtěl znovu vybudovat Thornfield, dědičné sídlo svých předků. Nebyla to jen osobní libůstka, ale povinnost k rodině, projev úcty k zemřelým, slib živým. Přesto jsem v tu chvíli naprosto jasně věděla, že se do Thornfieldu vrátit nechci. Věděla jsem také, že mě manžel má tak rád, že bych ho dokázala přimět, aby dům neobnovoval.
„Chtěla by ses sem vrátit zpátky?“ zeptal se.
„Samozřejmě, Edvarde, když si to přeješ.“
„Ne, moje nejdražší, ne proto, že si to přeji já. Musíš si to přát i ty, jinak z toho nebudu mít radost.“
Věděla jsem, že mluví pravdu, že jeho štěstí do velké míry závisí na mém. Postavím-li se proti jeho plánu z důvodů, které bych těžko dokázala upřímně sdělit (jak bych mu totiž mohla říci, jak smutná a polekaná jsem bývala v Thornfieldu, aniž bych křísila minulost, na kterou jsme se mlčky rozhodli zapomenout?), udělá, co si přeji. Nechá dům být nebo dá zříceninu zbourat. Bude však zklamán, uvidí v mém odporu rozmar, který mě není důstojný. Nebude mě soudit jen jako manželku, která nechce obnovit rodinnou velikost, ale i jako matku připravující syna o podíl na ní.
V jediném okamžiku mi to vše proběhlo myslí, a především jsem věděla, že nechci manžela zklamat. Proti své vůli musím podpořit plán na obnovu Thornfieldu. Ani potom jsem mu však nedovedla zalhat. Pevně jsem ho objala a pohlédla mu do černých očí. „Kde jsi ty, miláčku, tam jsem doma i já.“
Odstrčil mě od sebe na délku paže. „Skromná Janička,“ zasmál se. „Budeš vůbec někdy o něco žádat jen pro sebe?“
„Jen o tvou lásku,“ odpověděla jsem troufale.
A tam, před zborcenou skořápkou domu, mě Edvard Rochester z Thornfieldu políbil.
A tak se budovalo. Nakreslili jsme plány, našli řemeslníky a poučili je. Za necelý rok poté, co práce začaly, byl dům téměř hotov. Manžel jej nechal znovu postavit kámen po kameni, cihlu po cihle, trám po těžkém trámu jako přesnou repliku toho bývalého.
Do konce roku budeme bydlet v tom velkolepém domě, připraveni zvát hosty, být osobnostmi v kraji, prostě stát se Rochesterovými z Thornfieldu.
Přesto musím přiznat, že celé to dokonalé pozdní léto a časný podzim ve Ferndeanu, zatímco se svážela sena a potom obilí, zatímco jsme trhali ovoce a radovali se z pozdních růží, se mi víc a víc svíralo srdce. Ne pomyšlením na nádheru, kterou jsem nikdy nevyhledávala ani nechtěla, ani na pohostinství, které se očekává od majitelů jednoho z největších sídel v kraji. Ne, soužil mě děs z návratu do Thornfieldu.
Co pro mě Thornfield znamenal? Byl to dům, kde jsem zažila hrůzu, zoufalství, osamělost, beznadějnou touhu, pak velikou naději, po níž však, žel, následovalo stejně veliké zoufalství. Vešla jsem do něj jako mladá nezkušená dívka.
Na první pohled mě zastudil. Zastrašila mě jeho velikost a cítila jsem v něm něco, čeho se musím bát. Dala jsem pocity stranou jako fantazie, ale naneštěstí jsem se až příliš brzy poučila, že Thornfield skrývá tajemství, z nichž nejhorší bylo, že v podkroví za utajenými dveřmi drží v úkrytu nebezpečnou ženu, Bertu Masonovou. Jen zřídka ji nazývám Edvardovou manželkou a dopřávám jí jméno, které hrdě nosím, paní Rochesterová. Přesto je nutné přiznat, že jako mladík se na karibských ostrovech oženil s dědičkou rodového šílenství, protože o ní a o její rodině dost nevěděl.
Ubohý Edvard – osamělý trpitel v nesnesitelném manželství. Vina nebyla v něm, ale v zákoně, který nepřipouští, aby se muž nebo žena zbavili beznadějně pomateného partnera, u něhož není žádná vyhlídka na uzdravení. Muž může být připoután k manželce, jako jsou spolu spoutáni trestanci.
Může být šílená, nebýt skutečnou manželkou, manželovi se může hnusit už její přítomnost, a přece se nesmí osvobodit, musí žít sám, bez útěchy manželství, dokud jednoho nebo druhého nevysvobodí smrt.
Jestliže se zamiluje, jediné naplnění, jehož může dosáhnout, je udělat ze ženy, která by měla být jeho nevěstou, svou milenku, a z dětí, které měly být jeho pýchou a nést jeho jméno, tvory nesoucí hanbu. To vše ve jménu nezrušitelného slibu před Bohem. Můžeme se ptát, jaký je to Bůh, který připustí, aby jeden z manželů prožil celý život v trápení, protože druhý je postižený.
A přece, jak často jsem se v těch dlouhých osamělých dnech po útěku z domu přistihla, jak tajně lituji, že se ta falešná svatba neodehrála bez přerušení! Pak bychom totiž byli stůj co stůj spolu, i když by to bylo nesprávné. Jakmile jsem však věděla, že se vzít nesmíme, těžké rozhodnutí leželo na mně. Mám se stát tvorem jen o málo lepším než prostopášná Célina Varensová, Adélčina matka, a nakonec se možná dočkat stejného osudu, klesat od hanebnosti k hanebnosti a skončit ve škarpě? Nebo si mám zachovat ženskou čistotu, která je cennější než samotný život? Pokud ano, musím odejít do pustiny, do tmy a chladu, v něž se promění celý můj život bez Edvarda Rochestera. A přinutila jsem se odejít.
Takové jsem měla vzpomínky na Thornfield. Nemohla jsem se k těm dnům vracet s potěšením a spokojeností. Je pravda, že mi nakonec přinesly mé šťastné manželství, ideální život, který jsem vedla. Ale té bolesti!
Přestože bouře byly za námi a panovalo klidné štěstí, nemohla jsem se zbavit pověrčivého strachu z návratu do Thornfieldu, ačkoliv jsem se ze všech sil snažila utajit před manželem své pochybnosti a strach – a věřím, že se mi to opravdu podařilo.
Jak se dům zvedal, stále jsem se přela sama se sebou: staré časy jsou pryč, už se nevrátí, a tenhle Thornfield není ten starý. I když je v každém ohledu replikou původní budovy, jsou to od střechy po sklep docela nové kameny, cihly a trámy. Zdi pokojíku v zadním křídle, kde jsem tenkrát spala, už neobsahují kamenné vzpomínky na tajný vpád šílené v noci před mou svatbou – mou plánovanou svatboua na to, jak rozsápala můj závoj, zatímco já jsem ležela v polospánku. Horní patro, kde byla vězněna, samotné cimbuří, z něhož se vrhla dolů při požáru, byly jiné. Hmota byla docela nová. I zařízení bude jiné, vybrané podle mého vkusu, jiné budou i knihy na policích. Starý jed zanikl, když ten dům shořel – aspoň jsem si to říkala.
Připomínala jsem si všechno dobré, co stěhování do Thornfieldu přinese: možnost vybírat nové zařízení, závěsy, barvy a tapety, obnovu staré zahrady, protože za roky, kdy dům stál opuštěný, zdivočela. Přesto se mi srdce svíralo.
Nemohli bychom aspoň vykácet nějaké staré, sukovité a zkroucené hlohy, jichž se nejméně čtyřicet tísní na pastvině za zahradou? odvážila jsem se plaše navrhnout Edvardovi.
Za domem a jeho příjemnou zahradou, jež v létě voněla květinami a zrajícím ovocem, se rozkládala asi čtyřakrová kamenitá pastvina stoupající do svahu. Rostly tam stromy, které jsem popsala, zakrslé, zohýbané větrem, šedivé kmeny poseté hnědými skvrnami. Právě ty drsné stromy v okolí daly domu jméno. Na jaře byly sice jejich větve napěněné květem, v létě sytě zelené, ale v zimě byly jejich strohé, pokroucené kostry holé, ošlehané kmeny a větve se při měsíčním světle zdály až zlověstné, kostnaté ratolesti žalobně trčely všemi směry jako napřažené prsty. Ta pastvina mě vždycky mrzela, přestože ji z domu bylo vidět jen několika okny na jedné straně. Věděla jsem však, že tam je, krutá a hněvivá, vysmívající se radosti a naději.
Předložila jsem dokonce jako snaživý správce statku svému pánu plán, jak vyčistit hloží a osázet pastvinu listnatými stromy, svést tam potok a založit rybníček. „Ne, Jano,“ opáčil Edvard, když jsem mu to navrhla. Hlas měl něžný, ale pevný. „Vypadají nevábně, dokonce ošklivě, ale přesto jsou ty stromy samotným duchem Thornfieldu. Právě od té pastviny dostal dům jméno. Za starých časů se říkávalo, že kdyby ty stromy někdy zašly nebo byly pokáceny, znamenalo by to konec rodiny na thornfieldském zámku. Ty stromy jsou symbolem našeho původu ve starších, drsnějších dobách, na něž nesmíme zapomenout. Kdysi dávno prý naše rodina za jedné tvrdé zimy po několika špatných úrodách přežila jen díky tomu, že z větví hlohů sbírala vlnu, která tam zůstala po ovcích, a že několik stromů pokácela na palivo.
Pochop, Jano, velké rodiny rády vzpomínají na své slavné činy – tenhle lord padl při křižáckých výpravách, tamten byl oblíbeným služebníkem královny Alžběty, jiný generálem u Wellingtona. Takové vzpomínky jsou přirozené. Rodiny by si však měly připomínat i ubožejší, horší časy, a proto musím, má lásko, zachovat své hloží, abych si zachoval pokoru a stále si připomínal, jaká požehnání se na mě nakupila – a ty, Janičko, z nich nejsi to nejmenší.“
S těmi slovy mě vřele objal a já byla tak zasažena důvody, které mi předložil, že jsem svou touhu zbavit pastvinu těch pokroucených stromů odsunula stranou. Smířila jsem se a pomyslela si, že okna, která vedou na pastvinu, aspoň zastřu hustou záclonovinou a damaškem. Postarám se, aby z těch stromů bylo vidět co nejmíň.
Jak už jsem ale řekla, nepřipustila jsem, aby něco z mých myšlenek ohledně hlohů a domu proniklo na povrch, protože jsem viděla, jak velmi můj manžel touží sídlit zas tam, kde jeho rodina žila po celé generace, a předat dům posléze svému synovi, mému Jonathanovi. Věděla jsem, že kvůli němu musím být spokojenou paní Thornfieldu a dělat tomu postavení čest. Je to jen malá cena, říkala jsem si v těch posledních měsících v milém starém Ferndeanu, za všechny mé ostatní radosti.
Zanechte mě tedy v představách tam, ve Ferndeanu, v tom nízkém domě z teplých cihel, na palouku pod moruší s mým drahým Edvardem – opusťte mě v okamžiku, kdy jsem byla šťastná (a tenkrát, v časném podzimu, jsem k tomu měla o důvod víc, aspoň jsem tomu začínala věřit). Nechte mě na sluníčku, s ptáky, kteří pomalu usínají, kdy Edvardova ruka hledá mou, nechte stíny, ať se na trávníku dlouží. Odvedu vás nyní k lidem, které jsem tehdy neznala, a k výjevům, při nichž jsem nebyla. Během posledních měsíců jsem si pro sebe bolestně rekonstruovala ten příběh, takže nyní mám pocit, že jsem byla svědkem příjezdu dvou osob; dvou žen, které měly mít tak zvláštní a strašlivý dopad na náš život, do Anglie.
TŘETÍ KAPITOLA.
V soukromé kabině lodi plavící se oné zářijové noci z Francie do Anglie byly o samotě dvě dámy.
Byla to obtížná plavba. Jedna z cestujících ležela velmi bledá na červené plyšové pohovce, zatímco se loď houpala, bílou ruku s velikým rubínovým prstenem přitisknutou k čelu.
Ten prsten byl na ní jediná barevná věc. Na těžkých pletencích ebenově černých vlasů měla malý krajkový čepeček. Oblečena byla v dobře střižených černých hedvábných šatech.
Tvář měla oválnou, dlouhý nos, oči, upřené na druhou přítomnou, velmi černé, lemované dlouhými tmavými řasami.
Druhá dáma jí otírala čelo houbičkou a útěšně k ní francouzsky mumlala: „Už to nebude dlouho trvat, Justino, za chvíli jsme v přístavu.“ Tato žena měla narezlé vlasy volně rozpuštěné po ramenou. Vedle své společnice vypadala ve svém dlouhém, volném šatě z tmavočerveného brokátu jako exotický pták.
Mořská plavba, která tak těžce postihla její společnici, jako by jí dodala síly – tváře měla zardělé a mandlové oči zasazené v půvabné oválné tváři byly velmi jasné. Jemně pozdvihla přítelkyninu hlavu z polštáře a dala jí napít vody.
Vešla třetí žena, podle oblečení služebná, a něco řekla.
„Slyšelas, Justino?“ pravila dáma v červeném. „Marie hlásí, že za hodinu budeme v Doveru.“
„Díky Bohu!“ odvětila procítěně ta druhá.
Když ale v načechraných mracích na východě začalo prosvítat světlo, bylo jí už zřejmě natolik dobře, že vyšla na palubu. Stály tam obě, opřené o zábradlí, společně zahalené v sobolí plášť náležející ženě v červeném, hleděly kupředu a paluba se jim pod nohama kymácela.
„Vidíš – tam!“ zvolala žena v černém, Justina. Ukázala dlouhou bílou rukou, na níž jako by v polotmě zazářil rubín.
„Ty slavné bílé útesy doverské!“
„Brzy budeme v Anglii. Jsem zvědavá, jaký osud nám ta cizí země připraví.“
„Tobě přinese slávu, má drahá,“ pravila dáma v černém.
„Tím jsem si jistá. A já – já žádám od Anglie jen jedno: spravedlnost.“ To slovo pronesla s vášní.
Druhá přitáhla přes obě těsněji plášť. Svým hlubokým, jasným hlasem odpověděla výstražně: „Ano, má drahá. Ale přestože velmi soucítím s tvou přirozenou touhou po dosažení spravedlnosti od muže, který ti tak hluboce ukřivdilprosím tě, nezaměňuj spravedlnost s pomstou.“
„Někdy si myslím, že mezi tím ve skutečnosti není velký rozdíl,“ zněla odpověď.
Ráno je zastihlo ve vlaku chvátajícím jasnou krajinou.
V Londýně se rozloučily. Jedna se chystala započít triumfální sezonu v londýnském divadle, druhá jela na sever usadit se v Hay, vesnici ani ne dvě míle od thornfieldského zámku.
ČTVRTÁ KAPITOLA.
Ta osudná plavba znamenala počátek zlých časů, jež na nás přišly jako choroba nebo morová rána.
Zatímco jsme ještě bydleli ve Ferndeanu, odjel Edvard za obchodem do Manchesteru – s pověřením ode mne, aby vyhledal výrobce některých vzácných a krásných látek, o nichž jsem se doslechla. Tehdy jsem se rozhodla zajet poprvé od začátku stavby do Thornfieldu. Ne protože bych chtěla, ale protože jsem musela.
Věděla jsem, že musím sebrat odvahu a navštívit téměř dokončený dům dřív, než se do něj budeme stěhovat. Musím tomu čelit sama. Co kdyby mi první pohled na nový Thornfield způsobil otřes nebo bych se zatvářila nešťastně? Nemohla jsem připustit, aby můj manžel, vždy vnímavý k mým náladám a myšlenkám, takže mi někdy připadal jako jasnovidec, spatřil v mém obličeji při pohledu na náš nový domov cokoli jiného než radost. Proto jsem se rozhodla podniknout první cestu sama, abych se na to připravila.
Vzpomínám si, že jsem za uplynulých deset let ten dům viděla jen dvakrát. Prvně, když jsem šla do Thornfieldu, abych se něco dozvěděla o Edvardovi, narazila jsem na dům zničený požárem a dozvěděla se, že tam málem přišel o život.
Podruhé to bylo, když mi Edvard sdělil, že si dům přeje znovu postavit. A teď byl téměř hotový.
Časně ráno jsem nařídila Jeremiášovi, aby zapřáhl, políbila na rozloučenou syna a odhodlaně vyjela. V poledne jsme projížděli přes Hay a ubírali se úzkou silničkou k dvě míle vzdálenému Thornfieldu. Cestou jsem si říkala, že to není ten starý Thornfield. Tenhle Thornfield bude tvůj domov, Jano, který vytvoříš pro svého manžela a děti. Nechala jsem kočár na začátku přístupové cesty, k domu jsem došla pěšky a zůstala stát v přerostlé trávě před průčelím.
Stál přede mnou Thornfield do všech podrobností stejný jako ten, do kterého jsem kdysi bázlivě vstoupila v den, kdy jsem nastupovala jako Adélčina vychovatelka. Pozorně jsem si jej prohlížela, doufala, že objevím nějaké změny, ale nenašla jsem žádné. Thornfield byl tentýž. Z jilmů za domem náhle vzlétli čímsi vyplašení havrani a zakroužili a zakrákali na modré obloze nad stromy.
V sadu napravo ode mne už ze stromů opadávaly listy.
Daleko za domem, skoro míli odtamtud, jsem viděla, jak tráva na úpatí kopců hnědne. Zafoukal vítr a já si přitáhla plášť k tělu.
Věděla jsem, že uvnitř je dům téměř dokončen. Přesto se mi do něj nechtělo vstoupit a přesvědčit se, zda účinky světlých a svěžích barev, které jsem navrhla, rozveselují bázeň vzbuzující nádheru domu. Starý Thornfield byl působivý, ale nepřístupný. Vytvářel ovzduší, ve kterém si nebylo možno představit zdravě a šťastně vyrůstající děti. Paní Fairfaxová se velmi snažila trochu zmírnit jeho ponurost, ale myslím, že žádné úsilí nemohlo dostatečně změnit atmosféru v domě. Navíc tam byla Lada Poolová, služebná střežící v naprosté tajnosti šílenou. Která domácnost by mohla být naprosto uvolněná v přítomnosti takové podivínské mrzuté ženštiny, po celou dobu nesoucí své tajné břímě?
Mimoděk jsem pohlédla k třetímu patru budovy. Přestože bylo nižší než ostatní, neboť bylo hned pod střechou, nebylo to rozhodně žádné podkroví. Na to byly místnosti příliš velké. Na jedné straně chodby spali sloužící a druhá strana patřila Ladě Poolové a její krejčovské dílně. Za krejčovnou byly dveře zakryté závěsem – a za těmi ukrytými dveřmi byla držena šílená. Tam se krčila, špinavá, se zcuchanými zplihlými vlasy, na něž si nedala sáhnout, žila jako zvíře a v pomatené hlavě jí kroužily zuřivé, násilnické myšlenky.
Sloužící museli o její existenci vědět, nebo aspoň o tom, že v té místnosti něco je. Jsem však přesvědčená, že paní Fairfaxová to nevěděla.
Nedávno jsem jí psala tam, kde tráví svůj odpočinek a žije z malé penze, kterou jí poskytuje můj manžel. V dopise jsem ji prosila, aby se opět stala hospodyní na Thornfieldu.
Žádala jsem ji o to, protože jsem soudila, že ji budu potřebovat, aby mi pomohla s mnohem větší domácností, kde budeme jistě mít častěji hosty a v mnohem větším měřítku než ve Ferndeanu, a měla jsem ještě jeden, důležitější důvod: domnívala jsem se totiž, že na jaře budu mít méně času, než jsem předpokládala. Ano, doufala jsem, ale ještě se tak docela neodvažovala věřit, že se konečně splní to, po čem jsme s Edvardem vroucně toužili hned od narození našeho syna: že Jonathan brzy dostane bratříčka nebo sestřičku. Na přelomu léta a podzimu jsem se začala ptát, zda mi snad nebyl dán tento nejúžasnější dar, zda nebudu opět matkou. Teď jsem si byla skoro jistá.
Doufala jsem, že paní Fairfaxová bude ochotna vyjít z ústraní a vrátí se do Thornfieldu se mnou. Budu určitě potřebovat její společnost, když bude Edvard pryč. Přestože totiž netoužil po žádném odloučení, musel někdy za obchodními záležitostmi do Manchesteru a občas zajížděl až do Londýna. V tom domě jsem kdysi poznala strach, a přestože rozum mi říkal, že všechny důvody k obavám pominuly, jakýsi pověrčivý pocit ve mně budil touhu po přítelkyni, na kterou bych se mohla spolehnout, když bude manžel mimo dům.
Z domu se ozvaly rány. Z předních dveří vyšli dva muži se žebříkem. Zpozorovali mě, kývli a zavolali na pozdrav.
Asi mě měli za nějakého zvědavce, který se přišel podívat, jak práce pokračuje. Neznali mě a já se jim nepředstavila.
Přišla jsem se připravit na podívanou na nový Thornfield a už jsem se podívala. Stačilo mi to.
Muži opřeli žebřík u okna v přízemí a začali natírat rámy.
Stála jsem zatím jako zkamenělá, vítr byl stále studenější, a vzhlížela jsem k horním oknům, za nimiž bydlíval tvor, který mi způsobil tolik bolesti. Náhle jsem cítila, jak kolem mě jako jiný vítr zavála její zloba, a napadlo mě, že je sice mrtvá, ale něco z ní v Thornfieldu přece zůstalo. Napadlo mě, že jsem se nikdy za ta léta neptala, kde je pohřbena. Přistihla jsem se při myšlence, že ji měly raději strávit plameny domu, který zapálila, že měla shořet na pohřební hranici, kterou si vytvořila.
Snad jsem se zachvěla silou toho pocitu. Snad to způsobil jen ten studený vítr. Rozhodla jsem se však co nejrychleji vrátit do vlídného bezpečí Ferndeanu.
Thornfield povstal z popela pevný a obnovený. Přesto se někdy stane, že vejdete do domu, ať vznešeného či skromného, a uvítá vás studený krb, zlý pes nebo nepřítel. Náhle jsem cítila, že Thornfield mě očekává jako dravá šelma připravená ke skoku. Jano, Jano, napomenula jsem se, minulost toho domu je pryč, napříště jej budeš utvářet jen a jen ty. Sebrala jsem tedy odvahu a pak jsem si pomyslela: ano, tak to bude, udělám z nového Thornfieldu, co budu chtít.
V té náladě jsem odešla, aniž ve mně kdo poznal budoucí paní, a na konci příjezdové cesty jsem našla svůj kočár.
Ještě jsem před sebou měla jednu pouť. Poprosila jsem Jeremiáše, aby na mě počkal, dala jsem se nerovnou cestou doleva, směrem od vsi, zůstala stát u branky v živém plotě a dívala jsem se na pastvinu s hlohy.
Seno bylo posečené a mezi pahýly vyrážela hrubá tráva.
Vzhlédla jsem na to veliké svažité pole; kde stálo roztroušeno čtyřicet pokroucených hlohů. Ještě měly listí. Nehnul se ani pták, ani zvířátko. Sílící vítr vzdychal a třásl větvemi stromů, a jako kdyby chtěl podpořit dojem bezútěšnosti, zahalil slunce mrak.
Na jedné straně pastviny stály duby a jilmy vroubící zeď thornfieldských zahrad. Výš, tam, kde na vysokých kopcích rýsovaly mraky dlouhé prsty světla a stínu, čněly hory. Při pohledu přes hloží jsem se neubránila představě, jak to tu bude vypadat v zimě, až nebudou ty vybělené kmeny a větve, zkroucené a trnité, zastřeny listím, až bude tráva pod stromy uschlá a obloha nad nimi černá. Zachvěla jsem se. Proč jen, pomyslela jsem si s lítostí, si některý Rochester kdysi nevzal do hlavy, že ty stromy pokácí? Ale neudělal to, a protože tradice je tradice, netroufne si na to dnes žádný muž ani žena. Odvrátila jsem se a šla zpátky ke kočáru, ne šťastná, ale odhodlanější, teď když jsem se postavila tváří v tvář domu a tomu prastarému hlohovému háji.
Přestože jsem velice toužila po pohodlí a přívětivosti Ferndeanu a po setkání se synem, neboť tou dobou jsme se málokdy odloučili na víc hodin, nemohla jsem odtud odjet a nenavštívit faráře v Hay. Na setkání s panem Toddem jsem se netěšila. Znali jsme se sice dlouho, protože vykonal ve Ferndeanu několik návštěv, ale naše známost se nedala pokládat za šťastnou. Podle mě se příliš málo věnoval farnosti. Byl to zavalitý muž, vždy v pěkném černém kabátě a neposkvrněné košili, velmi si potrpěl na oltářní roušky a výzdobu, a bylo snazší zastihnout ho u dobrého oběda někde v sousedství než na návštěvě u vesnické chudiny.
Nebyl ženatý. Jeho pohodlnou domácnost a dobře zásobený stůl spravovala hospodyně, paní Willowsová.
Musím se ovšem přiznat, že nevím jistě, nakolik můj chlad k panu Toddovi vyvěral z toho, co se musel doslechnout o tom nejstrašnějším dnu, kdy jeho předchůdce stál u oltáře připraven vykonat obřad mé první, podvodné svatby, jíž se nezúčastnil nikdo z přátel, příbuzných ani sousedů a jež byla krutě přerušena bratrem Berty Masonové a jeho právníkem, který učinil to obludné odhalení, že je živá, šílená a utajená na Thornfieldu.
Můj ubohý, zoufalý Edvard! V prvních letech našeho manželství mi řekl: „Díky Bohu, že si ani nedovedeš představit, k jakému životu je muž pokoušen klesnout s takovou manželkou, jakou jsem měl já. Vydal jsem se tou stezkoustezkou neřesti – a nemohl dál. Jen ty, Jano, jen tys mě mohla zachránit.“
A to jsem naštěstí mohla – pokud to skutečně byla má zásluha –, a jsem si naprosto jistá, že on zachránil mne z osamělosti a skleslosti a dal mi šťastnější život, než jsem si vůbec mohla vysnít.
Jak jiná byla má opravdová svatba ve Ferndeanu! Klidně jsme šli procházkou letními pěšinami k vesnickému kostelíku vyzdobenému květinami, Edvard a já spolu, já zavěšená do jeho zdravé, silné paže a on nakloněný ke mně, protože tenkrát jsem byla jeho očima. Měli jsme tichou svatbu.
Já neměla žádné družičky, on žádného mládence. Přítomni byli jen pan Weatherfield a jeho kaplan. Sama jsem podala ruku Edvardovi, protože nebyl nikdo jiný, kdo by to udělal.
Můj jediný mužský příbuzný, Jan Křtitel Rivers, byl jako misionář v Indii – jinak by mě byl možná sám s Edvardem oddal. Jan Křtitel mě jednou sám požádal o ruku, než odjel do Indie, v době, kdy jsem byla od Edvarda odloučena a nevěděla ani, kde je a jestli vůbec žije. Avšak můj cit k Edvardu Rochesterovi překonával všechno – i kdybych byla najisto věděla, že je mrtev, to, že někdy byl a že jsem ho milovala, by mi nedovolilo vdát se za bratrance Jana.
Šli jsme tedy toho slunečného dne pěšky do kostela a byli oddáni laskavým panem Weatherfieldem. Rozesmátí a v dobré náladě jsme se vrátili do Ferndeanu na skromnou hostinu. Jak jsem byla šťastná! Byla jsem přesvědčená, že už nemohu být šťastnější, ale hned nazítří se štěstí proměnilo ve vytržení, vytržení, jež ve mně v poklidnější formě zůstalo napořád, každý den mého manželství. Co říci o takovém láskyplném společenství, takové vášni, takové věrnosti a porozumění mysli? Ti, kdo něco takového nezažili, to snad ani nemohou procítit, a přece to tak mezi mnou a Edvardem bylo.
Věděla jsem však, že v Hay se setkám s mužem, který musí dopodrobna vědět o tom nezdařeném pokusu o sňatek, který zmařil všechny mé naděje, jak jsem v té době předpokládala, na celý život.
Nyní jsme se ovšem vraceli. Měla jsem se stát paní na Thornfieldu, a tak jsem se musela přinutit k návštěvě u pana Todda.
Do Hay se z Thornfieldu jede po nevalné silničce. V zimě je to jen pěšina. V půli cesty se terén zvedá a z vršku je vidět celou vesnici rozprostřenou kolem silničky a na jedné straně stoupající do poloviny kopce. Na stráni je několik bídných chalup a také domy horníků, kteří nedaleko těží olovo.
Na druhé straně od silnice, kde je půda rovnější a úrodnější, leží lepší část vesnice. Zahýbá zpátky směrem k Thornfieldu ve tvaru podkovy a jsou tam docela pěkné menší statky, usedlosti, fara a samozřejmě kostel. Ke kostelu, který leží v polovině cesty mezi vesnicí a thornfieldským zámkem, se dá odtamtud dojít buď po silnici, nebo pěšinou mezi poli. Po ní jsem však jít nechtěla, protože jsme tudy šli v můj první svatební den. Nechtěla jsem tu vzpomínku oživovat.
Vjela jsem tedy do Hay, kde návrat mého kočáru způsobil stejné vzrušení – vyhlížení ze dveří, otáčení, upřené pohledy –, jako když jsme tudy projížděli k Thornfieldu. Dva chlapečci, umounění od hlavy až k bosým patám, špinavý prst v puse, stáli a dívali se za námi. Z otevřených dveří zírala žena držící za nohy zmítající se slepici. Na hliněné podlaze se jí u nohou batolily děti. Když jsem jela okolo hostince, jeden ze skupinky mužů venku si odplivl.
Byla jsem ráda, když jsme zahnuli k příjemnějším končinám dolního Hay. Minuli jsme dobře udržovaný statek, upravenou louku s ovcemi, pak několik úhledných chaloupek s ošetřovanými zahrádkami plnými zeleniny a rozjasněnými několika chryzantémami. Vjeli jsme do dolního Hay, kde na jedné straně silnice stála pošta a obchod se smíšeným zbožím. Proti kostelu bylo několik pěkných domů a kostel sám byl obklopen udržovaným hřbitovem. Vedle stála fara.
Byl to prostorný cihlový dům s velkou zahradou vpředu, a pokud vím, s půlakrem úrodné půdy vzadu. Když jsme přijížděli, zpozorovala jsem usedlou postavu pana Todda, který hovořil se svým zahradníkem a ukazoval na jilmy, oddělující jeho obydlí od kostelního pozemku. Jakmile spatřil kočár, přerušil hovor a pospíšil k němu. Když viděl, jak Jeremiáš otvírá dveře a pomáhá mi vystoupit, vypoulil modré oči v zardělém obličeji. Asi nemohl věřit tomu, co viděl.
Potom mu svitlo, ústa udělala ó! – a už mě spěchal pozdravit, tu malou Janu Eyrovou, kdysi pouhou vychovatelku v Thornfieldu, nyní choť pana Edvarda Rochestera.
Šla jsem mu vstříc a snažila se o pokojný úsměv. Panu Toddovi se třásla dvojitá brada nad kněžským kolárkem, když spěšně nasazoval zářivý úsměv a blížil se ke mně s napřaženou rukou. „Paní Rochesterová! Paní Rochesterovájá nevěřím svým očím! Taková čest! Pojďte dál, prosím. Nejsme na vás bohužel přichystaní. Škoda, že jste mi nedala vědět – ale přesto jsem nadšen, že jste mě ráčila navštívit.
Jistě přehlédnete nedostatky. Prosím, prosím, pojďte dál.“
A s úklonami a úsměvy mě přezdvořile vedl dovnitř a cestou přes půvabnou předsíňku do salonu mě div nezahltil medovými slovy a poklonami.
Vešla jsem a odpovídala co nejpřívětivěji, protože jsem věděla, že s panem Toddem musím udržovat dobré vztahy, mám-li plnit své budoucí povinnosti paní na Thornfieldu.
Proto jsem také přišla.
Nemyslete si totiž, že mě nedojala bída v Hay a že jsem hodlala žít v pohodlí na Thornfieldu, jako bych neměla pomyšlení na nic než na čalounění, pozvánky a šaty. Školu ve Ferndeanu nechám ve schopných rukou slečny Craneové, ale nic na světě mi nezabrání využít své možnosti k tomu, abych lidem z Hay pomáhala, jak nejlépe umím. Právě proto bylo nutné mít dobré vztahy s hayským duchovním.
Pan Todd mi vnutil židli. Zavolal, aby přinesli madeiru a sušenky, přestože jsem žádala jen o šálek čaje, a prosil mě, abych zůstala na svačinu. O minulosti se ani nezmínil a řekl jen: „Jsem šťasten, že vás vidím v tak vznešeném postavení.“ Pak vykřikoval radostí nad vyhlídkou, že se vrátíme do Thornfieldu.
Já zatím seděla, odpovídala jen stručnými zdvořilostmi a pan Todd obstaral řeč za oba. Někdo by mě označil za pokrytce – jistě, mezi přáteli si vždycky přeji naprostou otevřenost a důvěru, všechno ostatní bere životu cenu. Přestože však pan Todd mým přítelem nebyl a neuměla jsem si ho v té roli představit, projevovala jsem mu zdvořilost pro vyšší cíle. Kvůli budoucnosti jsem cítila, že musím hodit za hlavu všechny vzpomínky na minulost i svou nedůvěru k němu.
V Hay vládl nedostatek, nouze a nevědomost, a přestože paní největšího domu v okolí může vykonat mnoho, i když farář není jejím přítelem, mnohem víc se dá dokázat, když jsou v dobrých vztazích. Proto jsem se snažila být co nejpříjemnější. Bylo zjevné, že by pan Todd rád poobědval na Thornfieldu, až se tam vrátíme. Pozvala jsem ho. Rozzářil se. Oplatila jsem mu úsměv. Deset let šťastného manželství znamená velký rozdíl – dodává obrovskou sebedůvěru. I sebedůvěru k pokrytectví, ušklíbla jsem se v duchu. Právě jsem se chystala rozloučit, když vstoupila vzrušená pokojská a prohlásila: „Pane, nerada vás ruším, ale paní Willowsová myslela, že by vás zajímalo, že se do Starého domu někdo stěhuje.“
„Nebesa!“ zvolal pan Todd. „To je ohromující! Dům je prázdný už deset let. Neměl jsem o tom tušení.“ Udělal krok směrem ke dveřím, jako by se nemohl ubránit puzení vyběhnout a jít se podívat, pak se ovládl a vysvětlil mi: „Starý dům je sídlo naproti. Zůstalo prázdné od té doby, co pán, kterému patří, odjel ze zdravotních důvodů do Itálie.“
Vstala jsem. „Nebudu vás dál zdržovat, pane Todde. Byla to velmi příjemná návštěva, a až budeme v Thornfieldu, jistě se budeme vídat mnohem častěji.“
„Už se těším,“ pravil s malou úklonou, ale stále jsem v něm cítila nepokojnou touhu jít se podívat, co se děje ve Starém domě, jako když dítě odhodí jednu hračku, aby si pohrálo s novější. Raději by měl jít mezi horníky, pomyslela jsem si, kteří mají asi o evangeliu stejně malé ponětí jako Indové, které se snaží obracet na víru můj bratranec Jan Křtitel. Nebo shánět peníze na obutí pro bosé děti z Hay.
Ale pan Todd byl povrchní člověk.
Na ulici před farou vznikla hádka mezi Jeremiášem a kočím jednoho ze dvou těžkých žebřiňáků. Ten muž se pokoušel zastavit před Starým domem, kterého jsem si nyní všimla; viděla jsem, že je to velký pěkný dům s vysokými jednoduchými okny po obou stranách dveří krytých přístřeškem v georgiánském stylu. Problém byl v tom, že jeden žebřiňák už před domem stál a druhý kočí chtěl zastavit vedle prvního. Tomu bránil můj čekající kočár. Ukončila jsem spor tím, že jsem se s panem Toddem rychle rozloučila a nasedla do kočáru. Farář se mi už zatím díval přes rameno, co se vykládá ze žebřiňáku, který stál před Starým domem.
Ujeli jsme sotva čtvrt míle po silnici zpátky k Hay, když se ze zatáčky vyřítil hezký černý otevřený kočár, tažený dvěma ušlechtilými koňmi. Až jsme se lekli – Jeremiáš vykřikl – ale pro mě bylo největším překvapením, že kočí na kozlíku, velice zručně zacházející s bičem, nakolik jsem to mohla posoudit, byla dáma. Byla celá v černém, na hlavě neměla čepec, ale kus bílé krajky zavázané pod bradou, a ta za ní cestou vlála. Zahlédla jsem vzpřímenou postavu, pohupující se s vozem a vůbec nevyvedenou z míry rychlostí, jíž cestovala, linii dlouhého, výrazného nosu – a to bylo vše.
Jeremiáš musel strhnout koně ke kraji silnice, aby mohla dáma projet. Když jsem se otočila, viděla jsem její kočár mizet v oblaku prachu. Zatímco Jeremiáš vracel vůz na silnici, v duchu jsem se ptala, zda je ta smělá dáma novou nájemkyní Starého domu.
Tak jsem se vrátila do svého útočiště ve Ferndeanu. Bezpečné útočiště to však již nebylo.
PÁTÁ KAPITOLA.
Když jsem vystupovala z kočáru a kráčela ke dveřím, tonul milý Ferndean ve tmě. Byla jsem sice zklamaná, že se Edvard ještě nevrátil, ale byla jsem ráda, že ho budu moci přivítat, až přijede. Marie mi otevřela a bez okolků hlásila:
„V jídelně vás čeká polévka a studené maso a pán vzkázal, že bude doma asi za hodinu.“
„A Jonathan?“
„Celý den byl jako beránek, až na to, že schválně spadl do potoka, a teď spí spánkem spravedlivých,“ sdělila mi.
„Do potoka?“
„Nebyla to žádná náhoda, i když mi to tvrdil.“
„Dobrá, ráno si s ním promluvím.“ Podala jsem jí plášť.
Při pomyšlení na Edvardův návrat mi srdce bušilo radostí. Je to snad k smíchu, že někdo po deseti letech ještě očekává návrat manžela se vzrušením dívky čekající na milence, ale kdykoli byl Edvard pryč, cítila jsem se právě tak.
Už za hodinu bude zpátky, říkala jsem si s rozkoší a pak jsem po špičkách vystoupila po schodech do ložničky svého syna.
Jonathan ležel s jednou měkkou ručkou pod měkkou tvářičkou a přes obličej mu splývala kadeř zlatých vlasů, kterou jsem jemně odhrnula. Bylo to zvláštní, že tmavovlasý Edvard a já spolu máme takového růžolícího andílka se zlatými vlasy a modrýma očima. V jedné ruce svíral malého vyřezávaného dřevěného koníka, svého nerozlučného přítele, nejoblíbenější hračku z celé sbírky hospodářských zvířat, kterou tolik miloval.
Chvilku jsem postála u jeho postýlky, srdce naplněné radostí z toho, že ho mám, a ještě větší radostí, že splní-li se mé naděje, chlapec bude mít napřesrok bratříčka nebo sestřičku a můj manžel dalšího syna nebo dceru. Už přes měsíc jsem tlumila své naděje, ale nyní, říkala jsem si, nyní už určitě mohu Edvardovi říci: ano, je to pravda. Budeme mít další dítě. Dočkala se někdy jiná žena takového požehnání?
To jsem si řekla při posledním pohledu na své spící dítě a pak jsem vyšla na chodbu.
Zastavila jsem se, protože se mi zdálo, že v hale slyším Edvardův hlas. Zřejmě přišel, zatímco jsem byla u Jonathana v pokoji, ale očividně velmi tiše. Obvykle vpadal do domu jako smršť a volal mě, jakmile mu otevřeli dveře.
Místo toho jsem slyšela, jak Marie tiše říká: „Vezmu vám kabát, pane,“ a on cosi mumlá v odpověď.
Překvapeně jsem se rozběhla ke schodišti, vykřikla „Edvarde!“ a začala sestupovat.
Přestože jsem však slyšela Edvardův hlas, ten, kdo vystoupil ze stínu v hale, přikročil k úpatí schodiště a pohlédl na mne mrtvýma, bezvýraznýma očima, nebyl Edvard. Jak dobře jsem si ty oči pamatovala! Dole pode mnou stála postava hrůzně povědomá z dřívějších časů, dokonce i z nočních můr, které mě pronásledovaly v prvních letech manželství, dokud každodenní láska a bezpečí neutišily mé obavy.
Naprosto otřeseně jsem zírala. Vypadala tak špatně – stála tam v konopných šatech, které jí visely na vychrtlé postavě, nerovný lem odhaloval cáry punčoch a rozpraskané boty. Přes ramena měla bídný kostkovaný pléd. Část vlasů hrubě smotaných v týle se uvolnila a splihle jí visela na ramena. Byla to opravdová žebračka z ulice a v té bledé a zažloutlé tváři hořely její veliké nelítostné oči jako uhlíky. Viděla jsem, že mě nenávidí.
Zatočila se mi hlava. Proč je tady? Proč mě zas přichází strašit? Na úpatí mého vlastního schodiště ve Ferndeanu stála Lada Poolová. Udělalo se mi mdlo a skácela jsem se.
ŠESTÁ KAPITOLA.
Několik týdnů jsem potom ležela ve svém pokoji vážně nemocná a v nebezpečí, že přijdu o své dítě – dokonce snad i o život, obával se lékař.
Uplynuly dva týdny, během nichž jsem si byla jen chvílemi vědoma péče své milé Marie a ošetřovatelky, kterou mi opatřila, a svého drahého Edvarda, který u mě trpělivě seděl.
Mé noci však byly trýzněny myšlenkami na to strašlivé zjevení Lady Poolové v hale, jak ke mně vzhlíží planoucím zrakem. Někdy jsem si myslela, že to byla jen vidina, předzvěst mé nemoci, ale jindy jsem až příliš dobře věděla, že to vidina nebyla: ta žena byla skutečně té noci v mém domě.
Pomaličku však slabost, strach a zlé sny ustupovaly. Jednoho rána jsem se probudila v trochu lepším stavu, slunce mi svítilo do okna a zdola jsem slyšela uklidňující zvuky probouzející se domácnosti. Myslela jsem na Edvarda, který se o mě během nemoci tak věrně staral. Blaženě jsem vychutnávala pocit uzdravování. Třeba ještě budu já i budoucí dítě v pořádku. Ale co Lada Poolová? Právě když jsem si kladla tu otázku, ozvalo se tiché zaklepání na dveře a ona vstoupila a na podnose mi nesla snídani. Pořád ještě byla vyzáblá a bledá, měla však nyní na sobě jednobarevné šaty s bílou zástěrkou a prošedivělé vlasy měla upravené a sčesané. Zatočila se mi hlava, otočila jsem se na druhou stranu a zavřela oči. Hlavu jsem měla plnou děsivých vzpomínek na tu hubenou, bázeň vzbuzující postavu, strohou a zlověstnou, jež kdysi obcházela na Thornfieldu. Vybavilo se mi, jak stála a přihlížela, zatímco se rozcuchaná šílená Berta vrhala na vlastního bratra.
Do uší mě bodl tvrdý, rovný hlas. „Vypadáte líp, paní.
Vezmete si něco k jídlu?“
„Ne. Ne, jděte – nechte mě být,“ zamumlala jsem. „Prosím,“ ozval se ten necitelný hlas, a šla.
Panebože, pomyslela jsem si, co tady jen dělá?
Později přišel Edvard. Zřejmě byl zvyklý vidět mě velmi nemohoucí, stěží při vědomí – ačkoli jsem si myslím nikdy během celé své nemoci nepřestala uvědomovat jeho přítomnost v dlouhých hodinách, které trávil u mého lůžkatakže se podivil, když jsem se na něho usmála, promluvila a vyslovila jeho jméno. „Edvarde – lásko moje drahá. Edvarde.“
Sklonil se nad mnou, uchopil mě za ruku a políbil mě na čelo. Když ke mně usedal a stále mě přitom držel za ruku, měl v očích slzy.
„Tobě je líp! Ach, Jano, viď, že už jsi z nejhoršího venku?“
„Myslím, že ano.“
Chvilku jsme hovořili o našem synovi a Edvard mi líčil všechny drobné události, které se odehrály, zatímco jsem byla nemocná. Byla jsem tak nadšená, že je mi líp a že jsem zase v duchu spojená s Edvardem, že jsem neměla odvahu ptát se na Ladu Poolovou. Skoro jsem na ni nemyslela. Pak přišla ošetřovatelka a manžela vypudila.
„Prosím vás, nepouštějte ke mně Ladu Poolovou,“ řekla jsem. „Chci Marii a jenom Marii.“
„To Marii potěší – a Jana také,“ řekla mi tiše ošetřovatelka. „Marie si totiž hrozně přála vás ošetřovat a říkala, že to nikdo jiný dělat nemůže, ale paní Poolová to nepřipustila.“
„Takže paní Poolová byla celé ty týdny u mne?“ zeptala jsem se a v mém hlase se jistě ozval strach.
„Ano, čas od času, ale pokud vím, nikdy, když jste si byla vědoma její přítomnosti,“ odpověděla ošetřovatelka.
„Od nynějška to tedy musí být jen Marie,“ přikázala jsem.
Pak mě přemohla slabost a nevím, co bylo dál.
Později přišel lékař a prohlásil, že už je to se mnou lepší, ale že jsem stále slabá a potřebuji mnoho odpočinku. Trvala jsem na tom, aby mě podložili polštáři a poslali mi syna, a nyní opět přišel Edvard. Téměř jsem se děsila zeptat se ho, co dělá v domě Lada Poolová jako služebná a jak to, že dokonce rozkazuje jiným. Očividně tu byla, protože to nařídil.
Ale proč? ptala jsem se sama sebe. Přítomnost té ženy, připomínka temných minulých dnů přece musí být to poslední, po čem by toužil.
Mluvili jsme tedy o tom, jak pokračuje úprava Thornfieldu – prý je téměř hotový – a o posledním výstřelku našeho kloučka (spolu se synem pana Weatherfielda je honil býk!), ale o Ladě Poolové se nezmiňoval a já také ne, až jsem se ho nakonec plaše zeptala: „Edvarde, proč je tu paní Poolová?“
Vážně mi odpověděl: „Jano, našel jsem tu ubohou ženu hladovějící na ulici v Manchesteru. Když odešla z Thornfieldu, vrátila se k bratrovi, který měl, jak víš, na starost ústav duševně chorých, a dostala tam zaměstnání. Když ale bratr zemřel, novému správci se znelíbila a propustil ji. Klesala stále níž, Jano, a nakonec, když jí došly úspory, zůstala bez prostředků. Jel jsem právě k továrně, když jsem ji spatřil, jak se plahočí v dešti. Byl to žalostný pohled. Zastavil jsem, jen abych dal neznámé osobě, jak jsem si myslel, trochu peněz pro okamžitou potřebu. Představ si, jak jsem se zděsil, když jsem v ní poznal svou vlastní bývalou služebnou, v hadrech a hladovějící, úplně opuštěnou! Po požáru, když jsem byl těžce raněn, jsem nepřemýšlel o tom, co se s paní Poolovou stalo. Ale teď, Jano, ptám se tě, co jsem mohl dělat? Co bys ode mě čekala?“
Zamumlala jsem: „Nevím. Ale jako tvá služebná, Edvarde, svou úlohu příliš věrně neplnila. K tragédii přece došlo její nedbalostí.“ Víc jsem neřekla, nechtěla jsem porušit nevyslovenou úmluvu nepřipomínat staré zlé časy. Edvard ovšem věděl stejně dobře jako já, že záliba v alkoholu nejednou způsobila, že Lada Poolová usnula a nechala Bertu uniknout z jejího pokoje. Ve skutečnosti byla příčinou požáru Thornfieldu ona, to ona způsobila zranění mého manžela. Kdyby totiž nenechala šílenou uprchnout, nedošlo by k požáru, Edvard by se nemusel pokoušet šílenou zachránit a nebyl by se zranil. Edvard to snad dokázal šlechetně přehlédnout, ale já ne.
„Ale Jano, ty přece nebýváš tak nesmiřitelná.“
„Nemohu jí odpustit tvá zranění,“ odpověděla jsem.
„Kdyby totiž plnila svou povinnost –“
Umlčel mě polibkem. „To už je dávno. A teď jsme šťastní.“
Co tím chtěl říci? Že Ladě Poolové vděčíme za své štěstí‘? Samozřejmě to má svou logiku, protože nebýt požáru, Berta Masonová mohla být ještě naživu, a kdyby byla naživu, nemohli bychom se vzít. Byla to pravda, holá pravda, ale nerada jsem si ji připouštěla.
Řekla jsem mdle: „Záleželo jen na tobě, jestli Ladě Poolové pomůžeš, nebo ne: Víš, že nikdy nebudu pochybovat o tvém rozhodnutí. Zdá se mi ale, že jsi ji tu jako služebnou postavil nad Jana a Marii, kteří nám byli po léta tak věrní.“
Pak řekl něco, co mě vyděsilo. „Budeš v Thornfieldu potřebovat hospodyni, Jano. Je to velká domácnost a ty budeš mít jiné starosti.“
„Ale já už jsem napsala paní Fairfaxové,“ upozornila jsem ho.
„To bylo rozumné, Jano, ale možná ne dost rozumné. Paní Fairfaxová je stará; břemeno správy Thornfieldu by pro ni mohlo být příliš těžké, i kdyby byla ochotna je na sebe vzít.
Napíšu jí to, když dovolíš.“
„Ano, ano,“ souhlasila jsem, ale jen proto, aby odešel a nechal mě vyplakat se.
Jakmile zavřel dveře, zavzlykala jsem. Nemohla jsem pochopit, proč se Edvard rozhodl pro Ladu Poolovou, aniž se se mnou poradil. Nemohla jsem pochopit, proč nevzal v úvahu mou očividnou nechci mít ji za služebnou. Teď se usadila nad domem jako černý mrak a bude s námi v Thornfieldu coby hospodyně. Bylo to hrozné, hrozné.
Jak jsem tak vzlykala, ozvalo se zaklepání. Ve dveřích stála postava v černém.
„Paní!“ zvolala. „Co vás trápí? Řeknu to panu Rochesterovi. Musí zavolat lékaře.“ A byla pryč.
Za necelou půlhodinu ke mně přišel lékař a namíchal lék.
Když jsem jej vypila, tvrdě jsem usnula. Nevím, co mu kdo řekl. Vím jen, že od toho okamžiku ke mně paní Poolová chodila dvakrát denně, ráno a večer, a podávala mi lék.
Vzhlížela jsem do té neproniknutelné tváře, brala nápoj z jejích dlouhých studených rukou – a pokaždé jsem měla pocit, že mi dává něco škodlivého. Neměla jsem však na vybranou. Nemohla jsem se vzepřít lékařovým pokynům, pokud by to mohlo znamenat, že přijdu o dítě, na které jsem se tak těšila. Lék způsobil, že jsem prospala dny í noci. Tak uplynulo dalších deset dní a teprve pak mi lékař konečně dovolil přestat brát léky a ujistil mě: „Vy i dítě jste zatím mimo nebezpečí, paní Rochesterová. Musíte si však dát napříště pozor a nevystavovat se žádné větší duševní ani tělesné námaze. Sdělil jsem to panu Rochesterovi. Vám i dítěti bude i nadále hrozit jisté nebezpečí, ale budete-li velmi opatrná, bude všechno v pořádku.“
„A to také budu,“ ujistila jsem jej horlivě. Dal mi ještě nějaké rady, stiskl mi ruku a odešel.
Během následujících dní však vysvitlo, jak těžké břímě jsou pro mne lékařovy pokyny. Edvard nadále spal v jiné místnosti jako od chvíle, kdy jsem onemocněla. Toto odloučení – neboť od svatby jsme nestrávili jeden bez druhého ani jedinou noc – mě trápilo i v nemoci, a teď bylo ještě těžší je snášet. Nebylo však pomoci. Musíme zůstat odděleni. Mrzelo mě také, že mi má slabost bránila konat jakékoli práce v domácnosti kromě těch nejlehčích.
Jednoho večera přišel Edvard a spokojeně řekl: „Tak, má nejdražší, ujistil jsem se, že všechno je připraveno ke stěhování.“
Skoro jsem zapomněla, že se máme stěhovat do Thornfieldu. „Nemohli bychom to trochu odložit, třeba přes Vánoce?“ zaprosila jsem.
„Bude lepší to odbýt hned teď, dokud je pěkné počasí a dny jsou ještě dost dlouhé,“ prohlásil. „Stěhování v zimě může být kruté i pro člověka zcela zdravého, a to ty nejsi.
Už teď kvůli tobě dům pomalu vytápíme a větráme, než se tam usídlíme. Paní Poolová nařídila, aby od nynějška stále hořel oheň v hlavních krbech. Neměj starost, nejdražší, nic – vůbec nic – kolem stěhování ti nepřidělá starosti. Všechno se zařídí. Stačí, aby ses objevila, až bude všechno přestěhováno, a stala se paní domu.“
To jsem vůbec nechtěla. Jak jsem ale mohla vysvětlit, že potřebuji stěhování na Thornfield řídit sama, abych porozuměla celému chodu domácnosti hned od počátku? Jak jsem to mohla Edvardovi vysvětlit? Který muž by to pochopil‘?
Buď rozumná, Jano, pomyslela jsem si. A jestli nedokážeš být rozumná, aspoň se tak tvař. Odpověděla jsem tedy:
„Doufám, že tě má neschopnost v tuhle dobu příliš nezatěžuje, Edvarde.“
„Má drahá, nic pro mě není obtížné. Jde mi jen o tvoje zdraví a o naše budoucí dítě.“ Pak dodal: „Vůbec s ničím si nedělej starosti, paní Poolová má všechno pevně v rukou.“
Tak byl můj smutek z loučení s Ferndeanem a mými drahými sloužícími Janem a Marií ještě posílen vědomím, že na stěhování bude dohlížet ta tvrdá, studená ženština, která je v mé mysli spojena se vším nečistým a ponurým, žena, o níž jsem si byla jista, že mě nenávidí. Právě ona měla balit mé věci, i ty pro mě nejdražší, ona rozhodne, kam budou umístěny.
Druhý den přišel dopis od paní Fairfaxové. Sdělila mi, že dostala Edvardovu zprávu napsanou během mé nemoci, kde jí psal, že ruší mé pozvání, aby se vrátila do Thornfieldu jako hospodyně, protože nedávno narazil na paní Poolovou která se ocitla ve velmi stísněných poměrech a nabídl to místo jí. Na závěr srdečně zval paní Fairfaxovou, aby nás v Thornfieldu co nejdříve navštívila. Má drahá paní Faírfaxová končila dopis tím, že měla velikou starost, když se dozvěděla o mé nemoci, a opatrně dodala, že má k paní Poolové veškerou úctu a velmi doufá, že budu se svou novou hospodyní spokojená.
Musím přiznat, že mi při tom laskavém sdělení srdce kleslo. Edvard samozřejmě neudělal nic než to, co bylo v mé nemoci nutné, když paní Fairfaxové takhle napsal, ale přesto mě snad bláhově mrzelo, že mi tu věc tak rázně vzali z rukou a postavení paní Poolové bylo tak rychle a rozhodně upevněno.
Nepřehlédla jsem ani opatrný tón, jímž se paní Fairfaxová zmiňovala o službách paní Poolové, protože mě to utvrzovalo v mé hrůze z toho, že ji budu mít v domě. A stále jsem se divila, proč Edvard, jemuž nedbalost té ženy zkazila život, dopouští, aby nyní byla tak blízko nás.
SEDMÁ KAPITOLA.
Tak jsme se tedy přestěhovali do Thornfieldu.
Jednoho větrného říjnového dne, kdy listí slétalo ze stromů v oblacích červeně, zlata a hnědi, naše nákladní vozy opustily Ferndean. Zatímco však překonávaly těch třicet mil do Thornfieldu, musela jsem zůstat ve svém pokoji ve Ferndeanu. Předtím jsem musela poslouchat tlučení a bouchání, jak byly mé věci – židle, porcelán, můj stolek –, o které jsem se tak pečlivě starala, vynášeny z domu, a vědět, že dole na všechno dozírá paní Poolová. Pak zahrčela kola a nastalo ticho, tísnivé ticho, ticho domu vyprázdněného od zařízení i obyvatel, zbaveného své nejvlastnější úlohy.
Seděla jsem nahoře v křesle sama (má ošetřovatelka sice ještě ve Ferndeanu byla, ale někde jinde v domě), hleděla na svou milovanou zahradu, na trávník, po němž teď vítr honil listí. Záhony už vadly a svítila z nich jenom jediná růže, která vždy kvetla pozdě. Později se pro mě vrátí Edvard s kočárem a odveze mě do Thornfieldu. Zatím jsem čekala a představovala si prázdné pokoje pod sebou, zlomky uplynulých deseti let, jež tam zůstaly. Nutila jsem se myslet na náš nový život v Thornfieldu s optimismem – na život ve větším prostoru, jaký si zaslouží můj manžel a syn.
A v domě stále panovalo to hluboké ticho, kdežto zvenčí doléhalo sténání větru.
Zanedlouho přišla ošetřovatelka a pak se ozvalo hrčení kol Edvardova kočáru. Když vcházel, tvář mu svítila radostí. „V Thornfieldu jde všechno výborně,“ hlásil. „Zbývá už jen dosadit paní domu.“ Něžně mě zabalil do plédu. „Jonathan už běhá z jednoho pokoje do druhého jako kdysi já, má nejdražší – zrovna jako když jsem byl chlapec.“
Edvard s ošetřovatelkou mi pomohli sejít po schodech. Po měsíci jsem poprvé opouštěla svůj pokoj. Spatřila jsem pod sebou halu, nikde žádný stůl, na stěnách žádný obraz, jen prázdnota, opuštěnost. Pomalu jsme odcházeli z domu. Opírala jsem se o Edvardovu paži. Naposled se za námi zavřely dveře Ferndeanu a já se mlčky loučila se svou zahradou, se starou moruší, pod níž jsme spolu sedávali každé léto, s domem samotným. Obloha nad námi byla modrá, vítr čerstvý, kroužící listí jako pestrá oblaka – a my jsme odjížděli do Thornfieldu.
Když Marie a Janův syn Jeremiáš, který s námi jel, pobídli koně, měla jsem zvláštní pocit, jako bych nyní neměla žádnou vůli, jako bych byla ve snu. A tak jsme se vydali na cestu k Thornfieldu.
OSMÁ KAPITOLA.
Tento zvláštní pocit podobný transu trval, zatímco jsme opustili naše úrodné údolí a stoupali mezi sklizenými poli, kde v řádcích trčela sláma, až se napravo od nás vynořily obrovité obrysy hor, pole začala být kamenitější, byla od sebe oddělena kamennými zíďkami, které se táhly dál a dál nahoru do hor.
Přijeli jsme do Thornfieldu po příjezdové cestě mezi vysokými jilmy a na návrší před námi se objevila veliká budova zámku. Venku stály vozy připravené k odjezdu a koně trpělivě čekající v chomoutech. Za domem kroužili ve vysokých jilmech havrani. Domovní dveře byly dokořán.
Cítila jsem, že mě Edvard cestou drží za ruku, přesto
(usoudila jsem, že za to může má nemoc a to, že jsem najednou zas venku) jsem měla pocit – a je těžké popsat takový stav mysli –, že já, Jana Rochesterová, jsem od toho všeho jaksi vzdálená. Opouštěla jsem ten dům v bolestných mukách jako Jana Eyrová. Vracela jsem se jako Jana Rochesterová, paní Thornfieldu, a přece jsem měla dojem, že se mi to jen zdá.
Když jsme procházeli portálem do prostorné haly, opírala jsem se o manželovu paži. Všechno bylo, jak jsem nařídila: černozlatá tapeta, světlé nátěry, portréty dvou dávných Rochesterů, které jsem našla v podkroví ve Ferndeanu, muže v krátkém kabátci a přiléhavých nohavicích, ženy s okružím a v krinolíně. Vše bylo dobře provedeno a snad bych se byla zaradovala, nebýt toho, že přede mnou stála Lada Poolová v černých hedvábných šatech a s uctivě sepjatýma rukama. U pasu se jí houpaly lesklé, zbrusu nové klíče, klíče od Thornfieldu. Její černé prošedivělé vlasy byly pěkně upravené, tvář velmi bledá, tmavé oči tvrdé jako vždy.
Sevřelo se mi srdce. Byla jsem tak slabá, a tady, v mé vlastní hale, stála paní Poolová plná síly, chladná, ovládající se, skoro jako by byla paní domu, vítající hosta. Pokročila kupředu, já jsem se schoulila a přitiskla k manželovu rameni. Ucítil ten pohyb a chvatně řekl: „Cesta paní Rochesterovou unavila. Půjdeme rovnou nahoru, paní Poolová.“ Ustoupila a my jsme kráčeli k velkému schodišti, jež procházelo středem domu.
Tak jsem se dostala do své ložnice v Thornfieldu, do toho elegantního velkého pokoje, v němž mi bylo v příštích měsících – kdybych to tak jen tušila – určeno strávit tolik únavných, osamělých hodin. To jsem však nemohla vědět, a tak jsem byla v tu chvíli okouzlena pohledem, který se mi naskytl, když jsme zdolali schody a prošli po podestě. Všechno bylo právě tak, jak jsem doufala. Pokoj byl na konci chodby v rohu domu, a měl tedy okna na dvě strany. Zadní hleděla na jilmy za domem a přes zelené podhůří k horám.
Na druhé straně byl výhled do zahrady s kamennou zdí a stromy. Za vzdálenější zdí zahrady bylo vidět kus pastviny s hlohy. To byla nepříjemnost, ale v tomto pokoji plném jasu, se světlou kvítkovanou tapetou, dlouhými brokátovými závěsy a půvabným nábytkem jen malá. Na stole byly květiny, všechno bylo krásně uspořádáno.
Měla jsem ležet na pohovce pod zadním oknem, protože zařízení ložnice z Ferndeanu, které zůstalo na místě až do mého odjezdu, ještě nedorazilo. Měly je pobrat vozy, které právě opouštěly Thornfield, a přivézt je.
Když mě Edvard jemně ukládal, paní Poolová, přičinlivá jako vždy, stála ve dveřích. „Chceš nějaké občerstvení, Jano?“ zeptal se při pohledu na černou postavu ve dveřích.
Vzala jsem si trochu čaje a chléb s máslem, zatímco Edvard seděl vedle mne na židli, a rozmlouvali jsme se svou obvyklou volností a důvěrností.
„Je všechno, jak jsi to chtěla, Jano?“ zeptal se s touhou, abych sdílela jeho radost nad obnoveným Thornfieldem.
„To ano,“ přisvědčila jsem. „Všechno je nové, čisté, svěží. Má to všechny výhody starého Thornfieldu a ještě mnoho nových. Hořím touhou sejít dolů a obhlédnout si svou říši.“
„Jsi rozmarná,“ usmál se. „Zeptáme se.“ Otočil se k ošetřovatelce, jež stála opodál. „Co si o tom nápadu myslíte? Je mé ženě tak dobře, aby mohla jít dolů?“
„Myslím, že ne,“ odvětila. „Bojím se, že příliš mnoho rozčilení by jí ublížilo.“
„Ujišťuji vás, že se budu rozčilovat mnohem víc, jestli tu budu muset ležet a ptát se, jak mé plány a záměry s domem vypadají ve skutečnosti.“
Paní Poolová si přišla pro příkazy a zaslechla mě. „Ujišťuji vás, paní Rochesterová, že je dole všechno v naprostém pořádku.“
„To jistě, paní Poolová,“ odpověděla jsem. „Já bych se ale chtěla ujistit, jaký to budí dojem, jakou to má atmosféru.“
Na to neřekla nic, ale vrhla na mě dlouhý, přímý pohled.
Ošetřovatelka mi zatím měřila tep a pak s pochybností pravila: „Můžete dolů, ale musejí vás tam odnést a musíte dostat povzbuzující prostředky.“
Paní Poolová se pokusila zakrýt zamračení a řekla: „Pošlu člověka ze stájí.“
„To nemáme v domě žádného sloužícího?“ podivila jsem se.
„Nestál jsem o něho,“ vysvětlil mi manžel, přestože se mi zdálo divné, že v tak velkém domě nebydlí žádný sloužící.
Byl tedy povolán Jeremiáš ze stáje, která byla nově přestavěná a dobře vybavená, a obřadně mě snesl dolů do salonu.
Tato místnost se táhla přes celou délku domu, jehož středem byla dole velká čtvercová hala s krbem a sloupy, a byla tedy asi sedm metrů dlouhá. Dozadu směřovala jídelna a ranní pokoj. Nařídila jsem, aby byl salon předělen velkými dveřmi, které se daly otevřít při větší společnosti a zavřít, když bylo třeba intimnějšího prostředí. Rozhodla jsem také, že by se měly zachovat někdejší krásy této místnosti, ale ještě zvýraznit. Byla tu veliká zrcadla a impozantní lustry, sněhobílé koberce se vzorem z růžových věnců, světlé mramorové krby, lampy a jiné ozdoby v rubínové, zelené a modré barvě, aby dodaly světlému pokoji výrazné body.
Světlo zde zajišťovala tři vysoká okna na jedné straně, zastřená světlým brokátem se vzorem růží se stonky.
Působilo to na mne ještě líbezněji, než jsem čekala, a Edvard, který zůstal stát ve dveřích, vsál ten pohled, objal mě a řekl: „Ach, Jano, ty moje Jano. Znal jsem tě jako stvořitelku okouzlující chýše, Ferndeanu, ale teď jsi navrhla elegantní salon pro krále! Jak budeme šťastní, že máme takový pokoj, do něhož bychom mohli sezvat své přátele! Pojď do jídelny, podíváme se, jakou nádheru jsi nám připravila tam.“
Namítla jsem však, že jsem unavená, a tak mě uložili na pohovku u krbu, v němž plápolal jasný oheň, a Edvard se šel ujistit, že je všechno do nejmenších podrobností dokonalé, abych se o tom mohla přesvědčit, až budu mít dost síly.
Ošetřovatelka odběhla pro nějaký lék s prohlášením, že to stěhování bylo na její pacientku příliš, a já tam ležela skutečně velmi unavená, ale v koutku duše jsem vzpomínala na někdejší Janu, kterou její síla kdysi v Thornfieldu provedla tolika zkouškami. Tehdejší Jana ovšem neočekávala, že bude na jaře matkou, v tom byl rozdíl.
Zatímco jsem snila, zjevila se vedle mě náhle paní Poolová a vyrušila mě. „Je všechno podle vaší libostí, paní?“ zeptala se mě svým hlubokým, téměř mužským hlasem, a já odpověděla: „Ano, paní Poolová, ano.“
Nato se vrátil Edvard a jásal: „Úplně jako kdysi – dům je přesně takový, jako býval – a přece nějak lepší. Jak je to možné?“ Trochu jsem se tomu usmála, protože jsem přesně věděla, jak toho lze dosáhnout, když si to žena umane.
„Na knihovnu bude žalostný pohled,“ řekla jsem manželovi. „Knížky se totiž nedají kupovat na metry.“
„Tím se budeme bavit v zimě, budeme si vybírat, co bychom v knihovně chtěli mít.“
Usmála jsem se v představě, jak budeme šťastní, až budeme u ohně s potěšením probírat, které knihy si máme objednat, jak dychtivě budeme očekávat, až přijdou, a jak je budeme rovnat na nové police.
„Budeš mít hodně práce, než uvedeš celý statek do původního stavu,“ připomněla jsem Edvardovi mírně, protože během naší nepřítomnosti pole okolo Thornfieldu ležela ladem nebo byla propachtována a z dopisů, které jsem na manželův pokyn psala, když jsem mu dělala tajemnici, jsem věděla, že s olověnými doly v kopcích za vesnicí, jež byly pronajaty těžařské společnosti, jsou potíže.
„Je to tak, usadily se nám tu lišky. Můžeme se těšit na pěkné štvanice, na to se spolehni.“
Mlčela jsem, ale srdce se mi sevřelo. Děsila jsem se pomyšlení, že by měl Edvard cválat na koni. Měl přece jen jednu ruku, a přestože se naučil za normálních okolností zvládnout i nejsilnějšího koně, štvanice je něco jiného a může přivést do neštěstí i toho nejzdatnějšího. Nemluvil také o štvanici na rovných lukách mezi potůčky. V Thornfieldu může honba zamířit do stráně, třeba až do hor, kde jsou vysoké skály a umí tam naráz padnout mlha. Samozřejmě jsem však nic neřekla a jenom prohodila: „To budeš mít na knihovnu málo času, když se budeš honit za liškami.“
„Čas se najde,“ ujistil mě.
Pak přišla ošetřovatelka s lékem a on se obrátil k paní Poolové, jež stála opodál: „Kdy bude, prosím, svačina?“
A tak jsme seděli u svého krbu v Thornfieldu, povídali si, já byla spokojená a věřila jsem, že brzy zesílím – lékař mi to přece slíbil – a že tyto okamžiky znamenají počátek nového, šťastného života.
DEVÁTÁ KAPITOLA.
Zanedlouho mi také bylo celkem dobře a ošetřovatelka mohla odejít. Lékař ovšem dál trval na opatrnosti a já byla nucena poslouchat jeho příkazy. Minuly časy brzkého vstávání, společných snídaní s Edvardem a Jonathanem a plnění obvyklých povinností. Teď jsem musela zůstávat ve svém pokoji až do poledne. Minuly také časy radostné chůze s Jonathanem do školy. Nikde v okolí totiž nebyla vhodná škola a jeho přátelství se syny pana Weatherfielda bylo tak silné, že jsme rozhodli, aby prozatím bydlel u Weatherfieldových a pokračoval v učení tam.
Bylo pro mě velmi těžké odloučit se od něho, ale matka ví, že chlapec musí odejít z domu záhy, aby se naučil soběstačnosti, a musejí to vydržet oba. „Vždyť už je mu sedm,“ řekl vesele Edvard, když jsem se zmínila, jak mi bude syn chybět, „a bude jen třicet mil odtud. Mě v tom věku poslali do školy vzdálené od domova sto mil.“
A tak to muselo být, a snad bylo pro mě lepší, že jsem na čas byla méně matkou. Už bychom nemohli trávit odpoledne v zahradě, protože v té době jsem musela odpočívat a vstávat až na večeři. Byla bych ovšem ráda trávila s Edvardem aspoň večery; věděla jsem totiž, že časný odchod do mého pokoje, který mi lékař nařídil, ho mrzí, protože je nucen trávit pozdní večerní hodiny sám.
Přišla neděle a já jsem prohlásila, že musíme všichni do kostela. Jonathan byl na víkend doma, a tak jsme s ním a s Edvardem sedli do kočáru a vezli se jasným a chladným krajem. Louky po obou stranách silnice k Hay hnědly a sama vesnice, kterou jsme projížděli, byla nedělně zamlklá. Z komínů chalup se kouřilo.
Když jsme nechali kočár stát před kostelem a kráčeli ke dveřím, ostatní příchozí na nás se zájmem pohlíželi. Ubírali jsme se lodí ke svým místům ve vysoké lavici, stojící u boční stěny kostela a v pravém úhlu k oltáři, naproti kůrovým lavicím; opírala jsem se o Edvarda a Jonathan šel za námi. Byla to lavice vyhrazená pro Rochestery a byla jsem šťastná, že je po tak dlouhé nepřítomnosti opět obsazená a všichni to vidí. Ve zdejším kostele jsem nebyla ode dne, kdy se Edvard se mnou pokoušel prvně oženit. Udivilo mě, jak jsem byla klidná, protože jsem to neočekávala. Avšak pokoj staré budovy, z níž dýchala staletí bohoslužby, ukonejšil bolest vzpomínek.
Varhany zahřímaly a pan Todd vstoupil ze sakristie. Shromáždění složené z bohatších lidí z okolí povstalo, aby zazpívalo úvodní hymnus „Náš Bůh je stále bezpečnou tvrzí“.
Bezpečnou tvrzí. Jak ráda jsem byla, že tam stojím milovaná a v bezpečí, po boku Edvarda, který zpívá hymnus svým silným barytonem – opravdu, bezpečná tvrz.
Pak nastal ve shromáždění jakýsi neklid. Otočila jsem hlavu; i jiné hlavy v zadních lavicích se otáčely a dívaly se na postavu stojící ve dveřích kostela, dámu v černém bez doprovodu. Stála vysoká a vzpřímená, za zády měla slunce a zjevně se nestyděla za pozdní příchod. Udělala jeden půvabný krok vpřed, zřejmě s úmyslem posadit se tiše do poslední lavice. Měla jsem silný dojem, že je to dáma, která kolem mne projela na kozlíku svého kočáru toho dne, kdy jsem v létě navštívila Thornfield. Její tvář jsem tenkrát zahlédla jen letmo, když se kolem mne hnala, ale ten bledý ovál, nápadný nos a celkový dojem panovačnosti se mi silně vtiskly do mysli. A protože se stěhovala do Starého domu proti kostelu, nebylo divu, že se tu účastnila bohoslužby.
Ta úvaha mi zabrala jen pár vteřin, ale když jsem se od příchozí obrátila k Edvardovi, zalekla jsem se jeho tváře.
Podvědomě jsem zaznamenala, že před několika okamžiky přestal zpívat, a když jsem se na něho podívala, viděla jsem, že i jeho hlava je obrácena ke dveřím kostela, k dámě v černém. Oči mu planuly a obličej měl zbledlý a strnulý, jako by se pokoušel zvládnout nějaký silný cit. Při tom pohledu mnou projel strach, protože ten výraz patřil starým časům, jeho dnům hněvu, tajností a bolesti.
Jako z donucení jsem obrátila pohled zpátky k dámě, která nyní seděla v lavici na kraji blízko dveří. Zírala na mne – ne, za mne. Na Edvarda. A takovým klidným, vyrovnaným, a přece neústupným pohledem!
Edvard si přejel rukou čelo, protáhl se s tichou omluvou kolem mne, sestoupil po dvou schůdcích z rodinné lavice do lodi a s klidnou tváří vyrovnaně odešel z kostela, nedívaje se nalevo ani napravo. Viděla jsem, že se dáma v černém na něho dívá. Když docházel ke dveřím, otočila hlavu a zrakem ho vyprovodila z kostela. Dveře se zavřely.
Celá příhoda trvala snad jen minutu. Sbor během té doby dál zpíval hymnus. Posunula jsem se k Jonathanovi, který byl trochu zmaten otcovým náhlým odchodem. Věnovala jsem mu uklidňující úsměv a opět jsem se připojila ke zpěvu. Přitom jsem mu ukázala, kde má zpívat. Celý ten čas jsem usilovně zachovávala klidné vzezření, protože někteří ze shromážděných si jistě museli té zvláštní příhody všimnout, a nepřála jsem si, aby se první návštěva Rochesterových v jejich farním kostele stala příčinou ke klevetám a dohadům a důvodem k znepokojení pro mého syna. Bylo to těžké, protože jsem měla hlavu plnou otázek, ale vydržela jsem až do konce bohoslužby, třebaže ne právě pozorně. Byl to skutečně příchod tajemné dámy do kostela, co Edvarda vypudilo? Pokud ano, co je ta žena zač a co má společného s mým manželem? Doufám, že jsem si přesto zachovala kamené vzezření, ačkoli jsem si v duchu přála, aby kázání pana Todda o tom, jak máme dávat císařovi, co je císařovo, bylo trochu kratší.
Konečně přišla závěrečná píseň a odešli jsme z kostela.
Pan Todd se v předsíni zeptal, jestli se panu Rochesterovi udělalo na začátku obřadu nevolno. Po dámě nebylo ani vidu. Seděla přece vzadu, takže měla samozřejmě čas odejít a vrátit se domů, než jsme se s Jonathanem dostali do předsíně. Když jsme nasedali do kočáru, všimla jsem si, že je Starý dům nově natřen. Zahrada byla uklizená a čerstvě překopaná, což svědčilo o záměru nějaký čas tady v sousedství zůstat.
Blížili jsme se k branám Thornfieldu – a tehdy jsem zpozorovala, že po pěšině mezi poli od kostela kráčí nejen záhadná nová nájemkyně Starého domu, ale po jejím boku Lada Poolová. Rozmlouvaly spolu. Když jsme se blížili k bráně, viděla jsem, jak vycházejí z pěšiny na silnici kolem Thornfieldu.
Zatímco jsme dojížděli k domu, snažila jsem se pochopit ten zvláštní pohled a co asi znamená. Vstoupila jsem a ptala se po panu Rochesterovi, ale panská mi sdělila, že se ještě nevrátil.
Oběd byl připraven, ale neměla jsem na jídlo ani pomyšlení. Byla jsem zmatená. Z té napohled prazvláštní směsice náhod jsem nic nechápala – proč Edvard odešel z kostela a co má společného Lada Polová s novou nájemkyní Starého domu. Jakmile to bylo společensky možné, vzala jsem pléd a rozběhla se po příjezdové cestě a ven na silnici jako každá obyčejná žena, které se nevrátil manžel. Rozčileně jsem hleděla dopředu i dozadu, ale nikde jsem neviděla ani stopu po Edvardovi nebo po ženách. Silnice byla pustá.
Dokonale modrou jitřní oblohu zatáhly mraky. Přecházela jsem po silnici sem a tam a pak jsem se najednou octla u hlohů. Pokroucené větve bez listí trčely do nízké oblohy, na zemi ležela dlouhá povislá tráva, hnědá a vybledle zelená – a hle, tady přede mnou stoupaly do svahu paní ze Starého domu a Lada Poolová, obráceny ke mně černými zády, stále v živém hovoru. S hrůzou jsem na ně ze silnice zírala. Lada Poolová udělala dlouhý krok přes potůček široký sotva třicet centimetrů, který spěchal dolů z hor, pak se otočila a podala druhé ženě na pomoc ruku. V tu chvíli mé rozbouřené fantazii připadaly jako dvě černé vrány, které hopkají po poli.
Otočila jsem se zpátky k Thornfieldu. Vrány mrchožroutky, znělo mi v hlavě, vrány mrchožroutky. Co mají ty vrány mrchožroutky za lubem?
Když jsem se vrátila, Edvard pořád ještě nebyl zpátky a já strávila strašné odpoledne v úvahách, kde asi je a proč mi neposlal vzkaz. Zlíbala jsem synka a posadila ho do kočáru, aby se vrátil k panu Weatherfieldovi, a pak jsem prožila dlouhý, úzkostný večer čekání. Teprve po deváté přišel nějaký člověk z Millcote s krátkým vzkazem od Edvarda, že byl náhle odvolán za obchodní záležitostí do Manchesteru, kde měl podíl v textilní továrně, a že musel okamžitě odjet. Vrátí se za pár dní.
Takové jednání mě ohromilo, protože za deset let našeho manželství ještě nikdy neodjel tak nakvap a bez rozloučení.
Čekal mě dlouhý, osamělý týden v Thornfieldu, během něhož jsem se snad ani na okamžik nezbavila pochybností a strachu. Celý ten čas mi v hlavě bušily otázky. Co mají společného Lada Poolová a dáma ze Starého domu? Co má s tou dámou společného Edvard?
Za Ladou Poolovou jsem si pro vysvětlení jít nemohla.
Jednak to byla služebná, jednak mezi námi rozhodně nebyl důvěrný vztah. Kdyby to byla má drahá Marie z Ferndeanu, všechno by bylo jinak, ale tady to nešlo a nemohlo jít.
Během Edvardovy nepřítomnosti se paní Poolová chovala zcela jako obvykle, byla výkonná jako vždy, korektní a zdvořilá bez jakékoli stopy vřelosti. V mysli mi hlodalo podezření, že něco ví o té tajemné ženě a že to možná má něco společného s Edvardem, ale nemohla jsem nic dělat.
Během té doby také došel z vesnice dopis psaný neznámým rukopisem. Ležel na Edvardově stole v pracovně neotevřený a záhadný.
Tak začaly časy, kdy jsem velmi málo rozuměla tomu, co se okolo mě dělo. Nikdy od svých prvních dnů v Thornfieldu jsem si nepřipadala ve svém světě tak nejistá a netušící, co se v něm bude dít.
DESÁTÁ KAPITOLA.
Nyní vás zavedu na místo, kde jsem nebyla, do Londýna, protože právě tam odjel Edvard, když tak zbrkle opustil dům. Dorazil do přelidněných doků na Temži a našel kancelář pánů Grovera a Simse, lodních dopravců, kde si najal loď Janus.
Toho večera seděl v hlučném zakouřeném hostinci na nábřeží a rozmlouval s rozložitým opáleným mužem, který měl být kapitánem jeho lodě na cestě do Západní Indie.
„V žádném případě nepřistávejte v Kingstonu na Jamajce,“ důrazně mu říkal můj manžel. „Dostal jsem vážné varování od přátel, kteří mají díky svému postavení přístup k velmi důvěrným informacím, že se tam očekávají lidové bouře a jiné těžkosti. Přistanete-li v Kingstonu, riskujete loď, náklad, ba i život posádky. Proto si přeji – ne, přikazuji –, abyste se za každou cenu Jamajce vyhnul.“
Kapitán ochotně souhlasil. „Jsou-li to vaše pokyny, pane Rochestere, budu se podle nich přesně řídit.“
Poté, co vyřídil svou záležitost, vrátil se Edvard domů.
JEDENÁCTÁ KAPITOLA.
Edvard se vrátil až po týdnu, večer, a vstoupil do salonu těsně před večeří. Kráčel přes místnost ke mně, mohutný, se silnými končetinami i rameny, ale s temným a zachmuřeným výrazem, který mě polekal. Krátce mě políbil na čelo, přešel k protějšímu křeslu a padl do něho, jako když je velmi unaven.
„Přeješ si něco?“ vstala jsem.
„Zazvoň na pokojskou, Jano, a sedni si. Nemusíš mě obsluhovat osobně.“
Zazvonila jsem a usedla. Snažila jsem se být klidná. Byl pryč několik dní, svůj odjezd nijak nevysvětlil, a teď – teď, po návratu se zdá, že se na mě bezdůvodně hněvá.
Když pokojská přišla, řekl jí: „Přineste mi do pracovny horký rum,“ vstal a odešel.
U večeře málo jedl a skoro nemluvil a choval se pokud možno ještě nepřístupněji, než když přišel. Přestože jsem byla rozrušená úzkostí, věděla jsem, že ho nesmím mořit otázkami; ovšem když odnesli jeden chod a čekalo se na druhý, zeptala jsem se tak klidně, jak jen jsem dokázala:
„Stalo se něco, Edvarde? Vypadáš zamlkle. Prosím tě, pověz mi, jestli je něco v nepořádku.“
Nejdříve neodpověděl, ale pak vybuchl: „Radši se ptej, jestli je něco v pořádku! Přečti si například tohle.“ Vytáhl z náprsní kapsy dopis a podal mi jej – nebyl to však ten, který přinesl sloužící ze vsi, bylo to jiné psaní, které přišlo během jeho nepřítomnosti. Podle rukopisu jsem poznala, že je od jeho schovanky Adély, mé někdejší svěřenky, která byla v penzionátu ve Švýcarsku. Přečetla jsem si je. Znělo velmi láskyplně a v podstatě říkalo, že jí brzy bude osmnáct, a tak má pocit, že by měla opustit školu a vrátit se domů.
Mé vztahy s Adélou byly nutně odtažité. Dlouhá období trávila v penzionátech a v šestnácti se rozhodla odjet do Švýcarska na velmi dobrou školu, široko daleko známou tím, jak vzdělává a obohacuje mysl svých žákyň a dodává jim větší společenskou vybroušenost a znalost světa, než by mohl zajistit nějaký odpovídající ústav v této zemi.
Pro Adélu jsme dělali, co jsme mohli, ale nyní mi připadalo jako téměř neúnosné břímě převzít odpovědnost za téměř dospělou mladou ženu. Co bych si s ní počala? Řekla jsem však jen: „Nebylo by lepší, kdyby tam zůstala do jara, než se naše dítě narodí?“
„Jestli si to přeješ…‘
„Ne, Edvarde. Záleží na tom, co si přeješ ty, já jen navrhuji.“
„Dobrá, přijmu tedy to, čemu říkáš návrh, a můžeš jí to napsat.“
„Psala tobě,“ upozornila jsem ho. „Neměl bys jí odpovědět sám?“
„Možná měl, ale nechce se mi. Byl bych raději, kdybys odpověděla ty.“ Pak vstal a řekl: „Jestli promineš, půjdu teď do pracovny. Jsou věci, kterým musím věnovat pozornost.
Popřeji ti dobrou noc teď, protože tě už asi nebudu mít to potěšení spatřit, než půjdeš spát.“
Nechal mě u stolu samotnou, překvapenou a nešťastnou.
Jeho chladný tón mě mrazil. Choval se jako dávný Rochester trpící v beznadějném manželství, bez vyhlídky na to, že ještě někdy bude šťastný. Přepadl mě smutek a slabost a napadlo mě: jak mohl být ve Ferndeanu tak láskyplný, tak opravdový, a teď, sotva jsme se vrátili do Thornfieldu, je z něho zase ten starý Edvard Rochester, zahořklý, tvrdý, ironický a zklamaný? City mě tak přemohly, že jsem chviličku potom, co se odebral do pracovny, vyhledala útočiště ve své ložnici, kde jsem mohla být sama a nikdo neviděl mé rozčilení.
Spěchala jsem z pokoje. Na úpatí schodů u středního pilíře stála paní Poolová, vzpřímená ve svých černých šatech.
„Doufám, že jste byli spokojeni s večeří, paní Rochesterová,“ pravila.
„Ano, děkuji, paní Poolová.“
„Nemohla jsem si nevšimnout, že jste ani vy, ani pan Rochester moc nejedli.“
„Pan Rochester je unavený a mně nějak není dobře,“ odpověděla jsem. „Jen proto. Večeře byla docela v pořádku, děkuji vám. Dobrou noc, paní Poolová.“
„Dobrou noc, paní Rochesterová.“
Cítila jsem na sobě její pohled, když jsem stoupala po schodech, a uvažovala, jak hořké je mít v domě nepřítele.
DVANÁCTÁ KAPITOLA.
Nazítří jsem nedokázala vydržet v posteli, protože mi připadalo důležité promluvit s Edvardem a pokusit se obnovit naši starou vzájemnou otevřenost. Věděla jsem – nemohla jsem nevědět –, že se trápí, a chtěla jsem přijít na to, v čem jeho starost spočívá, a pokud to bude v mých silách, pomoci mu.
Vstala jsem časně, oblékla se a sešla na snídani. Byla tam paní Poolová ve svých černých šatech, ruce sepjaté jako obvykle. Nepřístupně mi sdělila, že můj manžel odešel časně a že mi má od něho vyřídit, že s panem Sugdenem, správcem našeho majetku, obhlížejí některé vzdálenější statky.
Chladně se zeptala: „Je brzy, paní. Je dobře, abyste byla tak časně vzhůru?“
Byl temný, větrný den, bylo zataženo a poprchávalo. Déšť stékal po okenních sklech jako slzy. Seděla jsem v salonu u svého psacího stolku a psala Adéle, že jsme se s jejím papá shodli, aby zůstala ve Švýcarsku až do jara, ale že se na ni těšíme o Vánocích. Pak jsem se pokoušela šít, ale stále ve mně hlodala úzkost. Pořád ještě jsem s Edvardem nemluvila a začínala jsem si myslet, že se mi vyhýbá. Dopoledne se žalostně vleklo.
V poledne přišla z Hay švadlena, aby upravila závěsy, jejichž délka přesně nevyhovovala. Jak klečela na podlaze salonu a špendlila jeden okraj, vzhlédla ke mně a zeptala se:
„Panu Rochesterovi se minulou neděli udělalo v kostele špatně?“
„Ano,“ odpověděla jsem.
„Není divu,“ opáčila, jako by ji moje odpověď jaksi uspokojila. Nechápala jsem, co tím myslí, ale v jejím tónu bylo něco hněvivého, ba nepříjemného. Nevěděla jsem však nic o ní ani o Hay, jen to, že je to chudá ves. Nebrala jsem tedy na její slova zřetel, poodstoupila jsem a zkoumala výsledek jejího špendlení. „Myslím, že to tak půjde,“ řekla jsem.
„Mimochodem, v Hay, myslím, není škola pro děti.“
„V Hay nikdy nebyla škola.“
„Neschází vám?“
„No, snad,“ odpověděla, „ale lidé jsou chudí.“
„Pojďme nahoru,“ vyzvala jsem ji, „je tam další práce.“
„Tohle dělávala paní Poolová,“ prohodila, když jsme stoupaly po schodech, já napřed.
„Teď má moc práce,“ řekla jsem.
Za mnou se ozval její hlas. „Hodně se toho na Thornfieldu změnilo. Ale některé věci a někteří lidé se nemění.“
Celý dlouhý temný den jsem čekala na Edvarda. Když se v tom nečase vrátil, bylo už tak pozdě, že jsem poslala služebnictvo spát a seděla jsem u ohně v salonu při jedné lampě.
„Jano, ty tady?“ podivil se. „Myslel jsem, že budeš v posteli. Měla bys odpočívat.“
„Je mi docela dobře. Dej mi kabát. Jsi celý promoklý.“
Sundala jsem mu kabát vlastníma rukama a pak jsem ho zavedla do jídelny, kde na něho čekal oheň a jídlo.
„Stačí mi kousek sýra,“ řekl. Stál u ohně celý zablácený po své dlouhé jízdě. „Jsem na smrt unavený.“
„Sedni si a jez,“ nakázala jsem mu. „Je tu polévka a studené maso –“
„Jano,“ přerušil mě, „potřebuji jen postel.“
„Nastydneš se, když půjdeš do postele hladový a promrzlý. Udělej mi radost, sedni si a jez.“
Jakmile měl před sebou jídlo a víno, posadila jsem se naproti a pozorovala ho, zatímco se mlčky věnoval svému talíři.
Když něco snědl, zeptala jsem se: „Edvarde, na něco jsem zvědavá. Uspokójíš mou zvědavost?“
„Nakolik budu moci,“ řekl nepřístupně.
„Tak tě o to prosím,“ pokračovala jsem vyrovnaně.
„Pověz mi, prosím, proč jsi v neděli tak narychlo odešel z kostela. Vždyť jsme spolu od té doby nemluvili.“
„Udělalo se mi nevolno.“
„Ale nemocný nejsi.“
„Bylo mi nevolno,“ opáčil netrpělivě. „Není to nic zvláštního, že se člověku udělá špatně, ale není nemocný. Jano, nešťourej do mě. Nikdy jsi nebyla taková, abys mořila unaveného člověka. Doufám, že s tím nechceš začít. Bylo mi špatně, odešel jsem z kostela, ale nemocný nejsem. Nic víc.
Není o čem mluvit.“
„Přemýšlela jsem, jestli tvůj náhlý odchod neměl něco společného s tou dámou, která si pronajala Starý dům, s tou, co přišla do kostela, když už jsme seděli.“
Odhodil nůž a vidličku. „Dáma – jaká dáma? Ach, ta,“ řekl velmi rychle. „Ano, opravdu jsem měl dojem, že ji poznávám, ale to nemělo s mým odchodem nic společného.
Jano, zbláznila ses? Co to s tebou je? Jsem prochladlý, unavený, a než ses na mě vrhla, měl jsem i hlad, ale teď mě přešla chuť. Už žádné další otázky.“
„Edvarde, můj milý, já jsem se přece na tebe nevrhla. Prosím tě, to neříkej.“
„Dobře. Tak ses nevrhla,“ odsekl a vzal zase nůž a vidličku.
Následovalo ticho.
„Takže když jsi odešel z kostela, uvědomil sis, že tu dámu znáš,“ nadhodila jsem mírně.
Při mých slovech však Edvardovu tvář zkřivila zuřivost, kterou jsem nerada viděla. Pak se ovládl a vstal. „Jdu do postele,“ oznámil a odešel z pokoje, aniž mě objal, rozloučil se nebo mi něco řekl o zítřku.
A já šla do své ložnice a ležela beze sna až do svítání, trápila se kvůli vzdálenosti, která jako by mezi námi vznikala, a ptala se, co může být její příčinou. Byla to hořká, smutná noc, a ne poslední, kterou jsem měla v příštích měsících v Thornfieldu zažít.
TŘINÁCTÁ KAPITOLA.
Vzešlo šedivé ráno a já zůstala celé dopoledne ve svém pokoji. Těžkou hlavou se mi honily myšlenky. Zdálo se mi marné znovu mluvit s Edvardem a odloučení mi působilo takovou tíseň, že se mi nechtělo do ničeho jiného. V domě bylo ticho. Zezdola nebylo slyšet ani zvuk. Nikdo nepřicházel a neodcházel. Z oken jsem viděla déšť zalévající trávník i zahradu za zdí.
Těsně před obědem jsem viděla Edvarda, jak se vrací a předává koně podkonímu. Pak jsem ho slyšela jít nahoru, aby se převlékl z promáčených šatů. Když tak učinil, přišel za mnou do pokoje, objal mě a odvedl dolů na oběd.
Když služebná přinášela první chod, řekl mi: „Jano, hrozně mě mrzí, že jsem byl včera večer tak nerudný.“
Odpověděla jsem: „Můj drahý, naléhala jsem na tebe, když jsem neměla. Byl jsi tak unavený…“
Avšak právě když jsme se na sebe usmáli, vstoupila paní Poolová a ohlásila: „Je tu nějaká dáma, která chce s vámi mluvit, pane.“
V jejím chování mě něco znepokojilo. Edvarda ne. Opřel se o opěradlo a řekl: „Paní Poolová, proč nás rušíte u jídla?
Kdo je ta dáma? Co chce?“
„Nechce říct.“
„Tak musí počkat, paní Poolová.“
„Pane,“ pronesla varovným tónem, „pane – myslím, že byste ji měl chtít přijmout hned.“
„K čertu!“ zvolal. „Proč myslíte? Ptám se znovu: kdo je ta dáma?“
Zaváhala a pak tiše řekla: „Je to paní Rolandová.“
Jeho tvář se změnila. Se zaklením vstal, přičemž převrátil židli, vyšel z místnosti a nechal mě u stolu samotnou.
Musela jsem se zeptat: „Paní Poolová, co se děje? Kdo je ta paní Rolandová?“
„Paní, je lepší, když to nevíte,“ odpověděla.
„Paní Poolová, co si to dovolujete?“ zvolala jsem, ale ona prostě odešla. Zlostně jsem za ní zavolala: „Paní Poolová!“
Ale nevrátila se.
Bez rozmýšlení jsem vyšla ven. Stála jsem v hale a přemítala, kam Edvard šel, když tu jsem zaslechla z pracovny zvýšené hlasy, ačkoli přes silné dveře se nedala rozeznat slova, jen Edvardův vzteklý hlas přerušený vášnivými výkřiky té ženy. Stála jsem několik kroků ode dveří, napolo ukrytá za jedním sloupem haly. Je to snad někdo z Edvardovy minulosti, kdo mu přichází něco vyčíst nebo vznáší nějaký nárok, aby způsobil těžkostí, rozrušení a bolest?
Vtom se dveře pracovny rozlétly. Žena stála ve dveřích a otočila se ještě zpátky k Edvardovi, tvář smrtelně bledou, oči planoucí. „Však vy mi dáte zadostiučinění, pane Rochestere!“ zvolala mocným hlasem. „Odcházím, ale Bůh je mi svědkem, že se vrátím.“ Prolétla kolem mě, aniž si mě všimla, přes halu a otevřenými domovními dveřmi ven.
Dveře pracovny se zabouchly. Něco vevnitř, snad židle, spadlo na zem. Chviličku jsem stála, pak jsem přešla halu a automaticky zamířila k salonu. U dveří stála paní Poolová a mlčky, bez výrazu mi otevřela. Když jsem vstupovala, pohlédla jsem jí do očí. Planuly vítězoslávou.
Uvnitř jsem klesla do křesla a srdce mi divoce bušilo.
„Moje dítě,“ pomyslela jsem si. „Moje nenarozené dítě. Je mi špatně. Může to ublížit dítěti.“
Kdo je ta žena? Co dělá v Hay? Přijela sem náhodou, nebo úmyslně, aby pronásledovala mého manžela? Jaký vztah k němu má – co může teď od něho chtít? Jméno má francouzské, ale když vykřikla, měla anglický přízvuk. Přijela z Francie? Znala se s Edvardem v letech, kdy byla jeho milenkou Célina Varensová?
Byla jsem naprosto zmatena. Náš společný život byl jasný, dokonalý, a najednou vyvstal nějaký ošklivý přízrak, aby nás soužil. Od okamžiku, kdy se paní Rolandová prvně objevila v kostele, všechno se mezi mnou a Edvardem změnilo. Jeho drsné chování vůči mně, jeho hněv se datují od té chvíle. A také jeho touha vyhýbat se mně a mým otázkám.
Přesto, říkala jsem si v rozrušení, to třeba není žena ze vzdálené minulosti. Třeba – a bylo to strašné pomyšleníje to nějaká žena, s níž se Edvard seznámil v Manchesteru, když tam byl za obchodem. Tam přece našel paní Poolovou a zaměstnal ji. A ty dvě se znají, vždyť jsem je spolu viděla. Je snad paní Poolová tady na Thornfieldu právě proto?
Protože zná tajemství Edvardových vztahů s tou ženou?
Mysl se mi plnila nejohavnějšími podezřeními, která bych si ještě před několika měsíci vůbec nedovedla představit.
Spočívala jsem v křesle a lomcovaly mnou vlny nevolnosti. Jak mohu tak najednou nedůvěřovat svému manželovi, po letech dokonalé důvěry? Nemohu – nesmím. Co si mám ale myslet? Vždyť zdaleka není všechno v pořádku. A on mi nechce nic vysvětlit – vůbec nic.
Uprostřed té trýzně se náhle otevřely dveře a byl tu Edvard oblečený na cestu. „Musím zase do Manchesteru,“ prohlásil. „Je mi to líto. Pak možná budu muset do Londýna.“
Ve tváři měl bolest a lásku ke mně – to jsem viděla.
Rozběhla jsem se k němu. „Sbalím ti věci.“
„Už je to hotovo,“ odpověděl. „Paní Poolová mi sbalila.
Jano, má nejdražší, musím jít.“ Přitiskl mě k sobě v jakýchsi mukách, potom mě od sebe oddálil a v očích se mu leskly slzy. „Neopouštím tě dobrovolně, Jano, ale musím – musím.
Ať je ti dobře, miláčku, dávej pozor na naše děťátko – čekej na mě.“ A byl pryč.
Dívala jsem se deštěm zaplavenými okny, jak vychází z domu, nasedá na svého statného šedáka, kterého mu držel podkoní. Dívala jsem se, jak v dešti odjíždí přes trávník k silnici.
Vůbec jsem nerozuměla podivným událostem toho dne.
I kdyby ta žena v černém byla někdejší milenkou mého manžela nebo nějakou příbuznou Céliny Varensové, té pařížské takzvané „baletky“ (tomu označení jsem dnes rozuměla lépe než ve svých osmnácti letech, kdy mi Edvard líčil Adélin příběh), i kdyby byla jeho současnou milenkou, co na tom? Bylo zjevné, že i ve zlosti, v chvilkovém chladu mě miluje. A to by mě snad jedině mělo zajímat, přemítala jsem. Jestli mě miluje, společně vyřešíme všechny ostatní těžkosti. Jestli mě miluje, nemůže se stát nic zlého aní mně, ani jemu – ani jednomu z nás.
ČTRNÁCTÁ KAPITOLA.
Druhý den jsem odhodlaně vstala, protože jsem věděla, že manžel je sice pryč a já stále cítím strach a úzkost, ale musím za něho vykonat jisté povinnosti kvůli Thornfieldu, a snad především kvůli sobě samotné. Navštívím pana Todda, přestože přitom budu muset projít kolem Starého domu. To mě však od mého poslání neodradí.
Vystoupila jsem z kočáru proti Starému domu, který byl zavřený a tichý, a objevila pana Todda na faře, jak se právě těší z pozdní a bohaté snídaně. Pozval mě na obhlídku své zahrady a ovocných stromů. Stáli jsme u úlů, kolem nichž lenivě bzučely včely nasycené spadanými jablky a švestkami, přestože vzduch byl chladný. Ptal se mě, proč Edvard v neděli zmizel z kostela. Vysvětlila jsem, že se Edvardovi udělalo nevolno.
„Přišla jsem,“ pokračovala jsem, „protože jsem slyšela, že ve vsi není žádná škola. Ráda bych s vámi probrala, jak by se dala zřídit. Když jsme pobývali ve Ferndeanu, zřídila jsem školu, která stále vzkvétá, a ráda bych to udělala i tady, protože vidím, že Hay je chudá vesnice, a myslím, že podmínky mezi horníky v kopcích jsou asi ještě horší. Naučit děti číst a psát a trochu se chovat by byla úžasná věc.“
„Při vší úctě, paní Rochesterová,“ odpověděl, „nikdy jsem nebyl přesvědčen, že je moudré vzdělávat lidi, jimž je souzeno zůstat ve skromných poměrech a pro něž je vzdělání zbytečné. V Hay není bída proto, že lidem schází školení, ale protože nemají práci, a tento nedostatek zaměstnání je způsoben okolnostmi, které nemůžeme změnit. Vesničané dříve tkali doma, ale nyní továrny v průmyslových městech tkají rychleji a levněji. Proto Hay přišlo o obchod. Myslím, že za těchto neblahých okolností bychom si nepřáli rozněcovat ve slabých a nezkušených myšlenkové vření. To je vždycky nebezpečné, nemyslíte?“
Přiznávám se, že mě ta odpověď nepřekvapila. Přiznávám se také ke lsti. Věděla jsem, že nesmím začít jednat, aniž bych o svém záměru neinformovala pana Todda, a věděla jsem také, že se postaví proti tomu. Tato návštěva a sdělení, že chci prosadit myšlenku školy, byla úvodní salvou mého tažení.
„Kdyby však někdo školu zřídit chtěl, našla by se v Hay nějaká vhodná budova?“
Zavrtěl hlavou. „Bohužel ne. Hay je ubohá víska, shluk domků, několik hostinců – až příliš mnoho – a to je asi tak všechno. Vhodná budova by se musela postavit, a pak vyvstává stará otázka: kde vzít peníze?“
„Třeba pomocí sbírky mezi lepšími lidmi z okolí.“
Zavrtěl hlavou. „Byl bych rád, kdybych vás mohl ujistit o jejich podpoře, ale žel, nejsou tak štědří, jak by mohli být.
Střecha kostela velmi potřebuje opravu, ale i na tak záslužný účel se prostředky scházejí pomalu.“
„To je opravdu smůla,“ přisvědčila jsem. „Ale povězte mi, nabídla vám nějakou podporu ta nová dáma, co se sem přistěhovala, paní Rolandová?“
„Byla štědrá,“ připustil.
„To je od ní skvělé. Co o ní vlastně víte, pane Todde?“
„Málo. Jmenuje se paní Justina Rolandová. Je původem Angličanka, ale vdala se za Francouze a až do manželovy smrti, k níž došlo před rokem, bydlela v Paříži.“
V Paříži, pomyslela jsem si. „Víte, co ji přivedlo do našeho kraje?“
„Touha po ústraní, kde by mohla tiše žít a truchlit pro manžela. Říkala mi, že v Anglii nemá žádné příbuzné, ale o zdejším kraji jí hodně vyprávěla blízká přítelkyně, která kdysi žila v Millcote.“
„Musí to být pro vás příjemné, že je Starý dům zase obydlený, a k tomu tak příjemnou dámou,“ prohodila jsem a záhy se rozloučila. Teď tedy konečně něco málo vím o zázemí paní Rolandové, pokud ovšem řekla panu Toddovi pravdu.
Když jsme míjeli její dům, byl stále tichý a nebylo vidět žádný pohyb venku ani uvnitř.
Před Hay jsem kočár zastavila a poslala ho do Thornfieldu napřed. Rozhodla jsem se, že půjdu přes vesnici pěšky, abych si o tom místě a jeho obyvatelích udělala přesnější představu.
Když jsem se toho rána vzbudila, měla jsem sice strach a o všem jsem pochybovala, ale přesto jsem se rozhodla, že budu-li toho schopna, místní chudí se napříště od největšího zdejšího sídla dočkají pomoci a dobré správy, která tu tak dlouho scházela. Vystoupila jsem tedy v zatáčce silnice před vesnicí a kráčela nejprve mezi sklizenými poli, dokud jsem na začátku vesnice nenarazila na dva celkem prostorné domy, bezpochyby pocházející z doby blahobytu, kdy vesničané spřádali a tkali vlnu. Oba však byly nyní sešlé, dveře zatlučené, okna zakrytá prkny.
Pak přišly první malé domky. Bylo jich celkem asi pětadvacet a táhly se podél cesty. V jednom, obklopeném zanedbanou zahradou, stála u dveří žena, chystající se zřejmě vylít kbelík vody, ale když mě zahlédla, nadechla se, strnula, pak rychle zašla a zavřela dveře. Šla jsem dál. Dva muži opírající se o společnou zeď pěti řadových domků, obrácenou do ulice, se bez pozdravu otočili a vyhnuli se mému pohledu. Hlouček mužů s korbeli piva zmizel do pivnice. Jak jsem šla vzhůru nyní již vyschlou ulicí, avšak plnou výmolů, v nichž stála voda, podobné výjevy se stále opakovaly.
Vesnice se přede mnou vylidňovala, jako by mě předcházel nějaký neslyšný signál. Dvě děti byly odvolány od hraní na ulici, když jsem se blížila. Zaběhly dovnitř a bouchly za sebou dveřmi. Nebýt kouře z komínů, postav, které jsem viděla za otevřenými dveřmi zmlklých hostinců, když jsem procházela kolem, a psa, který si ve škarpě hrál s nějakým cárem, mohla jsem jít vesnicí, kterou všichni obyvatelé opustili. Tak jsem prošla přes Hay a octla se na lukách.
Když jsem se vracela k Thornfieldu, cítila jsem mrazení, které nemělo nic společného s vanoucím větrem. Nedovedla jsem si vysvětlit, co se stalo. To se mě bojí, bojí se, že jim chci ublížit? Nebo chrání nějaké tajemství, jaké se někdy vyskytne v tak odloučených, zanedbaných končinách jako Hay? Ušla jsem už asi čtvrt míle po úzké silničce mezi loukami, nyní holými v podzimním slunci, a tu na mne zavolal z dálky hlas: „Paní Rochesterová!“
Otočila jsem se a uviděla za sebou na cestě postavu muže, který na mě znovu zavolal: „Paní Rochesterová!“ Namáhavě se ke mně blížil starší muž opírající se o hůl. Vykročila jsem zpátky směrem k němu. Byl shrbený, šedivý a zjevně chudý, přestože byl oblečen čistě a pořádně.
Když jsem k němu došla, popadal dech. „Na takovou malou ženušku chodíte rychle,“ zažertoval. Byl to první přátelský hlas, který jsem v Hay uslyšela. „Ba, máte mladé nohy,“ pokračoval.
„Chcete se mnou mluvit?“ zeptala jsem se. „Vy mě znáte jménem, ale kdo jste, prosím, vy?“
„Radši se mnou nemluvte tak zvysoka, paní Rochesterová,“ řekl přímočaře, ale ne nepříjemně.
„I tak byste mi mohl říct své jméno.“
„Tak vy mě nepoznáváte? Arthur Crooke, starý správce, který býval na Thornfieldu, ještě než jste tam přišla jako slečna Eyrová. Setkali jsme se před deseti lety v hostinci, který jsem tehdy spravoval, když jste prvně viděla zříceniny Thornfieldu, vzpomínáte si? To já vám pověděl, co se sběhlo.“
Ulekla jsem se. Samozřejmě, byl to Crooke, jenže o deset let starší. Teď se mi vybavilo, jak jsem se ho zoufale vyptávala, kam se poděl Edvard Rochester. Byla jsem tenkrát tak rozčilená, že snad není divu, že jsem ho na první pohled nepoznala.
„Už si na vás vzpomínám,“ řekla jsem a ptala se, jak se mu vede.
„Mám málo peněz a zdraví ještě míň,“ odpověděl stručně.
„Já řeknu panu Rochesterovi, aby se podíval, co pro vás může udělat.“
Ta slova ho však znepokojila. „Prosím vás, nedělejte to, paní,“ prosil mě naléhavě.
„Ale proč?“ užasla jsem. „Jste starý služebník rodiny.
Nepřál by si, abyste žil v nouzi.“
Rozrušil se však ještě víc a snažně mě prosil, ať to nedělám.
„Nechápu.“
Rychle se rozhovořil. „Viděl jsem vás procházet přes Hay.
Nemohl jsem vás oslovit, protože jsem měl strach z vesničanů. Tak jsem se vyplížil zadní pěšinou a dohonil jsem vás tady, abych vás poprosil o pomoc. Oni vás neznají, a tak vám nedůvěřují, paní, ale já vás znám. Slyšel jsem, jak jste ošetřovala pana Rochestera, dokud se neuzdravil, a jak jste byla hodná na lidi ve Ferndeanu. Věřím, že jste člověk, který se vždycky postará o spravedlnost.“
Stáli jsme ve větru na té pusté silničce, nikde živáčka, všude ticho, jen v dálce volání sluky. „Povězte mi, co byste chtěl, Crooke,“ požádala jsem.
„Ta dáma a Lada Poolová,“ vyhrkl. „Byla byste tak hodná a nařídila jim, ať mě nechají na pokoji?“
Byla jsem překvapena – dokonce mě napadlo, jestli stařec neblázní. „Co tím myslíte? Ony vás nějak znepokojují?“
„Také že ano,“ opáčil důrazně. „Začalo to přede dvěma týdny, když jste s panem Rochesterem přijeli do Thornfieldu. Od té doby mi nedají pokoj. První den ráno přišly a klepaly mi na dveře, paní Poolová a ta nová paní ze Starého domu, co se obléká jako vdova. Přinesly mi dárky, prý aby mi pomohly v mé chudobě, ale za chvilku se řeč obrátila na to, co se tu stalo před mnoha lety. A podle mého je lepší na to zapomenout, to jsem jim řekl.
Ale nedaly mi pokoj. Pořád mluvily o těch událostech a nechtěly odejít. Nakonec jsem jim musel říct, že o minulosti mluvit nemohu – nechci –, a ony odešly. Ale hned druhý den k večeru se vrátily, stejně zvědavé jako předtím.
Vyhrožovaly mi, paní,“ stěžoval si. „Pan Rochester je můj lenní pán a všechny peníze, které dostávám, pocházejí od něho. Paní Poolová mi řekla, že má na něho velký vliv a že se může postarat, abych přišel o dům a o podporu, jestli si nedám říct a nepovím jí a té vdově, co chtějí. Nemůžu vám ani vypovědět, jaký jsem měl strach, když mi ty dvě dámy se svými krutými obličeji ve světle blikající svíčky tvrdily, že když je neposlechnu, přijdu o střechu nad hlavou.“
Nemohla jsem věřit svým uším. To, že Lada Poolová tvrdila, že může prostřednictvím mého manžela toho starce zničit, mi připadalo nevýslovně hrozné a urážlivé. Proč se ale daly ty dvě ženy dohromady – ta druhá byla nepochybně paní Rolandová – a co zamýšlejí?
Odpověď musí spočívat v povaze informace, kterou se snažily vynutit ze starého Crookea, a to jsem chtěla vědět, ale přitom jsem se toho děsila. Zatajila jsem tedy své rozechvění a zeptala se, co chtěly vědět.
Sklopil očí a zamumlal: „Chtěly slyšet, co lidé říkají o požáru a o smrti bývalé paní Rochesterové.“ Pak vyhrkl:
„Paní, měl jsem strach – nemohl jsem se ubránit, a tak jsem jim to řekl, a myslel jsem, že tím je to odbyté. Druhý den ale přišla vdova sama, s dalšími otázkami. Na spoustu z nich jsem nemohl odpovědět, protože se ptala na věci, o kterých jsem nemohl nic vědět, a pak přišla sama potřetí dnes ráno, paní Rochesterová,“ řekl rozčileně, „a zase chtěla, abych si vzpomněl, co jsem viděl tu noc při požáru a co viděli jiní.
Paní, řekl jsem jí všechno, co vím já i ostatní, a je to hrozně bolestné a zneklidňující zase si tu strašnou událost připomínat. Ale jí to pořád nestačí. Dělá, jako by v tom bylo ještě něco, a je celá žhavá po té záhadě a nevzdá se, dokud ji nevyzví. Je jako posedlá.“
Stařík byl očividně rozrušený. A já, myslím, o nic míň.
Jaká záhada se může tajit za událostmi v Thornfieldu před deseti lety? Paní Poolová tam tenkrát byla – Bůh ví, že tam byla. Točila se mi hlava, ale kvůli starci jsem se musela vzchopit.
Položila jsem mu ruku na rameno. „Promluvím s paní Poolovou, zjistím, co se děje a proč vás tak obtěžují. Promluvím také s panem Rochesterem a ten se mi zaručí za vaši bezpečnost. Běžte teď domů a odpočiňte si. Jste rozrušený.“
Poděkoval mi, otočil se a šel. Chvíli jsem stála, hleděla do polí a na předhůří, kde po svazích splývaly dlouhé stíny.
Vítr studil a já si pospíšila zpátky do Thornfieldu, hlavu jako včelí úl. Nijak mi nepomohlo, když jsem si připomněla, jak jsem se dlouhá léta učila nemyslet na staré časy a na oheň, který zničil dům. Byly to staré dávné časy, ale náhle jsem věděla, že se přibližují, stejně jako se ty dlouhé stíny táhnou dolů po pahorcích a říkají mi: není slunce beze stínu, Jano, není slunce beze stínu. A ať jsem si lámala hlavu, jak chtěla, nemohla jsem přijít na to, proč žena ze Starého domu a Lada Poolová vyslýchaly starého Arthura Crookea.
Pomalu jsem se ubírala k Thornfieldu se smutným vědomím, že dům je prázdný a že se mi Edvard ještě dlouho nevrátí.
Když jsem vcházela do dveří, spatřila jsem v hale stát paní Poolovou a Rolandovou. Mluvily spolu jako spiklenci.
Jako spiklenci také zmlkly, jakmile mě zahlédly. Rolandová měla dokonce tu drzost, že ke mně s výsměšnou zdvořilostí vykročila, jako by přišla všehovšudy na návštěvu. Nemohla vědět, že jsem slyšela její hádku s Edvardem, a tak se chovala naprosto sebejistě.
Nepozdravila jsem ji a ani jsem jí nepodala ruku, ale zatvářila jsem se pevně, přestože jsem tajila vnitřní nejistotu.
Řekla jsem: „Právě jsem viděla starého sloužícího z Thornfieldu, Arthura Crookea. Je velmi rozrušený z toho, že ho pořád navštěvujete a proti jeho vůli ho vyslýcháte. A vy, paní Poolová, jste mu, tuším, vyhrožovala, že přijde o domek a o příjem – nevím, jakým právem.“
Lada Poolová zatím stála ve stínu u sloupu. Vyzvala jsem ji: „Pojďte sem, paní Poolová. Ráda bych věděla, proč toho chudáka starého pronásledujete. Myslím, že půjdeme do salonu. Třeba mi to tam obě vysvětlíte.“
S tím jsem vykročila k salonu a ony mě následovaly. Zavřela jsem za námi dveře. „Sednete si, paní Rolandová?“ vybídla jsem ji chladně.
„Ne, děkuji, paní Rochesterová,“ odvětila královským tónem. „Raději zůstanu stát.“ A stála, vysoká a vzpřímená, naprosto klidná a s vyzývavým pohledem. „Chcete vědět, proč navštěvuji Arthura Crookea v jeho chalupě a vyptávám se ho na požár Thornfieldu a smrt bývalé paní Rochesterové?“
Jak už jsem řekla, nemohu slyšet, jak někdo nazývá tu ženu, Bertu Masonovou, titulem paní Rochesterová. Bodá mě to jako nůž.
„Myslíte Bertu Masonovou?“
„Ne, myslím paní Rochesterovou.“
„Paní Rochesterová jsem já.“
„Říkáte to hrdě,“ poznamenala. „Možná, že je to vzhledem k vašim počátkům pochopitelné. Ano – vidím, že jste na titul paní Rochesterové z Thornfieldu hrdá. Uvidíme, jak hrdá budete, až uslyšíte, co vám povím.“
Její nestoudnost mě bodla a odsekla jsem: „Nevím, co tím myslíte. Vím jen, že sice možná dokážete postrašit ubohého starce, mě ale nepostrašíte.“
„Jsem ráda, že jste tak statečná. Myslím, že byste se raději měla posadit a vyslechnout mě.“
To, že se mnou v mém vlastním salonu mluví takovým tónem, mě rozhněvalo a měla jsem chuť jí odpovědět, že mě její řeči nezajímají a ať jde. Ale Lada Poolová, která tiše stála u dveří, zvýšeným hlasem pronesla: „Radila bych vám, abyste ji vyslechla, paní Rochesterová. Je toho hodně, čemu nerozumíte.“
Zaváhala jsem. Paní Rolandová byla arogantní, Lada Poolová, má hospodyně, se mnou mluvila jako rovná s rovnou – a navíc jako služebná neměla při té rozmluvě co dělat.
Byla jsem však obklopena záhadami, které mi Edvard nemohl vysvětlit, protože tu nebyl, a tak jsem moudře či nemoudře uposlechla a rozhodla se paní Rolandovou vyslechnout.
„Odejděte odtud, paní Poolová,“ nařídila jsem a ona šla.
Pak jsem se otočila k paní Rolandové. „Vyslechnu vás, budete-li mluvit zdvořile a vysvětlíte své chování.“
„Děláte dobře!“ opáčila cynicky. „Kde je ostatně váš manžel? Zmizel hned při prvních náznacích nepříjemností.“
„Chcete-li pokračovat tímhle tónem, paní Rolandová, budete muset odejít.“
„Nebuťte tak nafoukaná a poslouchejte mě. Nejdřív vám povím, co vám váš choť očividně neráčil sdělit. Jsem sestra Berty Masonové.“
Zírala jsem na ni a nemohla věřit svým uším. To nemůže být pravda. O žádné sestře Berty Masonové jsem neslyšela, jen o bratrovi. Když jsem však pátrala v mysli po vzpomínkách na tu šílenou, viděla jsem, že mezi tou zuřící, rozcuchanou stvůrou a ženou, která stála přede mnou, existuje podobnost. Měly stejnou záplavu černých vlasů, přestože Beniny byly zcuchané a spečené a paní Rolandová je měla uhlazené. Měly veliké černé oči, ačkoliv v očích paní Rolandové svítilo světlo rozumu, kdežto Berta jimi v šílenství strašlivě koulela. Měly stejnou snědou pleť, stejnou tělesnou sílu – třebaže síla paní Rolandové byla ovládaná, kdežto Bertina nezvladatelná, projevující se v zoufalém zmítání a násilných útocích na druhé. Když jsem však vzhled obou žen porovnala, paní Rolandová mohla mít pravdu.
„Radši si sedněte,“ poradila mi neúčastně. „Čekáte dítě, slyšela jsem, že jste byla nemocná. Obě si sedneme a vy mě vyslechnete.“
Poslechla jsem ji.
„Určitě víte aspoň to, že když váš manžel přijel do Západní Indie, kde žila má rodina, byl nemajetný mladší syn a sňatkem s mou sestrou díky jejímu věnu zbohatl. Až později, když zemřel jeho starší bratr, stal se Rochesterem z Thornfieldu.“ Pohrdavý výraz, s nímž tato slova vyřkla, mrazil. Pokračovala: „Myslím, že ale nebudete vědět, že před svatbou váš manžel souhlasil s tím, že Bertino věno po jejím úmrtí vrátí její rodině, jestliže zemře bezdětná. Kdyby měla děti, věno by samozřejmě zdědily ony. Není to nijak neobvyklé opatření. Berta je mrtvá, ale peníze vráceny nebyly.“
„Přišla jste tedy žádat o peníze?“
„Zčásti. Musíte vědět, že v době, kdy bylo uzavřeno to nešťastné manželství a bylo vyplaceno věno, byli Masonovi bohatá plantážnická rodina na Jamajce. Brzy potom však díky zrušení otroctví plantážníci, a mezi nimi i má rodina, velmi zchudli a někteří byli ruinováni. Mí rodiče jsou staří a stále žijí v Západní Indii. Nedostává se jim peněz. Můj bratr, kterého jste viděla, když se Rochester pokoušel o tu parodii na sňatek s vámi, je na Jamajce s nimi. Několikrát psal vašemu manželovi a vysvětloval mu, že rodina vrácení věna potřebuje, ale Rochesterovi se neuráčilo odpovědět.
Můj bratr je churavý a nemůže cestovat, a tak domluva s vaším manželem připadla na mne, protože bydlím blíž, v Paříži. Sdělil mi, že věno vrátit nemůže a nehodlá.“
Opovržlivě se rozhlédla kolem sebe. „Budete bohužel muset přijmout jako fakt, že tahle velkolepá přestavba, všechny vaše nátěry, tapety a nábytek jsou zaplaceny penězi, které mu přinesla má nebohá sestra. Díváte se na mě s pohrdáním věřitele vůči neodbytnému dlužníkovi, ale dlužníci jste vy. To je ovšem to nejmenší. Jsem tady, abych odhalila pravdu o sestřině smrti. To vás nepřekvapí. Cítím, že nejste špatná žena. Pochopíte, že jsem svou sestru milovala.“ Odmlčela se. „Nikdy jste si nekladla otázku, co se vlastně skutečně stalo tu noc, kdy Thornfield vyhořel?“
„Vím, co se stalo,“ odpověděla jsem mdle, protože se mi v duchu opět zjevila ta poslední zoufalá scéna, když se po zachránění služebnictva můj manžel pokoušel odvést Bertu ze střechy, kam uprchla.
„Ne, paní Rochesterová,“ pravila důrazně paní Rolandová, „nikdo neví, co se tu noc stalo, nikdo kromě Edvarda Rochestera. On a Berta byli jediní, kdo zůstal v domě. Právě abych zjistila, co se skutečně odehrálo, jsem přijela sem, hovořila s paní Poolovou a vyptávala se toho starce. Víte, některé stránky Beniny smrti byly tehdy nejasné. Jediná zpráva, kterou jsme o těch událostech jako rodina dostali, pocházela od samotného Edvarda. Nadiktoval ji, když byl ještě slepý a těžce raněný. Samozřejmě jsme mu věřiliproč ne?
Ale pak nám začaly docházet jiné zprávy. Rochester se oženil, a právě s dámou, kterou si chtěl podvodně vzít, dokud má sestra žila! – Rochesterovi se vrátilo zdraví – Rochester se stal otcem zdravého syna – a nakonec – Rochester znovu staví Thornfield! A nám, Bertině rodině, zůstaly jenom nezodpovězené otázky a nevrácené věno. Jak myslíte, že nám bylo, paní Rochesterová? Myslíte, že po deseti letech přicházíme příliš brzy domáhat se pravdy? Teď víte, kdo jsem a proč jsem tady. Nedivíte se – nejste zvědaváproč se vám manžel rozhodl nic o tom neříci?“
„Mluvíte o pravdě,“ ozvala jsem se. „Vy jste ale nepřišla kvůli pravdě. Přišla jste kvůli pomstě.“
„Tomu, čemu říkáte pomsta, říkají jiní spravedlnost,“ opáčila zlostně. „Myslíte si, že mi dělá dobře přijít sem a mluvit s mužem, který dohnal mou sestru k šílenství, přivezl ji na tohle studené, nepřátelské místo a uvěznil ji v podkroví – a pak, co já vím, ji zabil?“
Vstala jsem. „Paní Rolandová – jste podlá! Jděte pryč!“
Nedala se však zastavit. „Ta smrt přišla jako na zavolanou,“ vykřikovala, „smrt šílené a bohaté manželky, zrovna když se chtěl oženit s vychovatelkou svého parchanta, ba dokonce se o to pokoušel, dokud ještě byla živá. Ale ano, Rochester má své kouzlo, je strhující, přitažlivý – ale přesto je darebák. A co jeho dítě, Adéla, pořád se k ní ještě nehlásí?“ Přistoupila až ke mně. „A co bude nakonec s vámi, má drahá, jestli usoudí, že už o vás nestojí? Jen se podívejte, koho jste si vzala!“
Bylo mi zle, točila se mi hlava, před očima se mi černalo. Asi jsem našla nějaké křeslo. Myslím, že jsem slyšela zaklapnout dveře. Po chviličce, když jsem vzhlédla, byla paní Rolandová pryč a vedle mě stála paní Poolová.
„Paní,“ zeptala se, „mám vám pomoci do vašeho pokoje?“
Nesnesla jsem však pomyšlení na to, že by se mě dotkla, a odpověděla jsem: „Ne, půjdu sama.“ A zvládla jsem to.
Celé hodiny jsem ležela jako sražená bleskem, mysl zamženou, údy těžké jako kámen. Chápala jsem, že kvůli sobě samé bych měla přemýšlet o tom, co mi paní Rolandová řekla, ale mé tělo a také má mysl se bránily. Snad věděly, že bych kvůli svému nenarozenému dítěti neměla dělat nic.
Nebohá žena, říkala jsem si, která se dostane do takové zoufalé situace, když čeká dítě.
Ani jsem nezaznamenala, že se setmělo. Ještě jsem úplně neovládala mysl ani tělo, ale přesto jsem vstala a spojovacími dveřmi vešla do Edvardovy šatny a pak do jeho ložníce. Lampa, kterou jsem si nesla, osvětlila sparťanský pokoj, kde bylo všechno, čeho je třeba, ale velmi málo ozdob nebo pohodlí. Když jsem dům navrhovala, nemyslela jsem si, že bude Edvard ten pokoj používat tak dlouho. Stála tam jeho prázdná postel, zakrytá napjatým přehozem, polštáře bez důlku, kde měla spočívat jeho milovaná hlava. Postavila jsem lampu na podlahu, posadila se na lůžko a tesknila po něm.
Připadala jsem si bezmocná. Snad jsem neměla poslouchat strašná obvinění paní Rolandové, zatímco byl Edvard pryč. Vždyť jsem ale neměla tušení, co přijde, dokud to nevyslovila. A jak jsem to mohla vyvrátit, když je Edvard pryč? Nechápala jsem, proč mi o tom nic neřekl. Očividně paní Rolandovou v kostele poznal, buď proto, že si ji pamatoval, nebo že se podobala sestře, s níž se oženil. Paní Rolandová se ubytovala v sousedství. Napsala mu, přišla do jeho domu – a pořád mi nic neřekl.
Kam se poděla jeho důvěra ke mně, ptala jsem se smutně. Kde je teď to spoléhání na můj úsudek, o kterém tak často mluvil? Vychvaloval mě, že nejsem jenom manželka, ale společnice, přítelkyně, zpovědnice, zkrátka duše nejbližší. A teď, když přišla velká starost, mlčí. O obviněních paní Rolandové jsem příliš neuvažovala; její nárok na věno byl pochybný, její podezření ohledně sestřiny smrti absurdní. Trápilo mě především Edvardovo mlčení. A teď byl pryč, odjel bez vysvětlení. Seděla jsem tam v županu a noční košili se zkříženými pažemi a kolébala se zmučeně ze strany na stranu, vlasy rozpletené a spadlé na ramena.
Mezitím se zvedl vítr. Narazil do oken a lampa zablikala.
Když jsem se v mdlém světle podívala stranou, spatřila jsem v zrcadle na zdi věrný obraz šílené. Rázem jsem vstala a trpce si vyčetla, že se tomu takhle poddávám. K čemu bych svému manželovi v jeho strastech byla? K čemu bych byla sobě? Musím se uklidnit, jít si lehnout, odpočinout si, pokud nedokážu usnout, a plánovat do budoucna, rozmyslet se, co mohu udělat – pokud to bude možné –, abych Edvardovi pomohla.
Zvedla jsem lampu a odešla z pokoje. Cestou přes Edvardovu šatnu jsem se zastavila. Vonělo to tam lehce mýdlem, které používal. Tady je jeho šatník, tady zouváky; tady je stolek z ořechového dřeva s umyvadlem a džbánem, želvovinové hřebeny a kartáče se stříbrnými iniciálami.
V jedné ze dvou mělkých zásuvek stolku vždycky míval pistoli pro případ, že by se do domu někdo vloupal. Vzal si ji na cestu s sebou? To by nasvědčovalo tomu, že jede na místo, kde se má čeho bát. Ještě před pár měsíci by mě taková myšlenka vůbec nenapadla. Podle toho, že mě napadla teď, jsem mohla posoudit míru své úzkosti. Otevřela jsem tedy zásuvku.
Pistole tam k mé úlevě stále ležela, ale vedle ní bylo něco jiného, malého a lesklo se to ve světle lampy. Byla to miniatura zarámovaná ve zlatě s jemnými rytinami a na ní mladá a velmi krásná žena. Světlé vlasy měla měkce nakupené na hlavě a jemnou tvář jí vroubily kadeře. Oči, zářivé a hnědozelené, byly zasazeny pod krásně klenutým obočím.
Usmívala se chladným, vědoucím a pobaveným úsměvem, který napovídal, že zná svět.
Nemusela jsem se ptát, kdo to je. Znala jsem tu tvář docela dobře. Byla téměř dokonale podobná Adéle, ale nebyla to ona. Vlasy měla umně upravené způsobem, který mluvil o rafinovanosti, takže jí pramínky splývaly po dlouhé bílé šíji, kterou zdobil drahý perlový náhrdelník. Nebyla to holčička, byla to žena. Mohl to být jedině portrét Adéliny matky, Céliny Varensové.
Ten obrázek jsem ještě nikdy neviděla. Ve Ferndeanu v té zásuvce nebyl. Uchopila jsem jej a posvítila si na něj lampou. Na krásnou tvář padlo světlo a já se v mukách ptala, co to znamená, a ve svém žárlivém srdci jsem si začala představovat, jak můj manžel ve vynuceném nočním osamění hledí na na portrét bývalé milenky. Určitě to tak není, určitě to tak není, říkala jsem si, ale všechno marno – červ žárlivosti v mých nebohých prsou rostl a rostl.
V mládí jsem mnoho pohody nezažila, a protože jsem neměla matku, tedy ani lásku. Myslím, že ti, kdo byli takto ošizeni, nikdy nedokážou plně důvěřovat lásce druhých, nikdy neuvěří, že láska, která jim byla dána, nebude jednou odňata. Je to neštěstí, které musejí snášet a tajit, nedostatek víry v druhé, s nímž musejí zápasit – ale teď, v nočním temnu, jsem byla raněna na svém nejcitlivějším místě.
Srdce jsem měla plné bolesti a zoufalství. Célina byla krásná, tak krásná. Zradila Edvarda, vysmála se mu, a když opustila svou osmiletou dcerku, on dívenku zachránil z bídy – přivezl ji do Anglie a od té doby se o ni stará. To vše jsem věděla víc než dobře. Ale Célina byla krásná, byla to jeho mladá láska, které se chopil, jak připouštěl, když byl nucen si přiznat, že je natrvalo připoután k šílené, ale přece jen to byla láska jeho mládí, láska celého muže, mladého, v krásném městě. Nebylo by divu, kdyby teď dumal nad onou zemřelou láskou. Myslí snad na její krásu a srovnává ji se mnou, malou a nenápadnou?
Údy jsem měla jako z olova, dítě v mém lůně mi v tu chvíli – Bůh mi to odpusť – připadalo jako břímě, které nesu nedobrovolně a nemohu složit. Vrátila jsem portrét do zásuvky a odešla do svého pokoje s Célininou tváří před očima. Mé odhodlání uklidnit se a snažit se rozvážně přemýšlet o situaci, v níž jsme se s Edvardem octli, bylo pryč.
Prožila jsem noc v mukách mysli.
PATNÁCTÁ KAPITOLA.
Neusnula jsem až do svítání a poslouchala vítr, jak naráží do okenních skel a vyje okolo domu jako duše v pekelných mukách. Za svítání jsem vstala, rozhodnuta k jedné věci: že musím přivolat Edvarda zpátky k sobě, protože ve své křehkostí nevydržím ani chvíli déle sama, když nevím tolik věcí, které by mi mohl povědět jen on, a trpím mučivými pochybnostmi, zda mě vůbec miluje. Kruté pohrdání paní Rolandové, objev miniatury Céliny Varensové v jeho stolku, to vše se spiklo, aby podlomilo mou sebedůvěrua Bůh mi pomoz, i důvěru v něho.
Láska k Edvardovi a jeho láska ke mně proměnily celý můj život. Hrozba ztráty nebo jen úbytku té lásky mě děsila mnohem víc než samotná smrt. Věděla jsem, že bez Edvardovy lásky bych propadla mukám a pocitu naprosté osiřelosti. Věděla jsem, že bez něho nemohu žít. Už jsem nemohla snášet to utrpení sama.
Napsala jsem jeho společníkovi, panu Jessopovi, do Manchesteru a přiložila vzkaz, který má být spěšně předán Edvardovi. Psala jsem v něm: „Přišla za mnou paní Rolandová ze Starého domu se spoustou pomluv o tobě. Cítím úzkost a není mi dobře. Prosím, můj nejdražší, honem se ke mně vrať.“
Ten den jsem už dříve slíbila navštívit pana Weatherfielda ve Ferndeanu, abych zas viděla svého syna, a přestože mi bylo nedobře a počasí bylo špatné, začala jsem skládat dárečky, které jsem chtěla vzít s sebou. Vtom přišla služebná Dolly a ohlásila, že zatím jet nemůžeme, protože jeden kočárový kůň ztratil podkovu. Aby se zbytečně nezdržoval, zapřáhl Jeremiáš druhého koně a odjel s kočárem do vesnické kovárny. Jakmile bude druhý kůň okován, rychle ho zapřáhne a přijede pro mě.
„Jestli je kočár v Hay, půjdu mu naproti a vyrazíme odtamtud.“ Vzdor počasí jsem se totiž v domě dusila a cítila jsem neklid. Měla jsem pocit, že veliká budova na mě padá a že její tíhu neunesu.
„Kdepak, to nedělejte, paní,“ zvolala Dolly. „Nechoďte do vesnice sama.“ Pak se náhle chytila za ústa, jako by řekla něco, co neměla.
Bylo to hodné děvče z dolního Hay a netrpělo otupělostí a nedostatkem naděje, které se zdály pro tamní obyvatele tak příznačné. „Proč to říkáš?“ zeptala jsem se jí.
„To jsem neměla,“ vyhrkla zaraženě. Přesto se neudržela a pokračovala: „Ne, paní Rochesterová, nesmíte do vesnice.
Bylo by to pro vás nebezpečné.“
„Nebezpečné? Co tě to napadlo?“
Nešťastné děvče se červenalo v rozpacích a zatínalo ruce.
„Lidi – lidi z Hay – jsou hrozní nevědomci,“ mumlalo.
„Paní, oni se pana Rochestera bojí – a vás taky, protože jste jeho manželka. Vykládají takové věci! Paní, v Hay je moc špatná nálada. Promiňte, že takhle mluvím.“
V tu chvíli vešla paní Poolová pro své pokyny na dopoledne, zaslechla poslední slova a přísně pohlédla na Dolly a pak na mě. Zeptala se: „O čem to mluvíš, Dolly?“
Dívčin zmatek se prohloubil. „Paní Poolová… já… já…“
„Běž odtud,“ netrpělivě přikázala paní Poolová. „Později si s tebou promluvím.“ Dolly odešla. „Mrzí mě, paní Rochesterová, jestli vás ta holka obtěžovala,“ řekla mi paní Poolová upjatě. „Snažím se ji vychovat, ale místní lidé nejsou na dobrou službu zvyklí. Já jí ukážu.“
„Paní Poolová,“ řekla jsem, „říkala mi, že v Hay panuje nepřátelství k panu Rochesterovi, a já se domnívám, že s tím máte něco společného vy a paní Rolandová s vašimi drby a pronásledováním Arthura Crookea. Upozorňuji vás, že se takovými hloupostmi nedám odstrašit a do Hay půjdu, kdy se mi zachce. Nehodlám také zapomenout na váš podíl na tom všem. Ujišťuji vás, že to bude mít následky. Teď buďte tak laskava a přineste mi plášť. Jdu do Hay.“
„Paní –“, začala.
„Přineste mi plášť,“ opakovala jsem.
Sklonila hlavu, abych neviděla její výraz. „Jak si přejete, paní,“ řekla tiše a odešla splnit můj příkaz.
Pobrala jsem balíčky a vyšla z domu. Vítr cloumal stromy a ve vzduchu kroužilo poslední listí. Cestou do Hay jsem cítila, jak mě vítr zezadu pohání. Takže zlomyslnost a ošklivé řeči těch dvou špatných žen pobouřily vesnici proti Edvardovi. To ovšem vysvětlovalo, proč přede mnou včera všichni zavírali dveře.
Nebylo tedy sporu o tom, že paní Poolová musí z domu.
Až se Edvard vrátí, přesvědčím ho, že dobročinnost vůči ní byla chybou.
Kovárna byla až na druhém konci vesnice, takže jsem musela přejít celé Hay. Z místa, kde jsem stála, jsem viděla před kovárnou náš kočár. Když jsem se vydala směrem k němu, jeden ze tří mužů plahočících se do kopce, zřejmě do dolů, si mě všiml a ukázal na mě svým společníkům.
Všichni tři se s lampami v rukou otočili a bez výrazu mě sledovali, když jsem procházela kolem. Žena, která na zahrádce před chalupou vkleče tahala ze země hlávku zelí, na mě zírala s výrazem obav, dokonce strachu. Dál ve vesnici to bylo ještě horší, mnohem horší. Slyšela jsem za sebou bouchnutí dveří, přede mnou odvlekla nějaká žena plačící dítě do domu. Ulice se zdála vylidněná. Pak z úzké proluky mezi dvěma chalupami vyšli dva muži a zastoupili mi cestu. Oba byli mladí, neoholení a učernění, vesty i kalhoty měli otrhané a špinavé. Hleděli na mě divoce jako zlí psi.
Jinak byla ulice úplně pustá.
„Mohu projít?“ zeptala jsem se zdánlivě klidně.
„My vás tu nechceme,“ řekl vyšší z obou – a já s úlekem pomyslela na dítě, které nosím.
„Jdu ke kováři. Nemáte právo mi bránit v cestě.“
„Právo neprávo, my vás tu nechceme,“ opakoval.
„Ani vás, ani vašeho muže, a vůbec žádného Rochestera,“ připojil druhý. „Varuju vás, jděte zpátky, paní.“
Bylo ticho. Nemohla jsem uvěřit, že by dokázali vztáhnout ruku na ženu, a k tomu na ženu, jejíž manžel je majitelem jejich půdy. Přesto to zjevně měli v úmyslu.
„Nechápu,“ řekla jsem. Myslím, že jste mi dlužni vysvětlení. Jak se jmenujete?“
„Jméno vám nepovím, ale vysvětlení, to prosím,“ řekl ten vyšší. „Váš manžel je zlý člověk – kamkoli přijde, dělá škodu. Někteří se ho tady bojí, říkají, že se spolčil s ďáblem, jiní ho pokládají za obyčejného darebáka, vykořisťovatele a vraha vlastní manželky. A vy, i když vypadáte taková maličká a neškodná, vy mu v těch jeho špatnostech děláte komplice. Patří vám domy, pozemky i důl, a proto se vás spousta lidí bojí, ale my vám nepatříme. My vás tu nechceme, a někteří z nás jsou vám to ochotni říct, ať nás za to potrestáte, jak chcete.“
„Taky že potrestáme,“ rozohněně jsem ho ujistila. „Já si zjistím, kdo jste. Jak se opovažujete takhle mluvit o mém manželovi?“
„Jděte odtud,“ řekl druhý a jeho pohled ztvrdl.
Nemohla jsem se rozhodnout, co si počít. Měla jsem velký strach, ale přece se nenechám z vesnice zahnat.
V tu chvíli se naštěstí z druhého konce ulice ozvalo: „Paní Rochesterová!“
Byl to Jeremiáš, který stál před kovárnou s čerstvě okovaným koněm. Zastavil se, podal uzdu kováři a vykročil směrem ke mně. Já a oba muži jsme zatím stáli jako přimrazení.
V půli cesty mezi námi a kovárnou Jeremiáš zvolal: „Co se to děje?“
Vysoký muž na něj pohlédl. „Vybízíme vaši paní, aby šla domů, vrátila se do svého velkého domu a ponechala nás naší bídě,“ křikl pohrdavě.
„Nehloupněte, člověče,“ pokračoval Jeremiáš v cestě.
Vysoký muž se obrátil zpátky ke mně. „Možná že jsme hlupáci a nevědomci, ale nejsme šílenci a zločinci jako Edvard Rochester.“
Otevřela jsem ústa, ale Jeremiáš právě došel k nám.
„Mlčte, člověče, nebo budete mít nepříjemnosti,“ napomenul toho druhého. „Nechte dámu projít – ta s tím nemá nic společného.“
S tím oba muže obešel, nabídl mi rámě, já jsem se do něho zavěsila a odešli jsme. Cítila jsem v zádech pohledy, mnoho pohledů, když jsme kráčeli pustou ulicí ke kovárně, a nohy mě sotva nesly.
Kovář stál při našem příchodu před kovárnou s ustaraným výrazem. „Tady máte stoličku, paní Rochesterová,“ pohotově nabídl. „Hned zapřáhneme a můžete jet. Manželka vám přinese trochu vody.“
Posadil mě na stoličku před kovárnou, jeho žena mi podala vodu v rohovinovém poháru a já se napila, snažíc se nedat najevo úlek, který jsem dosud cítila po tom hrubém slovním napadení.
Za chvilku měl Jeremiáš druhého koně zapřaženého a pomohl mi do kočáru. „Doufám, že už vám je líp, paní. Tohle je ošklivá končina. Některá vesnice se zkazí, jako se zkazí lidi, a bojím se, že tahle je jedna z nich. Budete si ještě přát jet do Ferndeanu, nebo chcete raději domů?“
Ve Ferndeanu na mě čekal syn, proto jsem řekla „do Ferndeanu“, a vyrazili jsme. Velmi se mi ulevilo, když Hay zůstalo za námi, a ráda jsem cestovala k tomu klidnému koutku, k těm polím a sadům, kde jsme všichni, Edvard, já i Jonathan, byli podle mě nejšťastnější. Přesto jsem cestou nemohla zapomenout na hněvivé tváře těch dvou surovců, kteří mi vyhrožovali, ani na ty dvě zlé ženy, které na nás všechny poštvaly.
Když jsme dojeli k faře, Jonathan nám rozesmátě vyběhl vstříc a za ním šli laskaví Weatherfieldovi a jejich synové.
Chlapci společně rozbalovali dárky, které jsem Jonathanovi přivezla.
„Ale radši bych byl s tebou a s taťkou v Thornfieldu,“ posteskl si chlapec při obědě. Při jeho slovech se mi zřejmě objevilo ve tváři něco, co spolu s jinými známkami neklidu, jejž na mně pozorovala, přimělo paní Weatherfieldovou, aby si mě později vzala stranou a krátce před mým, žel až příliš časným odjezdem se zeptala: „Má milá, vede se vám v Thornfieldu dobře?“ Odpověděla jsem: „Bohužel ne.
Mám starosti, ale doufám, že nebudou trvat dlouho. Zatím jsem vaší velkou dlužnicí, že se tak dobře staráte o Jonathana.“
Litovala jsem, že jí nemohu povědět víc, protože jsem si při její účastné otázce uvědomila, jak těžké břímě úzkosti musím nést docela sama, bez pomoci a útěchy jediné lidské bytosti, kterou bych mohla považovat za opravdového přítele. Záležitosti svého manžela a rodiny jsem však nemohla odhalit před nikým, třebaže jsem cítila, že mi do očí vstoupily slzy, a laskavá paní Weatherfieldová si jich všimla, ale nic neřekla. Věděla jsem, že je to slabost, ale v posledních týdnech se mi dostalo tak málo laskavosti (a tolik opaku, neubránila jsem se myšlence).
„Dobře, Jano,“ řekla paní Weatherfieldová, „budu se modlit, aby vás Bůh chránil. A můžete si být jistá, že se budeme o Jonathana starat stejně dobře jako o naše syny.“ Pak jsme se objaly.
Rozloučila jsem se s Jonathanem, ujistila ho, že zase brzy přijedu, a odjela z místa, kde deset let vládla jen láska a štěstí, přiznávám se, s pocitem vyhnance z ráje.
Cestou zpátky do Thornfieldu jsem zoufale toužila, abych při návratu našla Edvarda doma, ale věděla jsem, že je velmi nepravděpodobné, že by můj dopis již došel. Vrátila jsem se tedy do němého, prázdného domu, trochu povečeřela a vyčerpaně si šla lehnout.
Nakonec jsem usnula, ale za pouhou půlhodinu jsem se zprudka probudila. Slyšela jsem, jak se domem rozléhá smích šílené, smích Berty Masonové. Zděšeně jsem ležela v husté tmě v polospánku a stále jsem slyšela znít maniakální chechtot té ženy. Pak se má mysl zase obrátila ke krásné tváři, k líbezným, vědoucím očím Céliny na miniatuře.
Unavená, vyčerpaná jsem ležela v jakési strnulosti a tiše plakala. Opět se ozval ten smích. Edvarde, Edvarde, volala jsem v duchu, vrať se mi brzo.
ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA.
I takové noci však končí a přichází ráno a každodenní úkoly. Sebrala jsem všechno odhodlání a časně vstala, rozhodnuta konat své běžné povinnosti. Věděla jsem totiž, že pověst o tom, co se včera odehrálo ve vesnici, se již určitě do domu donesla, a tak jsem chtěla, aby všichni viděli, že to se mnou neotřáslo a že pevně řídím svou domácnost.
Když si paní Poolová přišla pro pokyny, jako bych se na ni byla včera nehněvala, poslala jsem ji zpátky do jejího pokoje, podrážděna její troufalostí. Pak jsem zavolala správce statků, pana Sugdena, a pohovořila s ním o obnově zahrady. Měl Thornfield na starosti během let úpadku a znala jsem ho, protože dvakrát ročně přijížděl podávat zprávu mému manželovi. Považovala jsem ho za spolehlivého člověka.
Naznačila jsem mu svá přání a plány se zahradou a nařídila, aby najal jednoho muže a jednoho chlapce na kopání, obnovu zídky a vyznačení záhonů. Potom jsem řekla: „Vesnice je silně proti panu Rochesterovi. Řekl byste mi proč?“
Náhlost té otázky ho zaskočila. „Paní Rochesterová,“ odpověděl, „vím, že je tu nelibost. Ale prosím, pochopte, že mně nepatři něco o tom říkat. Jedno vám ale povím – lídé jsou hrozní nevědomci.“
„Kolují ošklivé pověsti.“
„To ano. Předpokládám, že si s tím pan Rochester poradí, až se vrátí.“
„Určitě,“ ujistila jsem ho.
Po té hrozné noci, kdy se mi v představách vrátila ta ďáblice Berta Masonová a krásná, posměvačná tvář Céliny Varensové, jsem vstala rozhodnuta zapudit ďábly užitečnou činností. Po rozhovoru se Sugdenem jsem však neměla vlastně co dělat. Ve Ferndeanu bychom zavářeli ovoce na zimu, ale v Thornfieldu nebylo co zavářet, protože se nic nevypěstovalo. Nemohla jsem ani pracovat na zahradě, protože byla ve stavu, kdy potřebovala ty nejhrubší práce, jaké jsem konat nemohla. Ve Ferndeanu bych si byla mohla hrát se synem nebo jít do kuchyně a vlastníma rukama stvořit pro Edvarda chutné jídlo – ale paní Thornfieldu nemůže jít do vlastní kuchyně a manžel paní z Thornfieldu je naneštěstí pryč. Zkrátka, měla jsem spoustu starostí a žádnou práci.
Abych setřásla melancholii, vzala jsem si tedy plášť, rukavice a klobouk a vydala se zadem přes pole domácího statku směrem k horám čnícím nad polem ohraničeným zíďkou – chudým polem, kde se dalo sklízet jedině seno nebo oves. Ta činnost mě trochu uklidnila. Hory přede mnou měly svahy zbarvené trávou a polštáři svítivého vřesu, nahoře se klenulo bleděmodré nebe plné letících bílých oblaků. Potom jsem na temeni kopce, asi čtvrt míle od místa, kde jsem stála, spatřila vzdouvající se moře ovcí, nějaké pobíhající postavy a psy a nakonec Sugdena na jeho veliké hnědé kobyle. Zaháněli ovce na zimu dolů, buď na porážku, nebo na pastvu v nížinách, než přijde drsné počasí.
Chvíli jsem se dívala, jak Sugden se svými muži a psy shromáždil více než stovku ovcí a hnal je dlouhým, živým proudem po hřebenu kopce a pak po úbočí dolů. Měl bystrý zrak, a tak mě v jednu chvíli zpozoroval a přátelsky zvedl ruku na pozdrav.
Trochu uklidněná a povzbuzená vycházkou jsem se obrátila k domovu a proti vší pravděpodobnosti doufala, že se vrátím a bude tam Edvard. Musela jsem ovšem počítat s tím, že mohl z Manchesteru odjet do Londýna, a tam jsem na něj neměla adresu. Spoléhala jsem se, že pan Jessop mu můj vzkaz pošle. Netušila jsem, jak dlouho potrvá, než tam dopis manželovi dojde. Nevěděla jsem teď nic o Edvardových pohybech, ani kam jel, ani proč. Nikdy jsem nevěděla tak málo o jeho záležitostech. Nikdy mi tak málo neříkal. Přesto jsem se do Thornfieldu vrátila optimističtější, než jsem odcházela. Doufala jsem, že co se pokazilo, dá se zase napravit.
Uvítala mě zpráva, že mě očekává návštěva, lady Nortonová. Tato dáma kdysi bývala Blankou Ingramovou, krasavicí, o níž jsem si kdysi myslela, že je Edvardovou vyvolenou. Jednoho dne nám do Ferndeanu přišlo pozvání na její svatbu s lordem Nortonem, jehož pozemky a sídlo, zámek Raybeck, ležely asi patnáct mil od Thornfieldu, ale Edvard se rozhodl nejet a vymluvil se na špatné zdraví a nemohoucnost. Neviděla jsem tedy tu pyšnou krasavici Blanku Ingramovou, nyní lady Nortonovou, od té doby, kdy jsem byla na Thornfieldu poprvé jako Adélčina vychovatelkaa tenkrát mi dávala náležitě najevo svou nadřazenost. Zkrátka nikdy jsme nebyly přítelkyně a pochybovala jsem, že jimi někdy budeme.
Návštěva lady Nortonové bylo to poslední, po čem bych v té těžké době toužila, a kdybych měla na vybranou, raději bych ji byla uvítala s Edvardem ve Ferndeanu než nyní sama v Thornfieldu. Byla to hozená rukavice, cítila jsem však, že ji musím zvednout a nijak nedat najevo svou úzkost, nedovolit jí, aby se ke mně kvůli mému někdejšímu postavení chovala blahosklonně.
Vešla jsem do salonu, kde seděla, a ona vstala a podala mi na pozdrav ruku. Byla urostlá a oblečená podle poslední módy. Roky nijak nenahlodaly její krásu. Svým příjemným hlubokým hlasem pravila: „Nesmírně mě těší, paní Rochesterová, že vás po letech zase vidím. Doufám, že mi prominete tu nečekanou návštěvu. Měla jsem nějaké jednání v Millcote, napadlo mě, že už jste jistě zabydlení, a tak jsem si dopřála to potěšení navštívit vás. Vypadáte dobřebyla jste na procházce?“ Samozřejmě nepřehlédla mé jednoduché oblečení.
Přisvědčila jsem. „Byla jsem se dívat, jak shánějí ovce z kopců.“
„K tomu je tady na venkově dostatek příležitostí,“ prohodila.
„Dáte si čaj?“ nabídla jsem.
Přijala a pak pokračovala: „Jsem tak ráda, že jsou na Thornfieldu zase Rochesterové. Všichni máme radost. Pan Rochester prý právě není doma.“
„Má nějaké obchodní záležitosti v Manchesteru. Trávíte na venkově hodně času, nebo jste víc v Londýně?“ zeptala jsem se.
„Asi tak půl na půl,“ odpověděla. „Já jsem ráda ve městě.
Je tam víc podnětů. Musíte pana Rochestera přemluvit, aby vás tam přivezl. S radostí bych vás doporučila přátelům, kteří někdy pronajímají své tamější domy.“
„Asi budu nějaký čas spokojená tady,“ řekla jsem.
„Asi ano,“ opáčila Blanka Nortonová. „A jak se vede vašemu chlapečkovi? Doufám, že dobře.“
„Ano. Vy máte děti, lady Nortonová?“
„Bohužel, zatím jsme neměli to požehnání.“ Bez velké libostí se rozhlédla. „Je to tu okouzlující. Pan Rochester musí mít velkou radost, že se vrátil.“
„Myslím, že ano,“ přisvědčila jsem.
„Musí mít ovšem smutné vzpomínky. Ten hrozný požárděsili jsme se, že přijde o život. Je skvělé a nádherně to svědčí o jeho síle, že se tak báječně zotavil. Váš manžel je muž mimořádných schopností, má drahá.“
Postřehla jsem, že v průběhu rozhovoru její módně okouzlující chování poněkud ztvrdlo.
„Myslíte, že bude jezdit na lov, když je zase tady?“
„Mluví o tom. Přiznávám, že ve mně to nadšení nevzbuzuje. Je to přece jen nebezpečná zábava.“
„Nesmíte svazovat svobodného ducha pana Rochestera,“ řekla s chladným úsměvem a dodala: „Jeho návrat je velmi vítaný – desetiletá nepřítomnost na panství je pro statek i pro celé okolí dlouho, když schází stabilizující síla usedlého statkáře.“
„Ano, bylo to dlouho,“ řekla jsem mdle. Blanka Nortonová neztratila nic ze svého někdejšího velitelského chování. Spíš se lety utvrdilo. Působila na mě drtivě.
„Teď, když se pan Rochester vrátil, jistě dá všechno do pořádku,“ pravila věcně. Tušila jsem, že jako žena, která nedělá nic bezúčelně, slyšela, že jsou v Hay těžkosti, a přišla si o tom pohovořit, protože potíže jednoho statkáře mají často dopad i na jeho sousedy.
„Jsem o tom přesvědčena,“ ujistila jsem ji. „A já hodlám v Hay zřídit malou školu.“
Opřela se dozadu. „Má drahá!“ zvolala. „K čemu?“ Její následující věta mě ujistila, že pověsti se šíří. „V Hay je zapotřebí pravidelné přítomnosti majitele půdy a vědomí, že on vládne a říká, co se bude dělat a co ne. Tam, kde jsou doly a lidé získávají zaměstnání nesouvisející s půdou, jsou samozřejmě vždycky těžkosti. Vede to k jistému postoji…“
Její hlas se vytratil do ticha a pak opět zesílil. „Ne, má drahá. Musím vám říct, že váš plán nepovažuji za dobrý.
Pracující lidé nepotřebují zbytečné vzdělání. Vím o mnoha případech, kdy takové věci vyvolaly v sousedství těžkostirozbíjení strojů a podobně. Venkov dnes nepotřebuje větší učenost, ale pevnou ruku. Mimoto budete mít, má drahá, brzy jiné, zajímavější starosti. Povězte mi, povečeříte ve čtvrtek u nás? Přijede sir Jiří Lynn, plukovník Dent s chotí a ještě dva tři lidé. Doufám, že se k nám připojíte.“
Byla jsem nucena pozvání zdráhavě přijmout. Vstala k odchodu a na rozloučenou se zeptala: „A kdy myslíte, že se vrátí pan Rochester?“
Zakoktala jsem: „Poslala jsem mu vzkaz – nevím přesně kdy.“
Přikývla, ale nedokázala utajit uspokojení nad tím, že mě vyvedla z míry. „Tak to se vrátí brzo. Očekávám tedy, že budu mít to potěšení uvítat vás ve čtvrtek.“
Ve dveřích salonu se zastavila a pohlédla do haly. „No ne – já nevěřím svým očím! Má drahá!“ zvolala a rychle vykročila.
Bránila mi ve výhledu, takže jsem neviděla, koho oslovuje. Když ale postoupila do haly, zjevila se mi postava v cestovním plášti, s elegantním kožešinovým kloboučkem, rukávníkem a s kufříkem u nohou. Adéla! Adéla, které jsem psala, aby zůstala ve Švýcarsku. Byla vysoká a pružná, světlé vlasy měla pod kloboukem půvabně učesané a na sličné tváři klidný úsměv. Jak jsem se ale blížila, abych ji uvítala, a ona ke mně obrátila pohled, viděla jsem, že její rty se usmívají, ale její mandlové oči nikoli. Byly chladné, chladné jako topas. Pak mě ty oči přejely a myslím, že si okamžitě všimla, že čekám dítě.
Rozhodla jsem se, že se jí nebudu ptát, jestli dostala můj dopis, ale odvedla jsem ji do salonu se slovy: „Právě jsi přijela ze Švýcarska? Musíš být unavená. Dáš si čaj? Nebo si chceš jít odpočinout?“ Blanka šla za námi. Nemínila odjet, dokud neuvidí Adélin návrat domů.
Adéla upustila plášť na podlahu a s povzdechem se pohodlně usadila v křesle. Rozhlédla se a pravila: „To je ale hezké. Je to nádhera být zase ve svém starém domově, na starém Thornfieldu. Ale musím vám říct, drahá nevlastní matinko, že v Lyonu dělají tkalci báječné závěsy. Kdybyste viděla jejich dílo, určitě byste strhala všechny závěsy v domě a vyměnila je.“
„Myslím, že na našem dobrém anglickém stylu výzdoby není nic špatného,“ ozvala se Blanka. Otočila se ke mně:
„Mladí mají pořád nějaké nápady.“
„N’est-ce pas?“ zasmála se Adéla a s půvabným gestem dodala francouzsky: „Staré musí ustoupit novému, nemám pravdu?“
Blanka Nortonová se usmála. „Vidím, že si budeme muset dát pozor, když je mezi námi slečna Rochesterová, revolucionářka ve věci uměleckých řemesel.“ Pak se Adély zeptala: „Máte nějaké plány, má drahá, když jste zase doma?“
„Plánování mám po krk,“ odpověděla Adéla. „Příliš dlouho mi vnucovali svoje plány jiní – škola, kostel, procházka, potom zas procházka, kostel, škola. Myslím, že si zasloužím nějaký čas bez plánování.“
„Ovšemže ano,“ ujistila ji Blanka, kdežto já z poslední věty vyrozuměla, že se Adéla cítí být doma natrvalo, což pro mě nebyla vítaná novinka.
Byla jsem zvědavá, čím se bude tato mladá žena celý den zaměstnávat. Bylo jí teď osmnáct, právě tolik, kolik bylo mně, když jsem se vydala do světa, abych si vydělávala na živobytí, a našla jsem si místo na zámku Thornfield jako její vychovatelka. Adéla ovšem nebude mít žádné takové pevné zaměstnání, říkala jsem si, když přinášeli čaj, což je pro ni možná lepší, ale jak ji tedy zaměstnáme jinak? Neuměla jsem si ji představit jako užitečnou pomocnici v povinnostech, které se týkají obyvatel Hay – třeba ve škole, kterou tam hodlám zřídit. Jako dítě bývala marnivá a požitkářská a léta to nezměnila. Neuměla jsem si představit nic nepravděpodobnějšího než Adélu u lože nemocné vesničanky nebo vyučující místní obhroublé děti abecedě.
Jakmile bylo prostřeno, Adéla se zmocnila čajové konvice. „Musím se naučit být správnou Angličankou,“ zašvitořila, „a naučit se předsedat u stolu při svačině. To jsem ráda, že jsem doma! Jak se má můj roztomilý pěstoun, můj okouzlující otec, můj milovaný Rochester?“ To jméno vyslovovala s hrčivým francouzským „r“. Všimla jsem si, že do svého popisu s půvabem vložila slovo „otec“. Nalila čaj a podala ho Blance Nortonové, která, soudě podle jejího chování, měla z nové členky naší domácnosti radost.
„Pokoušela jsem se přesvědčit paní Rochesterovou, aby přijela do Londýna,“ prohodila.
„To je báječné. Po tom právě toužím ze všeho nejvíc, vidět Londýn, muzea, galerie – a hlavně divadla.“
„Určitě i obchody,“ dodala Blanka.
„Ty samozřejmě vůbec nejvíc,“ přisvědčila Adéla a Blanka se rozesmála.
„Dobrá,“ řekla, když se dosyta vysmála, „mé milé, musím vás opustit, nebo přijdu pozdě, a máme na večeři hosty.“
Vstala. Vstaly jsme všechny. Zopakovala své pozvání na čtvrtek do Raybecku, začlenila do něho i Adélu, a odkráčela.
Jakmile odešla, Adéla vystřízlivěla. „Je moc příjemné být zpátky,“ opřela se dozadu v křesle s kusem koláče v ruce.
„Ale kde je Rochester?“
„Odjel za pracovními záležitostmi,“ vysvětlila jsem jí.
„Ty jsi do školy nedostala můj dopis?“
„Jaký dopis? Ne,“ zakousla se do koláče a s ušklíbnutím jej vzápětí položila zpátky na talíř. „Musím si promluvit s kuchařkou,“ prohlásila.
„Takže jsi nedostala žádný dopis o tom, že tvůj otec považuje za moudřejší, abys tam zůstala až do jara?“
„Ne. Ale proč bych tam měla zůstávat, nevlastní matinko? Je mi osmnáct. Je na čase, abych začala žít jinde než ve škole. To vy jste na něho naléhala, aby mě tam držel, dokud se vám nenarodí dítě?“
„On to rozhodl.“
„To je jedno. Už jsem tady,“ řekla oznamovacím tónem.
„To kouzelné anglické uvítání – „Nedostala jsi můj dopis, abys nejezdila?“ – Jenomže já jsem tady, nevlastní matinko, a to je fakt, ať se vám to líbí nebo ne.“ S tím vstala a odešla z pokoje. Slyšela jsem, jak volá, aby jí pomohli se zavazadly, a nařizuje, aby je odnesli nahoru. Neptala se mě, který pokoj si má vzít, ale pomyslela jsem si, že si určitě vybere ten největší a nejhezčí.
Už jsem se zmínila, že jsme v uplynulých letech s Adélou spolu žily jen vzácně. Během školních let trávila mnohé prázdniny u přítelkyň. Po odjezdu do Švýcarska se dvakrát vrátila do Anglie, ale jednou bydlela u mé sestřenice Diany a jejího manžela, protože ve Ferndeanu pro ni nebylo dost místa. Každé jaro ji Edvard jezdil navštívit do školy ve Švýcarsku. Našich setkání bylo od jejích dětských let tak málo, že jsme se s Adélou vlastně vůbec neznaly.
Byla tu také obtíž s tím, jak Adélu označit. Když bydlela jako dítě v Thornfieldu, věřilo se, že je manželovou dcerou.
Nikdy to výslovně neřekl, ale jednou, před lety, mi v Thornfieldu svěřil: „Mohla by být.“ V těchto záležitostech je ovšem propastný rozdíl mezi „mohla by být“ a „je“. Mimoto byla známá jako jeho schovanka. Nestyděla se Edvarda před Blankou Nortonovou označit jako svého otce ani mne jako „nevlastní matinku“, ale bez konečného slova mého muže nebude otázka vyřešena. Pokud se Adéla vrátila do Anglie natrvalo, musí se to formálně vyřešit, aby každý věděl, jak má na ni pohlížet.
Přiznávám se, že mi její návrat nebyl milý. Nelíbilo se mi, že se prohlašuje za manželovu dceru, a neuměla jsem si představit, čím se v Thornfieldu zaměstná.
Na oběd nepřišla, a tak jsem seděla v jídelně sama a marně doufala, že se Edvard večer vrátí a začne řešit těžkosti, které nás obkličují. Nepřijel.
SEDMNÁCTÁ KAPITOLA.
Tu noc mě pronásledovaly zlé sny. Když jsem se ráno vzbudila, ležela jsem strnule a vybavovaly se mi vidiny ohně olizujícího střešní tašky, šílené ženy kymácející se na parapetu s rozcuchanými vlasy a vyceněnými zuby, obklíčené plameny. V takovém rozpoložení jsem vstávala, zneklidněná vědomím, že bydlím v přesné kopii domu, v němž se všechny ty hrůzy odehrály. Nad sebou jsem měla repliku horního poschodí, kde byla šílená vězněna, a nad ním – střechu, z níž skočila a zabila se.
Edvard byl už čtyři dny pryč a já nevěděla, jak dlouho to ještě potrvá. Rozhodla jsem se, že se musím vzchopit a zabývat se tím, co užitečného bych mohla vykonat v jeho nepřítomnosti. Mysl jsem měla nepokojnou, ale tělesně jsem se cítila silnější. Záhy jsem vyšla na zahradu, kde dělníci začínali obnovovat zeď směrem od domu a zahradníkův pomocník kopal pěšiny. Zahradník sám na žebříku stříhal zdivočelé, propletené větve ovocných stromů. Došla jsem až na konec zahrady a přes pobořenou zeď jsem hleděla na louku s vysokou divokou trávou a na hlohy, které už byly bez listí, větve měly trnité a vychrtlé jako kostlivci. Zachvěla jsem se, a pak snad ze vzdoru jsem se rozhodla, že se trochu víc porozhlédnu po světě náležejícím thornfieldskému zámku, v němž jsem se octla.
Pan Sugden se přišel podívat, jak práce na zahradě pokračují, a já ho požádala, aby mě s sebou vzal do kopců k dolům, protože jsem si to už dříve usmyslila. Byl otřesen.
„Paní Rochesterová,“ zvolal, „to nemohu. Pan Rochester by rozhodně nechtěl, abyste tam šla.“
„Proč? Jsou snad horníci a jejich rodiny tygři, abych se bála mezi ně vkročit? Vyrozuměla jsem, že je zaměstnává těžařská společnost, ale oni i jejich rodiny přesto patří pod mou péči.“
„Jestli prominete paní, to si nemyslím.“
„Když ne pod moji, tak čí? Bude se o ně starat společnost, která má pozemek pronajatý? Ale pane Sugdene, to mi neříkejte. Oba víme, že v Hay panuje nevole proti panu Rochesterovi, a doly k Hay patří. Je tam spousta obydlí a lidé možná žijí v nouzi. Musím to vidět na vlastní oči.“
„Rozhodně bych vám to neradil, paní Rochesterová,“ odpověděl střízlivě.
„Tak mi řekněte proč.“
„Tamější lidé jsou chudí a žijí v hluboké nevědomosti.
Žijí prostě jako zvířata. To není místo pro vás, paní Rochesterová, věřte mi.“
Trvala jsem však na svém, protože doly patřily Edvardovi a jednou budou patřit Jonathanovi, a třebaže slečny jako Blanka Nortonová jsou vychovávány ve víře, že se narodily, aby na ně někdo pracoval, a jiní že se narodili, aby na ně pracovali, já tak vychovaná nebyla. A měla jsem podezření, že poměry v dolech vysoko v kopcích budou asi velmi špatné – a také že byly.
Na koni jezdím dost nejistě, ale Jeremiáš mi našel klidného valacha, a tak jsme se doloudali na okraj Hay a pak zamířili neschůdnou pěšinou do kopce k dolům. Po obou stranách jsme měli stráně, kde se pásla hrstka ovcí. Cestou vzhůru byla krajina stále neplodnější, byla to kamenná pustina s osamělými trsy trávy. V pozadí čněly vysoké, nehostinné obrysy hor pozahalené mraky a na vrcholcích ležel sníh. Na mnoha místech zely jámy, kde těžaři, kteří měli pozemek pronajatý, kopali šachty a hledali poboční žíly od hlavního naleziště.
Ze všech stran se ozývalo vytrvalé bušení, a jak jsme stoupali, stále sílilo. Sugden na mě zepředu z kamenité stezky zavolal: „Ten zvuk, to je parní pumpa na dně šachty, která odčerpává vodu. V zimních měsících se v těchhle končinách obvykle práce zastavuje, protože podmínky jsou příliš těžké, ale letos jsou malé výnosy, a tak budou pracovat dál.“
„To musí být pro horníky špatné,“ řekla jsem.
„O nic horší než později, až nebudou mít ani práci, ani plat,“ zachmuřeně odpověděl.
Už jsme dojeli k hornickým domkům. Byly roztroušené podél stezky nebo kousek stranou, bez ladu a skladu. Některé byly obyčejné dřevěné chatrče, jiné kamenné, s jednou či dvěma místnostmi. Na oplocených kouscích půdy hrabaly slepice, v kamenné ohrádce byl vepř. Po stráni kousek odtamtud tekl špinavý potok.
Na kopci muselo být rozhozeno snad třicet nebo čtyřicet domků. Lidé byli venku, převážně ženy a děti. Jestliže bylo Hay chudé, tohle místo bylo ještě chudší. Polovina dětí neměla pořádné obutí. Některé byly i v této zimě bosé. Když jsme jeli kolem, děti na nás neúčastně zíraly. Hleděly na nás i hubené ženy se šátky na hlavách a ve tvářích měly opatrný výraz.
„Mzdy jsou tu nízké,“ zašeptal Sugden. „V továrnách a u kopáčů kanálů se často vydělají pěkné peníze, ale tihle lidé mají skoro stejně nízké příjmy jako nádeníci na statku, a přitom si na téhle chudé půdě ani nemohou nic vypěstovat. Hlavně se musíme vyhnout správci Manganoví, paní Rochesterová,“ dodal. „Myslí si, že tu nemám co pohledávat.“ Pak zahlédl muže o berlích, který se chystal s vědrem k potoku. Zavolal: „Hej, Watkine!“
Muž pomalu přikulhal a zůstal stát u Sugdenova koně.
„Tenhle člověk je bez práce, protože měl nehodu,“ vysvětlil mi Sugden. Watkinovi, který tu stál žalostně vychrtlý a starý kabát kolem něj plácal ve větru, řekl: „To je paní Rochesterová ze zámku, chce vidět, jak se vám tu vede. Ale nerad bych mluvil s Manganem.“
„Ten Mangan,“ povzdechl si sklíčeně Watkin.
„Co noha?“ ptal se Sugden. Otočil se ke mně: „Mangan říká, že tu nemám co dělat – je to samozřejmě člověk od těžařů a nechce, aby se mu do práce pletl správce majitele pozemku. Ale když dojde k nehodě, to pro mě umí poslat hezky rychle.“ Otočil se zpátky k muži. „Tak co, Watkine, hojí se to?“
„Lepší se to jako zázrakem,“ opáčil Watkin. „Jenomže dřív než zase budu schopný práce, Mangan určitě zavře šachtu. Kvůli počasí.“
„To společnost asi udělá,“ přitakal Sugden.
„A pak přijdou zlé časy.“
„Vidíš, tady v paní Rochesterové máte přítelkyni,“ řekl mu Sugden. „Chce vám nějak přispět. Podívej, Watkine, ty umíš číst, psát a počítat. Chci od tebe, abys udělal seznam všech, kdo tu bydlí, každé rodiny, kolik jich pracuje, kolik mají dětí a jak starých. Pak mi ho dáš, já ho předám paní Rochesterové a ta se pokusí pro vás něco udělat.“ Důrazně dodal: „Ale Manganoví ani slovo, nemůžu si dovolit hned na začátku narazit na těžaře. Až to bude hotové a bude to mít v rukou paní Rochesterová, bude to v pořádku. Proč by měli mít námitky,“ obrátil se ke mně, „když budete horníkům vynahrazovat mzdu? Uvažovala jste o tom, paní?“
„Zatím ne. Ale nemohu si dovolit hádat se s těžaři, protože to přesahuje mou sféru.“
Sugden spokojeně přikývl. Podívala jsem se dolů do tváře vyzáblého muže. „Pane Watkine,“ oslovila jsem ho, „uděláte, co navrhuje pan Sugden, napíšete ten seznam? Můžete?“
„Tak přece mluv, chlape, odpověz paní,“ zahartusil Sugden. „To je šance, jakou si nemůžete dovolit odmítnout.
Udělej pro to něco, sepiš ten seznam. Tady máš tužku a papír. Tak co, uděláš to?“
Vytáhl špačka tužky a ze zápisníku v náprsní kapse vytrhl několik listů. Podal je dolů Watkinovi. „Za dva dny si přijedu. Manganoví ani slovo.“ Pak řekl mně: „Pojeďte, paní Rochesterová,“ kopl koně do slabin, otočil ho a vydal se z kopce.
Následovala jsem ho strmou a kamenitou pěšinou kolem těch ponurých domů a jejich otupělých obyvatel, z nichž většina mi připadala tak prochladlá a podvyživená, tak zbavená vší naděje, že snad při našem průjezdu necítili vůbec nic. Z té podívané mě bolelo srdce, protože jsem přesvědčena, že by žádný tvor neměl takhle živořit.
Dokud jsme nesjeli z kopce a nevrátili se na silnici k Thornfieldu, byli jsme zamlklí.
Potom jsem přerušila mlčení: „Děkuji vám, pane Sugdene. Moc jste mi pomohl.“
„Doufám, že mě pan Rochester nevyhubuje, že jsem vás na to ošklivé místo vzal.“
V Thornfieldu jsem mu znovu poděkovala za pomoc a řekla, že doufám, že můj manžel bude souhlasit, abych se pokusila nějak zlepšit podmínky horníků. „Vždyť to není správné, aby lidé žili v takových bídných poměrech,“ rozhorlila jsem se.
Střízlivě na mě pohlédl. „Jste velmi hodná, paní. Budete-li chtít, aby vám pomohla má žena, určitě ji tím potěšíte.
Kolikrát říkala…“ trochu se mu zachvěl hlas, „… že by se mělo něco udělat.“
„Tak to je výborné. Uvítala bych její pomoc. Rozhodnutí ovšem závisí na panu Rochesterovi,“ dodala jsem a srdečně jsme se rozloučili.
Vrátila jsem se do domu, stále trochu otřesená tím, co jsem u dolů viděla. Řekli mi, že Adéla šla na procházku.
Odebrala jsem se nahoru převléknout se z jezdeckého, a když jsem se před zrcadlem česala, všimla jsem si, že maličkosti na toaletním stolku – kartáče, stříbrná krabička se sponkami, lahvička levandulové vody – neleží, jak ležely.
Otevřela jsem jednu zásuvku. Zdálo se mi, že s krabičkou, v níž jsem chovala své šperky, bylo hnuto, a tak jsem zkoumala dál a objevila další stopy opatrného prohledávání, přestože nic nechybělo. Smysl pro pořádek mám vštípený jako všichni, kdo byli přísně vychováváni pod utiskujícím režimem, jinak bych si asi nepatrných přemístění ani nevšimla, protože věci byly sice prohlédnuty, ale velmi pečlivě vráceny na místo. O totožnosti zvědavce jsem bohužel neměla pochyby. Musela to být Adéla, přestože jsem nechápala, proč to udělala. Ovšem ti, kdo jsou zvědaví na majetek druhých, nepotřebují jinou pohnutku než vlastní zvědavost.
Byla jsem rozezlená, protože takové pokradmé vpády jsou něco odporného. Pak mě cosi napadlo. Rychle jsem zašla do Edvardovy šatny a podívala se do zásuvky, kde jsem objevila miniaturu Céliny Varensové. Zmizela.
Vrátila jsem se do svého pokoje a celá rozčilená si sedla do křesla u okna. Nemohla jsem Adélu přímo obvinit, protože by obvinění nepochybně odmítla; žádný důkaz prohledávání neexistoval, a kdyby existoval, nedokážu, že to má na svědomí ona. Takové obvinění by mě ukázalo jako zlou macechu, kterou by ze mě tak ráda udělala. A kdybych upozornila na zmizení miniatury, jedině bych dotvrdila, že nejsem o nic lepší než ona. Také jsem pátrala tam, kde jsem neměla co dělat.
Mezitím jsem uvažovala, kam asi šla. Služebná mi řekla, že se dala pěšinou ke kostelu, a tak jsem si řekla, že půjdu za ní. Stejně jsem měla v plánu navštívit pana Todda a probrat s ním, jak by se daly zlepšit podmínky horníků.
Také jsem se vydala po pěšině, protože se táhla přímo přes louky a pole; měřila sotva půl míle, a tak to pro mě nebude přílišná námaha. Pěšina vedla přes hřbitov. Když jsem vstoupila, spatřila jsem skupinu pěti lidí, kteří upřeně hleděli směrem ke zdi kostela. U zdi klečela na zemi Adéla, sehnutá jako v hlubokém zármutku.
Ohromeně jsem zůstala stát a viděla, jak od fary ustaraně běží pan Todd. Když mě zahlédl na pěšině, pospíšil si za mnou. „Paní Rochesterová! To jsem rád, že vás vidím. Zavolala mě hospodyně, že prý je na hřbitově nějaká velmi rozrušená dáma.“
„Myslím, že je to má nevlastní dcera, která se právě vrátila z ciziny. Půjdu k ní.“
„Dovolte, abych vás doprovodil. Třeba budu moci nějak přispět.“
Společně jsme přešli hřbitov. Adéla klečela u zdi, skloněná nad hrobem s malým pomníčkem. Plakala. Pan Todd šel k ní, mírně ji oslovil a stále vzlykající zvedl na nohy. Pohlédla jsem na náhrobek – prostý oválný kámen s jednoduchým nápisem „Berla Rochesterová, choť Edvarda Fairfaxe Rochestera z Thornfieldu“ a pod tím data.
Zde tedy našla šílená místo posledního odpočinku. Poprvé jsem pocítila trochu soucitu s tou nešťastnicí, kterou nesvědomitá rodina provdala za cizince a zatajila mu její dědičné zatížení. Žena pak daleko od přátel propadla šílenství, byla uvězněna na Thornfieldu – a pak přišel oheň a strašná smrt. Když jsem tenkrát během stavby navštívila Thornfield, napadlo mě, kde je asi pohřbena. Bylo trochu kruté najít ji takhle, s plačící Adélou vedle hrobu.
Nechápala jsem, proč se Adéla hned po návratu do Thornfieldu rozhodla honem navštívit hrob a veřejně projevovat takové city. Vždyť šílenou, která byla v Adélině dětství držena pod přísným dohledem, ani neznala a neměla důvod pro ni tak výstředně truchlit. Vedli jsme ji vzlykající, opřenou o rámě pana Todda, na faru a za námi šel hlouček zvědavců.
Na silnici před kostelem, právě když jsme chtěli zahnout na přístupovou cestu k faře, se k nám ze své zahrady vrhla paní Rolandová, pevně uchopila Adélu za paži, otočila se ke mně a k panu Toddovi a řekla: „Vidím, že je ta dáma rozrušená. Dovolte, vezmu ji dovnitř a postarám se o ni.“
Pan Todd, který vždy v první řadě toužil vyhnout se komplikacím, pokud je neměl čas posoudit a objevit v nich něco k svému zaručenému prospěchu, ihned souhlasil. „To je od vás nesmírně laskavé, paní Rolandová, dům, kde bydlí dáma, asi poskytne větší pohodlí než můj,“ a namířil si to s Adélou směrem přes silnici ke Starému domu.
Paní Rolandová zasáhla tak rychle, že jsem nestačila nic namítnout, a Adélu vzápětí zavedli do domu, kde čekala upravená komorná. Položili ji na pohovku v salonu a paní Rolandová se nad ní starostlivě naklonila. Uvědomila jsem si, že z poschodí musela mít dokonalý výhled na ten kout hřbitova, kde ležel hrob Berty Masonové. Proto asi nebylo náhodou, že dorazila k bráně právě v okamžiku, kdy jsme chtěli Adélu odvést na faru.
Komornou poslala pro čichací sůl a tišící nápoj. „Velmi uklidňuje,“ nevzrušeně mě poučila, když jsem, ohromena její troufalostí, zdráhavě zůstala stát u dveří pokoje.
Pan Todd se mezitím dal s díky na ústup. V tu chvíli se ozvalo zuřivé bušení na domovní dveře. Vzápětí vyplnila dveře salonu unavená, po cestě zablácená postava – Edvard.
Obličej měl napjatý, rty sevřené.
„Co se děje?“ otázal se hněvivě. „Proč jste sem Adélu odvedli? Co jí je?“ Všechny otázky kladl s chladnou zuřivostí mně.
Pan Todd řekl celý nesvůj: „Právě jsem byl na odchodu, pane.“
„Já vás nezdržuji, pane Todde,“ řekl drsně manžel. Pan Todd zamumlal nějaké pozdravy, poklony, vyjádřil naděje v slečnino zotavení, načež se protáhl kolem mne a Edvarda, který udělal krok do místnosti. Zdálo se, jako by se kněz nepozorovaně rozplynul.
„Vstaň, Adélo,“ přikázal můj manžel.
„Ale papá…“ zakňourala.
„Vstaň,“ opakoval, a když nejevila žádnou ochotu zvednout se z pohovky, udělal několik rychlých kroků směrem k ní, chytil ji za rameno a postavil na nohy. Otřesená Adéla se nebránila, ale zůstala stát a polekaně na něj zírala.
„Je zajímavé vidět příklad bezohlednosti, kterou jste tak proslulý, pane Rochestere,“ pravila chladně paní Rolandová. Její komorná právě vcházela s podnosem. Mlčky ji pokynem poslala pryč. „Zazvoním na vás.“
„Má schovanka vypadá naprosto zdravě a já si nepřeji, aby se déle zdržovala ve vašem domě,“ opáčil Edvard.
„Když si přejete, říkejte tomu bezohlednost.“
„Ona vám říká papá a vy jí říkáte schovanka,“ prohodila paní Rolandová. „Co z toho platí?“
Edvard začal beze slova odvádět Adélu kolem mne ke dveřím. Paní Rolandová jim hbitě zkřížila cestu. „Když už jste tady,“ prohlásila, „chtěla bych vám něco říct.“
„Já s vámi nemám o čem mluvit. Pusťte nás,“ rozkázal.
„Teprve až mě vyslechnete.“
„Nenuťte mě, abych vás odstrkoval z cesty,“ opáčil důrazně.
„Vyslechněte mě.“
„Ne,“ odsekl a drže Adélu pod paží, dělal, jako by chtěl doslovně projít skrz paní Rolandovou, která dál chránila dveře. Už byl blízko ní.
Pokročila jsem kupředu a zaprosila: „Paní Rolandová –“
„Rochestere,“ zasyčela mu přímo do obličeje. „Stůjte. Vyslechněte mě a pak vás pustím.“
„Nikdo mi nemůže bránit, abych šel, kam chci. Uhněte.“
„Zabil jste mou sestru. Mohu to dokázat,“ řekla.
Zastavil se. Všichni tři, Adéla, Edvard a já, jsme strnule zírali na tu hezkou tvář zkřivenou hořkostí.
„Jenom vy,“ pokračovala, „víte, co se stalo tu noc, kdy zemřela má sestra – aspoň jste si to myslel. Až do nynějška totiž nebylo jiné vysvětlení toho, co se té strašné noci sběhlo, než vaše – jenom vaše. Tvrdil jste, že si Berta otevřela pokoj, podpálila dům, vy, když jste požár objevil, jste šel nahoru, pomohl služebnictvu ven a pak šel vypustit manželku z její cely. Našel jste ji prý ale na střeše, kam utekla oknem.
To byla divná historie, Rochestere – že si vaše manželka nejdřív odemkla, podpálila dům, vrátila se a pak se zase zamkla zevnitř. A když se oheň rozhořel, najednou si nemohla odemknout. A paní Poolová zřejmě také ne, vždyť byla v tom zamčeném pokoji s ní – zdá se, že ani jedna neměla klíč. Kdo měl ten klíč, Rochestere? Kdo měl ten klíč?“
Zděšeně jsem na ni zírala. Edvard se smrtelně bledou tváří šel dál, stále svíral Adélinu paži a ramenem odstrčil paní Rolandovou z cesty.
„Vy jste ji zamkl. Vy jste byl ochoten spálit vlastní dům, jen abyste zabil mou sestru.“
Když se Edvard tlačil kolem ní, klopýtla dozadu, ztratila rovnováhu a dopadla na protější stěnu. Než se vzpamatovala, Edvard byl zpátky. Zvedl mě a vynesl z domu. Na Adélu, která zmateně stála u zahradní branky, křikl: „Adélo! Jdi k panu Toddovi a počkej tam. Pošlu kočár.“
V pár vteřinách byl Edvard se mnou v náručí na silnici.
Posadil si mě před sebe na koně a hnali jsme se k Thornfieldu.
OSMNÁCTÁ KAPITOLA.
Edvard trval na tom, že mě uloží do postele. Byl zavolán lékař a na jeho radu opět povolána ošetřovatelka.
„Není třeba,“ protestovala jsem z lůžka, když jsme s Edvardem to odpoledne seděli a drželi se za ruce, ale naklonil se ke mně a jemně mě napomenul: „Už mám úplnou zprávu o všech tvých nezbednostech za tu dobu, co jsem byl pryč: zahradničila jsi, jela do Ferndeanu, dokonce – pomoz pánbůh – jela na koni nahoru k šachtám, kde tě mohli horníci nebo jejich ženy všelijak urážet – ty ženské jsou skoro stejně hrubé jako muži. Lékař ti nařídil odpočinek. Sdělil jsem mu, že budeš odpočívat. Jen se obrátím zády, ty uletíš jako ptáček. Jano,“ káral mě, „Janičko moje, nestydíš se?“
„Je mi docela dobře,“ odpověděla jsem, ale byla jsem šťastná a ukonejšená manželovou starostlivostí. Musela jsem si přiznat, že jsem byla velmi unavená a slabá.
„Můj drahý,“ řekla jsem mu, „mrzí mě, že jsem tě zavolala zpátky, ale měla jsem takovou starost a strach – děly se tu takové divné věci, že jsi s tím mohl něco udělat jedině ty.“
„Tys mě volala zpátky?“ podivil se. „To jsem nevěděl.“
„Psala jsem panu Jessopovi do Manchesteru, aby ti předal dopis.“
„Nedošel mi. To už jsem musel být v Londýně, a tak jsem se o něm nedověděl. Jakmile jsem dokončil svou práci, vracel jsem se, jak nejrychleji to šlo. Už jsem byl skoro doma, a vtom jsem zahlédl na silnici postavu velmi podobnou Adéle, jak ji vedou do Starého domu, a tebe, má nejdražší, kterou bych poznal z dvakrát větší dálky, jsem viděl jít s nimi. Tak jsem viděl, že z nějakého důvodu vcházíš do domu té hrozné ženské. Adéla mi něco pověděla o tom, co se sběhlo, a snad bychom už o tom neměli mluvit, zejména ne teď.“
„Ale Edvarde,“ namítla jsem, „jeden z důvodů, proč jsem tě volala zpátky, byla strašná obvinění, která vznesla paní Rolandová a která teď měla tu drzost sdělit přímo tobě.
Tvrdí, že je sestra Berty Masonové. A že existují pochybnosti ohledně“ – mluvila jsem stále tišeji, protože o této záležitosti jsme spolu příliš nehovořili – „ohledně její smrti.“
Vytrvale se na mě díval a na rtech měl něco jako úsměv.
Jeho ruka mě pevněji sevřela na uklidněnou.
„Sám jsi ji slyšel.“ Myslím, že se mi zlomil hlas, když jsem zaprosila: „Edvarde – něco se musí udělat.“
Naklonil se a políbil mě na čelo. „No tak, Jano, uklidni se. Není proč se plašit. Ta ženská je nenormální. Není divu, vždyť všichni vědí, že je v té rodině šílenství, a já to vím nejlíp, a za to poznání jsem draze zaplatil. Ale nepřipustím – nepřipustím –, aby znepokojovala mou ženušku. Janičko, jsi prostě unavená. Uklidni se. O všechno se postarám. Ale nejdřív mi pověz, proč je paní Poolová nahoře, jako ve vyhnanství?“
„Musí pryč,“ promluvila jsem vášnivě. „Spikla se s tou ženskou, s paní Rolandovou. Jsem přesvědčena, že jí něco navykládala o požáru a o tom, co se vlastně stalo.“
„Promluvím s ní. Myslím ale, že je spolehlivá. Před několika týdny mi řekla, že za ní paní Rolandová přišla pro informace o tom nočním požáru. Navrhl jsem jí, aby dělala ochotnou a zjistila, po čem ta žena pátrá, co si myslí, že objevila, a co má v úmyslu dělat.“
„Proč jsi mi to neřekl, Edvarde? Proč mi to neřekla ona, když jsem jí to vyčítala?“
Něžně se usmál. „Rozhodli jsme se, že se to nesmíš dozvědět, má drahá. Lékař mě upozornil, že musíš být v klidu.
Chtěl jsem tě šetřit a paní Poolová také. Jak jsem ale mohl vědět, že sotva odjedu, pustíš se do horečné činnosti? Že budeš běhat, rozčilovat se a necháš paní Rolandovou, aby tě děsila svými povídačkami? Jano – ohrožuješ sama sebe i naše dítě. Kdybych tě neměl tak rád, byl bych z tebe nešťastný, ale jak, ptám se nebes“ – a žertovně obrátil oči ke stropu – „jak se mohu zlobit na svou drahou, přesvědomitou, roztomilou Janičku?“ Znovu se usmál.
„A teď musím jít, protože mám od lékaře přísný pokyn, že se nesmíš unavovat. Tady jsem ti z Londýna přivezl nějaké nové knížky, a protože jsi taková strašlivá puritánečka s takovým strašlivým puritánským svědomím, zítra ti dovolím začít sepisovat, co všechno musíme mít v knihovně, protože letos v zimě ji musíme začít zaplňovat a pak ji dál budovat až do smrti. To ti dovolím,“ prohlásil s hranou přísností, „ale nic víc. Všem ostatním věcem se budu věnovat já, tvůj pomocník a manžel.“ Vstal. „Edvard Fairfax Rochester k vašim službám.“ S tím mě políbil, učinil slavnostní poklonu a odešel z pokoje. Ve dveřích se ještě otočil a napomenul mě: „Odpočívej. Ještě za tebou přijdu.“ A byl pryč.
Opřela jsem se o polštáře a zalila mě vlna útěchy a blaha.
Můj manžel se vrátil. Už nejsem sama. Těžkostí a muka, které mě přepadly v jeho nepřítomnosti, jsou pryč a všechny, které snad zůstaly, se v jeho mocné přítomnosti rozplynou. Ty hloupá, napomenula jsem se, jak ses mohla nechat vyvést z míry obžalobami paní Rolandové – bláznivé ženské z bláznivé rodiny?
Cítila jsem únavu, vyčerpání po námaze, kterou jsem vyvíjela v posledních dnech. Přestože jsem věděla, že v příštích dnech bude nutno čelit těžkostem, bude jim čelit někdo silnější a schopnější než já – můj manžel.
Následující dny plynuly klidně. Edvard mě navštívil v mém pokoji a nakrátko s ním přišla i Adéla, rozzářená tím, že je v Thornfieldu. Sdělila mi, že byli na projíždce a že už je pozvaná švadlena, aby jí ušila nové šaty odpovídající jejímu novému postavení dospělé mladé dámy. Řekla mi, že je úplně, naprosto šťastná. O výjevu na hřbitově se nezmínila a já se rozhodla nevyptávat, přestože jsem mínila časem požádat o vysvětlení té prapodivné scény.
Byla jsem prohlášena za příliš slabou, abych mohla jet na večeři k Nortonovým. „Viď, že se nebudeš zlobit, miláčku, když s sebou vezmu Adélu?“ poprosil Edvard. „Je z té vyhlídky celá rozčilená a objednala si tolikery večerní šaty, že i teď stojí nad švadlenou a popohání ji. Dožaduje se, aby mohla svou novou parádu předvést. A je už na čase, aby trochu viděla svět. Neručím za následky, jestli jí neumožním, aby si oblékla svoje „růžové hedvábné“, jak jim říká. Je to její vášeň. Je prostě duší Pařížanka.“
Nemohla jsem nesouhlasit. Před odjezdem do Raybecku mě navštívili v pokoji, Edvard, silný a hezký, ve fraku, Adéla zavěšená do jeho paže a okouzlující. Světlé vlasy měla vysoko vyčesané, takže vynikala linie její elegantní šíje. „Růžové hedvábné“ zdůrazňovaly štíhlý pas a půvabnou postavu. Ať měla jakoukoli povahu, byla nesporně krasavice.
Edvard mě přišel políbit. „Ty víš, jak nenávidím tyhle společenské události,“ zašeptal. „Ale povinnost je povinnost.“ Narovnal se. „Pojď, má drahá Popelko – tak přece pojedeš na ples.“
Uprostřed pokoje se poklonil a Adéla udělala pukne, takže se sukně okolo ní rozprostřela jako okvětí. Všimla jsem si, že perlový náhrdelník, který měla kolem štíhlého krku, patří mezi rodinné klenoty. Tato hezká sbírka šperků, nashromážděná během staletí, unikla požáru, protože byla tou dobou uložena v bance.
Adéla viděla, že se dívám na náhrdelník, a když vstávala, položila si znejistěle ruku na hrdlo. „Papá mi dal dárek,“ vysvětlila. „Že je to nejhodnější papá na světě?“
„To ano,“ souhlasila jsem.
Moc se od svých osmi let nezměnila se svým povídáním o „toaletách“ a „cadeaux“.
Později jsem je zaslechla v hale, jak nastupují do kočáru, jak odjíždějí a jak bouchly domovní dveře. Myslím, že nejeden z nás, když zůstane sám a ostatní jedou na nějakou slavnost, pocítí určitý smutek, a nebudu zapírat, že se to stalo i mně. Pokoušela jsem se vzchopit, ale moc se mi to nedařilo. Snažila jsem se číst, ale nešlo to.
Bylo už po půlnoci, když jsem slyšela Edvarda a Adélu přijíždět. Za chvíli jsem zaslechla, jak se plíží nahoru po schodech, něco si šeptají na chodbě, pak zašustila Adélina sukně, když se dívka tichoučce ubírala do svého pokoje, ozvalo se otvírání Edvardových dveří, když manžel vcházel do své ložnice. Dveře se zavřely.
Dům ztichl, a přece jsem nemohla usnout. Smutně jsem ležela a bděla, hubovala se, že mám všechno, co žena může chtít, a přesto propadám melancholii. Odjakživa jsem byla činorodá, a tak si myslím, že na mě působilo i to, jak jsem byla stále zavřená ve svém pokoji. Rozhodla jsem se požádat lékaře, až ráno přijde, aby mě pustil zpátky do světa, a pak jsem konečně usnula.
DEVATENÁCTÁ KAPITOLA.
Lékař přišel v deset. Souhlasil, že mohu vstát, a tak jsem byla v jedenáct oblečená a překvapila jsem Edvarda v pracovně. Přišel ke mně s otevřenou náručí. „Jano – Janičko!“ A z gauče pod oknem, kde se povalovala s knížkou v ruce Adéla, se ozvalo: „Už je vám líp, nevlastní matinko?“
„Ano, už mám dovoleno vstát.“
„Pod podmínkou, že zůstaneš v domě a jeho nejbližším okolí,“ pravil Edvard.
„Kdepak,“ usmála jsem se. „Doktor říká, že smím trochu jezdit na koni, ale jen maličko. Podle jeho názoru mi prospěje čerstvý vzduch a pohyb. A ty mi, můj drahý, dovolíš, abych navštívila paní Sugdenovou a mohly jsme spolu prohovořit, jak by se daly zlepšit podmínky horníků. Slibuji, že nebudu dělat nic namáhavého.“
Edvard se tvářil vážně. „Nejsem přesvědčen, že ti tohle prospěje na zdraví. Také se musí brát ohled na vztahy mezi dělníky a jejich zaměstnavatelem.“
„Rozhodně neudělám nic bez tvého souhlasu, Edvarde.“
„Tak dobře. Jestli to musí být, navštiv paní Sugdenovou, ale k ničemu se nezavazuj. V takových věcech je dobré jednat opatrně.“
„Prohlásí vás za svatou, nevlastní matinko,“ zasmála se Adéla, „jestli budete hornickým ženám pořád nosit uhlí a pokrývky.“
„Není to nic mimořádného, když ti, kteří jsou z nějakého důvodu v lepším postavení, projevují svému okolí dobročinnost,“ zvolala jsem. „Není to nijak neobvyklé.“
„Někteří lidé říkají, že se takovým jednáním vyhýbáme bouřím ve společnosti,“ poznamenal Edvard.
„Tak to je dobré,“ souhlasila, „jestli se tím lze vyhnout revolučním výstřelkům.“
„Mně bude stačit, když zabráním přílišné bídě,“ řekla jsem. „Povězte mi, jaké to bylo včera na večeři?“
Adéla začala nadšeně líčit večeři – dvacet hostů, výzdobu, svíčky, dámské šaty – ty popsala do všech podrobností.
„A pak jsme tančili,“ zvolala, „v obrazové galerii, kam dala lady Nortonová speciálně pro ten účel přivézt klavír. Sofie Lynnová a já jsme hrály, střídavě, aby si vždycky ta druhá mohla zatančit. Měla jsem ohromný úspěch – un succes fóu, n’est-ce pas, papa?“
„Vypadalo to tak, když jsem se přišel podívat. Lady Nortonová tě titulovala ‚vílo‘,“ řekl trochu pobaveně. „Ale teď vás musím, mé drahé, požádat, abyste si šly o včerejší zábavě povídat někam jinam, protože já mám moc práce kolem svých cest do Manchesteru a do Londýna.“
„O co jde?“ zeptala jsem se.
„To je pro tebe příliš složité, Jano.“ Odmlčel se. „Možná i pro mne, jak mi někdy připadá.“
„Nemohla bych ti pomoci?“
Zavrtěl hlavou. „S tím by asi doktor nesouhlasil. A teď prosím jděte, dámy, jdi, Jano, jdi, vílo. Musím pracovat.“
Odebraly jsme se s Adélou do salonu. Nelze zapomínat, jak málo času jsme spolu strávily od jejího dětství. Byly jsme si prakticky cizí, a přesto jsme sdílely domov a asi jej budeme sdílet ještě dost dlouho, dokud se Adéla nevdá, myslila jsem si. Nebyla jsem si příliš jistá tím, jak budeme spolu vycházet.
„Když jsme tedy byly propuštěny,“ prohodila jsem, jakmile jsem se posadila a vzala do ruky šití, „musíme se rozhodnout, čím se dnes budeme zaměstnávat. Máš nějaké zvláštní přání?“
Adéla stála u okna a dívala se ven k zahradní zdi. Vzdychla. „Tady není co dělat. Počasí nestojí za nic.“
„Tak to bude několik měsíců. Asi se s tím budeme muset vyrovnat.“
„Nevím, jestli to dokážu,“ odpověděla. „Divím se vám, že vám to nevadí. Divím se, že nepožádáte papá, aby vás vzal do Londýna. Já vím, vám není dobře.“ V hlase měla jistou nespokojenost, protože podle ní mé křehké zdraví stálo mezi ní a požitky a podněty života v Londýně.
„Lady Nortonová odjíždí do Londýna příští týden,“ sdělila mi sklíčeně. „Myslela jsem, že mě třeba pozve, protože myslím, že mě má docela ráda a nemají vlastní děti. Řekla bych, že by mi prospělo trochu se podívat do světa. Ale lady Nortonová se ani nezmínila, a když jsem papá nadhodila, že by se za mě mohl trošku přimluvit, odpověděl, že by nemohl. Proč myslíte, že by nemohl?“
„Nemám ponětí. Nerad prosí o laskavosti.“
Upřela na mě pohled. „Třeba byste mohla lady Nortonové napsat vy a navrhnout jí to. Vy na tom přece máte zájem, protože mě tu nechcete.“
„Ovšem že tě tu chci,“ opáčila jsem. „Proč si myslíš, že ne? Jde mi jen o to, aby ses bavila a užitečně využila čas.“
„Okolo hornických barabizen?“ řekla výsměšně. „Kdepak, Janičko, vy mě tu nechcete. Kdybyste si byla přála, abych žila s vámi a s papá, nebyla byste mě držela pěkně z očí na školách. Vás nenapadlo, že bych byla radši doma s papá?“
„Vybírala jsem školy s největší péčí. Měla jsem hrůzu, abys nezažila něco tak smutného, jako byly moje první školní roky. Myslím, že jsi nestrádala.“
„Na školách nebylo nic špatného,“ prohlásila, „jen to, že to byly školy. Proč jsem musela pryč?“
„Tvůj otec –“
„Můj otec? Kdepak, vy!“ vykřikla vášnivě. „Vy jste o tom rozhodla. Vy jste chtěla mít papá jen pro sebe. Proto jsem od něho musela pryč.“
„Adélo, tvůj otec byl ze začátku velmi nemocný. Byl slepý, zmrzačený, a musím ti říct, že propadal takovému zoufalství, že mu bylo jedno, jestli je živ, nebo mrtev. Potřeboval veškerou mou péči. Přál si veškerou mou péči. Já jsem tě pryč neposlala, ale on. A v tu chvíli jsem se s ním nepřela, protože v té době to prostě bylo nutné, jinak bys možná otce vůbec neměla – byl by umřel. Pochop to.“
„A potom se zřejmě z nutnosti stalo něco žádoucího.
Když mu bylo líp, byla bych se mohla vrátit, ale ne, to už jste měli Jonathana – vaše dítě. Pro mě nebylo místo.“
Tato hádka – a nic menšího to nebylo – nebyla šťastným začátkem vzájemných vztahů. Adéla zřejmě velmi těžce nesla roky, kdy se vzdělávala mimo domov. Přesto byla pravda, že na počátku by v domácnosti tak neútulné a ustarané, s nemocným, slepým mužem a jeho mladou ženou zoufale usilující jen o jeho blaho zůstat nemohla.
Nevěděla ovšem – a já jí to stěží mohla říci –, že jsem Edvarda v jeho přání držet ji ve škole podporovala, dokonce povzbuzovala. Velmi hluboce jsem cítila, že musí být vyzbrojena pro nejistou budoucnost tím, že co nejvíce rozvine své schopnosti. Vždyť nebyla uznána za Rochesterovu dceru, a jak se mohla mladá žena beze jména a bez peněz živit? Jedině vlastním nadáním. Ona sice Edvardovi říkala papá, ale on jí neříkal dcero. Jiní ji sice titulovali „slečno Rochesterová“, protože nevěděli, jak jinak by ji oslovovali, ale ona neměla skutečné právo se tak nazývat, když byla otcem uznávána jen napůl. Její budoucnost byla nejistá. Neměla jsem však to srdce jí tyto drsné pravdy předestřít.
Možná svou situaci chápala, možná ne. Každopádně o tom musel rozhodnout Edvard.
„Vy jste mě nechtěla. Nebylo tam pro mě místo,“ opakovala.
Cítila jsem její bolest, vždyť jsem od dětství tolikrát prožila stejná muka odmítnutí a vědomí, že pro mě nikde není žádné místo, žádná jistota. Sklonila jsem hlavu. „Je mi líto, jestli sis to myslela.“
„To by taky mělo. To by vám mělo být líto,“ vykřikovala, právě když Edvard vcházel do pokoje. Jakmile se dveře otevřely, zmlkla a v několika vteřinách se její chování úplně změnilo. I její tělesná poloha se uvolnila, hněvivý výraz zmizel a okamžitě byl nahrazen roztomilou pokorou. Byla jsem za to vděčná, protože jsem nechtěla, aby Edvarda doma znepokojovaly rozhádané ženské. Pro žádného muže není nic horšího než dlouhodobá utajovaná válka žen pod jeho střechou.
Přesto mě trochu zamrazilo, když se takto potvrdilo mé podezření, že se za roky, kdy jsme se nevídaly, z Adély stala dokonalá herečka a naučila se skvěle přetvařovat.
Edvard se neposadil. Řekl: „Tak, Jano, už mám to nejhorší uděláno a rád bych se šel projít, jestli půjdeš se mnou.“
Vstala jsem a šla si pro plášť. Adéla mě následovala.
„Paní Poolová,“ požádala, „přineste nám prosím pláště. Půjdeme na procházku.“
Myslím, že Edvard chtěl být se mnou sám a neměl v úmyslu vzít Adélu s sebou, ale nebylo na vybranou, museli jsme strpět její společnost, a tak jsme vyšli ven všichni tři. Podívali jsme se do zahrady, kde probíhaly práce; pak Adéla vyjádřila přání podniknout svižnou vycházku nahoru přes hlohovou pastvinu na návrší. „Trochu se provětrat,“ pravila vesele.
Zaváhala jsem. Necítila jsem se ještě dost silná a bála jsem se, že Edvard bude souhlasit, já se budu muset vrátit domů sama a oni spolu půjdou dál. Myslím, že o to jí právě šlo. Edvard její návrh naštěstí zamítl a poradil jí: „Běž sama.
Janě není dost dobře.“ Nechtěla nás však opustit, a tak jsme se otočili, došli se podívat na jilmy okolo domu a vrátili se.
U oběda jsem se pokusila nadhodit otázku Adéliny budoucnosti, protože vyhlídka, že ji budu mít na neurčitou dobu nezaměstnanou v domě, byla stěží představitelná.
Řekla jsem: „Adélo, budeš se tu nudit. Chtěla by ses něco učit? Mohli bychom ti opatřit učitele hudby.“
Nebyla nadšena. „Já už se učila až dost,“ povzdechla a Edvard dodal: „Myslím, že je načase, aby byla Adéla doma a naučila se vést domácnost. Musí se seznámit s těmi tajemstvími, a kdo by byl pro ni lepší učitel než ty, Jano?“
„To se mi bude moc líbit,“ usmála se. „Třeba bychom mohly dnes odpoledne vykonat nějaké návštěvy.“ Asi chtěla, abychom navštívily zámek Raybeck a ona mohla znova bojovat o to, aby ji lady Nortonová vzala s sebou do Londýna.
Než jsem však stačila odpovědět, ozval se podrážděně Edvard: „Koho chceš navštěvovat? Nenávidím, když ženy běhají sem tam a navštěvují jedna druhou. Tenhle zvyk toulat se po okolí a bušit lidem na dveře považuji za nejneužitečnější ze všech jalových a zbytečných činností. Nepřipustím, aby mou domácnost rušilo takové courání a aby se moji koně unavovali tím, že budou vozit mé ženské na drby k sousedkám. Ať si ženy najdou práci doma a drží se u vlastního krbu – tak je to nejlepší.“
„Konverzace nejsou drby, papá,“ zamumlala Adéla.
„Já vím, mezi dámami existuje mezi jedním a druhým přesná, i když nerozpoznatelná hranice,“ ujistil ji. Bylo zřejmé, že se rozhodl a nehodlá změnit názor.
Adéla sklopila oči. „Ach papá – asi máš pravdu.“
Edvard odešel od stolu s tím, že má ještě práci. Řekla jsem si, že se budu řídit jeho přáním zasvěcovat Adélu do domácích prací. „Půjdeš se mnou k Sugdenovým, Adélo?
Paní Sugdenová totiž spravuje naši mlékárnu a já ji ještě neviděla.“
„Pchá,“ odsekla Adéla, „krávy – a sýr.“ Zvedla oči k oknu, po němž stékaly kapky. „Už zase prší. Papá opravdu nechce, abychom navštěvovali sousedy?“
„Ve Ferndeanu jsme o tom ani neuvažovali, protože jsme žili velmi klidně. Myslím, že ze začátku nějaké dámy přicházely, ale Edvard byl nemocný a vyžadoval veškerou mou pozornost. A později jsem se takové společnosti vyhýbala, protože pro ni sama nemám velký smysl.“
„Asi jste k tomu nebyla vychovaná,“ prohodila chladně, omrzele přejela pohledem salon a zase vyhlédla z okna.
Vstala jsem. „Půjdu do mlékárny, Adélo. Byla bych raději, kdybys šla se mnou, ale když nechceš, nutit tě nebudu.“
„Taky byste nemohla. Už nejsem vaše žačka.“
Neodpověděla jsem, a tak vstala a odešla v nepříliš dobré náladě.
Nechala jsem ji tedy doma a vydala se k Sugdenovým
(bydleli v domě na rochesterovských pozemcích kousek před Hay); byla mi předvedena část mlékárny paní Sugdenové. Hned jsem objednala dodávku mléka, másla a sýra a paní Sugdenová mi nabídla čaj. Trvala jsem na tom, že jej vypijeme v kuchyni, kde budeme mít pohodlí. Nadhodila jsem téma poměrů v Hay.
„Nejhůř jsou na tom horníci,“ pověděla mi, „a všichni budou potřebovat palivo a pokrývky, aby přežili zimu. Je to smutné, že od té doby, co ve městech otevřeli velké textilky, tkalcovství nic nevynáší. A panství leželo tak dlouho ladem, paní, že ani tam nebyla skoro žádná práce. Ti nejsilnější a nejzoufalejší se odstěhovali. Tuhle zimu bude v Hay velká bída.“
„Ženy budou asi potřebovat vlnu a flanel na šití šatů.“
Zasmála se. „Kdepak, paní, ony totiž naneštěstí neumějí šít. Uměly tkát, to bylo jejich řemeslo, ale šít neumějí.“
„Tomu by se snad dalo odpomoci,“ poznamenala jsem.
„Vyrozuměla jsem ovšem, že vesnice je proti Rochesterům.“
Byla to rozumná a přímočará žena, ale má otázka ji uvedla do rozpaků. „Na venkově až moc často pod povrchem něco hnisá,“ prohlásila. „Vy to s panem Rochesterem určitě dáte do pořádku.“
Po návratu do Thornfieldu jsem si šla nahoru odpočinout a uvažovala jsem znovu, jak potřebná bude v Hay škola, kde by se chlapci a děvčata naučili číst a psát a děvčata šít, vařit a dělat různé jiné domácí práce.
Když jsem přišla dolů na večeři, našla jsem Adélu opět schoulenou pod oknem pracovny a Edvarda zabraného do listin. Oznámila jsem mu, že je večeře hotová, ale řekl, že jíst nebude, a tak jsme večeřely s Adélou samy a mnoho toho nenamluvily. Někdy jsem ji přistihla, že se na mě zamyšleně dívá, ale o svých myšlenkách mi nic neřekla.
DVACÁTÁ KAPITOLA.
Přicházela zima. Ve Ferndeanu čas v zimě stejně jako v létě rychle ubíhal mezi činností a odpočinkem, ale teď mi začínaly připadat krátké ponuré dny v Thornfieldu úmorné, noci smutné a dlouhé, tím spíš, že Edvard spal jinde.
Jednou pozdě večer jsem se v županu a noční košili vypravila do jeho pokoje, abych si s ním popovídala, pobavila se jako dřív a pokusila se obnovit naše někdejší přátelské, přirozené porozumění. Přede dveřmi do ložnice ležel jako vždy mohutný Pilot, můj starý známý Pilot, ale když jsem se přiblížila ke dveřím, neuhnul, a když jsem se natáhla a sáhla na kliku, dokonce zavrčel. „No tak, Pilote!“ napomenula jsem ho udiveně a on zavrčel znovu. „Pilote,“ zvolala jsem,
„uhni!“ Ale on se z Edvardova prahu ani nehnul.
Edvard v županu otevřel dveře, pero v ruce. „Co se děje?“ zasmál se, když mě viděl stát za velikým psem, který se nyní zvedl na nohy.
„Pilot se rozhodl, že mě dovnitř nepustí,“ vysvětlila jsem.
„To protože chodíš tak zřídka,“ řekl mi a vtáhl mě do místnosti. Byla osvětlena jedinou lampou. Posadila jsem se ke krbu, on naproti, pes mezi nás na koberec. „Bude to milé zase si jednou popovídat,“ řekl. „Jsem omrzelý a osamělý.“
Zívl. „Promiň. Pověz mi pravdu. Lituješ, že jsme se přestěhovali do Thornfieldu?“
„Někdy se mi stýská po Ferndeanu.“
„Ve Ferndeanu jsme si byli blíž,“ řekl zamyšleně. „Tady jako když jsem obklíčený problémy. Nemám čas – jsem rozptýlený, Jano. Vím, že někdy – nemám dobrou náladu.“
„Edvarde,“ vstala jsem a šla k němu, „dovol mi, abych ti pomáhala.“
Stála jsem před ním. Vzal mě za ruku a zašeptal: „Kdyby to jen šlo, kdyby to jen šlo. Někdy bych si přál, Jano, odjet odtud co nejdál.“
„Jestli tedy chceš, odjedeme, aspoň na nějaký čas.‘’
„Copak to jde? Tobě přece výslovně řekli, že máš být v klidu. A copak bys opustila Jonathana?“
„Jonathan by mohl jet s námi, a jestli nemůžeme kvůli mému zdraví jet hned, můžeme si dělat plány.“
„Představa, že budu ještě několik měsíců čekat, než se budeme moci vydat na cestu, a pak budeme muset s sebou brát doprovod, mě naneštěstí moc neláká,“ řekl mrzutě. Když viděl, jak nešťastně se tvářím, změkl. „Dobře, snad – snad někdy. Ale vrátíme se k přítomným a příjemným věcem. Sehnal jsem ti koně, pěknou baculatou kobylku. Jmenuje se Ruby. Sugden ji zítra přivede.“
Políbila jsem ho. „Ty jsi tak hodný, Edvarde!“
„Nesmysl,“ odvětil. „Musíš mít pohyb, ale musíš mi slíbit, že budeš dělat jen krátké vyjížďky a jen když bude hezky. Teď se posaď, uklidni se, mluv se mnou a rozvesel mě. Já vím, že jsem starý medvěd. Starý medvěd,“ zopakoval a hlava mu klesla na prsa.
Poslechla jsem. Pokoušela jsem se s ním mluvit o mnoha věcech, byl však nyní v pochmurné náladě. Odpovídal stručně a bez zájmu. Připadalo mi, že mezi námi panuje menší uvolněnost a důvěra než dřív, a věděla jsem, že sice mohu povídat a povídat, ale nakonec přijde chvíle, kdy se budu muset vrátit k sobě do pokoje, náš rozhovor skončí a chvilkové souznění pomine. Nemohla jsem také zapomenout na to, že ho čeká vyřízení nepříjemných záležitostí, o kterých však není radno mluvit – to jsem vyčetla z Edvardova chování: přál si rozptýlení od starostí, ne probírání zneklidňujících témat.
Mluvila jsem tedy o tom, jaké pokroky dělá Jonathan u pana Weatherfielda, kdy se chystá navštívit domov, o zahradě, o knihovně, ale nemohla jsem se ubránit, abych v duchu nevypočítávala otázky, které se stále přehlížely a neřešily. Adélina budoucnost byla nevyjasněná, lidé v Hay byli proti thornfieldskému zámku. A především byla v Hay stále paní Rolandová a nikdo, kdo pohlédl na ten studený, hněvivý obličej, obličej mstícího anděla, nemohl věřit, že nás neohrožuje. Nadělá tolik škod a rozšíří tolik hanebných pověstí, kolik jen bude moci.
Před očima mi vyvstávala miniatura Céliny, kterou Edvard choval v zásuvce s pistolí a která nyní zmizela. Snad díky těmto starostem jsem se nechovala tak klidně a uvolněně, jak bych měla.
Zatoužila jsem rozptýlit nevyhnutelnou melancholii temných zimních dnů a zeptala se: „Potěšilo by tě, kdybych pozvala na návštěvu sestřenky Dianu a Marii?“ Věděla jsem totiž, že má rád je i jejich manžely, zejména Dianina manžela, kapitána Fitzjamese.
Zavrtěl hlavou. „Promiň, nemám náladu na společnost.“
„Třeba jsi unavený. Celý den jsi seděl v pracovně. Já vím, bude to trvat, než se zajistí, aby bylo v Thornfieldu všechno, jak má být.“ A když jsem se zvedla k odchodu, měla jsem dojem, že slyším, jak se stále skloněnou hlavou šeptá:
„Ano, bude to trvat.“
Políbila jsem ho, ale on to téměř nezaznamenal, a do svého pokoje jsem se vrátila velmi ustaraná. Musela jsem ho navštívit sama, on by za mnou nepřišel. Jeho laskavost byla vynucená. Můj ubohý manžel byl nešťastný a já nyní o nic méně.
Opět, jako když jsem objevila v jeho zásuvce Célinin portrét, jsem se musela ptát, jestli mě snad již Edvard nemá méně rád než dřív, a rozevřel se přede mnou ten studený, pustý vesmír, který by mi zůstal, kdyby mě už nemiloval.
Druhý den však bylo jasno a svět jako by mi byl vrácen.
Edvard mi u snídaně řekl: „Tak, Jano, mám pro tebe dáreček.“ Vstal, vyšel do haly, vrátil se s šátkem a obřadně mi se smíchem zavázal oči. Pak mě vedl ke stájím, Adéla cupitala za námi a vzrušeně švitořila.
Na dvoře před stájí mě Edvard odvedl na jisté místo, tam mi sňal šátek – a přede mnou stál Jeremiáš a držel hnědou kobylku, mou Ruby, baculatou a na koně přímo usměvavou.
Měla na hřbetě dámské sedlo z jemné kůže. Obvykle se koní trochu bojím, ale sotva jsem Ruby uviděla, zamilovala jsem si ji. Rozběhla jsem se k ní a cestou děkovala Edvardovi.
„Je náležitě malá pro mou ženušku,“ řekl Edvard, „a taky náležitě hodná.“
Nešlo to jinak než rovnou se vydat na projížďku. Běžela jsem se nahoru převléci. Edvard mezitím nasedl na svého mohutného šedáka, a když jsem přišla, projeli jsme mezi stájemi, přes výběh a kolem stromů tam, kde půda začínala mírně stoupat. Jeli jsme pomalu, protože nejsem žádná krasojezdkyně, přes nerovné pole ohraničené kamennou zíďkou.
„Edvarde, nevím, jak ti mám poděkovat. Dal jsi mi svobodu.“
„Přesto musíš být opatrná, Jano,“ řekl.
Bylo zataženo, vítr poněkud bouřlivý, ale projeli jsme se spolu nádherně po vysočině, poobědvali chléb a sýr v kuchyni na nějakém statku, opět nasedli a jeli dál v lásce a pohodě.
Někdy odpoledne jsme se octli nedaleko Raybecku.
„Máme se odvážit zakončit vyjížďku návštěvou u Nortonových?“ zeptal se manžel.
„Ale Edvarde,“ pokárala jsem ho, „copak mohu takhle rozcuchaná? To se nehodí.“
Zadíval se na mě a řekl. „Ne. Svítí ti oči, usmíváš se, tváře máš zardělé a – Janičko moje, nikdy jsi nevypadala líp.“
Skoro jako by ho ten pohled rozesmutnil.
Ujeli jsme ještě pár kroků. „Tak dobře,“ řekla jsem, abych ho rozveselila, protože já po návštěvě u Blanky Nortonové nijak netoužila, „povzbudil jsi mě svými lichotkami, takže souhlasím. Pojedeme do Raybecku.“
„Nebylo by mi na škodu promluvit si trochu s lordem Stanleyem,“ přiznal Edvard. „Je tu věc jedné sporné hranice pozemků a rád bych to vyřídil brzy a přátelsky, aby se do toho nepustili právníci.“
Zanedlouho jsme jeli po stezce mezi rovnými loukami Nortonových, kde se i v této pokročilé roční době ještě pásly jejich tučné krávy.
Zámek Raybeck byl starý, zbudovaný podle mého odhadu někdy před rokem 1700. Okna měla kamenné sloupky, zdi byly obrostlé břečťanem. Dům shlížel přes upravenou zahradu na řeku. Když jsme však přijížděli k průčelí domu a otevřela se nám na ně přitažlivá podívaná, oživená i v tomto kalném čase vzácnými keři a stromy, naši pozornost náhle upoutalo cosi jiného než kouzlo domu. Před domem stál náš vlastní kočár a vedle něj náš kočí Jeremiáš.
„Co tu probůh dělá náš kočár?“ rozlítil se Edvard. Bleskově k němu vyrazil, až se od kopyt koně rozletoval štěrk.
Když jsem ho dohonila, křičel na Jeremiáše a ten na něj zaraženě hleděl.
„Jak ses sem dostal?“ křičel můj manžel. „Jak dlouho tu koně stojí?“
„V domě je slečna Adéla, pane, na návštěvě u lady Nortonové,“ vysvětloval Jeremiáš. „Jsme tu už dvě hodiny.“
„Copak ses zbláznil?“
Zasáhla jsem. „Edvarde, Jeremiáš za to nemůže.“
„Jak to? Nedostal žádný pokyn, aby připravil kočár.“
Po schodišti už k nám z domu s úsměvem sestupovala Blanka Nortonová. „Pane Rochestere,“ uvítala ho, „a paní Rochesterová, to je od vás hezké, že jste nás navštívili. Celé odpoledne mám potěšení ze společnosti slečny Adély, ale neříkala, že vás mám očekávat.“
Tu se objevila Adéla ve svých nových švestkově modrých šatech, velmi půvabná, ale zdálo se mi, že jsou na ní vidět určité obavy. Šla nám po schodech v ústrety.
Edvard se poněkud ovládl. „Jistě jste strávily příjemné odpoledne,“ řekl Blance, „ale teď jsme si pro Adélu přijeli, abychom ji odvezli domů.“
„Pojďte přece na chvilku dovnitř,“ zvala nás.
„Ne, Blanko, děkuji. Nezdržíme se. Adélo, pojedeš domů?“
„Papá,“ spustila, ale vrhl na ni tak hrozivý pohled, že okamžitě přestala smlouvat a rychle souhlasila: „Dobře, dobře, hned si posbírám věci.“
Přerušil ji. „Ty může přinést sluha. Nasedni prosím do kočáru.“
Poslechla. Blanka nedala najevo žádné rozpaky nad tou trapnou scénou a poslala lokaje, aby přinesl plášť a rukavice slečny Adély.
„Když už je tu kočár, má milá,“ řekl Edvard, „můžeme se svézt.“ Pak přikázal Jeremiášovi, aby uvázal naše jezdecké koně za kočár, a vysadil mě dovnitř. Adéla už tam seděla, kousala se do rtů a v očích měla slzy, myslím, že ne lítosti, ale vzteku a studu.
Když mě Edvard zvedl a já si sedala, zatímco on byl ještě venku, řekla mi zuřivě polohlasem: „Takové ponížení! Nařídí mi, abych odešla z domu a nasedla do kočáru – to je trochu moc.“
Stejně tiše jsem odpověděla: „Nedávej najevo své pocity, Adélo.“
Jako zkušená herečka okamžitě zaplašila z tváře podráždění a zářivě se usmála. Naklonila se ke mně, jako když mi chce sdělit něco příjemného a zajímavého. „Dobře, nedám najevo své pocity. Děkuji vám za vaši světaznalou radu, slečno Neviňoučká.“ Pak se vyklonila z kočáru směrem, kde stáli Edvard a Blanka, a oslovila hostitelku. „Mockrát vám děkuji za příjemné odpoledne. Doufám, že v Londýně bude tak veselo a tolik zábavy, kolik očekáváte.“
„Určitě,“ odpověděla Blanka. „Příště musíte jet s námi.“
Adéla se opět uvelebila a s líbezným úsměvem zasyčela:
„Příště. Příště. Proč ne tentokrát? To je vaše vina, Jano.“
Zaraženě jsem na ni hleděla a nenacházela odpověď. Pak jsem tiše řekla: „Myslím, že podle tvého názoru je všechno moje vina.“
Edvard nastoupil a sedl si vedle mne.
„Mrzí mě, že jste se zdrželi tak krátce,“ řekla do okna kočáru Blanka Nortonová.
Edvard se lehce uklonil a pobídl Jeremiáše, aby vyjel.
Sotva jsme se dali do pohybu, Adéla řekla vemlouvavě:
„Papá, hrozně si to vyčítám. Neměla jsem dát zapřáhnout bez tvého dovolení. Ale byla jsem tak sama a bylo mi smutno, když jste s nevlastní matinkou odjeli, a nevěděla jsem, že to nesmím. Promiň mi to, já to už neudělám.“ Předklonila se a položila mu ruku na koleno. „Řekni, že mi odpouštíš.“
„No tak dobře,“ odpověděl netrpělivě. „Je pravda, že jsem ti neřekl, že si nesmíš brát kočár. Víc se zlobím na Jeremiáše než na tebe, protože měl mít rozum.“
A tak to vypadalo, že Adéle bude odpuštěno a vina padne na Jeremiáše. Připadalo mi to nespravedlivé. Jak mohl odmítnout požadavek dcery domácího pána, když nedostal žádné pokyny? Mimoto jsem si byla jistá, že zatímco Jeremiáš neudělal nic než to, co považoval za svou povinnost, Adéla tušila, že nemá právo na kočár, ale přesto se rozhodla, že pojede k Nortonovým a ještě jednou se pokusí přimět Blanku Nortonovou, aby ji pozvala do Londýna. Pokládala jsem však za nejlepší mlčet. Je to škoda, protože bych byla možná předešla následkům, které měl Adélin pošetilý nápad.
Adéle tedy bylo odpuštěno, její neoprávněná vyjížďka kočárem byla odbyta jako dětinský kousek a Edvard u večeře slavnostně slíbil, že ji na jaře vezme do Londýna.
„Doufejme, že už vám tou dobou bude tak dobře, abyste mohla jet s námi,“ řekla Adéla později v salonu, když Edvard odešel do pracovny. Oči však měla při těch slovech velmi cizí a chladné. V tom pohledu mě něco zamrazilo. Cítila jsem, že si nepřeje, abych s ní byla v Londýně, ale pravý opak – a snad i něco horšího. Neexistuje žena, která, když ví, že ji za několik málo měsíců čeká porod, se chvílemi nebojí o život. Nevím, jestli měla na mysli tohle – že nemusím přežít narození svého dítěte –, ale pohlédla jsem do těch krásných očí a dostala jsem strach – nejen o sebe, ale i o ni.
„Adélo,“ řekla jsem mírně, „musíš pochopit, že jsem vdaná za tvého otce, a kam jde on, tam jdu i já. Je mi líto, že kvůli mému stavu teď nemůžeme jet do Londýna, i když musím připomenout, že jsme deset let byli docela spokojení doma, nikam necestovali, málo chodili po návštěvách, šťastní, že jsme spolu, a žili jsme si svým poklidným způsobem. Ty jsi ovšem mladá a ráda bys cestovala a viděla život, to je naprosto přirozené. Nemůžeš ale vždycky dělat to, co si přeješ, a mít to, co si přeješ.“
Zlostně vstala a chtěla odejít. „Ne,“ napomenula jsem ji,
„sedni si a poslouchej mě.“ Uposlechla příkaz, ale ve tváři měla vzpouru.
„Nepřipustím, aby ses dál takhle chovala, nevlídně, zlostně a vzpurně,“ řekla jsem jí. „Opakuji, že to nepřipustím:
Musíš se změnit – musíš –, nebo budu muset tvého otce požádat, aby tě poslal pryč. Třeba nebude chtít, ale když na tom budu trvat, udělá to, to tě ubezpečuji. Nechci, aby to došlo tak daleko, Adélo, ale varuji tě, jestli to takhle půjde dál, budeš muset pryč.“
Během toho proslovu seděla se sklopenou hlavou, oči upřené na koberec, a nakolik jsem jí viděla do obličeje, tvářila se rozzlobeně.
Byla jsem unavená po vyjíždce. Sebrala jsem všechny síly na toto podle mě nutné prohlášení a teď jsem byla vyčerpaná. „Rozumíš?“ zeptala jsem se, ale nedostala odpověď.
Vstala jsem, vyšla ze salonu, šla si nahoru lehnout a smutně vzpomínala na šťastný den, který jsme s Edvardem spolu prožili, dokud jsme nedojeli k Raybecku, jak se obnovilo naše někdejší porozumění – a pak ten den skončil tak špatně.
DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA.
Ráno byl mráz a hrozilo, že bude sněžit. Vstala jsem časně, nasnídala se sama a vyšla ke stájím. Edvardův kůň byl pryč – a s překvapením jsem zjistila, že Ruby je osedlaná a stojí venku na dvoře. Ostatní koně byli ve svých stáních až na jednoho, kterého právě hřebelcoval Jeremiášův pomocník a bázlivě po mně pokukoval. Po Jeremiášovi nebylo ani vidu.
„Přišla jsem se zeptat, kam ráno odjel pan Rochester,“ vysvětlila jsem.
„Odjel časně ráno do Millcote,“ řekl chlapec. „Když jsem přišel dolů, už si sedlal a odjel.“
Podivila jsem se, protože o Millcote nebyla řeč. Bylo to však jen šest mil daleko, takže bez ohledu na to, jaké jednání tam má, vrátí se ještě ten den.
Pohlédla jsem na Ruby, která tam stála s mým sedlem na hřbetě. „To on nařídil Ruby osedlat, než odjel?“
„Když jsem ráno vstal, byla už takhle,“ odpověděl mi.
„Takže stojí už přes hodinu osedlaná na dvoře? To je divné. Kde je Jeremiáš?“
Chlapec odpověděl: „To nevím, paní. Nejspíš na cestě do Ferndeanu. Říkal, že se vrátí k rodičům.“
„Odešel do Ferndeanu?“ podivila jsem se.
„No,“ vrhl na mě chlapec podivný pohled. „Byl hrozně smutný, div nebrečel, když odcházel. Byl to žalostný pohled, paní, když ho pan Rochester tak drsně vyhodil.“
Nevěřila jsem svým uším. „Pan Rochester Jeremiáše propustil?“
„No,“ odpověděl, jako by se divil, že to nevím. „Pan Rochester přišel pozdě večer, skoro o půlnoci, do stáje, vzbudil Jeremiáše a řekl mu, ať si okamžitě sbalí svých pět švestek. Vyčetl mu, že včera vytáhl kočár kvůli slečně Adéle, a říkal, že už mu nemůže věřit, že musí pryč. Nechtěl nic slyšet – prostě Jeremiáš musel pryč. Dal mu mzdu a nedovolil mu ani, aby počkal.aspoň do rána.
Jeremiáš byl hrozně překvapený, ale postavil se pánovi, řekl mu, že on a jeho rodina pracovali pro pana Rochestera přes deset let a že neudělal nic, než že poslechl slečnu Adélu, a že on a jeho rodina byli vždycky spolehliví. Když si prý pán přeje, aby šel, půjde a nebude dělat těžkosti. Nakonec zkoušel pánovi domlouvat, ale ten mu zopakoval, že musí jít, opravdu hrubě, otočil se a odešel. Tak si Jeremiáš sbalil věci a říkal, že se vrátí k otci a matce.
Pak vyšla paní Poolová a říkala, že ji pan Rochester vzbudil, aby šla Jeremiášovi říct, že mu nařizuje, aby okamžitě odešel a nečekal do rána. A tak celý smutný odešel, i když byla tma a zima. Doufám, že došel domů v pořádku,“ řekl chlapec, „nebo že si někde našel do rána přístřeší.“
Nechápala jsem, proč tak Edvard jednal. Jeremiáš, věrný, rozumný a spolehlivý, byl v našich službách od té doby, co dospěl. Usoudila jsem, že to Edvard určitě udělal v rozčilení, a byla jsem přesvědčená, že až se vrátí, bude stačit maličká přímluva a on si to rozmyslí a přijme Jeremiáše zpátky.
Mezitím, když už je Ruby osedlaná, bych se mohla projet směrem k Ferndeanu. Jestli totiž Jeremiáš cestou do Ferndeanu strávil v noci v nějaké chalupě nebo seníku, jak se domníval mladý podomek, mohl by být ještě na cestě, a protože jde pěšky, mohla bych ho dohonit, dát mu nějaképeníze a ujistit ho, že jakmile se pán vrátí, přimluvím se za něho.
Proto jsem si oblékla jezdecké šaty, nasedla, vyvedla Ruby na silnici a zamířila k Ferndeanu. Když o tom zpětně uvažuji, měla jsem veliké štěstí, že jsem se vydala po silnici za Jeremiášem, a ne do polí a kopců, protože jinak bych možná přišla o život.
Pouhou míli od Thornfieldu, kde byly po obou stranách louky, se začala Ruby třást a pohazovat hlavou. Najednou vykopla zadníma nohama, jednou, podruhé a pak zas. Usilovně jsem se držela v sedle. Ruby vyrazila nepravidelným klusem a její trhavý krok způsobil tak nezkušené, bázlivé a k tomu zaskočené jezdkyni, jako jsem byla já, že jsem se stěží dokázala udržet v sedle. Pak se vrhla vpřed zběsilým tryskem a kličkovala z jedné strany silnice na druhou. Nemohla jsem se dál držet, protože jsem cítila, že sedlo klouže, jako by řemeny náhle povolily. Padala jsem k zemi.
Z dámského sedla se dá naštěstí sklouznout lehce, a naštěstí mi nějaký pud sebezáchovy ve zlomku vteřiny ukázal těsně přede mnou travnatý břeh vedle silnice. Uvolnila jsem si nohu z třmene a vrhla se bokem na trávu.
Pád mi vyrazil dech, ležela jsem přiomámeně, lapajíc po dechu a napůl v mdlobách, a slyšela klapot podkov Ruby, která pádila do dálí. Nevěděla jsem, jestli jsem poraněná, ale v hlavě mi znělo, že pád mohl ublížit mému nenarozenému dítěti.
Zaslechla jsem běžící kroky a mužský hlas zvolal: „Tady je. Našel jsem ji!“
Bylo slyšet dva hlasy. Veliké ruce mě zvedly a opatrně zabalily do pláště z hrubé vlny. Nakonec mě položili na bryčku a pomalu vezli zpátky do Thornfieldu.
Měla jsem velké štěstí. Dva muži, kteří obnovovali zíďku z nasucho položených kamenů kousek výš ve stráni, ale ne daleko od silnice, všechno viděli a rozběhli se mi na pomoc.
Když jsme se blížili k Thornfieldu, začal padat sníh, který už předtím hrozil. Jsem přesvědčena, že kdyby mě byla Ruby shodila ve volné krajině, kde by mě nikdo nemohl najít, asi bych zahynula.
Mí zachránci mě tedy dovezli do Thornfieldu a dostali odměnu. Paní Poolová mě mlčky uložila do postele. I ve svém omráčení jsem si všimla podivného ticha v domě. Další věc, na kterou se pamatuji, je lékař sklánějící se nad mým lůžkem. Za ním jsem přes okenní sklo viděla záclonu hustých bílých sněhových vloček, jež něžně padaly a zastíraly světlo, takže nebylo možné uhodnout, kolik je vlastně hodin.
Lékař mě prohlédl a zaradoval se, že se mi nic zlého nestalo, přestože jsem byla bolestivě pohmožděná. Vyjádřil názor, který jsem plně sdílela, že jsem měla veliké štěstí, když jsem dopadla tak měkce a tak brzy mě našli a pomohli mi. Pokud jde o mé budoucí zdraví a o zdraví mého dítěte, v nejbližších dnech se uvidí. Dal mi něčeho napít a řekl, že dá pokyn, aby mi přinesli nějaké lehké občerstvení. Potom se rozloučil, aby neuvázl někde ve sněhu.
Usnula jsem v bezhlučném sněhovém světě a probudila se ve tmě. Lampa mi dohořela a oheň v ložnici téměř vyhasl.
Za okny s nezataženými závěsy bylo černo, jen na okenní římse bylo vidět asi pět až osm centimetrů sněhu. Bylo mrtvé ticho. Zvenku se neozýval ani zvuk, žádný vítr, žádné soví houkání, žádný štěkot lišky. A uvnitř to vypadalo, jako když je dům opuštěný: hluk uhlíku sklouzlého z roštu zazněl jako výstřel z pistole.
Vzpomněla jsem si, že lékař sliboval někoho poslat, aby mě obsloužil, ale nikdo nepřišel přiložit do krbu ani zatáhnout závěsy. Jako bych byla v celém domě sama. Edvard však už musí být jistě zpátky z Millcote.
Potom jsem ztuhla. V hlubokém tichu se zdola ozvaly hlasy. Bylo pozdě. Dostala jsem strach. Věděla jsem, že nesmím vstát, protože mě lékař před tím varoval, ale jak tu mohu zůstat sama, očividně opuštěná, slyšet podivné zvuky z přízemí a nic nedělat?
Vstala jsem tedy – nebylo to snadné, protože pohmožděniny po pádu byly mimořádně bolestivé – tiše jsem bosýma nohama přešla studený pokoj a vyšla na chodbu. Z haly se skutečně ozývaly hlasy. Jakmile jsem došla nad schody, slyšela jsem, o čem se mluví. První hlas, který jsem zaslechla, patřil Ladě Poolové. „Nikdo jí to neřekne. Poslala jsem ho zase pryč.“
Pak se k mému zděšení ozval hlas paní Rolandové: „Ale co uděláte s tou druhou věcí?“
„Je hloupá – hloupá,“ pohrdlivě zasyčela Lada Poolová.
„Co se děje?“ zvolala jsem. Můj hlas mi připadal velmi slabý.
„Panebože!“ vykřikla Lada. „To jste vy, Jano Eyrová?“
Z horní podesty schodiště jsem viděla ve tmě dole lampu, kterou držela ve výšce jedna ze dvou postav v černém. Začala jsem sestupovat.
„Nechoďte dolů,“ zvolala Lada Poolová.
„Ale já půjdu,“ opáčila jsem a pomalu, roztřeseně, svírajíc zábradlí, jsem sestupovala dolů. Každý krok mě bolel.
Najednou byla Lada Poolová po mém boku a pomáhala mi ze schodů. Při doteku té nenáviděné ruky jsem klopýtla a byla bych upadla, nechytit se pevněji zábradlí.
„Nedotýkejte se mě,“ nařídila jsem a pokračovala v pomalém sestupu bez její pomoci.
„Neměla jste vstávat,“ vyčetla mi, když jsem byla dole.
„Asi jsem měla,“ odsekla jsem, „jak totiž vidím, když jste si myslela, že se to nikdo nedoví, pustila jste do domu paní Rolandovou. Kde je můj manžel?“
Chviličku bylo ticho. Pak řekla Lada Poolová: „Vrátil se z Millcote a pak zase odjel.“
Zdrtilo mě to. Jak se zdálo, byla jsem v domě sama s těmi dvěma zlými ženami, mými nepřítelkyněmi. Předpokládala jsem, že je tu také Adéla, že spí někde v poschodí, ale pomohla by mi, kdyby bylo třeba?
„Kam jel můj manžel, paní Poolová?“ chtěla jsem vědět, ale odpověděla: „Už se na nic neptejte – a přiblížila ke mně svou tvář – cítila jsem, jak jí hoří ty bezedné černé oči. „Jste nemocná. Musíte zpátky do postele.“
Jako bych se propadla do zlého snu. Hlas se mi zlomil, když jsem opakovala: „Paní Poolová, kde je můj manžel?
Povězte mi – je v bezpečí? Kde je?“
Nastalo dlouhé, děsivé ticho. Pak řekla klidným a tichým hlasem paní Rolandová: „Nemáte na vybranou. Povězte jí to.“
Na to Lada Poolová řekla: „Paní, jste prochladlá. Běžte nahoru, tam hoří oheň.“
„Nenechám si od vás poroučet. Musíte mi ihned povědět, kde je pan Rochester.“
Odpověděla: „Když vás přivezli domů, slečna Adéla odešla a neřekla, kam jde. V úzkosti nad vaší nehodou jsme její nepřítomnost nezjistili, dokud odpoledne nepřijel domů pan Rochester. Jakmile bylo zřejmé, že odešla ze své vůle, pan Rochester se vydal za ní, aby ji přivezl zpátky.“
„V tomhle sněhu a bez odpočinku? Víte, kam jel?“ Následovala další odmlka. Stála jsem v tmavé hale, celá prochladlá a zmatená. „Kolik je hodin?“ zeptala jsem se.
„Půlnoc,“ odvětila Lada Poolová.
„A proč jste tady v domě o půlnoci vy?“ zeptala jsem se paní Rolandové.
„Nabízím pomoc.“
„Pomoc? Jakou pomoc byste mohla poskytnout v tuhle hodinu? Vplížila jste se sem, protože víte, že je můj manžel pryč, abyste se s Ladou Poolovou smluvila proti němua tomu říkáte pomoc. Musíte odtud, obě a hned.“
„Ne, paní Rochesterová,“ řekla Lada. „Vy musíte zpátky do postele.“ V jejím tónu bylo něco výhrůžného.
Myslela jsem jen na to, abych se za každou cenu zbavila té hrozby. „Jděte!“ vykřikla jsem. „Nařizuji vám, abyste odešly. Všude, kde se ukážete vy dvě, přijdou potíže, trápení, úklady, bolest. Už vás v životě nechci vidět ve svém domě. Musíte pryč. Teď je pryč Adéla, Edvard, a já jsem si jistá, že vy dvě jste toho příčinou. Jděte!“
„Do toho sněhu?“ zeptala se nevěřícně Lada.
„Do čehokoli. Mně je to jedno. Jaké ohledy si zasluhujete – jedna jako druhá?“
Paní Rolandová na mě upřela oči. „Paní Rochesterová, jste nemocná –,“
Ale Lada na mě zasyčela: „Jste hloupá! Hloupá!“
„Nařídila jsem vám, abyste odešla!“ vykřikla jsem.
„Ovládejte se. Šlapete po nebezpečné půdě,“ pravila paní Rolandová pohrdlivě.
Nesnesla jsem, aby ta žena se mnou mluvila tímhle tónem. „Půjdete, nebo mám na vás zavolat služebnictvo?“
„Žádné služebnictvo tu není,“ sdělila mi paní Poolová.
„Cože? Můj manžel –“
„Buďte zticha,“ ozvala se rozzlobeně paní Rolandová. „Já jsem vás varovala – dělala jsem, co jsem mohla, div jsem neprosila. Teď si to poslechněte. Vaše služebnictvo je pryč – váš manžel je pryč. Vznášíte bláznivá obvinění, vyhrožujete mi, že mě vyhodíte do sněhu. Paní Rochesterová, hrozí vám nebezpečí. Vaše zdraví je chatrné – běžte zpátky do postele, buťte zticha a nedělejte další rozruch.“
Točila se mi hlava. Cítila jsem se slabá a poražená. Neměla jsem se na koho obrátit. Vyklouzlo mi. „Edvard se s vámi vypořádá. Edvard vás potrestá, vy zlá ženská.“
„Vždyť ani nevíte, kde je,“ odsekla tichým, zlým hlasem.
„My to víme a musíme vám to povědět. Je na cestě do Londýna za Adélou.“
„Ona odjela do Londýna?“
Paní Rolandová vykřikla se zoufalým vztekem: „Paní Poolová se vás snažila ušetřit. Bůh ví, že jsem se snažila i já, přes všechny urážky. Tak dobře, ať to víte – Adéla nechala vzkaz. Odjela do Londýna za matkou. Rochester se vydal za ní.“
„Za matkou? Célinou Varensovou?“ zvolala jsem. „Célina Varensová je mrtvá.“ Přesto jsem v tu chvíli věděla, že mluví pravdu. Viděla jsem tu líbeznou tvář na miniatuře v manželově zásuvce a vybavilo se mi, jak zmizela.
„Ne, Célina je živá,“ řekla paní Rolandová.
Při jejích slovech jsem sevřela sloupek schodiště, abych neupadla. Její hlas mě nemilosrdně zaplavoval. „Kdybyste se byla úmyslně nevyhýbala světu, nezalezla do Ferndeanu, nezavírala oči před minulostí a nechránila si tak bedlivě svůj malý ráj na zemi, byla byste se o jejím jménu dávno doslechla. Je nejslavnější tragédkou ve Francii, nejoslavovanější herečkou své generace. Teď je se svou společností v Londýně a Adéla zavrhla tenhle studený, nevlídný dům a chce být s ní.
Paní Rochesterová, znám Célinu Varensovou dlouhá léta.
Vy byste možná po svém anglickém způsobu pohrdala její morálkou, ale já vám říkám, že je to dobrá a statečná žena, velmi statečná. Po souboji, který pan Rochester svedl s jejím milencem vikomtem, ji štěstí žalostně opustilo. Navázala neblahý vztah s jedním zpěvákem, který ji v Itálii opustil. Skončila bez prostředků – neměla přátele, peníze, byla nemocná, a tak se vrátila do Paříže. Nemohla se o Adélu starat – nemohla se postarat ani o sebe. Adéla by byla hladověla, kdyby se jí neujal Rochester. Célina by byla asi zemřela, kdyby se nad ní neslitovaly milosrdné sestry ze Saint-Sulpice. Nakonec však z těžké nemoci a hrozné bídy vstala a nyní jí svět leží u nohou.
Adéla odjela za ní – a váš manžel také.“
Znělo to vítězoslavně.
Paní Poolová mi položila studenou ruku na rameno a řekla:
„Tak co – půjdete zpátky do postele a přestanete se do všeho plést? Vaše přítomnost nám všem před deseti lety v Thornfieldu přišla draho, Jano Eyrová, a když si nedáme pozor, přijde nám draho zas. Jste nevinná – ano – a nemyslíte to špatně, ale cena za vaši nevinnost a čistotu je vysoká.“
Nedbala jsem na její slova; nic mi neříkala. Byla jsem zoufalá. Obraz Céliny mi nevycházel z mysli. Jak dlouho ví Edvard, že je v Londýně? Viděl ji tam už? Jak dlouho ví, že není mrtvá? A teď jede hlubokým sněhem za ní. Hlava se mi točila. Ucítila jsem velikou prázdnotu.
Zmateností pronikl chladný, neúprosný hlas Lady Poolové. „Přišla jste o služebnictvo, o manžela, ale v jednom ať je po vašem. Už tu nezůstanu. Vždycky jste mě nenáviděla, Jano Eyrová, a dnes jste dala svou nenávist příliš jasně najevo. Paní Rolandová a já odejdeme do Starého domu. Poskytne mi přístřeší, než si rozmyslím, co dál. Žádná bída, těžkostí a starosti by nemohly být horší než zůstat tady.“
S lampou v ruce společně přešly halu a zanechaly mě ve tmě.
U vchodu se Lada Poolová otočila. „Octla jste se sama.
Komorné odešly, protože jejich rodiny usoudily, že bude lepší, aby hladověly, než aby pracovaly pro Rochesterovy, a když odešly ony, ostatní sloužící tu zůstat nechtěli. Víte, že se v okolí věří, že pan Rochester zabil svou první ženu.
Muž, který zabil jednou, může zabít i podruhé. Myslete na to.“
Slyšela jsem, jak snímají těžké závory ze vstupních dveří.
Z bílého prostoru, v nějž se proměnily trávník a silnice, zavál studený vzduch. Větve bezlistých stromů nesly tíhu sněhu.
„Myslete na to, Jano Eyrová.“
A byly venku ze dveří. Strnule jsem stála a dívala se, jak si dvě černé postavy na sněhu ruku v ruce pomáhají přes bílou pustinu.
DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA.
Mechanicky jsem přešla halu a zavřela dveře. Byla jsem prochladlá do morku kostí, a tak jsem našla svůj plášť a přehodila si jej přes noční košili. Šla jsem do salonu a posadila se u vychladlého krbu plného popela, sama v celém velikém domě plném ozvěn.
Muka té dlouhé noci mě dodnes neopustila. Ať jsem se sebevíc snažila, nemohla jsem odpoutat myšlenky od Céliny Varensové. Odejel Edvard opravdu za Adélou, nebo snad hledá její matku? Byla jsem zmatená. Nedokázala jsem odlišit pravdu od lži, skutečnost od iluze. Hodiny odbily jednu, pak dvě, potom tři…
Pak se zřejmě projevily účinky lékařova nápoje a na chviličku jsem si zdřímla. Bylo to, jako bych se vrátila do svých osmnácti let, kdy jsem opouštěla Thornfield. Viděla jsem se, jak se plížím pryč a chystám se k bezútěšnému útěku a bloudění bez domova. Slyšela jsem, jak Edvard potom, co byla odhalena falešnost sňatku, říká: „Chápeš, co od tebe chci?
Jediný slib: Budu tvoje, Edvarde Rochestere.“ A já mu to odepřela. Nemohla jsem s ním žít jako jeho milenka. Pak řekl – s jakou bolestí! – „Odsuzuješ mě k životu v neštěstí a ke smrti proklatce.“ A přestože jedna část mého já toužila podrobit se, neudělala jsem to.
Potom jsem zaslechla jeho hlas znovu, jako jsem jej slyšela tenkrát po dlouhém odloučení. Volal: „Jano! Jano!“a viděla jsem se, jak putuji k Thornfieldu, abych ho našla, a nacházím jen rozvaliny, a pak jdu dál, do Ferndeanu, kde nalézám svého drahého člověka zmrzačeného, tak nemocného a osamělého, že mu bylo jedno, zda zůstane živ. Vzpomínala jsem na naši společnou radost, když jsme oba zjistili, že se stále milujeme. V tom krátkém polomu u studeného krbu v té strašné noci jsem si připomněla štěstí.
S trhnutím jsem se probrala a uvědomila si, v jak strašné situaci jsem, ale přesto jsem vnímala štěstí, které k nám tenkrát přišlo po tolika obětech a strastech. Paní Poolová mi řekla, že jsem hloupě nevinná, a oslovovala mě „Jano Eyrová“, jako by to jméno samo bylo výrazem pohrdání. Ta hloupá, neviňoučká Jana Eyrová dokázala přežít drtivou ránu v Thornfieldu před tolika lety, odešla, aby si zachovala svou důstojnost, bojovala a opět našla svou láskua třeba to ve své hlouposti a nevinnosti dokáže znovu, pomyslela jsem si. Pravda byla taková, že bych nemohla žít bez vědomí toho, že mě Edvard miluje. Nemohla bych žít, kdyby mi nejistota měla užírat důvěru k němu. Byl polovinou mé duše; bez něho můj život neměl smysl. Během let manželství bylo mou úlohou utěšovat, vytvářet řád a spokojenost. Chci-li to manželství zachránit, musím jednat.
Rozsvítila jsem lampy a rozdělala oheň. Nedá se nic dělat.
V Thornfieldu sama zůstat nemohu. Pojedu za Edvardem do Londýna.
Čekaly mě veliké obtíže. Počasí bylo špatné a mohlo se ještě zhoršit. Byla jsem celá bolavá a pohmožděná po svém pádu. Neměla jsem kočího a musela jsem najít jiného, přičemž celá vesnice byla proti mně. Přesto to zkusím, pomyslela jsem si.
Ze všeho nejhorší bylo jedno pomyšlení, které jsem téměř nemohla snést: že putování v takovém počasí může způsobit, že přijdu o dítě. Přesto, utvrzovala jsem se, když jsi byla Janou Eyrovou a byla jsi dohnána do zoufalé tísně, riskovala jsi všechno, i život, když jsi naslepo odešla, bez přátel a sama. Teď musíš riskovat zase všechno, i tohle. I tohle.
Když jsem procházela velikou, prázdnou, vymrzlou thornfieldskou halou, rozednívalo se. Šla jsem nahoru a sbalila si malou tašku s tím nejnutnějším. Jestli mi ve vesnici nepomohou, budu muset sněhem dojít až na faru, kde mi pan Todd půjčí kočár a koně, aspoň jsem doufala.
V kuchyni jsem našla a vypila trochu mléka, abych se posílila, a spolkla pár soust chleba, ačkoli jsem neměla chuť.
I když byl oheň vyhaslý a věděla jsem, že v místnosti musí být vzduch pronikavě studený – na oknech byly zevnitř ledové květy –, bylo mi spíš horko.
Přesto jsem vykročila do haly, vzala tašku a otevřela vstupní dveře. Vydám se k faře pěšinou přes pole, sněhem.
Od večera se zvedl studený vítr a já s obavami pohlédla na rozlohu sněhu před sebou. Věděla jsem, že za stromy na konci trávníku se táhne silnice a za ní cesta přes pole ke kostelu a k vesnici. Budu muset ujít něco přes půl míle. Za pěkného dne je to kousíček, ale v takovémhle počasí to pro mě v mém stavu byla náročná výprava. Navíc jsem tušila, že nejsem zdravá; chvíli mě mrazilo, chvíli mi bylo horko. Přesto jsem, zdravá nebo nemocná, nemohla zůstat v tom prázdném domě, bez manžela a obklopená všemožnými starostmi.
Jsem přesvědčená, že existuje okamžik, kdy žena může a dokáže odhodit vše, čím ji normálně svazuje její pohlaví, a jednat s rozhodností, jaká se očekává od muže. Pro mne, někdejšího sirotka odkázaného jen a jen na sebe ve světě, který se tvářil pramálo přátelsky, ten okamžik právě nastal.
Odejdu z Thornfieldu, pojedu do Londýna, když to musí být, najdu Edvarda a pak, budu-li živa, přijdu na nějaký způsob, jak řešit všechny záhady a hrůzy, které nás obklopují. Buď to dokážu, nebo mě to zahubí. A přestože podle toho, co vzápětí následovalo, se může zdát, že jsem tentokrát nebyla nucena podrobit své odhodlání rozhodující zkoušce, ten okamžik pro mě znamenal přelom.
Když jsem stoupla na zasněžený práh s taškou v ruce, vítr zazmítal mým pláštěm. Potom jsem v tichu zaslechla koňské zaržání. Nezabývala jsem se tím, vždyť jsem věděla, že zbylí koně jsou ve stájích nenapojení a nenakrmení a že budu muset poprosit pana Todda, aby zařídil nápravu.
Potom se z té strany, kudy vedla příjezdová cesta k domu, ozvalo: „Jano! Haló – Jano!“
Vykročila jsem z portálu a otočila se. Vysoká postava v plášti a se starým cylindrem na hlavě, shrbená na unaveném koni, zvedla ruku na pozdrav. Jezdec sklouzl z koně a šel ke mně. Spatřila jsem hubenou, nažloutle hnědou tvář.
Když sejmul klobouk, viděla jsem nad vyzáblým obličejem s orlím nosem velice světlé krátké vlasy, jakoby vybělené slunečním žárem. Byl to můj bratranec Jan Křtitel Rivers.
Myslela jsem, že je v Indii, kam dávno odešel jako misionář.
Přicházel ke mně sněhem a objal mě. Když mě pustil, pousmál se a rozhlédl se po zasněžené ploše. „Anglie vítá ztraceného syna poněkud chladně,“ prohodil. Pak, s rukama stále na mých ramenou, řekl: „Jano, nevypadáš dobře. Měl jsem velikou radost, když jsem uviděl svou malou přítelkyni ve dveřích, ale pak jsem se podivil, kam to jde sama, po ránu a s velikou taškou v takovém nečase.“ Vzhlédl k velkolepému průčelí a řekl: „Tak tohle je obnovený Thornfield? Vypadá nádherně.“
„Jsem strašně ráda, že tě vidím, Jane Křtiteli,“ řekla jsem.
„Pojď dovnitř, i když ti mohu nabídnout jen studené a smutné uvítání.“
„Rád. Je tu někdo, kdo by se mi postaral o koně? Dobře mi v tom sněhu posloužil, ale už je chudák celý zmožený.“
„Není tu nikdo. Odvedu tě do stájí.“
Dvůr před stájemi byl v žalostném nepořádku. Tady překocené vědro, tam hromada špinavé slámy a leccos jiného.
Vypadalo to, jako by podomek nechal práci rozdělanou a šel – a také to tak asi bylo. Oba kočároví koně byli ve svých stáních a vyhlíželi, ale také ve třetím stání – a to mě ohromilo – vyhlížela ven Ruby. Kde se asi našla a kdo ji přivedl domů? Šla jsem k ní a pohladila ji po čele. Přitulila se ke mně.
„Kde jsou podomci?“ zeptal se Jan Křtitel.
„Jeden byl propuštěn, druhý utekl,“ vysvětlila jsem.
„Vlastně všichni sloužící jsou pryč.“
Jan Křtitel na mě překvapeně pohlédl, ale nevyptával se.
„Tak já se o koně postarám,“ řekl, rychle odsedlal svého, hodil sedlo do kouta dvora, sklonil se k pumpě, která naštěstí nebyla zamrzlá, a začal čerpat vodu. „Běž dovnitř, Jano,“ vyzval mě. „Nesmíš moc prochladnout. Pan Rochester je doma?“
„Odjel do Londýna.“ Slyšela jsem, jak slabě, skoro dětsky zní můj hlas.
Jan Křtitel se narovnal a ohromeně na mě upřel pohled.
„Kdo tedy s tebou je?“
„Nikdo.“
„Úplně sama – a v takovém stavu?“ Pochopila jsem, že mu jedna ze sestřenek, Diana nebo Marie, pověděla, že budu mít dítě. V jeho hlasu se ozvala starostlivost a soucit, ale pak nabral ráznější tón. „Budiž. Nerozumím tomu všemu, ale vidím, že mohu být k užitku.“ Otočil se zpátky k pumpě. „Běž dovnitř, Jano. Ten studený a ostrý vítr ti může ublížit.“
„Tobě také, Jane Křtiteli. Musíš být zvyklý na teplejší podnebí. Co tě přivádí zpátky?“ Přitom jsem zvedla jeho sedlo a nesla je do sedlovny pod byty služebnictva.
„Polož to, Jano,“ nařídil mi.
„Pohyb mě zahřeje,“ opáčila jsem.
„Paličatá ženská,“ zamumlal a nesl vodu do stájí. Když se vrátil s prázdným vědrem, vysvětlil: „Ze zdravotních důvodů jsem musel domů. Tady budu moci pracovat docela obstojně, ale v horkém podnebí už nikdy. Ale tohle mi udělá ohromně dobře,“ řekl zase od pumpy.
Odvedla jsem jeho koně do prázdného stání a zavřela dovnitř. Přitom jsem se trochu podivovala Janově bezprostřednosti. Byla to pro mě novinka. Vždycky to býval škrobený a usedlý člověk se smyslem pro spravedlnost, ale poněkud dával přednost spravedlnosti před milosrdenstvím.
Viděla jsem, že deset let v Indii ho změnilo.
Když jsme byli hotovi s koňmi, Jan Křtitel mě odvedl dovnitř, usadil mě v saloně, vybral popel, znovu rozdělal oheň a nakázal mi, abych se ani nehnula, dokud nenajde něco k jídlu. Zatímco prohledával spíž, seděla jsem strnule jako prokřehlý pták na větvičce. Věděla jsem jen, že musím jet do Londýna hledat Edvarda. Ale jak?
Jan Křtitel se vrátil s chlebem a sýrem a postavil konvici nad oheň na trojnožku, kterou objevil. „Jistě ti neuniklo, že mě život v cizině naučil praktičnosti, přizpůsobivosti a zdatnosti.“
„A naučil tě utěšovat a uklidňovat,“ připojila jsem. „Byl jsi hodně nemocný?“
„Asi ano. Ale už je mi dobře a jsem velmi spokojený. Byl jsem povolán na misionářské pole. Řídil jsem se tím povoláním, a teď, jak se zdá, Prozřetelnost usoudila, že se mám odtamtud vrátit. Vyhledám si tu nějakou farnost, kde budu moci pokračovat v práci. Zatím mám volno, a tak jsem přijel na návštěvu.“
Roky byly k Janu Křtiteli v mnoha ohledech laskavé. Klasickou krásu, jíž se kdysi vyznačoval, takže připomínal spíš sochu než člověka, čas a rozmary podnebí změnily, ale nezničily. V klidném modrém oku svítilo laskavější světlo, kdysi hladké čelo brázdilo několik vrásek – připadalo mi, že je vyryla vytrvalost a potřeba tolerovat, odpouštět a chápat.
Někdejší ryzí krása zestárla, utrpěla, ale v dnešní vyzáblosti, ve stopách, jež na něm zanechal čas, bylo vidět ovoce zkušeností, s nimiž se musel vyrovnávat, a statečně vyrovnávat. Jan Křtitel prošel zkouškou ohněm, poznal vítězství i porážku, utkal se se slabostí, také svou vlastní, a vyšel z ohně vyzkoušený, silnější a lidštější. Tak tohle byl muž, kterého jsem si kdysi mladého a zapáleného pro víru prostě nemohla vzít.
Obrátil ke mně všímavé, a přece trpělivé oči. „Mohu si jako bratranec dovolit položit ti několik zkoumavých otázek? Dozvěděl jsem se, že Diana ani Marie od tebe už nějaký čas nedostaly zprávy. Předpokládaly, že tě asi zaměstnává stěhování a tvůj zdravotní stav, a nedělaly si starosti, jen dychtivě čekaly, až se jim ozveš. Ale já tě tu nacházím , samotnou v prázdném domě, jak právě odcházíš, a k tomu pěšky. Když dovolíš, budu se tě ptát, a když ti budou mé otázky nepříjemné, spoléhám na to, že mě zarazíš.“
Pilně jsem připravovala čaj, sundala jsem kovovou konvici z trojnožky a nalila vodu do porcelánové. Upírala jsem oči na to, co jsem dělala, a ne na bratrance. Řekla jsem:
„Nemohu předstírat, že je tu všechno v pořádku.“ Nemohla jsem však dál. Oči se mi zalily. Přiklopila jsem konvici víčkem a s odvrácenou hlavou, abych trochu utajila slzy, jsem si šla sednout.
„Jano, Jano,“ zamumlal, „nerozčiluj se. Jsem tady – a ty víš, že udělám všechno, co je v mých silách, abych ti pomohl. Jak se vede Jonathanovi? A panu Rochesterovi?“
„Jonathan je ve Ferndeanu, bydlí u tamějšího faráře pana Weatherfielda, a Edvard – Edvard je zdráv.“
„Předpokládám, že odjel na nějaké obchodní jednání.
Pověz mi, kam jsi měla namířeno, když jsem tě zastihl na odchodu a se zavazadlem?“ Vysvětlila jsem, že všichni sloužící kvůli nepřátelství vesnice odešli a že jsem měla namířeno k panu Toddovi, aby mi půjčil kočár na cestu do Londýna. Víc jsem Janu Křtiteli neřekla. Asi tušil, že to není všechno, ale nenaléhal. Místo toho vyprávěl o svých zážitcích v cizině, o indických pouštích a pláních, o horách, o lidech a o své práci s obracením lidí na víru.
Teplem ohně jsem usínala; Jan Křtitel starostlivě přistoupil a chladnou rukou mi sáhl na rozpálené čelo.
„Jano, ty máš horečku!“ ulekl se. „Musíš do postele. Kde je tvůj pokoj? Rozdělám oheň, a jen co se to tam ohřeje, musíš jít nahoru.“
Nenamítala jsem nic, protože mi nyní bylo opravdu špatně. Jan Křtitel, trpělivý a jemný jako žena, rozdělal oheň ‚ v mé ložnici, nahřál lůžko, odnesl mě nahoru a později mi přinesl uklidňující nápoj. Potom se mě zeptal, jak se dostane ke kostelu, protože hodlal požádat o pomoc pana Todda.
„Můj kůň je ale unavený,“ řekl. „Mohu se svézt na tvé kobylce?“
„Ne,“ polekala jsem se, „na Ruby nejezdi, protože se včera splašila a shodila mě.“
Zděsil se. „To není divu, že je ti zle. Dobrá, pojedu na svém. Míli snad ještě ujde. Teď pěkně odpočívej. Za hodinu jsem zpátky.“
Tak odjel a já díky únavě, nemoci a úlevnému vědomí, že Jan Křtitel je se mnou, usnula. Probudilo mě až pozvání na oběd. Prohlásila jsem, že je mi mnohem líp, a vstala, protože jsem nechtěla, aby byl Jan Křtitel u stolu sám. Dole jsem našla hospodyni pana Todda, paní Willowsovou, a jednu mladou ženu a jejího bratra, příbuzné paní Willowsové, za které se plně zaručovala. Už se stačili ubytovat.
Dívka dostala pokoj v horním patře, mladík obsadil bývalý Jeremiášův byt u stájí.
„Děláš zázraky,“ řekla jsem Janu Křtiteli, když jsem si sedala k prostřenému stolu. „Nevím, jak ti poděkovat.“
„Díky Bohu, že jsem přišel včas a nemusela ses lopotit sněhem k panu Toddovi,“ odpověděl Jan Křtitel. „Todd není žádný horlivec, to je vidět, ale v krizi obstál, a to je mu ke cti.“ Odmlčel se a já uhodla, že mu pan Todd pověděl něco o tom, co se v Thornfieldu dělo. Pan Todd asi také věděl, že Lada Poolová se usadila ve Starém domě. Nevěděla jsem, co jiného Jan Křtitel vyslechl, ale mohlo toho být hodně, protože pan Todd sice nebyl nijak energický duchovní, ale věděl o všem, co se v sousedství stalo.
Byla jsem v obtížné situaci. Na prvním místě stála loajalita k Edvardovi, loajalita manželky k manželovi. A přestože se Jan Křtitel ke mně choval naprosto otevřeně a uvolněně, jako by nikdy nepadla ta dávná nabídka k sňatku, vzpomínka na ni mě přece jen poněkud svazovala. Ale vždyť s panem Toddem jistě mluvili o událostech v Thornfieldu, takže by bylo bláhové předstírat, že je všechno v pořádku. Navíc jsem Janu Křtiteli dlužila jistou upřímnost. Nepřišel mi snad na pomoc, když to bylo nejvíc zapotřebí?
„Pan Todd ti možná pověděl o jistých těžkostech, které jsme měli,“ nadhodila jsem. „Asi už víš, že odchod služebnictva je to nejmenší.“
„Přiznávám, že nějak nechápu, co se děje,“ odpověděl s vážností. „Pan Todd mi řekl, že sestra bývalé paní Rochesterové veřejně vznáší těžká obvinění proti tvému manželovi.
Musíš mi odpustit, Jano, ale mluvím jako přítel a také, to musím připomenout, jako tvůj jediný mužský příbuzný a přirozený ochránce – samozřejmě až po tvém manželovi.
Připadá mi, že žijete v oblaku pověstí a pochybností, nevyslovených podezření a obžalob, na které nebyla dána odpověď. Takové věci jsou škodlivější než jakákoli pravdamyslím zejména pro tebe, protože, jak tě znám, vůbec nepochybuji, že si tvá povaha žádá přímou cestu a plné denní světlo. Vždycky jsi raději čelila pravdě, i když byla tvrdá, než pochybnostem, nejistotě a nejasnosti.“
„Za všechno může ta strašná, zlá ženská, paní Rolandová, a její spřeženkyně Lada Poolová,“ prohlásila jsem.
„Snad,“ odpověděl. „Mohu ale mluvit přímo, Jano? Vždycky jsi bývala připravená čelit každé výzvě a brát věci tak, jak jsou. To je jeden z důvodů, proč tě máme s Dianou a Marií tak rádi. Měj pořád na paměti, že jsi naše sestřenka, že tě máme rádi a že tě nikdy nezklameme. Nejsi sama, Jano.“
Hleděla jsem na něho a srdce jsem měla tak plné vděčnosti, že jsem takřka nebyla schopná odpovědět. „Jane Křtiteli…“ zakoktala jsem.
„Vyslechni mě, prosím, Jano. Musím jít k věci. Paní Rolandová poškozuje tvoje jméno, a hlavně jméno pana Rochestera. Vyrozuměl jsem, že jde také o nějaké peníze, nevrácené věno. To není tak důležité, ale musím říct, že svět na taková opomenutí nepohlíží příznivě. Mnohem vážnější je ovšem pomluva, kterou šíří, když naznačuje, že pan Rochester je strůjcem smrti své první manželky.“
Když jsem ta slova slyšela nahlas od svého bratrance, jehož celý život byl přímočarý a řízený povinností, hluboce to mnou otřáslo. „Jane Křtiteli,“ zaprosila jsem, „prosím tě, nemluv o té věci. To jsou řeči strašné ženské, která je z rodiny plné zkaženosti a šílenství. Edvard se do toho zapletl časným, nemoudrým sňatkem. Masonové mu pokazili a málem zničili život. Smrt Berty Masonové ho měla osvobodit, a ta rodina ho pronásleduje dál.“
„Prosím tě, věř mi, Jano, že tě tím nechci rozrušovat, ale paní Rolandová mlčet nebude. Jed se bude šířit. Jsem přesvědčen, že ji pan Rochester musí jednou provždy umlčet, i kdyby ji měl pro očištění svého jména zažalovat. Pokud to totiž neudělá, bojím se, že lidé budou věřit, že je na těch pověstech zrnko pravdy.
Jsou naneštěstí lidé, jejichž hlavní potěšení je věřit vždycky tomu nejhoršímu. Pan Rochester si možná myslí, že je nejlepší tu věc přehlížet, pohrdat jí. Není to sice nerozumný přístup, ale podle mého mínění je čas na ráznější zásah.
Ty řeči nemusejí utichnout. Asi je bude nutné rozdrtit.
Říkám to kvůli tobě, Jano, protože jde o tebe a nepřímo i o tvého syna. Říkám ti to, moje milá, protože je třeba, abys věděla, že v tom smyslu hodlám promluvit s tvým manželem, až se vrátí.“
Bála jsem se, že to asi Edvarda rozzlobí, a řekla jsem:
„Radši to nedělej, Jane Křtiteli, protože si nejsem jistá, jestli ti Edvard za tvou starostlivost poděkuje.“
„Myslíš za mé vměšování, ty malá diplomatko,“ usmál se.
„Je mi jasné, že být panem Rochesterem, nebyl bych nadšen radami člověka, kterého v životě neviděl, který se sem vrátil po deseti letech, tvrdí, že je tvůj bratranec, a okamžitě si osobuje právo vnucovat mu svůj názor na tak delikátní záležitost. Ne, já bych takovou starostlivost nevítal a vůbec se mi nelíbí představa, že ji mám projevit. Jestli však nepromluvím já, Jano, kdo promluví?“
Beze slova jsem na něho zírala. Vyhlídka na toto střetnutí mě plnila obavami. Až příliš dobře jsem si uměla představit Edvardův hněv, buď chladný a pohrdavý, nebo otevřený. Přesto jsem se neubránila myšlence, že postup navrhovaný Janem Křtitelem, otevřená výzva paní Rolandové, která by jistě skončila jejím pokořením, by mohl mít úspěch. Jakmile bude poražena, odjede pravděpodobně do Francie, navždycky umlčená.
Rochesterové byli vždycky sví, rozhodní a odolní, pyšnili se svou lhostejností k tomu, co kdo o nich říká. Jejich rodovým heslem mohlo být: „Jen ať si mluví!“ Proto můj manžel přijal slova paní Rolandové s pohrdáním. Takový muž bude zajisté dobře vědět, jak jednat, když ho urazí jiný muž, ale ne, když ho napadne žena.
„Nelam si s tím hlavu, Jano,“ utěšoval mě Jan Křtitel, když viděl mé zamyšlení. „Teď se musíš najíst. Skoro ses toho dobrého jídla, které nám paní Willowsová opatřila, nedotkla. Jez – a zahraješ mi po večeři?“
„Ráda,“ odpověděla jsem, a když si Jan Křtitel udělal pohodlí u ohně v saloně, zahrála jsem mu melodie, o nichž jsem si pamatovala, že se mu líbívaly.
Už dlouho jsem nehrála a působilo mi to velkou radost.
Právě jsem dohrála poslední takty lidové balady o Barboře Allenové, kterou se mnou Jan Křtitel ze svého křesla zpíval, a všude vládl klid a mír, když tu jsem od klavíru zaslechla škrábání na okno. Nebrala jsem je na vědomí. Ozvalo se však znovu.
Tentokrát je slyšel i můj bratranec. „Co to je?“ vykřikl, vyskočil z křesla a přistoupil k oknu. Vyhlédl ven. Šla jsem za ním a venku ve tmě jsem spatřila postavu, kterou jsem poznávala, a bledý, polekaný a zoufalý umazaný obličej, který jsem dobře znala.
„Jeremiáš!“ vykřikla jsem a Janu Křtiteli vysvětlila: „To je Jeremiáš, náš kočí.“
„Chceš ho pustit dovnitř?“
„Samozřejmě,“ vykročila jsem ke dveřím salonu.
Jan Křtitel šel za mnou a varoval mě: „Možná, že pil.“
„Pokud ano, je to poprvé v životě, protože Jeremiáš nepije.“
Jan Křtitel možná o mém tvrzení trochu pochyboval, ale šel za mnou k domovním dveřím. Když je otevřel, Jeremiáš stál trochu opodál, připravený dát se na útěk. Podíval se na nás, zřejmě se rozhodl a nejistě k nám přistoupil s prstem na rtech. Když stál pod námi na schodech, viděla jsem, že je na tom velmi špatně, třese se zimou, šaty má nevykartáčované, vlasy rozcuchané.
„Paní,“ oslovil mě, „mohl bych s vámi mluvit? Ale nikdo to nesmí slyšet.“ S pochybností pohlédl na Jana Křtitele.
„Musí to být v soukromí, paní – prosím vás.“
„Já jsem Rivers, bratranec paní Rochesterové,“ vysvětlil Jan Křtitel. „Co chcete?“
„Buď k němu laskavý,“ ozvala jsem se. „Pracoval pro nás od dětství a jeho rodiče jsou naši staří sloužící z Ferndeanu.
Jeremiáši, pojď dovnitř.“
Zavrtěl hlavou. „Netroufám si. Pán mě propustil.
A potom, když jsem se vrátil s Ruby, paní Poolová mě poslala pryč a řekla, že mě najdou a dají zavřít, jestli se ještě jednou opovážím přijít.“
„Pán je pryč a to, co udělal, určitě udělal ukvapeně. Třeba si to rozmyslí. A paní Poolová odešla. Pojď dovnitř.“
Jeremiáš váhavě vstoupil a stále se třásl zimou.
Jan Křtitel byl dosud na pochybách a oslovil zkroušenou postavu v hale. „Tak mluvte, člověče!“
„Pojď, Jeremiáši,“ řekla jsem, „musíš se najíst,“ a přiměla jsem ho vejít do teplé kuchyně. Vyzvala jsem ho, aby si sedl, a dala jsem mu chléb, sýr a teplé mléko. Začal se uvolňovat.
„Tak ty jsi našel Ruby a přivedl ji zpátky?“ řekla jsem povzbudivě. „A to přesto, že jsi byl propuštěn.“
„Nemohl jsem ji nechat běhat. Byl jsem deset mil od Thornfieldu, když se kolem mě přehnala tryskem po silnici. Měl jsem namířeno do Ferndeanu. Přespal jsem v jednom seníku, když mě poslali pryč, protože na cestu byla moc velká tma a zima. Ráno jsem si přivstal a vyrazil, a najednou ji vidím pádit kolem bez sedla, ale s visící uzdou.
Už se trochu uklidňovala, a když jsem na ni zavolal, poznala mě po hlase, zpomalila a pak se ke mně vrátila. Když jsem neviděl sedlo, ale uzdu ano, dostal jsem o vás strach, a tak jsem ji vedl po silnici zpátky k Thornfieldu a cestou jsem vás hledal.
Nebylo po vás ani stopy, zato jsem po několika mílích našel dámské sedlo. Když jsem je sebral, dostal jsem hrozný strach, protože bylo vaše, paní, a řemeny byly přetržené.
Tak jsem došel k Thornfieldu. Musel jsem zůstat venku, přestože jsem měl koně a přestože jsem si moc přál vědět, jestli jste v bezpečí. Poslali mě přece pryč a pan Rochester hrozně zuřil, když mě vyhazoval. Bál jsem se přiblížit k domu, ale jak bych se mohl vrátit k rodičům a říct jim, že si myslím, že vás shodil kůň, ale že jsem neudělal nic pro to, abych zjistil, jestli jste se v pořádku dostala domů?“
„Jela jsem právě za tebou, když se Ruby splašila,“ řekla jsem mu.
„Doufal jsem v to, paní, i když jsem měl hroznou starost.
Doufal jsem, že jste jela za mnou.“
Jan Křtitel už byl myslím přesvědčen, že Jeremiáš je poctivý člověk. Přesto se zeptal: „Když vás propustili, kdo to ráno paní Rochesterové sedlal koně? Paní Rochesterová promine, když řeknu, že není žádná zvláštní jezdkyně, ale kdyby bylo sedlo pořádně upevněné, ta nehoda by se nestala.“
„To je právě to, pane,“ odpověděl Jeremiáš. „Ta věc je pořád horší. Samozřejmě, že bych byl sedlal já, kdybych tam byl, ale odešel jsem ze stáje po půlnoci, takže nevím, kdo to dělal. Zatímco jsem ale s Ruby čekal u příjezdové cesty k Thornfieldu a představoval si, jak se bude pan Rochester zlobit, když se vrátím do domu, a jestli mi odpustí – protože, jestli prominete, paní, pan Rochester je sice trochu ukvapený, ale spravedlivý –, prohlédl jsem si sedlo trochu pečlivěji. Paní,“ řekl mi vážně, „řemeny sedla byly naříznuté. Na obou je to jasně vidět.“
„To není možné,“ odporovala jsem mu, ale v témže okamžiku se ozval Jan Křtitel. „Kde je sedlo? Radši mi to ukažte.“
„Nevím jistě, pane. Přinesl jsem sedlo k zadnímu vchodu a paní Poolová mě vyhnala. Řekla mi, že vás bezpečně dopravili domů a že mě nebude poslouchat. Řekla, že mám koně předat podomkovi a zmizet, než se vrátí pan Rochester a najde mě tu.
Nechal jsem sedlo v sedlovně a zamířil zase k Ferndeanu, ale dřív než jsem ušel velký kus cesty, napadlo mě, že vám musím povědět o těch naříznutých řemenech, paní.
Musím vám však říct ještě něco horšího. Ruby má na hřbetě, kde bylo sedlo, ránu asi tři centimetry dlouhou, jako by někdo pod sedlo něco dal, možná hřebík. Jakmile jezdec, totiž vy, paní, sedlo zatížil, hřebík začal koně bodat, až se nakonec splašil. A s naříznutými řemeny muselo sedlo začít dříve nebo později klouzat a jezdec musel spadnout. To bylo uděláno naschvál, paní.
Připlížil jsem se k domu a schoval se. Doufal jsem, že vás po obědě najdu v salonu a povím vám to – že vás budu varovat.“ S neklidným pohledem na Jana Křtitele řekl se vší opravdovostí: „Vy mě znáte, paní. Jen tak něco mě nevyvede z míry a nevymýšlím si žádné bláznivé nápady. Ale v Thornfieldu se dějí den ode dne divnější věci.“
Vybavilo se mi, že jsem předešlého večera zaslechla paní Poolovou, jak šeptá paní Rolandové: „Nikdo jí to neřekne.
Poslala jsem ho zase pryč,“ a věděla jsem, že mluvila o Jeremiášovi a o naříznutých řemenech.
Na popud Jana Křtitele jsme šli rovnou do sedlovny. Nechtěla jsem zůstat doma, přestože mě k tomu vybízel. Našli jsme tam mladého muže, kterého přivedla paní Willowsová, jak ještě při světle lampy pracuje. Při našem příchodu překvapeně vzhlédl.
„Přišli jsme si prohlédnout panino sedlo – paní Rochesterové,“ vysvětlil bez okolků Jan Křtitel. Mladík řekl, že je vyčistil a uklidil k ostatním, a pak dodal: „Oba řemeny jsou prasklé a potřebují spravit, ale jsem přesvědčen, že byly naříznuté, a proto praskly. Doufám, že mě z toho nikdo nebude vinit.“
„To jistě ne,“ uklidnil ho Jan Křtitel. Podívali jsme se na sedlo. Jeremiáš měl pravdu. Řemeny byly skoro přeříznuté a pak se přetrhly. Bylo to zřetelně znát.
Potom jsme se šli podívat do stáje na Ruby. Stopu na hřbetě měla přesně takovou, jak ji Jeremiáš popsal.
Jana Křtitele to přesvědčilo a hluboce jím to otřáslo. Řekl:
„Je to jasné. Někdo se ti pokoušel ublížit, ne-li tě zabít, Jano. A odpověď zná ten, kdo sedlal koně.“
Nebyla jsem schopna slova. Byla jsem příliš otřesena vědomím, že je na světě někdo, kdo mě tolik nenávidí, že by mě rád zabil.
Jan Křtitel se s povzdechem otočil k Jeremiášovi. „Pro dnešek radši zůstaňte tady s novým kolegou. Pojďte se mnou do domu a já vám opatřím ložní prádlo a všechno ostatní, co budete potřebovat. Sice jste propuštěn, ale v tuhle hodinu nemůžete odejít. Půjdeme do domu, Jano.“
Šla jsem s ním. Odvedl mě do salonu, našel mi pléd, zabalil mě do něj a posadil mě k ohni. Pak odešel s Jeremiášem pro věci, které bude potřebovat.
Byla jsem tak zaměstnaná tím, co jsem se právě dozvěděla, že jsem slyšela, ale nevnímala zvuky blížícího se kočáru. Teprve když se Jan Křtitel po vyřízení Jeremiášovy záležitosti vrátil do salonu se slovy „Jano, někdo přijel!“ pochopila jsem, co jsem to vlastně slyšela, a tou dobou už se před domem ozýval zlostný hlas, pak těžké kroky v hale a ve dveřích salonu se objevila postava. Stál tam Edvard zabalený v těžkém cestovním plášti a tvářil se zuřivě. Za ním plaše postávala Adéla.
Vzal na vědomí přítomnost Jana Křtitele a s chladným hněvem mi řekl: „Aha – jak vidím, uměla ses v mé nepřítomnosti o sebe postarat, Jano. Ve stáji najdu Jeremiáše, kterého jsem propustil, jak se hrne do svého starého pokoje s novými přikrývkami, aby mu náhodou v noci nebylo zima.
A o půlnoci sedí u mého krbu pán, s nímž se tuším neznám.
Vidím,“ vrhl pohled na otevřený klavír s notami, „že jste si užívali hudby. Doufám, že se vám hraní mé manželky líbilo, pane,“ otočil se k Janu Křtiteli. Postoupil do pokoje.
„Hraní mé sestřenky se mi líbí odjakživa, pane,“ odpověděl Jan Křtitel. „Smím se představit? Jmenuji se Jan Křtitel Rivers. Pane Rochestere, jsou věci, o nichž se musíte okamžitě dozvědět –“
„Musím? Opravdu?“ hněvivě opáčil Edvard. „Nedovolujte si říkat mi, co musím vědět. Jste v mém domě, pane Riversi; nebudete mi rozkazovat. Rád bych si pohovořil se svou ženou o samotě. Adélo, půjdeš do postele. Vy, pane, laskavě udělejte totéž. Kde je paní Poolová?“
Ve dveřích se objevila paní Willowsová. „A kdo je tohle?“ Edvard se nepřestával mračit.
Vstala jsem. „Paní Poolová odtud odešla, Edvarde. Je toho hodně, co bys měl vědět. Třeba mi dovolíš, abych ti to pověděla.“
Řekl: „Vrátil jsem se po těžké cestě. Dostihl jsem Adélu na cestě k Londýnu. Byla dohnána k takovému zoufalství, že odešla z domu. Sloužící si tu zřejmě přicházejí a odcházejí, jak je jim libo, a tento cizí pán se těší z mého pohostinství, aniž bych o tom něco věděl. Ano, byl bych velmi rád, kdybys mi to vysvětlila, Jano.“
Jan Křtitel řekl: „Pane Rochestere, to, co se tu děje, má velmi pádné důvody. Nechci být nezdvořilý, ale kvůli vám samotnému vás žádám, abyste zmírnil svůj tón, dokud nebudete vědět všechno.“
„Děkuji za radu. Vidím, že se vás nezbavíme, pane Riversi. Jano, půjdeme nahoru.“
Vrhl na mě velitelský pohled a já ho bez námitek následovala z pokoje. V hale mě pevně uchopil za paži a vedl po schodech nahoru. Přiznávám, že jsem měla obavy. Můj manžel se ke mně od svatby nikdy nechoval jinak než něžně a zdvořile – nyní jsem však viděla jiného člověka, člověka, který mě téměř děsil. Přesto jsem v rozumném koutku své duše cítila, že je to pořád Edvard, kterého miluji a kterého jsem si vzala, a že ta divoká nálada přejde, jakmile s ním promluvím.
Vešli jsme do mého pokoje a on mi nařídil: „Sedni si, Jano.“ Posadila jsem se na nízkou stoličku u okna a čekala, zatímco on začal mlčky přecházet po pokoji jako zvíře v kleci, od okna ke dveřím a ode dveří k oknu, a ani jednou se na mě nepodíval. Jeho chování mě lekalo. Cítila jsem, že mám před sebou člověka, který neovládá svůj rozum ani nervy.
V duchu jsem z toho vinila Adélu; kdyby totiž neutekla a neodůvodnila to, jak vyplývalo z Edvardových dřívějších slov, tím, že byla v Thornfieldu nešťastná, a nenaznačila, že za to mohu já, Edvard by byl neopustil dům a nevrátil se v téhle náladě.
Nemohla jsem také vypudit z mysli Célinu Varensovouopět jsem si kladla otázku, jak dlouho už věděl, že je v Londýně. Viděl se tam s ní? A ještě důležitější otázka: jak dlouho věděl, že nezemřela?
Ticho se prohlubovalo. Bylo slyšet jen Edvardovy kroky.
Pak se náhle ozval. „Jano – nemáš mi co říct?“
„O čem chceš, abych mluvila?“ zeptala jsem se klidným hlasem.
„Doufám, že už ses sebrala z toho pádu.“
„Děkuji, ano.“
Došel k oknu a vyhlédl do tmy. „Po oblevě ani zdání.
Cesta zpátky byla nebezpečná. Váhal jsem, jestli nemám někde cestou zůstat, ale nemohl jsem se dočkat, přestože jsem se bál, že si kůň zlomí nohu.“ Zaklel. „Tak mluv, Jano, to tvoje mlčení je nesnesitelné.“
„Ráda bych věděla, jestli mi vyčítáš Adélin útěk.“
„Co tě to napadlo? Je to tvá nevlastní schovanka a je jen o deset let mladší než ty. Začínala jsi jako její vychovatelka a teď jsi manželka jejího poručníka. Rozumný člověk by možná doufal, že spolu budete vycházet hladce, ale byl by blázen, kdyby to očekával.“
„Takže věříš, že jsem ji vyštvala z domu?“
„Ale kdepak, Jano,“ odsekl netrpělivě. „Nic takového si nemyslím. Jsi spokojená? Už ses uklidnila? Řekneš mi laskavě konečně, co se v tomhle domě dělo, když jsem byl jeden jediný den pryč? Co je to za člověka?“
„Ten pán je můj bratranec, bratr Diany a Marie. Jak víš, byl dlouho pryč jako misionář v Indii. Dnes ráno přišel a já věřím, že mi prokázal velikou službu. Edvarde – je toho spousta, co ti musím vyprávět, a prosím tě, vyslechni mě s pochopením.“
A tak jsem mu vylíčila všechno – nebo skoro všechnood chvíle, kdy jsem se probrala po svém pádu a našla v domě jen paní Rolandovou a Ladu Poolovou, jak odešly a jak jsem se chtěla vydat pro pomoc k panu Toddovi, v čemž mi naštěstí zabránil příchod Jana Křtitele. O tom, co mi paní Rolandová odhalila o Célině, jsem však zatím neřekla nic. Nakonec jsem vylíčila příběh Jeremiášova návratu, toho, co řekl o Rubyiných prasklých řemenech a o hřebíku pod sedlem. Během mého vyprávění Edvard zvážněl.
V jeho obličeji vystřídal zlobu soucit. Klesl na podlahu vedle mě a vzdychal:“Ach, Jano, Jano.“ Když jsem skončila, řekl zlomeně: „Ty můj miláčku, kolik jsi toho zkusila.“
Nemohla jsem se však dál zdržet a nezmínit se o Célině.
Položila jsem mu ruku na hlavu a pravila mírně: „Lada Poolová a paní Rolandová mi říkaly, že Adéla odjela do Londýna hledat svou matku, Célinu Varensovou.“ Cítila jsem, jak při tom jménu ztuhl. Když jsem pokračovala, ostře se nadechl. „Edvarde, nevěděla jsem, že je slečna Varensová v Londýně. Naopak jsem věřila, že před několika lety zemřela. Bylo to zneklidňující doslechnout se od těch dvou zlých žen, že žije a je v Londýně. Edvarde –“, začala jsem; ale zmlkla. Náhle vstal. Pohlédl na mě shora, tvář kamennou, oči jako led.
„Takže mi vlastně vyčítáš, že jsem tě o Célině Varensové neinformoval? Ty si dovedeš představit, že bych svou manželku urážel zprávami o někom takovém? Byla bys chtěla, abych hned po narození Jonathana přišel k tvému lůžkuprotože tehdy jsem se právě dozvěděl, že žije – a podal ti dopis od přítele z Paříže, kde mi sděloval, že vystupuje v divadle? V takové chvíli by bylo pro mě nesnesitelné ti o tom vyprávět a pro tebe o tom slyšet. Ne, Jano, uzavřel jsem poznání, že je Célina živá, ve svém srdci a nesl jsem to jako břemeno. Jak jsem se dozvídal o její rostoucí slávě, také jsem o tom před tebou mlčel. Co bys chtěla? Měl jsem snad pošpinit náš život vědomím, že je ta žena pořád na světě; aby nás strašila?“
Tehdy jsem pochopila, proč mlčel. Považoval za svou džentlmenskou povinnost uchránit manželku před takovými věcmi. Já bych myslím ovšem byla dala přednost pravdě.
Pak jsem řekla, co jsem říkat neměla. „Edvarde, Célina je Adélina matka. Právě jsi o ní mluvil jako o své schovance, ale jestli je tvou dcerou, dlužíš sobě i jí, abys ji jako takovou uznal. Célina žije. Zná pravdu a může ji oznámit, a pak se to dozví svět.“
Neměla jsem to říkat a přiznávám, že má napohled uvážlivá slova mi našeptala žárlivost. Myslím, že mi v tu chvíli ani za mák nešlo o Adélu a její původ – o nic víc než o Pilotův. Šlo mi o to, že Célinu oslavuje celý Londýn a já nevím, jestli ji Edvard někdy miloval, i když se domnívám, že ano, a jestli ji v nejskrytějším koutku srdce nemiluje dosud. To se mě dotýkalo. Toužila jsem po tom, aby se Edvard té ženy, své bývalé milenky, zřekl, prohlásil, že se mu hnusí samotné pomyšlení na ni, a ujistil mě, že s ní dítě nikdy neměl. Edvard v tu chvíli toužil po tom, aby mu jeho milující, trpělivá Jana dopřála trochu klidu a odpočinku uprostřed jeho těžkostí (o jejichž závažnosti ovšem nevěděla, protože jí nic neřekl). A jako se mi od Edvarda nedostalo žádného ujištění, nedostalo se jemu ode mne ani pokoje, ani útěchy, ale jen výzvy, aby veřejně prohlásil, kdo je otcem Adély. V tomto nevysloveném střetu dvou tužeb nebylo žádné vzájemné porozumění, a nemohlo to skončit jinak než nešťastně.
Edvard hrubě odsekl: „Nemám čas poslouchat od tebe pokrytecké řečičky, Jano. To je určitě vliv toho svatouška, tvého bratrance. Mlčel jsem před tebou o Célině z dobrých důvodů, které jsem ti měl tu slušnost vysvětlit, a ještě z jednoho důvodu, který jsem ti nevysvětlil – a sice, protože jsem věděl, že ve chvíli, kdy by ses dozvěděla, že je Célina na světě, ustavičně by ses soužila pomyšlením, že ji pořád miluji. Žádné činy, žádné moje ujišťování by tě nepřesvědčily.
Rok, pět let, sto let naší vzájemné lásky by nebylo nic – nedala bys mi pokoj kvůli mému někdejšímu poměru s Célinou ani kvůli jejímu současnému životu. Neříkej mi, že se mýlím, Jano, protože já ženy znám. Věř mi,“ zopakoval a tón jeho slov byl drsný, „já ženy znám.“
Ta nespravedlnost, ten studený hlas mě hluboce zasáhly.
Než slyšet ta slova a ten tón, myslím, že byla bych raději, kdyby mě udeřil. Vzpomínám si už jen, že jsem sklonila hlavu na prsa a zašeptala: „Edvarde, tvoje nelaskavost mě zabije.“
Trhl sebou, jako by se náhle vzpamatoval, ale pak řekl rozpáleně: „Už nic neřeknu, ale neočekávej ode mě, že zůstanu v domě, kde se mi neprojevuje důvěra ani loajalita.
Jsem vyčerpaný, Jano. Nevíš, co musím snášet, co musím zvládat. To vydržím. Už jsem takové věci vydržel a vydržím je zas, to mi věř. Ale v tomhle ovzduší nic dělat nemohu. Do domu vešel nelad, trápení, nevůle a podezření, a ty, která bys měla – která má povinnost – být mou hlavní útěchou a oporou, jsi proti mně. Dobrá, dělej si, co chceš, ale já už v tomhle domě nezůstanu.“ Rázně se otočil a opustil mě.
Vrhla jsem se ke dveřím s výkřikem: „Edvarde, nechoď.“
Rychle však rázoval po chodbě a ze schodů.
Pod schody stál na neštěstí Jan Křtitel, který asi zaslechl Edvardův zvýšený hlas a vyšel ze salonu, aby se ujistil, že je všechno v pořádku. Jednal v nejlepším úmyslu, ale výsledek byl neblahý.
Edvard se v hale zastavil a obrátil k němu. „Ještě se tu potulujete, Riversi? Dobře, nenechte se ode mě rušit – jen tu zůstaňte a udělejte si v mém domě pohodlí a utěšujte mou ženu, jak vám bude libo. Já odcházím.“ Spěšně přešel halu, otevřel domovní dveře a vyšel do mrazivé pustiny ozářené studeným měsíčním svitem.
Běžela jsem za ním dolů, přes halu, dychtíc zastavit ho, domlouvat mu, vysvětlovat, jakýmikoli prostředky ho přinutit, aby se mnou zůstal.
Jan Křtitel mě ve dveřích chytil za paži. „Jano, zůstaň,“ – ale já si nedala říct.
Běžela jsem sněhem okolo domu ke stáji, vítr mě řezal jako nůž, nohy mi klouzaly na zmrzlé půdě. Nemůže mě opustit, nesmí odejít – bála jsem se o sebe a také o něho.
Pro unaveného a rozhněvaného muže, který divoce vyráží do takovéhle noci, je cesta nebezpečná. Kůň může na ledě upadnout, může zas začít sněžit a on může zabloudit.
Na dvoře byly naváté plochy umrzlého sněhu. Uprostřed sedlal Edvard svého mohutného šedáka, kterého přivezl zpátky uvázaného za kočárem. Opodál stál Pilot jako velký černý stín v čirém mrazivém vzduchu, tak citlivý na pánovy nálady, že se k němu neodvážil přiblížit.
„Edvarde!“ vykřikla jsem.
Ani si mě nevšiml, ale sehnul se, aby zapnul postroj. Pak se narovnal a uchopil uzdu. „Jdi zpátky, Jano. Odjíždím. Je to tak lepší.“
„Jak to můžeš říct? Jak může být lepší, abys mě opustil?“
Kůň byl připravený a z tlamy mu stoupaly obláčky mrznoucího dechu. Edvard rychle naskočil. Kopyta zaklapala po kamenech. Rozjel se směrem ke mně.
Zastoupila jsem mu cestu. „Ne, Edvarde! Zůstaň tu!“
Šedák se blížil. „Ustup!“ zvolal Edvard.
„Neustoupím.“
„Ale ustoupíš!“
Objel mě. Mohutná koňská plec se o mě otřela a kůň mě div neporazil. Klopýtla jsem, tak tak jsem se udržela na nohou – a viděla ho projíždět branou dvora a zahýbat. Zůstala jsem na dvoře pod studeným srpkem měsíce a naslouchala doznívajícímu klapotu kopyt, která skřípala na zasněženém štěrku před domem. Mechanicky jsem prošla kolem domu a zůstala stát na začátku příjezdové cesty. Dívala jsem se za Edvardem na jeho velikém koni, jak se černě rýsuje proti sněhu a za ním kluše mohutná silueta Pilota, dokud nedojel na silnici.
Nevím, jak dlouho jsem tam stála. Vzpomínám si, že mě našel Jan Křtitel, objal mě kolem ramen a odvedl mě bez odporu do domu. Znovu rozdělal oheň v salonu, zabalil mě do plédů a seděl se mnou celou tu noc, kterou jsem protruchlila, ničemu nerozumějíc. Mluvila jsem, ale nevzpomínám si, co jsem říkala. Určitě jsem mu pověděla o Adélinu otcovství a o Célině.
Utěšoval mě, jak jen mohl, ale bylo to málo. „Očividně je v nějaké obtížné situaci. Buď trpělivá, čekej. Líp si rozmyslí, co vlastně udělá, až bude pryč.“
„Co když odjede do ciziny,“ bědovala jsem, – jako předtím, když byla v domě Berta Masonová?“
„Nejsi šílená, ke které je připoután proti své vůli. Je to manžel, který tě miluje, a ty – ty jsi Jana,“ řekl můj bratranec.
Když za okny svítalo, nedokázala jsem se ve své bolesti ovládnout a hořce jsem vyhrkla: „Ach, Jane Křtiteli – kdybys jen tady nebyl, když přijel! Já vím, že ho rozzlobila tvá přítomnost. Kdybys byl nepřijel, byla bych došla k panu Toddovi, jela za Edvardem, dohonila ho na silnici k Londýnu a byla zase s ním. Nebylo by to skončilo takhle.“
Později jsem svých nešlechetných slov trpce litovala. Jan Křtitel však na mé nářky neodpověděl a řekl jen: „Ano, já vím. Ale on se vrátí. O tom jsem přesvědčen.“
DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA.
Následující líčení není založeno na mých vlastních zážitcích po onom dnu, ale na tom, co mi později Edvard vyprávěl o svých pohybech a pocitech od chvíle, co oné strašné noci opustil Thornfield. S dalšími podrobnostmi mě neopomněla seznámit Blanka Nortonová – která byla samozřejmě tou dobou v Londýně –, když nedávno navštívila Thornfield. Seděla se mnou v salonu, zardělá potěšením ze vzpomínání. Bylo to pro ni příjemné období, měla úspěch a myslím, že nechápala, jak se mě její slova dotýkají. Není nejvnímavější k citům druhých a nikdy nedovedla odolat pokušení někoho z okamžitého rozmaru ranit.
Edvard mi vylíčil svou noční jízdu pustým studeným krajem. Pilot ho lopotně následoval sněhem míli za mílí. Když se rozednilo, nad rozlohou zasněžených a zmrzlých polí vyšlo veliké rudé slunce. Ujel pětadvacet mil a byl v nížině. Pilota už musel vzít do náruče, vyčerpaného a s packami zkrvavenými a obalenými Ledem, a namáhavě jej vyzvedl na koně. Sám pak šel pěšky. Kůň, který nebyl odpočatý hned na začátku cesty, byl nyní hotov padnout. Dorazili do malého městečka. Tam nařídil Pilotovi, aby slezl, a unavený muž vedoucí koně s kulhajícím psem za sebou se lopotně plahočil mezi mlčícími domy, dokud nenarazil na hostinec, kde vzbudil hostinského. Tam si v polospánku u ohně odpočal, potom si koupil kočár s dvěma koňmi, dal pokyny, aby jeho koně nakrmili, nechali odpočinout a potom odvedli zpátky do Thornfieldu, a vydal se dál. Jižněji sníh neležel, jen obloha byla šedivá a pod ní mrznoucí mlha.
Chladem a mlhou jel dál. Během té dlouhé, pomalé pouti, jak říkal, byl omámený únavou, kterou jen chvílemi mučivě pronikaly záchvěvy rozbouřených citů.
V tom stavu dorazil druhý den časně ráno do Londýna, když už bylo rušné, začouzené město několik hodin v plném pohybu. Projel městem k dokům, přitáhl otěže a unavený po cestě a s velkým psem po boku odešel na lidnaté molo.
Tam navštívil lodní dopravce, Firmu Grover a Sims, pak odjel do středu města a navštívil svého krejčího, výrobce košil a ševce. Potom se odebral na Belgrave Square, kde měli svůj městský dům Nortonovi.
„Přišel nesmírně milý,“ líčila mi Blanka v Thornfieldu.
„Byl oblečen naprosto dokonale, stejně tak se choval a jeho společnost byla stejně okouzlující a podnětná jako jindy.
Nikdo by nevytušil, jak vážné má starosti. Kdyby to však člověk věděl, asi by si všiml trochu propadlých tváří a pod jeho uvolněností postřehl jakousi zoufalou bezstarostnost, náladu, má drahá,“ pravila soustrastně, „jaká u něho převládala za života bývalé paní Rochesterové, než jste do Thornfieldu přišla vy a proměnila starého Edvarda Rochestera v toho šťastného člověka. Ubytoval se samozřejmě u nás – nic jiného bychom byli nepřipustili. Jako důvod své nečekané návštěvy Londýna uvedl naléhavé obchodní záležitosti. Na nic jsem se samozřejmě nevyptávala, ale můj manžel věděl, že se Edvard hluboce ponořil do obchodování se Západní Indií a že je Janus na moři a míří tam s velkým nákladem. O tom jsme ovšem spolu nemluvili. Jediné, co nám naznačilo, že má potíže, bylo jeho mlčení o obchodním podnikání.
Nemluvil také o tom, co se dělo v Thornfieldu; řekl nám jen, že je u vás váš bratranec, duchovní, a to nás dokonale uklidnilo. Jinak nedal vůbec najevo, že by byly v Thornfieldu nějaké těžkosti a že by měl nějaké starosti. Brzy po příjezdu vzkázal pro Adélu a pozval ji na jih k nám. Samozřejmě jsme ji rádi uvítali.“
První dny Edvardovy návštěvy se Blanka starala, jak řekla, aby si náležitě užil všech radostí městského života.
Nortonovi měli dobré styky a znali každého z toho malého kroužku, který tvoří londýnskou společnost. Chodilo se do divadla, na večeře, pořádaly se večerní sedánky. Každé ráno vyjížděla Blanka se svým zajímavým hostem do parku. Rochester už v Londýně dlouho nebyl. Před deseti lety tam koloval příběh o jeho šílené manželce, která podpálila dům, a o zraněních, jež utrpěl, když se ji snažil zachránit. Méně zajímavá už asi byla pozdější zpráva o tom, že se oženil s nějakou bezvýznamnou osobou, bývalou vychovatelkou své schovanky – nebo to byla jeho dcera?
A teď byl Rochester zpátky, opět dokonale oblečený, s dokonalými způsoby, zmrzačený, ale nikoli nehezký, přitahující svou energií a silou. Magnetismus jeho osobnosti působil na každého muže či ženu, na něž se rozhodl udělat dojem. V londýnských salonech představoval okouzlujícího muže, jehož vzezření před světem je neposkvrněné, ale který má za sebou zajímavou minulost. Přestože konzervativní lidé se možná společnosti Edvarda Fairfaxe Rochestera z Thornfieldu vyhýbali, mnohé dobrodružnější vlivné londýnské hostitelky se ho rády ujaly, zejména když nikdy příliš diskrétní Blanka odhalila jeho dávný poměr s nejpopulárnější ženou sezony, madame Célinou Varensovou. Ji, jasnou hvězdu na divadelní obloze toho roku, zvali všude.
Hostitelka, která ji přesvědčila, aby poctila večerní společnost recitací, se pokládala za šťastnou.
Tak se také setkali – v červenozlatém hudebním pokoji lady Jagové, dlouhém sále se zrcadly a zlacenými křesílky a s nízkým dřevěným pódiem na jednom konci, kde již ve světle dvou velikých zářících lustrů hráli všichni nejslavnější evropští hudebníci.
Tohoto večera – večera, kdy se měli Célina a Rochester poprvé po letech setkat – stála na pódiu herečka a pronášela svým krásným hlasem slova prosté básně. Bledá jako lilie, se zlatými vlasy vysoko vyčesanými na pěkně tvarované hlavě, v šatech z červeného brokátu a bez ozdob, jen s dvěma perlami zasazenými ve starobylém zlatě, které jí visely z drobných oušek. Tvář měla oválnou, obočí, trochu tmavší než vlasy, se klenulo nad mandlovýma očima. Ústa měla rudá jako krev.
Edvard s Blankou a Stanleyem Nortonovými večeřel toho večera jinde a dorazil v jejich společnosti těsně po začátku Célinina recitálu. „Mnoho přítomných samozřejmě vědělo o někdejším vztahu mezi Rochesterem a Célinou Varensovou,“ vyprávěla Blanka, „a o dítěti, které z toho svazku vzešlo. Když jsme tedy vstoupili, vznikla z toho, jak by se dalo vulgárně říct, tichá senzace. Ti, kdo si všimli, že je mezi námi Rochester, uvažovali, jaký účinek může mít jeho přítomnost na Célinu, která, pokud věděli, netušila, že se recitálu zúčastní, a možná ani, že je v městě. A ona tam stála, má drahá, byla nepopsatelně krásná a recitovala tím svým hlasem, tak tvárným a muzikálním, že se až dotýkal samotné duše – jako působí cello, když se na ně krásně zahraje.
Když jsme vcházeli, právě pronesla závěrečné verše nějaké básně – nevím, co to bylo,“ vyprávěla Blanka s očima svítícíma při vzpomínce na tu vzrušující chvíli. „Zdálo se, že pana Rochestera nezahlédla, ale ať už to byla shoda okolností nebo ne, když zase začala, v obecenstvu nastal ruch, lidé, kteří poznali úvodní verš té básně, si něco tiše sdělovali – bylo to totiž ‚Oriolant en haut solier Sospirant prist a lermoier‘, abyste věděla,“ vysvětlovala Blanka, „to je začátek staré francouzské básně, ve které dáma Oriolant naříká, že odehnala svého milovníka Heliera. Myslím, že pan Rochester tu báseň také znal. Když totiž promluvila, zůstal strnule stát, celý bledý, oči mu hořely a upíraly se na Célinu, jako by v celém pokoji – na celém světě – nebyl nikdo jiný, dalo by se říct. Recitovala dál, ten lahodný hlas plynul nad unesenými posluchači a pokaždé, když říkala refrén
„Dieus! tant par vient sa joie lente á celui cui ele atalente!“ – „Ach Bože! Jak pomalu přichází radost k tomu, kdo po ní touží!“ –, říkala ty verše jen a jen Rochesterovi; všichni to poznali.
Hlavu měla lehce zakloněnou, oči upírala na něho stejně jako on na ni, ach, Jano, nedovedu to popsat – ten smutek.
Věděli jsme, že se díváme na tragédii, tragédii ženy trpce litující chyb svého mládí, tragédii muže, který vzpomíná na mrtvou lásku, minulé dny… Kdo z nás mohl zůstat nedojat tou mimořádnou podívanou?
Když Célina pronesla poslední slova básně, chviličku stála nepohnutě a přijímala potlesk. A pak,“ pokračovala Blanka, „uličkou mezi křesly, na kterých seděli nejhezčí a nejvýznačnější muži, nejkrásnější a nejurozenější ženy naší generace, prošel Edvard Fairfax Rochester. Když došel k pódiu, vážně se Célině uklonil a nabídl jí rámě. Klidně sestoupila, zavěsila se do něho a s velkou důstojností kráčeli sálem – vyšli z něho, a jak se zdálo i z domu bez jediného slova. Když jsme se po nich za chviličku dívali, byli pryč a nikdo nevěděl, kam se poděli.
Ráno byl Edvard doma. Nevím, v kolik se vrátil, protože měl klíč od domovních dveří. O svém setkání s Célinou neřekl nic, než že s tou dámou několik hodin rozmlouvali. Dal jasně najevo, že nestojí o vyptávání, a tak jsme se se Stanleym museli chovat jakoby nic a nic neříkat.
Jeho přítomnost samozřejmě vyvolala spoustu řečí a dohadů. Když přijela Adéla, tak podobná své matce, ještě to přiživilo oheň. Víte, Jano,“ spokojeně si přihladila hedvábné šaty, „zvláštní události, které se odehrají za zavřenými dveřmi v našich zapadlých končinách, neuniknou pozornosti metropole.
Adéla se vrhla do londýnského života. Představte si ji, jak v šatech jednoduchých, ale podle nejposlednější módy vchází do našeho salonu, kde se tísní smetánka londýnské společnosti, zavěšená do svého zajímavého otce – nebo muže, který je za jejího otce pokládán. Bylo to dojemné, Jano, velmi dojemné. A chovala se velmi dobře, úžasně, s velkým půvabem a kouzlem. Celý Londýn byl unesennedali nám pokoj, Jano, doslova nás pronásledovali. Neměli jsme chvilku pro sebe. Adéla to zbožňovala.“
Blanka blaženě povzdechla při vzpomínce na tento úspěch a pak odhodlaně pokračovala.
„Pak přišel večer, kdy Edvard trval na tom, abychom se šli do divadla podívat na Célininu Faidru, kterou všichni tolik chválili. Prohlašovali ji za představení století. Slyšela jsem, že v Paříži se při představení plakalo, když je hrálaopravdu zvláštní.
Pan Rochester opatřil lóži a měli jsme jít Stanley a já, samozřejmě Adéla a sir Jiří Lynn, který byl právě v Londýně, protože zasedal parlament, a také lady Jagová.
Bylo to skvělé představení. Představte si tu vysokou postavu, celou v černém, v roli Racinovy rozervané hrdinky, která se bezmocně zmítá v poutech nedovolené vášně.
Musím říct, že jsme tou dobou neměli o nic jasnější představu o vztazích pana Rochestera a Céliny než předtím. Po tom večeru u lady Jagové se nezmínil, že by se s ní byl viděl, ovšem to nic neznamenalo. O té věci mlčel jako hrob a nikdo se ho neodvažoval zeptat.
Tak jsme tedy seděli v naší lóži, Jano, a dívali se do přeplněného hlediště. Célina pronášela svůj velký monolog o lásce a hanbě. Když na jevišti klesla na kolena, viděla jsem, jak Edvard s rukama zaťatýma v pěst na předním okraji lóže sklání hlavu, a slyšela jsem, jak – zasténal. Připadalo mi to hrozně smutné, Jano,“ sdělila mi Blanka. „Takový smutný sten to byl – pro skutky, které se nedají vrátit zpět, výčitky svědomí kvůli minulosti. To jsem v tom stenu slyšela. Co myslíte, mohl mě takový zármutek nedojmout, Jano?“
„Jistě,“ odpověděla jsem a zmlkla, protože srdce jsem měla plné smutku, o kterém jsem nemohla mluvit.
DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA.
Během dní po Edvardově rozhněvaném odjezdu z Thornfieldu dělal Jan Křtitel, co bylo v jeho silách, aby mi pomohl a utěšil mě, protože jsem se cítila jako osiřelá. Věřím, že zármutek, který jsem cítila, byl skoro tak velký, jako kdyby mi Edvard zemřel. Nikdy od chvíle, kdy jsme se poprvé viděli, ke mně nemluvil takovým způsobem – jako by mě nenáviděl. Nikdy ode mě ve vzteku neuprchl jako tu noc, kdy odjel.
Bála jsem se, že se všechno nenávratně pokazilo. Pořád jsem ho milovala, ale děsila jsem se, ne jeho vzteku, snad ani ztráty jeho lásky, ale toho, že zmizela má vlastní pevná důvěra k němu. Když jsem nemohla věřit Edvardovi, nemohla jsem věřit nikomu a ničemu. Rozplynula se samotná má důvěra k životu. A jak ubíhal den za dnem a nepřicházely od něho žádné zprávy, vytrácela se má poslední naděje, že náš rozchod byl krutý omyl, a začínala jsem si myslet, že jsem asi navždy ztratila manželovu lásku.
Adéla se držela zpátky a dávala si pozor na Jana Křtitele; zřejmě se snažila odhadnout jeho sílu a charakter a byla polekaná následky svého útěku z Thornfieldu.
Únavné prosincové dny se táhly temně a studeně. V polovině měsíce nastala menší obleva. Sníh roztál, a to přineslo mlhy. Týden po Edvardově odjezdu od něho konečně přišel dopis. Vrhla jsem se po něm a rozechvěle jej otevřela. Byl stručný, příliš stručný a stálo v něm pouze: „Jsem u lady Nortonové a žádám, abys mi poslala Adélu. Ať si s sebou vezme komornou. Buď tak laskava a najdi jim dobrého kočího. Pošlu ho zpátky, až mi Adélu předá, protože soudím, že s panem Riversem budete kočár asi potřebovat.‘’
Když jsem ty studené řádky přečetla, klesla jsem do křesla a chvíli jsem se nedokázala ani pohnout. Vyplnily se mé nejhorší obavy – Edvard mi neodpustil, hněvá se dál. A teď si přeje, aby k němu do Londýna přijela jeho schovanka, Célinino dítě. Neposlal mi ani jediné láskyplné slovo. Tento dopis potvrzoval jeho rozhodnutí nepřekročit propast, která se mezi námi rozevřela.
Neřekla jsem o tom ani Adéle, ani Janu Křtiteli, ale pouze jsem Adéle sdělila, že má jet do Londýna za otcem k Nor-’ tonovým, což ji naplnilo horečným rozčilením, v němž nescházela škodolibost, protože ve chvíli, kdy zahalená v kožešinách stála v hale se sbalenými kufry, se s malým, vychytralým úsměvem zeptala: „Vás papá nepožádal, abyste také přijela, nevlastní matinko?“ Nedokázala jsem odpovědět, jen jsem zavrtěla hlavou. Snad byla tak zaměstnaná myšlenkami na divadelní představení, návštěvy a zábavu, které ji čekají, že nepostřehla, jak mi do očí vhrkly slzy, ne pro požitky, které mi unikají, ale proto, že se Edvard rozhodl obejít beze mne.
Adéla tedy odjela a my jsme zůstali v Thornfieldu s Janem Křtitelem. Podle plánu nás měla navštívit sestřenka Marie s manželem, dostala však nějaký plicní neduh, a cestovat v prosinci by tedy bylo nemoudré. Proto musela být návštěva odložena.
Mnoho následujících dní jsem prožila jako v mlze, někdy tak sklíčená, že jsem pochybovala, zda má můj život vůbec cenu. Mám přivést dítě do domova bez otce, aby je vychovávala opuštěná matka? To byly černé okamžiky během dlouhých nočních bdění, kdy jsem se ptala, zda by nebylo lepší, abychom dítě i já navždycky zavřely oči, až přijde můj čas.
Přestože jsem se ze všech sil snažila své rozpoložení utajit, jsem přesvědčená, že je Jan Křtitel postřehl. Misionářská léta posílila jeho soucítění a porozumění pro lidi způsobem, jaký bych si kdysi nedovedla představit. Ať už byly účinky jeho misionářské práce na druhé jakékoli, ta zkušenost proměnila spravedlivého, ale úzkoprsého Jana Křtitele Riverse v člověka se širokým srdcem plným soustrasti. Trpělivě, laskavě a nevtíravě mě utěšoval. Hovořil, když se chtělo hovořit mně, za pěkného počasí mě přemlouval k vyjížďkám v kočáře, a dokonce za mě převzal některá břemena domácnosti, protože paní Willowsová se musela vrátit k panu Toddovi. Byla jsem tak rozbolavělá a nejistá ohledně budoucnosti, že jsem jinou hospodyni nehledala.
Když jsem v tomto smutném stavu prožila čtrnáct dní, Jan Křtitel mě přemluvil, abych jela za Jonathanem. Stydím se přiznat, že jsem v té temné době na svého syna skoro nepomyslela. Nepřála jsem si, aby přijel do toho smutného, opuštěného domu. Když tedy nastal pěkný den, jasný, ale chladný, s vodově modrou oblohou, nasedli jsme do kočáru a vyrazili k Ferndeanu.
„Byli jsme ve Ferndeanu s Edvardem tak šťastní,“ vzdychla jsem, „a tam se nám také narodil náš milý syn.“
Ten dobrý Jan Křtitel! Kolik takových stesků ode mě během té hořké doby musel vyslechnout! Ani jedinkrát neprojevil sebemenší netrpělivost. Nevybízel mě, jak to lidé dělávají spíš pro vlastní uspokojení, než aby poskytli skutečnou útěchu trpícímu, abych se vzchopila, byla dobré mysli a připomínala si, co dobrého mám, ani mi nevnucoval žádný jiný z těch návrhů, které ještě hlouběji skličují ducha ztrápeného člověka, který docela dobře ví, co by měl dělat, ale shledává, že to ani při největším úsilí nedokáže.
Návštěva Jonathana ve Ferndeanu mi prospěla víc, než si lze představit. Viděla jsem svého drahého chlapce usměvavého, zdravého, plného lásky, a to mi dalo ten nejlepší důvod vytrvat v proudu života. Byli tam mí laskaví přátelé Weatherfieldovi a všude kolem vzpomínky na někdejší štěstí s Edvardem. A jaké to bylo štěstí! Nemohla jsem věřit, že by se náš tolikaletý svazek mohl zhroutit, jakmile nastanou těžkosti a nedorozumění nebo po tvrdých slovech pronesených pod tlakem nepříznivých okolností.
Když jsme tedy vesele a bohatě posvačili s Weatherfieldovými, Jonathanem a jejich dvěma syny, odjeli jsme s Janem Křtitelem a odnášeli jsme si příslib, že moji přátelé zakrátko navštíví Thornfield, takže jsem se vrátila v mnohem lepší náladě.
Myslím, že od té doby se mi pomalu začala vracet odvaha a jistá naděje do budoucnosti.
Noci stále zůstávaly bezesné; někdy mě hoře zasáhlo jako úder. Ale bez ohledu na své soukromé zármutky jsem zaujímala postavení paní Rochesterové z Thornfieldu, což bylo v okolí a v celém hrabství důstojné a vlivné postavení, a přestože mě vznešenost takového postavení vůbec nepřitahovala, poskytovala mi příležitost vykonat něco dobrého, být k užitku druhým. A i kdyby si – Bůh uchovej! – Edvard zvykl pobývat dlouhodobě mimo domov a vzdálen ode mne, jak bylo zcela v jeho moci a jak byl také zvyklý, když přítomnost Berty Masonové udělala z domova místo, jehož se děsil, budu v Thornfieldu dál. Pokud mi však Prozřetelnost udělí takový smutný osud, budu se snažit naplnit tento osamělý, truchlivý život ctností a milostí. Budu-li muset žít jako jen poloviční žena, opovrhovaná a neuznávaná manželem, třeba přece svým úsilím dokážu ve svém životě vykonat něco dobrého. Je to tvrdá útěcha, ale útěcha to je.
A tak jsem nedlouho po návštěvě ve Ferndeanu řekla jednoho rána při snídani: „Jane Křtiteli, dny se krátí, brzy budou Vánoce. Chudé teď čekají těžké časy. Pomůžeš mi?“
„Samozřejmě, sestřenko, a rád,“ přisvědčil. „Nejdřív ti ovšem musím říct, že si ke mně přišel pro pokyny pan Sugden. Myslel jsem, že bych tě měl ušetřit zpráv o jeho návštěvách, ale potřebuje pokyny a já nemám pravomoc je dát.
Byla bys ochotná ho přijmout, jestli je ti líp? Jeden statek zůstal bez nájemce a je třeba jej znovu pronajmout. Musejí se porazit ovce, ale on neví kolik. Odpusť, Jano, že o tom všem mluvím, pokud to nemůžeš unést. Ale Sugden říká, že posílal zprávy přes bankéře pana Rochestera do Londýna, a přestože ví, že byly předány, nedostal odpověď.“ Odmlčel se a pak se zjevně rozhodl pokračovat. „Sugden upozornil, že dostal zprávy, které naznačují, že je důvod k obavám o důchody ze statků. Smím se tě zeptat, Jano, jestli byla při svatbě sepsána nějaká smlouva, která ti vyhrazuje nějakou část vlastních peněz? Jinak samozřejmě podle zákona všechno, co máš, patří tvému manželovi.“
„Ne,“ odpověděla jsem, „všechno jsem svěřila Edvardovi.“
„To jsem si myslel,“ řekl střízlivě. „A pověz mi, víš něco o záležitostech pana Rochestera?“
„Ve Ferndeanu jsem věděla všechno. Teď nic,“ musela jsem přiznat.
„Jestli je ti dostatečně dobře, měla bys se Sugdenem promluvit,“ řekl rozhodně. Odmlčel se. „Sám bych rád zjistil, jak se věci mají. Nijak po tom nedychtím, ale je to jen má povinnost. Doufám, že nic nenamítáš.“
„Vždycky jsem si myslela, že je správné, aby manželka ve všem důvěřovala svému manželovi,“ odpověděla jsem.
„To chápu. Ale Sugden čeká, nemá pokyny, a ty nemůžeš popřít, že máš odpovědnost za to, abys v manželově nepřítomnosti chránila jeho zájmy. A nebudeš-li vědět, jak na tom jste, nemůžeš správně rozhodovat.“
„Tak dobře. Budeš-li se mnou, požádám Sugdena, aby mě zpravil o hospodaření statků, ale myslím, že továrna v Manchesteru a případné jiné věci jsou Edvardovou záležitostí a mělo by to tak zůstat.“
„Jak si přeješ. Dojedu pro Sugdena.“
„Přivez také paní Sugdenovou, jestli se jí to bude hodit,“ požádala jsem ho. „Pořád si přeji pomoci vesnici v nouzi a udělat tamějším dětem nějakou radost k Vánocům.“
„Samozřejmě, Jano,“ odpověděl dvorně.
Pozvali jsme Sugdena do manželovy pracovny, přestože jsem si nesedla za manželův stůl. Místo toho jsme se Jan Křtitel, já a pan Sugden spolu posadili ke krbu. Zprávy, které přinesl, byly velmi nemilé. Od Edvardova odjezdu byly z účtů statku na Edvardův pokyn odčerpány velmi vysoké částky a zaslány do Londýna. Avšak – a Sugden to říkal se značnými rozpaky – už několik měsíců před Edvardovým odjezdem docházelo také k odčerpávání, které nevysvětlovaly žádné práce na statcích ani na Thornfieldu samotném. Když tu novinu slyšel Jan Křtitel, zvážněl. Pro mne to bylo naprosto nepochopitelné, protože jsem si nedovedla představit, na co by Edvard potřeboval tak veliké částky.
Ukončili jsme rozhovor tím, že Jan Křtitel na Sugdenovu radu souhlasil s některými kroky, pokud šlo o statky, a o závažnějších rozhodnutích řekl, že je není možno podniknout bez pana Rochestera samotného, takže Sugden musí majetek spravovat, jak umí, dokud se pán nevrátí.
Potom jsem se dohodla s paní Sugdenovou, že za tři dny , všichni tři – Jan Křtitel, ona a já – navštívíme Hay a zjistíme, co lidé nejvíc potřebují. Pověděla mi, že je to tam velmi špatné, protože skoro v každém domě jsou nějací nemocní s horečkou a nemají peníze na léky. Neměla jsem žádnévlastní peníze, jen to, co jsem ušetřila z Edvardova velmi štědrého kapesného, které mi poskytoval, ale usoudila jsem, že na nejnaléhavější potřeby lidí to bude stačit.
Užasli jsme, jak tísnivé poměry jsme spatřili, jakmile jsme začali obcházet domy v Hay. Všude bylo vidět nouzia hlad a lidé neměli sílu odolávat nemoci: Nedbala jsem na varování paní Sugdenové, abych nechodila do chalup a nenakazila se. Jak žalostná podívaná se mi tam naskytla.
V jednom domě leželo s horečkou pět na smrt nemocných dětí. V jiném hladověla stařena, ve třetím ležela v bezvědomí žena, která nedávno porodila, se svým děťátkem na pokraji smrti.
Jan Křtitel došel okamžitě pro lékaře, který svolil, že navštíví všechny nuzné domy a udělá, co bude moci. Pak poslal do Millcote pro zásoby paliva, oblečení, mýdla, potravin a všeho, čeho se nedostávalo. Udělal to však jedině pod podmínkou, že se vrátím do Thornfieldu, půjdu si lehnout a odpočinu si.
Nemohla jsem se však uklidnit. Hlavu jsem měla plnou toho, co jsem viděla v Hay – nuzných domovů, beznadějného zoufalství, ušlechtilosti tváří v tvář neúnosné nepřízni osudu, surovosti zrozené z bídy. I kdyby se mi potom, co horečka přejde, až si odnese své oběti, podařilo ulevit jim v nouzi ze svých, žel nevelkých prostředků, jaké trvalé řešení mohu nabídnout? Lidé potřebovali práci, a ta nebyla; tkalcování pro ně bylo navždy ztraceno.
Jan Křtitel vykonal všechny své úkoly a k večeru se vrátil. „Lékař je ve vsi,“ řekl mi, „a vozy s palivem, potravinami a všemi nutnými věcmi přijedou zítra ráno. Přesto, jak říkáš, problémy jsou hlubší. Lidé potřebují školu, a především práci.“
„Je toho tolik potřeba a moje prostředky jsou tak malé,“ posteskla jsem si.
„To víš, když nemáš lopatu, musíš kopat lžící, Jano. Získej si pomoc pana Todda.“
„To se snáz řekne, než udělá,“ skočila jsem mu do řeči.
„Ne,“ rázně opáčil. „Todd není špatný člověk. Jen potřebuje vedení, a to mu můžeš poskytnout, když budeš chtít.“
Usmál se. „A určitě se pamatuješ na jisté dědictví, které před časem přišlo jisté slečně Eyrové od jejího strýce – a ta slečna Eyrová, ohromena velkolepostí částky, kterou tak nečekaně zdědila, trvala na tom, že se musí rozdělit mezi ni a její tři nehodné příbuzné.“
„Ano, vzpomínám si, že jsem trvala na spravedlivém rozdělení strýcova dědictví, Jane Křtiteli.“
„Takže,“ nedal si říci, „peníze byly rozděleny na čtyři díly a ty sis vzala jen čtvrtinu toho, co ti bylo odkázáno, kdežto Diana, Marie a já jsme pobrali zbytek. A teď se ti musím přiznat, že jsme tě oklamali, protože jsme ty peníze nepoužili. Podrželi jsme je, investovali a nic jsme neřekli, takže jsou pro tebe připraveny, budeš-li je potřebovat, základní suma i úroky – můžeš si vzít jedno, druhé i oboje.“
„Ne, Jane Křtiteli, to ne. Dar je dar a ten se nebere zpátky.“
„Ale Jano,“ řekl vážně. „Mám zrovna tolik, kolik toho má mít duchovní. Diana a Marie jsou vdané a zajištěné. A ty si přeješ pomoci lidem z Hay a musím ti říci zcela upřímně, to, co říkal Sugden o odčerpávání peněz ze statku, mě znepokojilo. Víme už o požadavku, který na tvého manžela vznesli Masonovi. Jestli bude s financemi pana Rochestera něco v nepořádku, můžeš si být jistá, že tě já, Diana ani Marie nenecháme trpět.“
„Jsem si jistá, že v nepořádku není nic,“ trvala jsem na svém.
DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA.
Nazítří přijely z Millcote dva naložené vozy a paní Sugdenová vyrazila hned po ránu do vesnice, aby zařídila rozdělování zboží. Odpoledne jsem se šla ujistit, že je všechno v pořádku, a navštívila jsem několik nemocných. Teď se aspoň kouřilo z komínů, venku se v kotlích vyvářelo prádlo, nějaký muž pracoval na zahradě s novým rýčem, skupinka dětí si hrála na ulici.
Šla jsem do domu ženy, která dostala horečku po narození dítěte. První věc, kterou jsem v té smutné chýši o jedné místnosti spatřila, byla kytička žlutého jasmínu u lůžka nemocné, druhá hrnec vývaru na ohni. V šerém koutě jsem uviděla ženu v tmavém ošacení, která něco nalévala z lékové lahvičky. Poznala jsem ji. Dobře jsem ji poznala a zamrazilo mě. „Paní Poolová!“ zvolala jsem. „Co tu děláte?“
Otočila se s pohárem v ruce. „Ta žena potřebuje ošetřovat,“ vysvětlila. „Paní Rolandová slyšela, že jste byla v Hay, a prohlásila, že jste udělala dobře a že jestli chci, mohu jít také pomáhat. Sama se bojí, ale poskytla peníze. Říkala, že její rodina kdysi zbohatla na otrocích a ona to nyní nepovažuje za správné a že se mnohým z těch otroků nevedlo o nic hůř než lidem z Hay.“ Šla k ženě a dala jí napít. „Hlavu vzhůru, Molly, nemáte se čeho bát. Sousedka se vám stará o děti, manžel kope záhon. A tady je paní Rochesterová, přišla se podívat, jak vám je.“
„Nic neříkejte,“ vyzvala jsem ženu. „Klidně ležte a odpočívejte.“ Byl to zbytečný pokyn, protože nebohá žena stejně nemohla dělat nic jiného. Ležela na posteli, tvář vyhublou, oči lesklé horečkou.
Kdo by si pomyslel, že se s Ladou Poolovou sejdeme u lůžka nemocné a obě budeme cítit stejný soucit s nebohou trpící, o níž obě víme, že nemá skoro žádnou naději na uzdravení? Přesto jsme o ni pečovaly, jak jsme uměly.
Potom mi paní Poolová řekla polohlasem: „Vím, že teď není ten pravý čas, ale musím s vámi mluvit. Vím, že mě nenávidíte, ale přesto musím mluvit. Nejste žádný blázen, paní Rochesterová, a tak už jistě chápete, i kdybyste to sebevíc popírala, že to, jak váš manžel vylíčil smrt své první ženy, není úplně v pořádku. Kdo by to věděl líp než já, která jsem s ní tu noc, kdy hořelo, zůstala uvězněná v pokoji?“
„Řekla byste mi, jak to tu noc bylo?“ zeptala jsem se tiše.
„Ano, řeknu vám to. Bylo to tak. Když jsem ucítila kouř a žár ohně, hledala jsem všude s rostoucím zoufalstvím klíč od naších pokojů. Neměla jsem jej a Berta také ne, a nebyl k nalezení nikde v našich místnostech. Přesto byly dveře zamčené – zamčené, paní – a klíč byl pryč. Kdo ho měl?
Kdo zamkl ty dveře?
Jak dým houstl, neviděla jsem jinou možnost než vylézt na střechu, a tak jsem pomohla Bertě oknem ven a ona, kupodivu klidná, se vysoukala na parapet střechy. Slyšela jsem, jak dole burácí oheň. Kouř stále houstl a s úlekem jsem viděla, jak zespoda začínají podlahou prošlehávat plameny právě u okna, kudy jedině jsem mohla uprchnout.
Už jsem se považovala za ztracenou, když se hlučně rozlétly dveře a stál tam pan Rochester a za ním šlehaly plameny. A v ruce měl klíč, paní! Měl klíč!“
Nevypravila jsem ze sebe ani slovo. Stála jsem v té chatrči bez oken a do uší mi znělo chrčivé dýchání umírající ženy. To nemůže být pravda – ne, to nemůže být pravda.
Paní Poolová pokračovala méně drsným tónem, než bylo u ní obvyklé. „Uprchla jsem, paní, po schodech, které hořely. Když jsem vyběhla z domu, mé šaty byly v plamenech.
Mezitím se musel pan Rochester dostat oknem ven a vylézt na střechu, aby se pokusil zachránit svou nešťastnou manželku. Paní Rolandová si myslí, že se o to nepokoušel, naopak, že ji strčil dolů. Ale já o tom přesvědčená nejsem.
Jestli měl v plánu svou ženu upálit, byl už skoro u cíle, tak proč nasazoval život, běžel do hořícího domu a šplhal na střechu, kde byla uvězněna, aby ji zachránil? Můžete namítnout, že přišel zachránit mě, ale zdráhal by se snad člověk, který je ochoten upálit vlastní manželku, upálit s ní ještě někoho?
Ne. Myslím si, že je tu nějaké jiné vysvětlení, ale nevím jaké. Nemohu říci, co se té noci stalo. Ale někdo se pokusil zabít i vás, paní, tím, že poškodil vaše sedlo,“ pokračovala vážně. „Paní Rochesterová, stojíme u lůžka ženy, která už tu asi dlouho nepobude. Tady, tváří v tvář smrti, vám nechci lhát, a neodpustila bych si, kdybych vás nevarovala.
Odejděte. Pro vlastní bezpečí opusťte Thornfield. Odjeďte hned.“
Nemocná na lůžku zasténala a skutečně započala tu pouť, která ji měla odvést z tohoto světa. Dělaly jsme, co jsme mohly, abychom jí ulehčily trápení, až to trápení skončilo a ona odešla. Pak jsme ji svěřily sousedkám čekajícím venku a odešly z chatrče. Podala jsem paní Poolové ruku, ona ji vážně přijala a beze slova jsme se rozešly.
Janu Křtiteli jsem o tom neřekla, protože jsem byla otřesena a zmatena. Nevěděla jsem, zda mám paní Poolové věřit její líčení požáru, ale působilo upřímně. Přiznala dokonce, že sama najisto neví, co se přesně stalo. Velmi opravdově mi radila, abych opustila Thornfield. Mohla jsem však věřit, že je to nesobecká rada? Nebo je to jen další zlomyslnost, součást úkladu, kterým mě ona a paní Rolandová chtějí odloučit od manžela?
Neměla jsem však čas o tom uvažovat, protože v tom týdnu se nemoc ve vesnici rozmohla největší měrou, a trávila jsem v Hay tolik hodin, kolik mi dovolilo mé zdraví.
Paní Poolová tam pokaždé byla také a pomáhala. Naučila jsem se Ladě Poolové důvěřovat. Ne snad naprosto, ale přece jen víc. A z Londýna stále nepřicházely žádné zprávy.
DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA.
Vrátím se k vyprávění lady Nortonové o Edvardově návštěvě v Londýně.
Edvard Blance stále nic neříkal ohledně Céliny, ale jednou večer spatřila Adélu, Célinu a Edvarda spolu v restauraci, kam si s manželem a malou společností přátel zašla po divadelním představení.
„Sotva jsme se posadili,“ vyprávěla mi, „když tu mě lady Jagová chytila za rameno a zašeptala: „Podívejte se – tamve výklenku!“ Vzadu v jídelně byl výklenek, jakési zákoutí s tmavočervenými tapetami. Na stole byla zlacená lampa se stínítkem, která ozařovala krásné tváře Céliny a její dcery , a Rochesterův zasmušilý obličej. Byl to jedinečný pohled, Jano,“ zasmála se Blanka. „Opravdu to vypadalo jako nějaký výjev z mytologie – Pan s nymfami nebo něco takového.
Byli do sebe tak zahledění, má drahá, paní Varensová se předkláněla, upřeně se dívala Rochesterovi do očí, on byl vtělená pozornost, krásná Adélka se smála. Myslím, že nás nezpozorovali. Předstírali jsme, že si jich nevšímáme, ale byli jsme úplně omráčení, má drahá, úplně omráčení. To si umíte představit.
Když jsem se za chvilku ohlédla, byli pryč. Hlavním vchodem neodešli, to by museli projít okolo nás. Museli je pustit ven nějakými tajnými zadními dveřmi, asi aby si jich nevšimli jiní, kdo tam večeřeli. Připadalo mi to divné – tak divné, že jsem se druhý den nezmínila, že jsem je viděla.
A nikdy jsem nezjistila, jestli nás ten večer Rochester viděl.
Byli ale tak krásní, má drahá, měli takové kouzlo.“
V Thornfieldu bylo tou dobou krásy málo a kouzla ještě míň. Do Vánoc scházely jen dva týdny a od Edvarda nepřišlo ani slovo o tom, co se má zařídit. Začínalo to vypadat, že se na Vánoce do Thornfieldu nevrátí. V ten sváteční den jsme ještě nikdy nebyli odloučeni a vyhlídka na Edvardovu nepřítomnost mě plnila smutkem.
Myslím, že mi Jan Křtitel porozuměl, a proto se nevyptával na mé plány a navrhl, abychom na svátky pozvali Dianu, Marii a jejich manžely. Radostně jsem se té myšlenky chopila. Kdyby se totiž Edvard nevrátil, byla by pro mě a Jonathana jejich společnost nesmírně vítaná. Byla to opravdu smutná vyhlídka, že my dva, matka a syn, budeme o Vánocích sami a zarmoucení.
A tak jsme poslali pozvání. Avšak za pár dní, když jsme s Janem Křtitelem seděli u snídaně, konečně přišel dopis od Edvarda z Londýna.
„Má nejdražší Jano,“ začínal, a při těch prvních slovech mi poskočilo srdce a zadoufala jsem, že už mě zase má rád jako dřív. „Byl jsem dlouho,“ psal, „příliš dlouho ve městě a toužím být zpátky v Thornfieldu s tebou. Moje nejdražší, odpustíš bídnému vyhnanci? A odpustíš mi ještě jednou, že jsem na svátky pozval sira Jiřího Lynna a také nějaké nové známé, lorda a lady Jagovy a jejich syna Henryho? Také Nortonovi říkali, že s námi rádi pár dní pobudou, takže nás přijede docela velká společnost. Navrhuji také, aby se v Thornfieldu konal po svatoštěpánském honu ples. Hon by měl také vyjet z Thornfieldu, jako to bývalo. Myslím, že to dlužíme sami sobě i Thornfieldu, abychom svůj návrat oslavili trochu důstojně a obřadně.
Vím, že na takové věci nejsi, ale zasloužíš si trochu společnosti po tom, co jsi byla tak dlouho sama a manžel tě zanedbával. Vím, že v současnosti vždycky nebýváš při síle a že bude třeba vykonat mnoho příprav, a tak jsem napsal paní Poolové, aby ti přišla pomoci. Adéla mi říkala, že je u paní Rolandové. Paní Poolová není špatná žena, Jano, přestože paní Rolandová rozhodně ano, a paní Poolová by u ní neměla dál zůstávat. Její přítomnost z tebe každopádně sejme část břemene příprav, jaké se sluší vykonat pro naše hosty a – smím to vyslovit, má malá demokratko? – jaké sluší naší důstojnosti. Tak se bude moci všechno připravit a ty se při tom tolik nevyčerpáš.
Město je plné toho, jak nesmírně jsi pomáhala ve vesnici, když tam řádila nemoc. Ti z nás, kdo máme statky na severu, jsme měli velkou starost, když jsme slyšeli, jak se nemoc šíří, a já měl radost, že každý ví, že v Hay pracovala má vlastní paní, aby lidem ulehčila v utrpení.
Už končím, protože dopis musí hned odejít. Nejsem si jist, kdy přesně přijedu, ale pošlu ještě dopis, kde to upřesním.
Jano, má lásko, věřím, že se na nás konečně usmálo štěstí. Toužím tě vidět a vypovědět ti všechno – na což v současnosti nemám čas.
Jsem tvůj, miláčku, nyní a navždy – věčně.“ A pod těmi slovy se podepsal svým drahým jménem.
Zaplavila mě radost. Náklonnost vysvítající z tónu dopisu, šlechetné uznání toho, co jsem dělala – to vše osvobodilo mou mysl od úzkosti, která ji tak dlouho svírala. Odložila jsem dopis, blažená a šťastná, a řekla: „Jane Křtiteli, představ si, Edvard se na Vánoce vrací. Už brzo tu bude.“
„To jsem velmi rád, Jano,“ odpověděl vážně.
„Přiveze z Londýna společnost a žádá mě, abych všechno připravila na ples – ach, Jane Křtiteli, on se vrací domů!“
„Mám z toho radost kvůli tobě,“ opakoval. Všimla jsem si však, že to říká trochu nuceně. „Je tedy jasné,“ pokračoval,
„že při tolika jiných hostech a jejich služebnictvu a při všem pečlivém plánování, které se musí provést, budeme s Dianou, Marií a jejich manžely pro tebe břemenem navíc. Místo příjemných, ale poklidných svátků tě čeká velké vzrušení, a k tomu myslím nepotřebuješ dalších pět hostů. Vrátím se tedy za pár dní do Gatesheadu, kde bydlím u Diany.“
„Ale ne, Jane Křtiteli!“ vykřikla jsem. „Tolik jsem se těšila, že s vámi všemi strávím svátky.“
Skepticky na mě pohlédl. „Jano, když se chviličku zamyslíš nad tím, kolik lidí se vejde do domu, jaké zásoby budeš potřebovat a jak rozsáhlá opatření musíš vykonat za poměrně krátkou dobu, myslím, že se mnou budeš souhlasit. Dohodneme se, že já, Diana a kapitán Fitzjames, Marie a pan Wharton k vám přijedeme po Novém roce. Pak si budeme jistí, že naše návštěva bude potěšení, a ne břemeno.“
Pravda, uvedená vánoční společnost měla mít víc než tucet členů, na Boží hod jistě přijedou další hosté a na ples ještě mnohem víc. Thornfield však byl velký dům a místa bylo víc než dost – což Jan Křtitel dobře věděl. Cítila jsem však, že netouží strávit Vánoce v jednom domě s Edvardem, protože se rozešli ve zlém a Edvard se ve svém dopise o Janu Křtiteli vůbec nezmínil a nedal ho pozdravovat.
Zaváhala jsem a Jan Křtitel dodal ještě důrazněji: „Mimoto nevím, jestli by se Fitzjamesovým a Whartonovým líbilo, kdyby se najednou octli uprostřed velké sešlosti, jakou Edvard přiveze z Londýna. Když se chystáš stát velkou paní, Jano, budeš muset své venkovské příbuzné seznamovat se svými vznešenými hosty po troškách, aby měli čas zvyknout si na jejich velkolepost. Bojím se, že kdybychom se museli seznamovat s takovou společností, byli bychom z toho celí zaražení.“
Ve skutečnosti jsem vůbec nevěřila, že by se mí příbuzní cítili mezi Edvardovými londýnskými přáteli nějak zaskočeně, ale Jan Křtitel promluvil tak důrazně, že jsem jeho diplomatické odmítnutí přijala. Jediné setkání Jana Křtitele s mým manželem bylo nepříjemné, přičemž on se snažil vyjít vstříc a Edvard se vztekal. Nemohla jsem ho nutit, aby se připojil ke společnosti o svátcích.
A mrzí mě, že v tu chvíli má radost z vyhlídky na manželův návrat a úvahy nad velikými přípravami, které budou nutné, aby byla velká společnost řádně pohoštěna, způsobily, že jsem projevila Janu Křtiteli mnohem méně vděčnosti a náklonnosti, než si zasloužil – a bohatě zasloužil.
Zdržel se ještě dva dny, a když odjížděl, strčil mi do rukou balíček, usmál se a řekl: „Tady máte svou školu, paní.“
„Bratránku,“ užasla jsem, „co to je?“ Otevřela jsem balíček a našla v něm zaplacený nájem za jeden ze dvou velkých opuštěných domů na kraji Hay spolu s výčtem všech oprav, které Jan Křtitel nařídil provést, aby budova vyhovovala svému účelu.
Překonána náklonností a vděčností jsem se při jeho odchodu málem rozplakala. Myslím, že jsem i v jeho oku zahlédla slzu. Tiskl mi ruce se slovy: „Sbohem, Jano, a pamatuj, že my, tvé sestřenice a bratranec, tě nikdy nezklameme, kdykoli nás budeš potřebovat.“
„Uvidíme se za pár dní,“ odpověděla jsem. Pak se otočil a odešel.
Jakmile dozněl klapot podkov, padla na mě tíže, protože jsem si zvykla na jemnou a neselhávající útěchu Janovy přítomnosti – a teď tu nebyl nikdo, s kým bych mohla sdílet své dny. Povzbuzovala jsem se však pomyšlením, že nadcházející týdny budou plné práce. V Hay sice horečka pominula, ale nechala za sebou velkou nouzi – a v Thornfieldu se musejí rychle vykonat přípravy na vánoční zábavy.
Jan Křtitel nebyl pryč ani hodinu, když dorazila paní Poolová. Stála v hale, svírala tašku a s pochybnostmi na mě hleděla. „Pan Rochester mi napsal, abych se vrátila do domu a vypomohla s vánoční společností. A jestli jsem správně rozuměla, bude také ples. Osmělila jsem se tedy přinést si věci, ale budete-li chtít, abych šla, půjdu.“
Neměla jsem k ní plnou důvěru, necítila jsem k ní žádnou vřelost, ale věděla jsem, že její pomoc potřebuji, a tak jsem řekla: „Budete tak laskavá a zůstanete tu, paní Poolová? Je tu spousta práce.“
Porozumění, které jsme zažily nad ložem umírající, pominulo. Opět jsme byly pod jednou střechou a myslím, že ani jedné z nás to nebylo příliš milé.
Chladně na mě pohlédla. „Raději bych nebyla zaměstnaná tam, kde nejsem vítaná, paní Rochesterová,“ sdělila mi.
„Paní Poolová, pan Rochester si vás vyžádal a já jsem s tím spokojena. Na spory není čas. Potřebujeme víc služebnictva, jak komorných, tak komorníků. Myslím, že v Hay je neseženeme. Zajela byste do Millcote a pokusila se tam najít vhodné lidi?“
„Jak je libo,“ odvětila, mlčky se obrátila a odnesla si tašku nahoru.
Následující týden byl jasný, ale mrazivý. Na horách ležel sníh a dole byla zem zledovatělá. Přesto jednoho dne dopoledne přihrčel první kočár s Edvardem a Adélou a zastavil před domem. Edvard seskočil, pospíšil si tam, kde jsem stála a čekala, a objal mě snad ještě vřeleji, než se hodilo při takové příležitosti.
Zašeptal mi do ucha: „Jano, ty moje Janičko. Já jsem tak rád, že jsem konečně doma.“ Radostně jsem k němu vzhlížela. Jeho tvář mluvila o celé jeho někdejší živé náklonnosti. Opravdu, přijel domů.
Pak přišla s napřaženou rukou a nepříliš vřelým úsměvem Adéla. „Nevlastní matinko, je všechno připravené na ples?“ byla její první slova.
„Takové je mládí,“ zamumlal Edvard a já se usmála.
„Už jsou tady!“ vykřikla Adéla. „Odjížděli jsme z Londýna v konvoji jako vojsko.“
A bylo jich málem celé vojsko. Sir Jiří Lynn a Blanka a Stanley Nortonovi vystoupili z druhého kočáru s oslnivými úsměvy v očekávání nadcházejících radostí a za pár minut vystoupili ze třetího lord a lady Jagovi, ona štíhlá a módní, on přímočarý a pevný, vyzařující autoritu, protože Jagové byli majiteli rozsáhlých pozemků a lord Jago měl vysoké postavení ve vládě. V kočáru seděl i jejich syn Hal, asi dvacetiletý mládenec, pobledlý, unylý, a jak mi připadalo, rafinovaný jako muž dvakrát tak starý. Vzhlédl k Thornfieldu, obhlédl dům, jako by se jej chystal koupit, a já zaslechla, jak poznamenal k Adéle: „Dům je pěkný, ale místo nemožné.“ Za hosty přijížděli ve dvou dalších kočárech sloužící a zavazadla.
Všichni jsme vešli do haly, kterou jsem nechala po venkovsku vyzdobit cesmínou a všemožnou zelení. Předstoupila paní Poolová a pomohla sluhovi odebírat hostům klobouky a pláště. Vydali jsme se do salonu, kam jsem nechala pověsit nové zrcadlo a malby z Ferndeanu a k jedné stěně krásný postavit červený lakový příborník, zlatě malovaný v čínském stylu.
„Má drahá,“ zvolala Blanka, „je to tu všechno okouzlující.“
Pak přišel Jonathan, aby se představil, postavil se vedle otce u krbu, napodobil otcův pánovitý postoj a usmál se jeho širokým, srdečným úsměvem. U oběda nás bylo mnoho, všichni rozjaření, a myslím, že i já, ostýchavá Jana, jsem trochu přispěla k veselí.
Ještě před obědem přišel pan Sugden předestřít pánům, co se dá na pozemcích lovit, a siru Nortonovi, lordu Jagovi a siru Lynnovi nemohlo nic zabránit, aby hned odpoledne nevyrazili s puškami. Jonathan dostal dovolení jít pod dohledem pana Sugdena s nimi.
Edvard však ohlásil, že stráví odpoledne se mnou, sdělil dámám v salonu, že mám nařízeno po obědě odpočívat, odvedl mě nahoru a nabídl mi rámě, abych se o něho mohla opřít; přiměl mě, abych si lehla, přitáhl si křeslo k mému lůžku, vrhl se do něho a blaženě se rozhlížel. „To jsem rád, že jsem doma. Co tys toho nadělala v mé nepřítomnostiulevovala trpícím ve vesnici, zkrášlila Thornfield pro naše hosty – taková droboučká je ta Janička a přitom tak pilná.
A teď mi musíš vylíčit všechno, co se tu dělo.“
A tak jsem mu všechno vypověděla. Všechno kromě svého zoufalství nad jeho odjezdem, protože to jako by nikdy nebylo.
„Neměla jsi chodit do chalup, když tam byli nemocní,“ pokáral mě. „Ale ty jsi vždycky byla statečná – tak statečná.“
„A co ty?“ opáčila jsem. „Co se dělo v Londýně?“
Přestože jsem se ujistila, že se jeho náklonnost ke mně nezměnila, úzkostně jsem si přála vědět, zda se viděl s Célinou a zda se Adéla setkala s matkou. Pomyšlení na miniaturu mě stále pronásledovalo a byla bych ráda, kdyby se byl s Célinou v Londýně nesešel. Avšak slova, v něž jsem doufala, nezazněla.
Řekl: „Asi sis všimla, že se naše malá Francouzka, Adéla, vynořila z kukly a stal se z ní nejbarevnější motýl v zahradě. Její záliba v požitcích není pro nás, kteří ji známe, nic nového, ale teď dosahuje nových výšin. Mladému Halovi Jagovi se náramně zalíbila – ale takových pánů je víc.“
„Třeba se brzy vdá,“ prohodila jsem.
„Snad.“ Zamračil se. „Ve svém postavení bude potřebovat pěkné věno,“ řekl jen, a přestože jsem o jeho slovech přemýšlela s patřičnou vážností, neuvědomila jsem si jejich pravý smysl, jakou tragédii v sobě tají.
„Brzo budeme bohatí, miláčku. Neřekl jsem ti, že jsem celý svůj podíl prodal Jessopovi, koupil za ty peníze loď a náklad a rozhodl jsem se obchodovat v Západní Indii. Nedávno jsem dostal příznivé zprávy o první části plavby. Až se Janus vrátí, budu na nejlepší cestě k zbohatnutí. Ale já vím, že to mou skromnou ženušku nezajímá, protože ta má ze všech žen na světě nejméně touhy po nádheře a přepychu.“ Pohlédl na mě s láskou, stiskl mi ruku a políbil mě na čelo. Pak vstal. „Půjdu si ukrást hodinku na práci a pak se budu věnovat hostům. Odpočiň si, a za pár hodin budeme zase spolu.“
Přiznávám, že mě nároky tak velkolepé pohostinnosti stále více zmáhaly – nebyla jsem přece zvyklá na takový život a nebyla jsem také v plné síle –, ale mé příští dny byly naplněné štěstím. Společnost byla opravdu podnětná, protože lord Jago, vládní ministr, byl sečtělý a zajímavý člověk, a sir Stanley Norton, když se osvobodil od nároků manželky dychtící po společnosti, byl vášnivým sběratelem místních starožitností.
Edvard mě žertem pokáral: „Trávíš víc času hovorem s pány než s dámami. Budeš-li pokračovat v těch státnických a historických rozhovorech, vzniknou z toho drby.“
Nevyslovila jsem, jak velmi lituji, že dámy mají tak málo možností, a musejí proto omezit své zájmy na malý svět okolo sebe nebo to aspoň předstírat.
Blížily se Vánoce. Čím blíž bylo datum plesu, tím víc se mě Adéla vyptávala na hosty, orchestr, výběr tanců. „Musíme mít víc valčíků! Musíme mít víc valčíků!“ neustále vykřikovala. Zaměstnaná myšlenkami na ples, vzpomínkami na Londýn a slibem návratu do města brzy na jaře a obklopená pozornostmi Hala Jaga mi připadala šťastnější, než jsem ji kdy viděla. Má představa o štěstí je prostě jiná než její, pomyslela jsem si, a nemohu jí vnucovat tu svou.
Přišel Boží hod vánoční a bylo rozhodnuto, že se zúčastníme ranní bohoslužby. Nastoupili jsme tedy v ten chladný, jasný, bezmračný den do kočárů. V prvním jsme seděli Edvard a já, Jonathan a lord a lady Jagovi. V druhém se vezli Nortonovi, Adéla a Hal Jago, který se postaral, aby patřil do Adéliny společnosti.
Večer předtím jsem zašla do Hay s dárečky pro všechny tamější děti. Cestou po vesnici jsem nyní s radostí shledávala, jak si některé hrají před domem s míčem, švihadlem, vlkem nebo panenkou – a s ještě větší radostí, že se z každého komína kouří a já vím, že ten den bude mít každý na talíři jídlo.
Edvard si všiml mého rozjasněného pohledu, když jsem to všechno pozorovala. Poklepal mě po koleni a já se trochu začervenala. „Před sebou vidíš spasitelku Hay, svou maminku,“ řekl Jonathanovi.
„Dej si pozor,“ varovala jsem ho, „mám s vesnicí ještě další plány.“
Obrátil oči vzhůru. „Netušil jsem, že jsem si vzal paní dobrodějku!“ zvolal.
Lord Jago ze mě v jednom z předchozích rozhovorů vymámil, co si přeji uskutečnit, a dokonce mi pomohl, abych si lépe ujasnila, co všechno by se mohlo a mělo udělat. Nyní pravil na mou obranu: „Neprotestujte, Rochestere, protože na venkově často právě dámy pomáhají v nedostatku, a možná tak nevědomky brání vzniku nespokojenosti v zemědělských oblastech.“
„Myslím, že bych v té věci radši spoléhal na milici než na svou manželku,“ opáčil Edvard.
„Mohli byste nás, pánové, laskavě přestat strašit povídáním o rebeliích a o příchodu vojska?“ zaprotestovala lady Jagová. „Mimoto jsou to všechno hlouposti.“
Zasmála jsem se. „Přiznávám, že tu otázku nevidím v takové šíři. Jde mi jen o to, abych pomohla v nouzi.“
„A poskytla chudým prostředek, aby si časem mohli ve své nouzi pomoci sami, tak jste to říkala, že, paní Rochesterová?“ řekl lord Jago.
„Tak jste mě naučil uvažovat vy, pane,“ odpověděla jsem.
„Vy jste mě totiž během rozhovoru dovedl mnohem dál, než jsem si uměla představit.“
„To jsem rád,“ opřel se můj manžel o polštáře, „že jste vy dva dali náš malý svět do pořádku. A už jsme u kostela, takže musíme tohle všechno pustit z hlavy a oddat se bohulibějším myšlenkám.“
„Přesně tak,“ přisvědčila lady Jagová. „A já vám prokážu tu čest, že vám to budu věřit, přestože v duchu vím, že jste na to příliš zkažený.“
„Zkažený ne,“ řekl stejně lehce, „jen svedený. Ale Jana mě rychle srovná.“
Tak jsme vstoupili do kostela, který svou zelenou výzdobou a hudbou varhan skutečně nasměroval mé myšlenky tam, kde pominou naše bolesti a strasti.
Vesnické děti zazpívaly koledu. I my jsme vstali ke zpěvu. Naše lavice byla přeplněná, takže jsem na sbor neviděla, ale Blanka Nortonová, která seděla vedle mě, se ve chvíli, kdy mladé hlasy zpívaly „Adeste Fideles“, ke mně otočila a zašeptala: „Kdo je ta dáma, která se tak divně dívá na pana Rochestera?“
Potřásla jsem hlavou a zamumlala: „Já tam nevidím.“
„Je velmi pěkně oblečená, tmavovlasá a působí sebevědomě,“ nedala se odradit Blanka.
Musela jsem odpovědět. „To bude pravděpodobně paní Rolandová, ta, co šíří ty lži o mém manželovi.“
Když jsme odcházeli z kostela, stála paní Rolandová venku. Zřejmě záměrně si nám stoupla do cesty. Pohlédla na Edvarda a nepříjemně se usmála, jako když něco ví a tají to. Přejela pohledem na mne a zpátky na něho. „Vypadáte dnes šťastně, Edvarde Rochestere, ale já předpovídám, že vám to štěstí nevydrží ani den.“
Lord Jago ta slova zřejmě zaslechl, a když jsme docházeli ke kočárům, zeptal se Edvarda: „Kdo je ta žena? Všiml jsem si, že na vás při bohoslužbě upřeně hleděla.“
„Je šílená,“ chladně odpověděl Edvard. „Po Novém roce si to s ní vyřídím.“ Potom mi řekl: „Pojď; Jano, nastup,“ a pomohl mi do kočáru.
Přesto nebyla cesta zpátky do Thornfieldu tak příjemná jako cesta tam, protože slova paní Rolandové mě rozrušila.
Nebylo asi divu, že nám vyhrožovala, ale v jejím strašném úsměvu a škodolibých slovech býla jakási jistota, téměř vítězosláva – připouštím ovšem, pomyslela jsem si, že v mém vysokém stupni těhotenství a při skutečně velké únavě je má úzkost možná jen výplodem fantazie.
Poobědvali jsme uprostřed hovoru a smíchu. Později jsem hrála na klavír, zpívali jsme a hráli hry. Na večeři a večerní zábavu jsme měli jet k Nortonům, ale jak se připozdívalo, začala jsem být velmi unavená a zesláblá, a přestože jsem se svým vyčerpáním bojovala, musela jsem nakonec Edvarda požádat, abych směla zůstat doma. Měl velkou starost a nabízel, že zůstane se mnou. To jsem však odmítla a horlivě ho vybízela, aby jel se společností. Nakonec tedy souhlasil. „Ovšem, má drahá, když si to přeješ, pojedu, a ty si musíš pěkně odpočinout. Starala ses o nás královsky a zítra je ples, na kterém musíš být v plném lesku.“
Když společnost vesele odjela do Raybecku, uložila jsem Jonathana, kterého zmohlo vzrušení a únava, chvíli jsem mu četla a pak jsem se ještě na chvilku vrátila do salonu s knížkou, než si půjdu lehnout.
Můj oddech však byl krátký, protože ani ne za hodinu po odjezdu kočárů ohlásila Lada Poolová návštěvníka. „Je tu nějaký pán z Londýna,“ vysvětlila mi, „a říká, že naléhavě potřebuje mluvit s panem Rochesterem. Řekla jsem mu, že pan Rochester je celý večer mimo dům, a on si na něho přeje počkat. Promluvila byste s ním, paní, a zjistila, co si přeje?“
„To přijel z Londýna na Boží hod?“ podivila jsem se. Připadalo mi to zvláštní.
„Aspoň to říká,“ odvětila. Byla však vážná a mně se náhle vybavil vítězoslavný úsměv paní Rolandové. Něco mi říkalo: ten člověk přináší špatné zprávy a Lada Poolová ví jaké.
Zároveň jsem měla pocit, jako když mi tuhne krev, a dostala jsem strach.
„Jak se jmenuje?“ zeptala jsem se.
„Phillips.“
„Pošlete pana Phillipse dovnitř,“ nařídila jsem. Bylo mi, jako bych už věděla, že na nás přišlo nějaké neštěstí, tak jako člověk ví dřív, než lékař promluví, že vynese rozsudek smrti.
Phillips na první pohled nevypadal jako člověk, který přichází oznámit tragédii. Byl to drobný muž, od pohledu úředník, unavený po dlouhé cestě, ale rozhodný. Uctivě, nenápadně se rozhlédl po nádherném thornfieldském salonu a řekl: „To je opravdu velkolepý dům, paní Rochesterová.“
„To ano, ale vy jste si jistě nepřišel prohlížet náš dům, když jste sem přijel uprostřed svátků. Povězte mi, prosím, kdo jste a oč vám jde.“
„Jsem úředník loďařské firmy Grover a Sims,“ sdělil mi,
„ale svou záležitost musím, při vší úctě k vám, paní, nejprve sdělit panu Rochesterovi.“
Dostala jsem strach, že manželovu loď a náklad, od nichž si s takovou důvěrou sliboval zbohatnutí, stihla nějaká nehoda. Cítila jsem však, že z tohoto muže nemohu vynucovat informace. Je jeho povinností promluvit nejdříve s mým manželem.
Řekla jsem mu: „Pan Rochester je na návštěvě u sousedů. Obávám se, že budete muset počkat, dokud se nevrátí.
Šel byste prosím do jeho pracovny? Dám vám tam přinést občerstvení, a jakmile se pán vrátí, budete upozorněn.“
Zpráva, kterou ten večer přinesl Phillips Edvardovi, přestože jsem se nic nedozvěděla ani tehdy, ani ještě řadu dní potom, byla, že jeho loď Janus s nákladem, do něhož vložil všechno, co získal prodejem svého manchesterského podniku společníkovi, a ještě mnohem víc, doplula do Západní Indie. Po celou dobu plavby měla loď krásné počasí, ale pak přišla náhlá bouře a kapitán byl nucen přistát v Kingstonu na Jamajce, ačkoliv mu to manžel výslovně zakázal. Zákaz zdůvodnil obavou z očekávaných lidových nepokojů. Skutečným důvodem bylo, že na Jamajce bydleli Masonovi, rodina jeho bývalé ženy, a přestože žili v tísnivých poměrech, dosud tam měli jméno a vliv. Proto považoval za moudré, aby se loď ostrovu vyhnula; co kdyby se tam doslechli, že Janus a jeho náklad patří panu Rochesterovi z Thornfieldu?
Vítr a vlny se však naneštěstí spikly proti němu a loď byla nucena přistát v Kingstonu. Přístavní úřady se dozvěděly, jaká je to loď, o jejím nákladu a komu patří, a zanedlouho už to věděli i Masonovi. Tento početný zchudlý klan, popuzený pomyšlením na manželovo domnělé bohatství, vzbouřil všechny své ostatní spojence na ostrově a v noci napadli přístav. Nikdo jim nemohl zabránit ve vyloupení nákladu a podpálení lodě. Toho večera na karibském ostrově zanikla loď, náklad a všechny manželovy naděje.
Když se o tom doslechli loďaři v Londýně, považovali tu pohromu za natolik vážnou, že měla být mému manželovi okamžitě sdělena, a vypravili pana Phillipse. Z vítězoslavného chování paní Rolandové před kostelem však jasně vysvítalo, že dostala od Masonů zprávu ještě dřív.
Usadila jsem pana Phillipse v pracovně a šla nahoru, ale nespala jsem. Domnívala jsem se, že je-li zpráva vážná, jak jsem předpokládala, bude se mnou možná chtít Edvard ještě mluvit.
Pozdě, až v jednu hodinu, jsem slyšela, jak se kočáry vracejí z Raybecku. Následovalo hlučné vysedání, příchod do domu a živý hovor těch ze společnosti, kteří se vrátili. Nortonovi zůstali tu noc doma, ale brzy ráno se oba vrátí kvůli honu, který se měl podle Edvardova příkazu zítra na Thornfieldu konat.
Slyšela jsem Adélin vysoký hlas a manželův hluboký, smích lorda Jaga, zvuky rozveselené skupiny vracející se ze zábavy. Bouchaly dveře, ozývaly se další hlasy, potom zvuky tichly, kroky stoupaly do poschodí a nakonec všechno zmlklo. Dole teď spolu rozmlouvají pan Phillips a můj manžel.
Čtvrt hodiny jsem počkala, aby měl čas předat hlavní zprávu, a pak jsem sešla dolů. Salon byl prázdný, oheň dohoříval, na křesle ležel Adélin vějíř. Šla jsem tedy k Edvardově pracovně a vstoupila. Oba muži, Edvard a Phillips, seděli u krbu a na podlaze mezi nimi se válely nějaké papíry.
Bylo tam příšeří. Na Edvardově stole hořela jediná lampa.
Edvard ležel zakloněn v křesle, rukou si zakrýval oči, kdežto Phillips na druhé straně krbu se k němu ustaraně nakláněl. Při zvuku otvíraných dveří sebou Edvard prudce trhl a ruka mu klesla. Vzpřímil se a pak vyskočil. „Jano! Proč nejsi nahoře‘?“
„Nemohla jsem spát. A sloužící už jsou v posteli, musím tedy panu Phillipsovi ukázat jeho pokoj. Jsi bledý, Edvarde. Není ti dobře?“
„Je mi tak dobře, jak může být člověku, který právě dostal ránu,“ odvětil. Ovládal se – až příliš, pomyslela jsem si – a hlas měl jasný a pevný. Bylo však zřejmé, že se drží jen stěží. Pokračoval: „Než se začneš ptát, Jano, musím tě požádat, abys mi nekladla žádné otázky. Tohle je záležitost moje a pana Phillipse.“
„Na nic se neptám,“ ujistila jsem ho, „přestože jako tvé manželky se mě dotýká všechno, co se dotýká tebe.“
„Tím hůř,“ řekl tiše a trpce jakoby k sobě. „Tím hůř.“ Nastalo ticho, které přerušil klidnějším hlasem: „Raději řekni panu Phillipsovi, co je třeba, a jdi spát, Jano. Zítra bude hon a ples. Musíš si odpočinout.“
Pokročila jsem kupředu. „Edvarde –“ zaprosila jsem.
„Jano!“ řekl velitelským tónem, jakým ke mně promluvil jen vzácně. „Phillips a já ještě máme o čem hovořit.“
Tiše jsem řekla: „No dobře, Edvarde“, vysvětlila panu Phillipsovi, kde bude spát, a odešla z místnosti.
Šla jsem nahoru a z celého srdce si přála, aby se mi byl Edvard svěřil, aby se dožadoval mé podpory ve zkoušce, které čelí, ať je to cokoli. Úzkostně jsem toužila znát přesnou povahu pohromy, která nás stihla, a mohla jsem jen doufat, že ho ráno ke mně přivede. To se však nestalo.
DVACÁTÁ SEDMÁKAPITOLA.
Na svatého Štěpána se rozednilo do jasného, mrazivého dne. Kopce se ostře rýsovaly proti modré obloze. Byl to pěkný den na hon a tvrdá, zmrzlá půda slibovala rychlou, ale nebezpečnou jízdu těm, kdo jsou ochotni riskovat.
Účastníci se začali shromažďovat na příjezdové cestě k domu. Sloužící přecházeli mezi koňmi, podávali jezdcům skleničky na povzbuzení, koně vydechovali oblaka mrznoucího dechu a muži a ženy stále přicházeli a přes halu mířili do salonu, kde byla připravena bohatá snídaně. Vládl veselý zmatek.
Já jsem však byla nesvá. Když člověk někoho důvěrně zná, vidí na něm každé hnutí mysli. Tomu, kdo Edvarda tolik neznal, musel ve své síle a pohyblivosti, oblečen do jezdeckého, připadat přívětivý, pohostinný a bodrý, naprosto uvolněný. Ale já, která ho znám tak dobře, jsem v něm pod povrchem cítila vření a zoufalství. Nevěřila jsem, že v téhle náladě bude jezdit bezpečně; na ničem mu nezáleží, a ze všeho nejméně na vlastním nebezpečí.
Nemohla jsem s ním promluvit ani o tom, ani o ničem jiném. Bylo zjevné, že se mnou hovořit nechce, naopak se mi vyhýbal, třebaže se vší zdvořilostí, takže jsem si toho myslím všimla jen já. Bylo jasné, že si nepřeje být tázán na zprávu, kterou přinesl pan Phillips.
Tento pán, oblečený na cestu, mě vyhledal v ranním pokoji, právě když jsem dávala pokyny jedné služebné. „Chtěl jsem vám poděkovat za pohostinnost, než odjedu, paní Rochesterová,“ řekl.
Vypadal mírně, a tak jsem se osmělila. Když mi Edvard nic neřekne o svých starostech, pokusím se ještě jednou něco vyzvědět od pana Phillipse.
„Zašel byste se mnou do pracovny, pane Phillipsi? Ráda bych s vámi mluvila,“ řekla jsem. Zadíval se na mě a pak svolil. V pracovně jsem ho oslovila. „Pane Phillipsi, přišla nějaká zpráva, která se nepříznivě dotýká podnikání mého manžela, a on mi nic neřekl. Velmi bych si přála mu pomoci – ale to nemohu, když se nedozvím, co jste mu sdělil. Slitujete se nade mnou a povíte mi, co se stalo?“
Soustrastně na mě pohlédl a s lítostí řekl: „Jak bych mohl, paní Rochesterová, když on to neřekl? Věřte mi, kdybych cítil, že mohu, rád bych to udělal. Musíte ovšem vidět, že je to záležitost vašeho manžela, a on sám se musí rozhodnout, kdy se vám svěří. Promiňte.“
„Promiňte vy mně, pokud jsem od vás žádala něco, co podle svého svědomí nemůžete udělat. Jistě chápete, že se ptám jen proto, že mám o manžela starost.“
„To víte, že chápu,“ odpověděl upřímně.
„Tak dobře. Máte naspěch. Kočár vás bude čekat na konci příjezdové cesty a nechala jsem vám tam dát nějaké zásoby na cestu.“ Podala jsem mu ruku a on ji přijal. „Sbohem, pane Phillipsi.“
Podali jsme si ruce a on se obrátil k odchodu. Potom se otočil a vážně pravil: „Paní Rochesterová – bylo by nesprávné sdělovat vám jakékoli podrobnosti, ale povím vám, co už asi tušíte, a jak se obávám, budete nevyhnutelně brzy vědět. Bojím se, že váš manžel je zruinován. Je mi to líto.“
Vážně jsem mu poděkovala a doprovodila ho k domovním dveřím. Když jsme k nim docházeli, Edvard stál v hale s Jonathanem a říkal mu: „Je jedno, co ti kdo včera říkal o tom, že můžeš jet za lovci. Já ti dnes říkám, že nesmíš.
Jdi nahoru a svlékni si jezdecký oblek.“ Jonathan se kousl do rtu, otočil se a odešel nahoru.
Mezitím pan Phillips vyšel z domu a ubíral se tlačenicí jezdců a psů, kteří se motali u vchodu a na trávníku.
Najednou byl manžel za mnou. „Jano, byl bych raději, kdyby ses věnovala hostům, místo aby ses zavírala v pracovně a vedla soukromé hovory s úředníkem loďařské firmy.“ Myslím, že to pan Phillips zaslechl, protože se sice neotočil, ale viděla jsem, jak mu ztuhla ramena.
„Promiň, Edvarde,“ řekla jsem tiše, ale on už kolem mne prošel tam, kde stál podkoní s jeho koněm, uchopil otěže, přehodil je koni přes hřbet a nasedl. Také ostatní, kteří byli v domě, se tlačili kolem mě ven.
„Popřejte nám pěkný den, Jano,“ prohodila Blanka Nortonová, urostlá ve svém jezdeckém obleku, a já jim ho popřála, třebaže s těžkým srdcem.
Edvard se rozhodl, že se mi nesvěří s pohromou, o níž jsem teď spolehlivě věděla, že k ní došlo. Viděl mě odcházet z ranního pokoje s panem Phillipsem a v hněvu mě veřejně pokáral. Přestože mě toto chování bodlo jako každou jinou ženu, uhodla jsem, že souvisí se zprávou od pana Phillipse, a děsila jsem se, že zahajuje hon v tak rozbouřené náladě; prudké city ho mohou pohnout k příliš zběsilé jízdě.
Zatroubil roh a zhruba dvacet jezdců houfně zamířilo přes trávník k silnici. Lovčí sira Stanleyho Nortona vybral místo u hranice mezi jejich a rochesterovskými pozemky, kde se domníval, že chytí stopu, a lovecká společnost tam zamířila. Vpředu jsem viděla Edvarda uprostřed štěkající smečky a za chviličku mi celá kavalkáda zmizela z dohledu. Troubení, dusot kopyt a štěkot doznívaly v jasném, chladném vzduchu.
S těžkým srdcem jsem se obrátila a Jonathan se mnou. Už se převlékl z jezdeckých šatů. „Proč mi tatínek zakázal jet za nimi?“ zeptal se. „Včera mi říkal, že můžu.“
„Půda je zmrzlá a tvrdá. Dnes bude jízda nebezpečná,“ vysvětlila jsem, „a on bude vpředu a nemohl by tě hlídat.“
Vzdychl. „Myslím, že se tatínek zlobil,“ řekl mi.
„Pánové někdy mívají starosti, se kterými se nemohou svěřit ani je vysvětlit,“ odpověděla jsem.
Začal dlouhý den sdílený s Adélou, lady Jagovou, která stejně jako já nebyla žádná jezdkyně, lékařem a jeho manželkou, jejichž syn se připojil ke štvanici. Po jídle si mě vzal lékař stranou a řekl mi: „Paní Rochesterová, mám o vás starost. Vypadáte unaveně. Slibte mi, že se od nynějška, dokud se vaše děťátko nenarodí, nebudete tolik namáhat!“ Slíbila jsem mu to, ale stále nebyl spokojen. „Slibte mi také, že si nebudete dělat starosti, že si nepřipustíte žádnou nemírnou úzkost ani se nenecháte zaplavit bolestmi jiných, protože já vím, že k tomu máte sklony. Slíbíte mi to?“
Opáčila jsem: „Slíbila bych to ráda, ale naneštěstí nemohu, protože si nejsem jistá, že bych to mohla dodržet.“
Střízlivě tedy řekl: „Dobře, ale snažte se aspoň, paní Rochesterová. Závisí na tom nový život.“
Odpoledne bylo ještě delší než dopoledne. Stále někdo přicházel a odcházel, protože se dělaly poslední přípravy na ples, a Adéla pobíhala sem tam, rozkazovala, vyžadovala pozornost, kdežto já jsem se snažila mít s ní trpělivost. „Vyčerpáte se ještě před plesem,“ prohodila v jednu chvíli lady Jagová, tajíc podráždění.
Ostatní hráli karty, já jsem si četla. Brzy se začalo stmívat. Pak jsem si sedla ke klavíru u okna salonu. Když jsem dohrála jednu skladbu a poslední tóny doznívaly, měla jsem dojem, že slyším troubení rohu. Připadalo mi, že se ozývá z kopců nad Thornfieldem, kde je půda skalnatá, nebezpečná a zledovatělá – ještě výš ležel hluboký sníh. Za šera jsem už nedokázala potlačit úzkost, sklapla jsem klavír a pokusila se ohlásit co nejklidněji: „Půjdu ven, podívám se, jestli je vidět štvanici.“
Lékař na mě pohlédl a já ho ujistila: „Zvládnu to sama docela dobře, vždyť jdu jen na deset minut, abych si pročistila hlavu.“
Oblékla jsem si tedy plášť a vyšla do slábnoucího světla za dům a okolo jilmů až tam, odkud jsem viděla na kopce.
Opět jsem na úbočí zaslechla roh ze stejného směru, a když jsem se zadívala vzhůru, s námahou jsem rozeznala dlouhou řadu koní roztaženou po úbočí s Edvardovým mohutným šedákem v popředí. Jezdit při takovém světle bylo nebezpečné a byla jsem si jista, že mistr loučí brzy štvanici ukončí.
Šla jsem směrem, kudy jeli, a tak jsem došla až na kraj hlohové pastviny. Toužila jsem opět rozeznat světlý stín, který jsem pokládala za manželova koně. Otevřenou brankou jsem vešla na to podivné místo a octla se na hrbolaté půdě mezi holými pokroucenými stromy. Na tmavnoucí obloze vyskakovaly jasné hvězdy. Sledovala jsem štvanici, která se stále pohybovala po úbočí, a slabě, ale jasně jsem na tu vzdálenost slyšela troubení rohu a štěkot psů. Říkala jsem si však, že se musím brzy otočit a vrátit se z tohoto děsivého místa. Stále víc se stmívalo a už jsem se zdržela příliš dlouho.
Procházela jsem hloučkem pěti stromů, a tu se náhle mezi hlohy směrem ke mně hnalo cosi vysokého, a místo aby to zabrzdilo, když mě to spatřilo v cestě, řítilo se to dál. Příliš pozdě jsem si uvědomila, že ta osoba, nyní už těsně u mne, vůbec nemíní zastavit. Spatřila jsem také zdviženou paži, pěst sevřenou kolem čehosi. V tom úděsném okamžiku jsem postřehla třpyt oceli a uvědomila si to nepředstavitelné: že na mě tady, na té strašné louce, kde není nic než holé stromy, někdo útočí.
Viděla jsem jen rozmazanou skvrnu místo tváře, zahalenou hlavu, temný plášť, a vzápětí byl útočník u mne a jednou silnou rukou mi pevně sevřel rameno. Druhá paže, svírající nůž, byla zdvižena vysoko nade mnou. Jakmile jsem cítila, že zbraň švihá dolů, uhnula jsem na stranu. Nevyprostila jsem se sice ze sevření, ale nůž mě minul. Když bodl do vzduchu, ztratil útočník rovnováhu, já sebou trhla, osvobodila se a klopýtavě prchala po zešeřelé louce dolů k silnici. Pomalu a namáhavě, se stálou hrůzou z pádu jsem se pohybovala kupředu a slyšela svého pronásledovatele, jak v patách za mnou spěchá po hrbolaté půdě.
Běžela jsem dál, zděšená, lapajíc po dechu tak hlasitě, že jsem nic jiného neslyšela.
Když jsem dorazila k zíďce u silnice a padla na ni, vyčerpaná a těžce dýchající, uvědomila jsem si, že kroky za mnou a zvuky valících se kamínků utichly a že nedaleko slyším troubení loveckého rohu, psí štěkot a koňská kopyta, dusající po louce dolů ke mně.
Opírala jsem se o zeď a stále lapala po dechu. Když mě štvanice míjela směrem k brance a po silnici za ní, byla jsem příliš slabá na to, abych aspoň vykřikla. Pochopila jsem však, že útočníka odradil jedině hluk, který způsobili lovci, že ve tmě číhá dál, a jakmile budou dostatečně daleko, udeří znovu.
Přinutila jsem se pohnout směrem k brance. Tiskla jsem se k zíďce, aby mě nebylo vidět, pak jsem prošla na silnici.
Lovci jeli pomalu, přesto však už byli daleko přede mnou.
Ve tmě jsem stěží viděla poslední jezdce.
Pomalu jsem kulhala tmavou silnicí k Thornfieldu a v každém okamžiku jsem se děsila nového útoku. Než jsem došla na příjezdovou cestu, třásla jsem se zimou a strachem. Překlopýtala jsem trávník.
Z otevřených dveří domu se lilo světlo, venku byli koně, jezdci vcházeli do domu, dva muži sháněli dohromady rozčilené psy, aby je vrátili do kotců. Všude bylo světlo, hluk, pohyb a ruch.
Otřesená a vyčerpaná jsem jako raněné zvíře toužila jen po odpočinku a tmě. Vešla jsem bočním vchodem vedle Edvardovy pracovny a nepozorovaně vystoupila po zadním schodišti ke svému pokoji. Tam jsem padla na postel. Svítila pouze jedna lampa v koutě; oheň jen doutnal. Z celého domu jsem slyšela hlasy, smích, kroky na schodech a na podestě před mým pokojem. Bylo slyšet orchestr, jak ladí.
Dole se prostírá večeře, rozsvěcejí svíce. Nahoře pobíhají komorné s horkou vodou. Brzy přijedou další hosté na ples.
Přesto jsem stále byla na tom temném poli s hlohy a bála se o život. Ležela jsem tam dlouho a nemohla věřit tomu, co se právě odehrálo. Byla jsem napadena na manželově vlastní půdě někým, kdo mě téměř jistě hodlal zabít. Neměla jsem ponětí, kdo to mohl být, zda nějaký tulák, nájemce s pocitem křivdy nebo – Bůh uchovej! – někdo blízký. Rozumem jsem nedokázala přijít na nikoho, kdo by mi přál újmu, ani doma, ani jinde. Přesto mi před měsícem někdo nařízl řemeny a nechal koně osedlaného na dvoře, abych si vyjela. Nemohla jsem věřit, že mám nepřítele.
Přesto jsem ho měla.
Ozvalo se zaklepání.
„Dále,“ řekla jsem.
„Paní Rochesterová?“ Ve dveřích stála Lada Poolová.
Všimla si mého pocuchaného vzezření i mé bledostí a zeptala se: „Paní Rochesterová – je vám dobře? Něco se stalo?“
Nedokázala jsem jí věřit – všude, kde mě stíhaly těžkosti, byla Lada Poolová. Vždycky to tak bylo.
„Mám rozdmýchat oheň?“ zeptala se.
„Když budete tak hodná,“ odpověděla jsem. Sklonila se ke krbu, pak obešla pokoj se svíčkou a porozsvěcela lampy.
Objevily se tůňky světla. Přitom stále vrhala pohledy na mne. Ležela jsem dál a nedívala se na ni. Potom ke mně přišla, pohlédla na mě a drsně řekla: „Už jednou jsem vás varovala, paní Rochesterová. Nejste v tomhle domě bezpečná.
A teď vás varuji znovu – měla byste odjet, odjet kamkoli, ale odjet, a rychle.“ Pak opustila místnost.
Ještě chvíli jsem ležela a téměř nemyslela. Myšlenky, které jsem měla, nebyly racionální, a přece jako by mi v hlavě mluvil nějaký hlas, a já věděla, že třeba jen na čas, jenom než se narodí dítě, chci – musím – tento dům opustit. Všechno vysvětlím Edvardovi, bude-li třeba, poprosím ho za odpuštění – ale odjedu. Je zvláštní, že mě v mém odhodlání utvrdilo ani ne tak pomyšlení na to, že je tu někdo, kdo se mě, jak jsem věřila, už dvakrát pokusil zabít, ale to, že nad thornfieldským zámkem nyní přes všechnu jeho nádheru visel mrak tajemství a nejasnosti. Nemohla jsem už snášet, že přes nové cihly, čerstvé nátěry a tapety, vůni levandule, majoránu a všemožných voňavek a přes všechnu péči, kterou jsem věnovala jeho přetvoření, je tento dům, Thornfield, stejně nezdravý, stejně nečistý a zkažený jako to nejohyzdnější doupě v celé zemi. Rozhodla jsem se, že hned ráno odjedu k sestřence Dianě a zůstanu tam v klidu, dokud se mé dítě nenarodí.
To rozhodnutí bylo šokující, o to víc zarážející, neboť ke mně přišlo tak náhle, skoro jako příkaz vydaný někým jiným. Teprve nyní jsem chápala, jak den po dni, příhodu po příhodě, dokud nevyvrcholily tím útokem mezi hlohy, byla nahlodávána má síla a schopnost vše snášet, až jsem nyní naráz jako v oslepivém záblesku spatřila všechny záhady a nebezpečí Thornfieldu a shledala, že víc nesnesu.
Nevěděla jsem, s kým nebo čím bojuji; jakoby proti své vůli jsem dospěla k rozhodnutí, že je ten boj pro mě příliš těžký.
Stále naléhavěji to ve mně křičelo: „Odjeď odtud!“
Jistě na pokyn paní Poolové přišla komorná s horkou vodou a zeptala se: „Budete se chtít obléci, paní?“
Budu, pomyslela jsem si. Dokud jsem tady, nepřipustím, aby mi vyčítali nepohostinnost nebo nezdvořilost k hostům.
A pak, až skončí ples, povím Edvardovi o útoku, vysvětlím, že už nemohu v Thornfieldu dál zůstat, a on to doufám pochopí. Proto jsem požádala: „Přijďte prosím za deset minut.“ Umyla jsem se, rozložila své šaty a šperky, ale místo abych si začala oblékat své šedé krajkové plesové šaty, začala jsem ze skříní vytahovat těch pár prostých věcí, jež si s sebou budu muset vzít do Gatesheadu. Jeden kufřík postačí.
Rozhodla jsem se, že nejdřív zabalím a teprve pak si obléknu šaty a nasadím náušnice a náhrdelník z lesklých rubínů, které prý kdysi nosila poslední francouzská královna.
Vezmu si je ne kvůli sobě – neboť ty třpytivé a nákladné karmínové klenoty ve mně vždy vyvolávaly tíseň, jako by byly stvořeny z kapek krve. Ne – ty rubíny si vezmu kvůli Edvardovi, který před několika dny nadhodil, že by jejich barva a lesk dobře šly k mým šatům.
Když přišla komorná, aby mi pomohla s oblékáním, měla jsem v kufříku vše, co budu potřebovat, až opustím Thornfield. Zvedla obočí, ale nic neřekla, mlčky vzala mé šaty a pomohla mi do nich.
Teď, když padlo rozhodnutí, bylo mi zima. Seděla jsem u toaletního stolku, komorná mi již pomohla upravit vlasy a chystala se mi položit na šíji kruh lesklých kamenů, když se náhle otevřely dveře a vešel Edvard v plesovém obleku, pohledný a velitelský. Chtěla jsem mu hned vyprávět o útoku, ale jemu vzápětí padl zrak na sbalený kufřík u postele a jeho výraz ztemněl.
„Nechte nás,“ řekl komorné. Rychle pohlédla na jeho zachmuřený obličej, upustila mi náhrdelník do ruky a odešla. Edvard se postavil za mne, takže jsem při rozhovoru viděla ne jeho, ale jen jeho obraz nade mnou ve velkém zrcadle. „Jano – rozumím tomu správně? Ty odtud odjíždíš?“
„Musím,“ řekla jsem. „Dějí se strašné věci a já se bojím.
Edvarde, to není, že bych tě neměla ráda, ale tohle místo je pro mě jako zlý sen. Bojím se o sebe i o život svého dítěte.
Musím odjet, Edvarde, musím.“
„Žasnu,“ opáčil důrazně. „Žasnu, že tě mohlo napadnout opustit mě a ani mi to neříct, nepožádat mě.“
„Nepředpokládala jsem, že mi zakážeš navštívit sestřenici jako nějaký Turek,“ řekla jsem, ale myslím, že se mi třásl hlas. „Také ses nezeptal, proč chci odjet. Ujišťuji tě, že mám dobrý důvod. Myslíš, že bych se od tebe odloučila tak snadno? Od tebe, který pro mě znamenáš sám život?“
„Proč tedy odjíždíš?“ otázal se chladně.
„Protože mám strach o sebe a o dítě, které nosím. Edvarde – už dvakrát se mě někdo pokusil zabít. Vím, že sis nebyl jist, co mělo znamenat naříznutí řemenů sedla a to, že mě kůň shodil. Ale teď – právě teď – když jsem byla na pastvině u hlohů a vyhlížela štvanici, mě někdo napadl, myslím nožem, a pokusil se mě zabít – a byl by mě zabil, kdybych se nevyprostila ve chvíli, kdy kolem projížděli lovci, takže útočník uprchl.“
Zaklel. „Tomu nemohu věřit. Ale kdo to byl?“
„Útok byl náhlý a skoro potmě. Nepoznala jsem ho.“
Hleděl na mě a já s hrůzou viděla, jak se v něm rodí pochybnosti. „Jsi si jistá, Jano? Nemohla ses splést? Nemohlas potmě uvíznout v trní a dostat strach?“
„Edvarde,“ vybuchla jsem, „musíš mi věřit! Už dvakrát se mě někdo pokoušel zabít. Copak nevidíš, jak na mě působí život v Thornfieldu? Opravdu věřím, že zůstanu-li tady, nezůstanu naživu ani já, ani dítě.“
Upřeně na mě hleděl. „To je bolestná zpráva, když jsem právě utrpěl takovou ránu.“
„Ale jakou?“ vykřikla jsem. „Vždyť mi nic neřekneš: Jak ti mohu pomáhat a utěšovat tě, když nevím, co tě trápí? Co se stalo, Edvarde?“
Odpověděl však: „Nežádám od tebe, abys nosila má břemena. To by bylo nemužné. Chtěl bych však, abys byla se mnou, když je nesu. Je to snad nerozumný požadavek od manžela vůči manželce?“
Sklonila jsem hlavu. „Edvarde – já se tak bojím.“
„Tím chceš říct, že tě nedokážu ochránit.“
„Ale ne, ne!“
„Promiň, ale tak jsem tvým slovům rozuměl.“
„Ale ty tu pořád nejsi – ty tu nemůžeš pořád být,“ vykřikla jsem divoce.
„Od nynějška s tebou budu,“ odpověděl vážně, „protože už nikam mizet nebudu. No tak, Jano, má nejdražší. Hosté se sjíždějí a musíme je přivítat. Poslouchej mě. Třeba si s tebou zahrála obrazotvornost, protože o dámách ve tvém stavu se říká, že trpí různými představami. Ale ať je to, jak je to, nemusíš se ničeho bát – od nynějška budu pořád blízko tebe a budu tě chránit. Budeš v bezpečí. Nesmíš mě však opustit. Krásko – musíš zůstat se svým zvířetem, vždyť jaké žalostné zvíře by z něho bylo bez tebe?
A teď,“ pravil věcně, „hosté čekají a paní musí přijít se svými rubíny.“ Předklonil se, vzal mi rubíny z ruky, položil mi je kolem krku a zapnul sponku. Potom se usmál, vzal mě za ruku a zvedl ze sedátka. „Nemohl bych žít, kdybys u mě nebyla. Zůstaň, Jano. Ty zůstaneš, viď?“ Políbil mě na čelo, pak mě odvedl k velkému schodišti, a jak jsme sestupovali, hosté v celé své nádheře, důstojnosti a ctihodnosti k nám vzhlíželi – k pánu a paní thornfieldského zámku.
Nemohla jsem zapomenout na ten zběsilý útok ve tmě, na křečovitý záchvěv hrůzy, když jsem spatřila ten zdvižený nůž a věděla, že jsem na pokraji smrti. Avšak Edvardova pevnost a ujištění; že se mnou zůstane a bude mě chránit, oslabily mé odhodlání opustit Thornfield. Přestože byl příliš hrdý na to, aby mě prosil, jak bych ho mohla opustit? Mé srdce se tomu vzpíralo. Neřekl mi však, že jsem si ne jeden, ale dva útoky na svůj život jen vymyslela? A já naprosto spolehlivě věděla, že to nebyl žádný výmysl, ale hrozná skutečnost. Není však pro člověka tak pyšného jako Edvard Rochester příliš těžké uvěřit, že by se někdo opovážil vztáhnout ruku na to, co je mu nejdražší?
Potlačila jsem své obavy a úzkost a on mě vedl do tanečního sálu, který zářil světlem. Připojilo se k nám asi dvacet párů a kroužily po lesklé podlaze před vysokými zrcadly na stěnách. Šaty dam se vzdouvaly jako okvětní plátky a hudba sladce hrála.
V době večeře jsem už byla unavená a laskavý sir Jiří Lynn si toho všiml, nabídl mi rámě a zavedl mě do jídelny, kde mě posadil ke stolu a přinesl mi nějaké občerstvení.
„Jezte a pijte, paní Rochesterová,“ řekl mi, „prosím vás.
Připravila jste nám nádhernou slavnost a je velmi potěšující vidět zase Thornfield otevřený, vědět, že jeden z velkých domů v hrabství opět funguje, jak by měl, jako skála a opora malého světa, jemuž vládne.“
Stěží jsem jeho slovům rozuměla. Měla jsem pocit, jako by víno, které jsem při večeři vypila, byl nějaký silný opiát.
Viděla jsem hostinu prostřenou na dlouhých stolech, neposkvrněné ubrusy, lesklé příbory. Slyšela jsem hudbu a hovor hostů – a opět jsem si vybavovala děsivý útok mezi hlohy.
Hlas pana Phillipse mi znovu říkal: „Bojím se, že je váš manžel zruinován.“ Kde je skutečnost? Je na této zábavě pod mohutnou střechou Thornfieldu, kde urození pánové a dámy tančí, jedí, rozmlouvají a zdraví se navzájem, nebo je někde jinde, ve světě násilí, útoků, pověstí o nepřirozené smrti a náhlých, nepředvídatelných událostí?
Sir Jiří mluvil dál a já se snažila naslouchat a odpovídat, měla jsem však nyní jen jednu touhu: doopravdy si promluvit s Edvardem, protože jedině on mohl poskytnout vysvětlení, vrátit mi schopnost rozlišovat mezi tím, co je skutečné a co ne, uklidnit mou mysl, která bloudila nezávisle na mé snaze ovládnout ji jako nějaké ztracené stvoření toulající se v mlze a hledající domov, světlo a bezpečí.
„Sire Jiří,“ poprosila jsem, „zavedl byste mě zpátky do tanečního sálu? Ráda bych našla Edvarda.“ Vyhověl mi.
Právě se tančilo a já seděla se sirem Jiřím ve výklenku a pozorovala Adélu, jak tančí s mým manželem. Vypadala skvěle a zářivě se na něho usmívala. Lady Nortonová právě procházela kolem zavěšená do lady Jagové. Rovněž pozorovaly tanečníky a mě ani sira Jiřího nepostřehly.
Blanka Nortonová pravila svým jasným hlasem: „Jak skvostně se spolu vyjímají Rochester a Adéla. Je úžasná.
Váš syn si musí dát pozor, má drahá, protože Jana nevypadá dobře. Porod je riskantní záležitost, a kdyby naneštěstí podlehla – no, jak bych to vyjádřila? – nic by nestálo v cestě sňatku mezi Rochesterem a Adélou. Je konečně jeho schovanka, ne dcera, a že ho má ráda, to je naprosto jasné.“
Odpověď lady Jagové zněla chladně. „Víc než dost, řekla bych. Až příliš.“
Byla to strašná slova, přesto mě můj stav podobný polosnu kupodivu uchránil od bolesti, kterou by mi jinak způsobila. Dokonce jsem Blance rozuměla, proč to říká. Nikdy nepovažovala za nutné věřit tomu, co mluví, dělala to jen proto, aby si pozvedla náladu a vzbudila zájem druhých.
Uvědomila jsem si, že sir Lynn, který je myslím neslyšel, se mě s úzkostí ptá: „Paní Rochesterová, je vám dobře?“
Domnívám se, že jsem odpověděla docela klidně: „Jsem trochu unavená. Snad bych si mohla jít na chvilku sednout do manželovy pracovny.“ V tom okamžiku jsem totiž toužila jen po chvíli samoty.
Protože Edvard s Adélou stále tančili, sir Jiří mě odvedl z místnosti. Dohonila nás paní Poolová. „Paní Poolová se o mě postará, sire Jiří,“ řekla jsem. „Přikazuji vám, abyste šel konat svou povinnost a vyzval nějakou dámu k tanci.“
Paní Poolová mě odvedla do pracovny a přinesla mi vodu.
Seděla jsem tam strnule, avšak s jasnou hlavou asi půl hodiny, a opět jsem pocítila nutkání opustit Thornfield, ten veliký dům, který se mi proměnil v místo ohrožení a muk.
Mohu však odjet, přestože si to Edvard nepřeje – a přestože mě naléhavě potřebuje?
Tu se do zvuků hudby vmísily výkřiky – a hudba naráz ztichla. Pak nějaká žena zaječela. Pak druhá. Ucítila jsem kouř.
DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA.
Jako bych to čekala. Vstala jsem, vyšla z pracovny a v okamžiku, kdy jsem otevřela dveře, uslyšela jsem vřavu.
Hala byla plná kouře a lidí, vstupní dveře rozevřené dokořán, lidé slepě klopýtali na trávník. Salon rudě žhnul, schodiště hořelo, plameny šlehaly ze stupňů a zábradlí. Celá podesta nahoře stála v plamenech.
Probojovala jsem se kouřem na mrazivý vzduch venku a rychle našla na trávníku Jonathana. Vedle něho stála paní Poolová, držela ho za ruku, ale neďívala se na něho. Upírala zrak na okna horního patra, odkud nyní šlehaly plameny.
Jak jsem se skláněla k Jonathanovi, zaslechla jsem ji, jak říká: „Tak to přišlo.“
Dámy se choulily ve svých plesových šatech, muži vytvořili řetěz od stáje ke dveřím a podávali si vědra, sir Jiří nás všechny počítal a ověřoval, že jsou tu všichni a jsou v pořádku. Náhle jsem zaslechla polekaný výkřik Hala Jaga:
„Adéla! Kde je Adéla?“
Svěřila jsem Jonathana komorné a rozběhla se k Edvardovi. Do žáru v hale se lilo vědro vody za vědrem, ale plameny neutuchaly.
„Musí být ještě vevnitř,“ pronesl zoufale. „Ach dobrý Bože, dobrý Bože.“
„Půjdu dovnitř,“ prohlásil.
„Ne, Edvarde, je to hořící peklo,“ zvolala jsem.
„Nemám na vybranou,“ odpověděl mi.
Právě v tu chvíli jsem otevřenými dveřmi spatřila v polovině schodiště Adélu obklopenou plameny a kouřem, s ústy otevřenými v bolestném křiku.
Edvard vběhl do domu. Vrhl se napříč halou a po hořících schodech nahoru, hodil si Adélu přes rameno a hnal se dolů.
I já vběhla do plamenů. Na úpatí schodiště své břímě složil a spolu jsme ji vyvlekli z domu. Lord Jago si strhl kabát a hodil jej přes ni, aby udusil plameny.
Když jsme se nad ní skláněli, vzala jsem z křečovitého sevření její zčernalé ruky klíč – starý, ztmavlý klíč.
DVACÁTÁ DEVÁTÁ KAPITOLA.
Tak docházím ke konci svého vyprávění, které píši, jak jsem už říkala, u okna svého pokoje, které shlíží na trávník a zahradu Thornfieldu. Vedle mě v kolébce leží má dceruška, spí, světlé řasy se odrážejí od dokonalé smetanové pleti a na temeni má zlaté vlásky. Kdo by věřil, že tmavovlasý Rochester a já budeme mít spolu takové zlatohlavé děti?
A přece je máme a radujeme se z této nové dcery, jejíž narození přišlo po tragédii jako vykoupení po mnohé bolesti.
Přišli jsme do Thornfieldu bez ní a už brzy, velice brzy ji odtud odvezeme, protože dům musíme pronajmout. Jsme mnohem chudší než dřív. Vrátíme se do Ferndeanu.
Musím tedy před odjezdem dokončit svůj příběh, to smutné vyprávění, jež začalo v Thornfieldu a také tam skončilo.
Nebohá Adéla je mrtvá. Přežila požár o pouhý týden v silných bolestech a pak zemřela. Bylo to tak lepší.
Po požáru mě hned ten večer odvezli k panu Toddovi a musela jsem tam odpočívat několik týdnů, než jsem zase nabrala sílu, která byla v době požáru a vlastně mnoho měsíců předtím tolik vyčerpávána – během onoho období, na něž nyní zpětně pohlížím jako na zkoušku, zkoušku odvahy a lásky.
Během prvních dní u pana Todda se ode mne Edvard nehnul – kromě návštěv u Adély, která ležela naproti ve Starém domě a již tam oddaně ošetřovala Lada Poolová.
Nebylo to zvláštní, že paní Rolandová poskytla Adéle přístřeší tak blízko místa, kde jsem ležela a zotavovala se já?
Někomu by to tak jistě připadalo. Edvard mě také po prvním dnu stráveném u pana Todda uchopil za ruku a něžně se zeptal: „Jano – nevadí ti, miláčku, že Adéla leží tak blízko, u paní Rolandové? Ta mě rozhodně ráda nemá – já ji také ne –, ale po požáru naléhala, aby Adéla zůstala u ní, protože má velmi ráda Célinu.“ – Přiznávám, že jsem se otřásla, když jsem to jméno slyšela z Edvardových úst.
„Svým způsobem je to štěstí,“ pokračoval, „že trvala na tom, aby tam Adélu dopravili. Kde jinde by byla mohla strávit své poslední dny?“ To jsme už věděli, že Adéle mnoho času nezbývá.
„Pověz mi, má milá, je ta situace pro tebe bolestná?“
Odpověděla jsem: „Edvarde – to dítě musí dostat všechno, co potřebuje.“
Usmál se na mě pomalým, smutným úsměvem. „Copak jsem mohl pochybovat, že budeš milosrdná?“ Pak pokračoval s očima stále upřenýma na mne: „Jsou také důvody, proč již stará nepřátelství ztratila svou sílu – o tom ovšem nesmím mluvit, dokud jsi tak unavená.“
„Vím, že tu jsou záhady,“ řekla jsem tiše a odmlčela se; věděla jsem totiž, že na vysvětlení musím počkat, nejen až budu silnější, ale také až bude Edvard hotov svěřit se mi.
A nyní, kdy se Adéla chystala na svou poslední cestu z tohoto světa na onen, nebyl ten správný čas.
Věřím, že nikdo jiný neví, co jsem viděla tu noc, kdy zemřela.
Byla jsem ve své komůrce, která měla okno na silnici, a vzbudil mě hluk kočáru. Vstala jsem, přehodila si župan, šla k oknu, klekla si na sedátko pod ním a hleděla do tmy.
Svítil měsíc a v jeho světle jsem viděla, jak kočár zastavuje, koně těžce oddechují a jejich dech se bělá ve studeném vzduchu.
Z kočáru vystoupila vysoká ženská postava, zahalená v plášti s kapucí z nějaké tmavé kožešiny. Současně se rozlétly dveře Starého domu a ven vytrysklo světlo. Z domu vyběhla paní Rolandová s rozevřenou náručí vstříc té druhé.
Žena stála nehybně, napůl otočena k blížící se paní Rolandové. Kapuce jí spadla a já poprvé a asi naposled spatřila krásný profil Céliny Varensové, v měsíčním světle zřetelný jako vyřezávaná kamej, a nad sličnou hlavou oblak světlých vlasů.
Paní Rolandová Célinu objala a vedla do domu. Přestože byla menší, viděla jsem, že tu vyšší podpírá. Zašly a zavřely za sebou dveře.
Myslím, že myšlenky na Célinu mi způsobily některé z nejbolestnějších okamžiků v životě. Tou dobou jsem si dosud nebyla jistá, jaký přesně existuje vztah mezi ní a mým manželem. Jsem však matka; očekávala jsem narození dalšího dítěte. Mohla jsem snad nelitovat tu ženu, která přes všechnu svou krásu a proslulost nyní bdí u smrtelného lože svého jediného dítěte jako ta nejubožejší z žen v nejskromnější chaloupce v zemi? Až do svítání jsem ležela beze sna. Pak jsem slyšela kočár odjíždět – a usnula jsem.
Ráno mi Edvard řekl, že Adéla zemřela, a já se o včerejší noční návštěvnici nezmínila. Třeba o ní nevěděl nikdo jiný než obyvatelé Starého domu. Mou povinností nyní bylo utěšit Edvarda. Byl velmi smutný. Přesto řekl: „Je to tak lepší – mnohem lepší.“ Myslela jsem, že mluví jen o Adéliných hrozných zraněních.
Ten den přijel k mému údivu Jan Křtitel a celé dopoledne proseděl s Edvardem v pracovně pana Todda. Odpoledne posvačil u mne v pokoji. Vysvětlil mi, že ho Edvard požádal, aby se mnou promluvil, protože sám musel do Starého domu dohodnout se ohledně Adélina pohřbu. Jan Křtitel mi řekl, že bych se podle Edvardova názoru měla dozvědět o jedné věci, jež bude v budoucnosti velmi důležitá.
„Probírali jsme jisté záležitosti, které zabezpečí tebe i Jonathana,“ sdělil mi. „Víc o tom říkat nebudu, ledaže bys mi kladla otázky.“ Zavrtěla jsem hlavou a ujistila ho, že mám plnou důvěru v každé rozhodnutí, které podnikne on s Edvardem.
„Vrátím se tedy k záležitosti Januse, jak mě Edvard žádal.
Celá záležitost – a špatná záležitost, to musím říci – začala příjezdem paní Rolandové a jejím zuřivým vymáháním věna Berty Masonové. Edvard s tím nárokem stále nesouhlasí, ale,“ usmál se Jan Křtitel, „rozhodl se po svém velkopanském způsobu zaplatit. Řekl mi, že se nechtěl s tou ženou dohadovat jako handlíř, ale sehnat peníze, které ta dáma pokládá za dlužné, dát jí je a poslat ji pryč.“
Jan Křtitel se stále usmíval, když pokračoval: „Uvědomil jsem si, že takový už je Rochesterův způsob, velkorysý, ale netrpělivý. Prodal tedy svůj podíl na manchesterské textilce svému společníkovi a najal si loď Janus, naložil ji nejrůznějším zbožím a vypravil do Západní Indie. Cestou zpátky měl Janus vézt bavlnu (kterou byl ochoten koupit Edvardův společník pan Jessop), tabák a rum. Jako duchovní,“ ušklíbl se Jan Křtitel, „bych měl proti tomu plánu své námitky, ale přestože nejsem podnikatel, vidím, že plán měl velkou naději na úspěch. Pak by měli Rochesterové základ pro zbohatnutí a paní Rolandová by byla vyplacena a odjela.
Všechno to myslel dobře, Jano,“ ujistil mě vážně bratranec. „Přiznal se mi, že v době, kdy prodával svůj podíl na továrně a připravoval Januse – i během plavby lodi – ho často přepadala úzkost. Byl ukvapený, netrpělivý – to mohu dosvědčit,“ zažertoval Jan Křtitel, „jenže lékař mu zakázal, aby tě něčím znepokojoval, jinak že by mohl ohrozit tebe nebo dítě. Tvůj manžel lékaře uposlechl.“
„Škoda,“ povzdechla jsem. „Víc mě totiž znepokojovala neznalost, než by mě byl tížil jakýkoli náklad starostí.“
Jan Křtitel přikývl. „Je to tak – lékař ovšem nemohl tušit, co od tvého manžela žádá. Mohl mít na mysli nějaké rozbité nádobí nebo třeba to, že tvůj syn spadl ze stromu a poškrábal se. Ale lékař nařídil a pan Rochester uposlechltuším, že není z těch, kdo by běhali za lékařem a svěřovali se mu se všemi rodinnými záležitostmi.“
„To máš pravdu,“ posteskla jsem si. Přesto mě potěšilo, že je Jan Křtitel k mému manželovi tak vlídný a chápavý.
„Má své silné i slabé stránky jako každý z nás.“
„Ale jak to bylo s Janusem,“ tázala jsem se bratrance, právě když vcházel černě oblečený a velmi vážný Edvard.
Jan Křtitel vstal. „Budete pokračovat místo mne?“ zeptal se.
„Ano. Děkuji vám, Riversi, že jste to za mne začal. Ale než půjdete, směl bych vás o něco poprosit – o laskavost?“
„Cokoli bude v mých silách,“ opáčil Jan Křtitel.
„Zítra budeme Adélu pochovávat na zdejším hřbitově.
Považoval bych za velkou laskavost, kdybyste vykonal obřad. Pan Todd se určitě nebude zlobit.“
Jan Křtitel se lehce uklonil. „Bude mi ctí. Můžete se mnou počítat.“
„Děkuji vám,“ řekl manžel a Jan Křtitel odešel. Viděla jsem, že nepříjemnosti mezi mým manželem a Janem Křtitelem se již skutečně vyřešily, protože tato prosba byla tak blízká omluvě za nezdvořilé zacházení, jak bylo u Edvarda možné, a Jan Křtitel to tak jistě pochopil.
„Jistě mi dovolíš vstát na oběd,“ řekla jsem Edvardovi.
„A pak, až se trochu osvěžíš, budeš pokračovat v příběhu Januse?“
Souhlasil s trpkým humorem. „Rozhodně je to příběh, jaký se nehodí poslouchat nalačno.“
Odpoledne v obývacím pokoji pana Todda u jasného ohně v krbu začal: „Jan Křtitel ti asi pověděl, že jsem zrušil společnictví s panem Jessopem, abych mohl investovat do obchodu se Západní Indií, a asi se ti také zmínil, že se mi nedostalo prostředků, a tak jsem vzal peníze z fondů statku.
Tak to tedy bylo – podnik pryč, statky vyplundrované, a všechno záviselo na zdaru Januse. Než vyplul, dal jsem přísné pokyny kapitánovi, aby ani za nic nepřistával v Kingstonu na Jamajce, a dal jsem mu na srozuměnou, že mám soukromé informace od přátel na vyšších místech, že se tam očekávají nepokoje a že se bojím, abych nepřišel o loď i náklad. Nebyl to skutečný důvod – jak má chytrá ženuška určitě uhodla,“ loupl po mně okem.
„Neměl přistát v Kingstonu kvůli Masonovým,“ předestřela jsem svůj dohad.
„Přesně tak. Měl jsem podezření, že ve chvíli, kdy by Janus přistál v Kingstonu a Masonové se něco doslechli, způsobili by potíže. A to také udělali, Jano,“ řekl tónem klidné rezignace.
Potom mi vyprávěl, jak byla loď donucena přistát v Kingstonu a rychle se rozšířila zpráva, že loď i náklad patří Edvardu Rochesterovi. Líčil, jak se přivalil dav vedený Masony s pochodněmi, meči a tesáky, rychle přemohl všechny, kdo se mu postavili do cesty, zapálil loď a úplně ji zničil.
„Hlavní, co jsem od svého plánu očekával, bylo získat peníze na vyplacení paní Rolandové,“ vysvětlil mi manžel,
„aby tě přestala znepokojovat, Janičko, a přestala ostouzet jméno Rochester, což by se dotklo našeho syna. Není to ironie, že paní Rolandová tím, že mě přiměla, abych najal loď, kterou pak její rodina zničila, dokázala zruinovat nejen Masonovy, ale i mne?“
„Úplně zruinovaní snad ještě nejsme,“ ozvala jsem se.
„Úplně ne,“ souhlasil, „ale Thornfield se bude muset pronajmout, jestli se jej podaří bez příliš velkých nákladů opravit. Bude ti to vadit, Jano?“
Zavrtěla jsem hlavou. „Pokud jsme spolu, nevadí mi vůbec nic.“
Edvard svěsil hlavu. „Jano – Janičko – co bych si bez tebe počal? Jsi tak statečná, tak věrná!“
Během jediného týdne ztratil Edvard jmění, viděl vlastní dům v plamenech – a zítra pochová Adélu. Takové události valící se jedna za druhou by zdrtily i nejsilnějšího ducha.
Bála jsem se, že se můj manžel pod tím náporem zlomí, a měla jsem podezření, že nese ještě nějaké břemeno, které mi nechce sdělit. Pomyslila jsem si, že je třeba čelit tomu, co ho možná vskrytu děsí, a navrhla jsem: „Edvarde, myslím, že se musíme vypravit do Thornfieldu odhadnout škody. Vydáme se tam někdy brzy společně?“
V jeho hlase zazněla porážka, když odpověděl: „Nech mě nejdřív pochovat dceru.“
„Samozřejmě, Edvarde.“ Vstala jsem, sklonila se k němu, políbila ho a tiše odešla. Věděla jsem, že potřebuje být sám.
Já také. Vyšla jsem z domu a zamířila ke kostelu. Vešla jsem a usedla sama do lavice vzadu. Nemodlila jsem se, ale nechala na sebe působit klid a mír. Byla jsem otřesena, když Edvard označil Adélu jako svou „dceru“. Přestože byla mrtvá, probudilo to ve mně všechny staré pochybnosti a obavy ohledně Edvardových schůzek s Adélou a Célinou – a s Célinou samotnou v Londýně. Snad nebylo správné sedět na posvátném místě a dávat průchod úzkostným, žárlivým myšlenkám, ale nemohla jsem si pomoci. Adéla byla mrtvá. Adéla přece jen byla Edvardovou dcerou, kterou měl s krásnou Francouzkou. Célina byla dosud v Anglii – to jsem věděla. Co když je společný zármutek sblíží?
Říkala jsem si, že je špatné myslet na takové věci v takovou dobu, když ubohá Adéla není ještě ani pohřbená. Žárlivé srdce však nedbá na místo a čas. Věděla jsem, že mě Edvard miluje, ale muž může současně milovat dvě ženybála jsem se Céliny.
Pak jsem se jako zázrakem uklidnila. Přišel ke mně pokoj a jakési poznání ze zdroje, který jsem neznala. Jako by mi nějaký hlas řekl: „Tajemství se skrývá v Adéle. Zeptej se Edvarda na Adélu.“ Rozhodla jsem se, že to udělám, přestože jsem nic nechápala.
Nazítří jsme uložili Adélu k odpočinku poblíž hrobu Berty Masonové a následující den mi Edvard řekl: „Tak co, Jano, půjdeš se mnou do Thornfieldu?“ Šli jsme tam mezi poli. Den byl jasný a slunečný a na tu roční dobu teplý. Stanuli jsme na trávníku a vzhlíželi k domu, po němž se táhly černé šmouhy. Okna byla proděravělá a popraskaná.
Uvnitř to páchlo kouřem. Zůstala jsem dole v hale a obhlížela začazené sloupy a stěny. U nohou mi na mramorové podlaze dosud stály loužičky vody. Edvard zatím vystoupal po schodech tak daleko, jak bylo bezpečné, vzhlédl k podestě a s povzdechem sestoupil. Ruku v ruce jsme vešli do salonu. Stěny byly zčernalé a jedno z vysokých oken bylo rozbité, aby mohli dovnitř nosit vodu. Záclony visely na oknech jako špinavé hadry, můj milovaný světlý koberec s růžemi byl samá saze a šlápota.
„Netruchli nad svým parádním pokojem, Janičko,“ řekl.
„Já netruchlím. Ty škody se dají napravit.“
„Podle toho, co jsem viděl, bude nahoře hodně práce. Ale dá se to zvládnout,“ pověděl mi. Řekl to sklesle. Pohlédla jsem na něj a viděla v jeho tváři sklíčenost – věděla jsem však, že příčinou není poničený dům.
„Zdá se, že oheň vypukl nahoře,“ pravila jsem tiše. „Půjdeme ven?“
Šli jsme kousek po trávníku a pak jsme bez domluvy zabočili do zahrady. Tam jsem mu řekla: Edvarde, snažně tě prosím, je tu nějaké tajemství. Jsi jako člověk, který nese těžké břímě – poděl se o ně se mnou. Jsem tvoje žena, nejsem ze skla ani z cukru. Neubližuj mi tím, že mě nepovažuješ za hodnou důvěry.“
„Radši bych –“ začal, ale přerušila jsem ho. „Radši bych nežila s manželem, který se pokouší nést strašné tajemství – a to si myslím, že to je – sám.“
„Je to příliš smutné,“ namítl. „Jde o tvé zdraví a o dítě, které nosíš.“
„A co moje mysl, Edvarde? Umíš si představit, jakou úzkostí budu trpět, když budu vědět jen to, že jsi nešťastný a nesvůj, ale ne proč?“ Vybavil se mi hlas, který jako bych předevčírem zaslechla, když jsem byla sama v kostele: Tajemství se skrývá v Adéle. „Myslíš na Adélu, viď?“ zeptala jsem se ho. „Pověz mi, proč byla nahoře, když vypukl požár?“ – tato věc mě už nějaký čas zarážela.
Pohlédl na mě, jako by dostal ránu, a pak se nešťastně usmál. „Ty jsi mi vždycky uměla číst myšlenky,“ řekl. Silně mě zamrazilo. Zeptala jsem se: „Edvarde – ten požár založila Adéla, viď? Proto šla nahoru, proto byly největší škody tam, kde byla ona.“ A jako by mě náhle napadlo něco dalšího, zeptala jsem se: „Edvarde – způsobila i ten první požár? Edvarde – prosím tě – řekni mi, jak zahynula Berta?“
Ozval se velmi tiše. „Vidím, že jsi mě odhalila. Dobrá, vysvětlím ti to, ale bojím se, jaké to bude mít následky pro tebe a pro dítě. Teď už jsi ale dospěla tak daleko, že by ti mlčení ublížilo víc než slova. Je to strašný příběh, to tajemství, které jsem více než deset let skrýval.
Všechny ty žalostné události začaly, když bylo Adéle pouhých osm let, krátce předtím, než jsi k nám přišla, Jano.
Zkus si představit naši situaci – byli jsme spolu na Thornfieldu sami, jen s chůvou, a to bylo zdejší děvče, které se o svou svěřenku pořádně nestaralo. Tenkrát mě ta holčička, která mě, jak víš, uměla tak báječně odzbrojit svou roztomilostí, oslovila.
Seděli jsme u ohně. Hladila Pilota, který vedle ní ležel na koberci, kouzelně ke mně vzhlédla zpod spuštěných víček jako rozená koketka a zeptala se mě: „Papá – oženíš se jednou s mou maminkou a přivedeš ji sem, abychom žili všichni spolu?“
Odpověděl jsem: „To naneštěstí nejde, Adélko, vždyť víš, že maminka umřela.“
Se vší nevinností mi na to řekla: „Ale kdyby neumřela?“
Ona totiž už tenkrát – nemám potuchy jak – věděla, že Célina žije. Možná neříkám dobře, že to věděla. Třeba jen snila, jako děti mívají o tom, co si nejvíc přejí, že má žijící matku, která ji miluje. A ukázalo se, že to byla pravda, i když já jsem to tenkrát nevěděl.
Řekl jsem jí nepozorně, jako lidé odpovídají na nevinné a nepoučené dětské otázky: „Ne, maličká. I kdyby byla tvá maminka naživu, nemohl bych se s ní oženit.“ – A tímhle výrokem,“ řekl zasmušile, „který jsem jen tak prohodil, začala celá Adélina posedlost, která vedla až k požáru na Thornfieldu a Bertině smrti. Jak jsem mohl vědět, jak jsem mohl uhodnout, že to dítě, které se toulá po domě bez pořádného dozoru chůvy, objevilo v horním patře mou manželku? Kdo by si dovedl představit, že posloucháním za dveřmi, když spolu mluvili sloužící nebo když Lada Poolová v opilosti mumlala, zjistila, že ta uvězněná je moje žena?
Stačil jen krůček a to pozorné, inteligentní dítě, které však mělo povahu tak pokřivenou a zvrácenou, že jsem si to neuměl představit, přišlo na nápad, že kdyby Berta zemřela, byl bych svobodný, mohl se oženit s její matkou, a tak by dosáhla toho, po čem tak bláznivě toužila.
Pozorovala tedy zvyky domácnosti a zjistila, že se má manželka umí dostat z vězení a toulá se po domě. Na tom založila svůj plán. Jednou večer viděla, že se Berta zase dostala ze své cely, přechází po pokojích a vykřikuje. Když však Berta vystoupila zpátky do podstřeší, aby předstírala, až se Lada Poolová vzbudí, že nikde nebyla, Adéla, která šla nahoru za ní, jí vytrhla klíč, když vstupovala, a zamkla zvenku. Potom sešla dolů, založila oheň a čekala, až shoří dům – a má manželka zahyne.
Když se požár rozhořel naplno, našel jsem ji s ostatními před domem, jak se dívá na dům v plamenech. Řekla: „Až bude Berta mrtvá, papá, budeš se moci oženit s maminkou. – A pak, Jano,“ řekl s hrůzou, „mi ukázala klíč od Bertina pokoje! Nabízela mi ho jako trofej. Vyrval jsem jí ho a vběhl dovnitř. Ve své dětské, i když zkažené mysli vůbec nepočítala s tím, že bych šel zachraňovat Bertu, o které věděla, že je mým neštěstím. Dostala prý venku hysterický záchvat a chtěla do ohně běžet za mnou.“ Edvard se otřásl.
Po odmlce pokračoval. „Tak já to dokončím. Po těch dlouhých měsících, které jsem po požáru prostonal, za mnou přišla. Vůbec ničeho nelitovala. Neměla žádné výčitky svědomí kvůli tomu, co udělala.“ Edvard ztišil hlas.
„V troskách našla klíč napůl roztavený žárem. Vymyslela si, že je to klíč od Bertina pokoje. Ukázala mi ho jako poklad, jako symbol úspěchu – našeho úspěchu! Ke všemu se přiznala. Mluvila o svém činu docela klidně, jako by to nic nebylo, a zeptala se mě: „Teď už se oženíš s maminkou?“ Co jsem měl dělat? Copak jsem někomu mohl říct pravdu o tom dítěti, tak mladičkém, o své vlastní krvi? Copak jsem mohl někomu říct, že vím, jaká je to zrůda? Rozhodl jsem se ji chránit, a tím jsem způsobil velikou úzkost a neštěstí právě tobě, můj miláčku, kterého mám raději než všechno na světě. Ty jsi ze všech nejvíc utrpěla proto, že jsem bláhově chránil Adélu.“
Vložila jsem mu svou ruku do dlaně. „Dělal jsi, co jsi považoval za nejlepší. Třeba sis myslel, že se změní. To nemohlo být lehké břímě, když jsi je nesl sám.“
Edvard vzdychl. „Jsem rád, že to skončilo, že konečně všechno víš. Bylo to bolestné břemeno, když jsem je celé ty roky nesl sám. Tu historii jsem znal jen já, jen já jsem pozoroval a doufal, že se Adéla začne polepšovat. Jen já se rmoutil, když se tak nedělo. Za klidem a spokojenosti ve Ferndeanu bylo vždycky něco jiného – to smrtící poznání, které jsem nemohl sdílet ani s tebou.“
„Ubohá Adéla,“ řekla jsem.
Políbil mě v té zimavé zahradě. „Myslím, že jsi anděl.“
Neodpověděla jsem; protože jsem věděla, že mám do anděla hodně daleko. Snad mě však všechna ta bolest a žal trošičku změnily k lepšímu.
„Začíná být zima,“ řekl. „Vrátíme se k Toddovi?“
Cestou vyprávěl: „Když se vrátila do Thornfieldu, pořád jsem doufal, že se změní, ale zanedlouho jsem zjistil, že se změnit nehodlá – stala se z ní jen rafinovanější obdoba toho zlého tvorečka, jakým bývala. Přesto jsem pořád doufalbláhově, jak teď vidím. Jednal jsem s ní shovívavě, doufal jsem, že laskavost a snad především každodenní styk s tebou, Janičko, zmírní její dravost a nebetyčné sobectví, které jsem v ní viděl ukryté za maskou roztomilosti. Proto jsem jí odpustil, že si tenkrát vzala kočár – ale má úzkost o ni, spojená s obchodními starostmi, mě přemohla, a místo ní jsem potrestal Jeremiáše.“
Stáli jsme pod velkým holým kaštanem, který rostl u cesty. Přitáhl mě k sobě a políbil mě na čelo. „Jano,“ řekl něžně, „vím, že ses bála, že jsem vyhledal Célinu a zase se do ní zamiloval. Věděl jsem to, trápil jsem se pro to, ale co jsem ti mohl říct? Že jsem za ní šel, abych zjistil, jestli je Adéla skutečně moje dítě? A pokud ne, abych zjistil, jestli je v její krvi nějaká nákaza, nějaké dědičné šílenství, které by mohlo vysvětlit, proč je taková? Že jsem šel za svou dávnou milenkou a prosil ji, aby mi řekla, jak mohla vzniknout Adéla Rochesterová? Uchovával jsem tajemství o Adéle celé roky. Měl jsem ti je v celé hrůze odhalit, když jsi byla nemocná a čekala naše dítě? Nevěděl jsem samozřejmě, že se tě pokoušela zabít, tomu jsem nemohl uvěřit ani o níteprve až se o to pokusila podruhé tam mezi hlohy.
Tak jsem se tedy,“ pokračoval opět s hořkým humorem,
„vypravil za madam Varensovou a zeptal se; jestli je Adéla opravdu mé dítě. Řekla ano, pak ne, potom zase ano. Když jsem ztratil trpělivost, klepla mě vějířem a zamumlala něco o tom, že tenkrát měla hrozně komplikovaný život. – Ještě komplikovanější, než jsem si myslel, řekl jsem si v duchu.“
Zvážněl. „Ale teď, chudák, ztratila jediné dítě, které měla a které asi kdy bude mít.
Do té doby jsem si nechával své veliké obavy a pochybnosti ohledně Adéliny povahy pro sebe, ale nyní jsem byl nucen je odhalit, abych na Célinu zapůsobil. Bylo v Adélině původu nebo v jejím raném životě něco, co by vysvětlovalo její zvrhlou povahu? Ale Célina,“ vzdychl, „je jenom hvězda na obloze, Jano. Už vůbec není z masa a krve. Nepomohla mi. Nemohla mi pomoci. Začala blábolit něco o řeckém dramatu. O řeckém dramatu, Jano!“ zvolal. „V takovou chvíli! Rozzlobilo mě to, ale uklidnil jsem se a řekl jsem si: Jak jsi mohl být takový hlupák, Rochestere, a představovat si, že ti Célina Varensová pomůže? A zatím,“ dodal s lítostí, „moje malá ženuška churavěla ve velikém osamělém domě na venkově. Ale nesla to statečně.“
„Moc statečně ne,“ zašeptala jsem, když jsem si vzpomněla na dlouhé hodiny, které jsem protruchlila kvůli manželově nepřítomnosti a kráse a kouzlu Céliny Varensové.
Ale o tom jsem pomlčela.
Došli jsme na hřbitov k Adélinu hrobu, ubohému kopečku hlíny, kde ještě nestál žádný pomník a ležely tam jen skrovné květy, jaké se dají opatřit v zimě.
Jak jsme tam stáli, řekl: „Lada Poolová samozřejmě všechno věděla.“
„Chápu. Proto jsi ji zaměstnal?“
Přikývl. „Když jsem na paní Poolovou narazil v Manchesteru v tom bídném stavu, jak jsem ti říkal, pověděla mi, že ví, že požár, ve kterém zahynula Berta, způsobila Adéla.
Zaměstnáním jsem jí platil za mlčení.
Víš, po požáru si Lada Poolová nejprve myslela, že je za Benin útěk a zkázu domu, nemluvě o mých zraněních, odpovědná jedině ona. Uprchla. Až později, když přestala pít a dala si do pořádku svůj život, přišla na to, že je zhola nemožné, aby požár založila Berta. Když klíč od pokoje neměla ani ona, ani Berta, musel ho mít někdo jiný, a ten je tam zamkl. Služebnictvo vyloučila a došla k logickému závěru, že smrtí své ženy jsem mohl nejvíc získat já – a přesto mi prokázala tu čest, že mě nepodezřívala.
Znala ovšem Adélu a její způsoby, takže uhodla pachatele jak instinktem, tak rozumem, a když se mnou mluvila, byla natolik vychytralá, že mi to předložila, jako by najisto věděla, že je to nešťastné dítě vinno. A já, zaskočený a bláhový, otřesený pomyšlením, že to hrozné tajemství zná ještě někdo jiný, jsem si neuvědomil, že se jen dohaduje a nemá jistotu, a potvrdil její podezření. Potom mě samozřejmě měla v rukou. – Jano, Jano,“ vzdychl a stále mě držel za ruku, „copak jsem si mohl představit, že to děvče dospěje, a místo aby se napravilo, bude ještě horší, nekonečně horší? Že její posedlost poroste, že potom, co odstranila jednu ženu, aby ve svých představách udělala místo pro svou matku, nebude váhat a pokusí se připravit o život druhou? Ona ti osedlala koně s úmyslem, abys spadla a zabila se, přestože jsem ze začátku nemohl, nechtěl věřit, že je to pravda. Potom tě napadla tu noc mezi hlohy. Když jsi mi to říkala, miláčku, jako by se nůž zabodával do mých vlastních prsou. Přísahal jsem ti, že už tě nikdy nenechám samotnou. Sobě jsem přísahal, že to musím s Adélou jednou provždy vyřídit.
Před plesem jsem ti nemohl všechno vyložit. Cítil jsem se nesmírně provinile. Kdybych se ji totiž před těmi lety nepokoušel chránit, nevyrostla by ve víře, že se může dopustit jakékoli zvrhlosti a že jí to projde.“
„Vždycky v ní byla špetka šílenství,“ zamumlala jsem.
„Patřila k těm, kdo jsou od přírody naprosto sobečtí. Jsou to vzácné případy, ale najdou se lidé, kteří se narodí bez schopnosti ocenit hodnotu druhých, a proto nemají ponětí o tom, jak by se k nim měli správně chovat. Myslím, žes na tom nemohl nic změnit, Edvarde. Nesmíš si to vyčítat.“
„Jenomže tím, že jsem Adélu chránil, jsem umožnil, aby mezi Masonovými vzniklo podezření v otázce, jak to doopravdy bylo s Bertinou smrtí, a tím začal celý ten řetěz strašných událostí. Neodpovídal jsem na Masonovy požadavky. Žádná dohoda ohledně věna mezi námi nebylanikdy. Přesto jsem se rozhodl zaplatit, co jsem jim byl údajně dlužen, abych se zbavil paní Rolandové, a tím jsem to jen zhoršil.“
„Už je to pryč,“ řekla jsem. „A třeba je v tom aspoň kousíček útěchy, že jsme totiž těmi hroznými zkouškami, jak doufám, zmoudřeli.“
„A ještě více se sblížili,“ odvětil Edvard. „Půjdeme dovnitř?“ A vrátili jsme se k Toddovi ruku v ruce.
„Myslím, že by se pro paní Poolovou našlo místo u Nortonových,“ prohodila jsem. „Vím, že jejich hospodyně odchází na odpočinek.“
„Ve Ferndeanu ji rozhodně potřebovat nebudeme,“ odpověděl. Pak se zasmál. „S rozkoší si představuji, jak Blanka žvatlá svoje obvyklé nesmysly pod dohledem ocelového oka paní Poolové.“
Než se obnovil náš někdejší pokoj, čekala nás však ještě jedna nepříjemnost. Přišla asi za dva dny. Edvard vstal časně, aby šel s panem Sugdenem obhlédnout statky, protože se o ně dál muselo pečovat, i když opustíme Thornfield. Pan Todd byl někde za svými farními povinnostmi, a tak jsem byla v domě sama, když přišla paní Rolandová.
Slyšela jsem, že odtud odjíždí, ale nijak jsem netoužila se s ní loučit. Nemohla jsem ovšem odmítnout ji přijmout, vždyť přece Adéla strávila poslední dny v její péči.
Přišla v cestovním do salonu, kde jsem seděla. Když jsem jí nabídla, aby se posadila, odmítla.
„Nechodila bych za vámi, paní Rochesterová, protože vím, že mě nemůžete vystát, ale dnes odjíždím z Anglie a chtěla jsem předtím s vámi mluvit.“
„Jsem vám velmi zavázána za péči o Adélu,“ řekla jsem.
„To jsem udělala pro Célinu, ne pro vás nebo pro Rochestera,“ nesmlouvavě opáčila.
„Potom si asi nemáme mnoho co říci – jen sbohem,“ odpověděla jsem.
„Ne tak docela,“ opravila mě. „Nemohu odjet bez toho, aniž bych vás varovala. Musíte si uvědomit, že všechna vysvětlení, která vám Edvard Rochester napovídal, jsou nepravdivá. Všechno, co řekl o minulosti, jsou lži – lži!“ vykřikla vášnivě. „Ze všeho obviňuje tu dívenku, to dítě! Jistě, je mrtvá,“ řekla opovržlivě. „Není to štěstí, že už zase může všechno vysvětlit jedině Rochester? Adéla už nám nic nepoví.
Jen se na to podívejte! Podívejte se na to!“ zvolala. „Není nic, co prý udělala Adéla a co by nemohl stejně dobře udělat on sám. Je to pravděpodobné, že by osmileté dítě úmyslně založilo požár? Že by se osmnáctiletá dívka, která má život před sebou, pokoušela zabít svou nevlastní matku? Né – pro to všechno měl motiv Rochester, i pro to, aby vás zabil a mohl se tak oženit s Célinou. Mluvil s ní o tom, o tom vás mohu ujistit.“
Vstala jsem. „Už vás nebudu poslouchat. Jděte,“ řekla jsem.
Obrátila se k odchodu a pak se ještě otočila. „Nepřišla jsem vás znepokojovat. Ale už ve chvíli, kdy Adéla vydechovala naposled, jsem ho slyšela, jak si začíná nacvičovat své vysvětlení. Ve jménu své zemřelé sestry vás prosím, budete-li ještě někdy mít důvod svého manžela podezřívat, dejte si na sebe pozor, paní Rochesterová. Věřte mi.“
S tím odešla, s neztenčenou zlovůlí, v oblaku tmavých sukní. Když položila ruku na kliku domovních dveří, stála jsem ve dveřích salonu. „Odleť, vráno – odleť zpátky do Francie,“ vykřikla jsem. Neohlédla se, ale opustila dům.
Když se Edvard vrátil, o návštěvě té podlé ženy jsem mu neřekla.
Později jsem si sedla a začala plánovat. Přestože Thornfield opouštíme, úplně se ho nevzdám. Z prvního z velkých opuštěných domů za vesnicí se stane vesnická škola, jak to vymyslel Jan Křtitel. Z druhého bude malá továrnička s nejmodernějším vybavením na tkaní vlny. Nebude tak výnosná jako velké textilky v Halifaxu a Bradfordu, ale uživí se a lidem v Hay pomůže.
Čas, který jsme prožili v Thornfieldu, byl časem tragédie a jejího překonání, ale ani jeden z nás se těchto končin úplně nezřekne. Pomůže nám v tom Jan Křtitel, který se stane kaplanem pana Todda, a časem, až se pan Todd odebere na odpočinek, převezme, doufám, odpovědnost za farnost.
Budeme tedy ve Ferndeanu a opět povedeme svůj starý skromný život. Snad nějaký kousíček utajené ctižádosti ve mně lituje, že už nebudu paní Rochesterovou z Thornfieldu, ale větší část mé duše se raduje z pomyšlení, že budu mít pod starou známou přátelskou střechou po všem tom soužení své nejbližší – své děti a svého nejmilovanějšího manžela Edvarda, lásku svého života, polovinu své duše, hlavní důvod svého života – celé své štěstí.
Hilary Baileyová.
Paní Rochesterová.
Z anglického originálu Mrs‘ Rochester přeložila Stanislava Pošustová.
Jazyková úprava Jindra Šídlová.
Obálka Miloslav Havlíček.
Jako svou 134. publikaci vydalo nakladatelství X-Egem, Cimburkova 16, I 30 00 Praha 3, tel.: 02/22782370, fax: 02/22780427.
Vydání první, 1998.
Sazba a technická redakce Michal Špalz.
Vytiskla Severografie Most, s. p.