100 DNÍ ŠTĚSTÍ

100 DNÍ ŠTĚSTÍ

FAUSTO BRIZZI

Original title: Fausto Brizzi: CENTO GIORNI DI FELICITÀ

Copyright © 2013, Giulio Einaudi editore s. p. a., Torino

Czech edition  © Fortuna Libri, Praha 2014

Translation © Alena Jíchová, 2014

Cover photo lakovKalinin/iStock/Thinkstock

Cover design © Kryštof Doležal

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri.

www.fortunalibri.cz

Odpovědná redaktorka Hana Müllerová

První vydání

Všechna práva vyhrazena

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována, ukládána do informačních systémů nebo rozšiřována jakýmkoli způsobem, ať už elektronicky, mechanicky, fotografickou cestou nebo jinými prostředky bez souhlasu majitele práv.

ISBN 978-80-7321-873-7

Obsah

Shrnutí předchozích částí

Moje rodina

Věc, která sem vůbec nepatří

Moji přátelé

Už se skoro blížíme

Přítel Fritz

Kolik?

– 100

– 99

– 98

– 97

– 96

– 95

– 94

– 93

– 92

– 91

– 90

– 89

– 88

– 87

– 86

– 85

– 84

– 83

– 82

– 81

– 80

– 79

– 78

– 77

– 76

– 75

– 74

– 73

– 72

– 71

– 70

– 69

– 68

– 67

MILUJU

NENÁVIDÍM

– 66

– 65

– 64

– 63

– 62

– 61

– 60

– 59

– 58

– 57

– 56

– 55

– 54

– 53

– 52

– 51

– 50

– 49

– 48

– 47

– 46

– 45

– 44

– 43

– 42

– 41

– 40

– 39

– 38

– 37

– 36

– 35

– 34

– 33

– 32

– 31

– 30

– 29

– 28

– 27

– 26

– 25

– 24

– 23

– 22

– 21

– 20

– 19

– 18

– 17

– 16

– 15

– 14

– 13

– 12

– 11

– 10

– 9

– 8

– 7

– 6

– 5

– 4

– 3

– 2

– 1

0

Potom

Poděkování

O autorovi

Claudii, mému všemu

Kdybych byl bohatý, strávil bych velkou část dne natažený v měkoučkém křesle přemýšlením o smrti. Jsem ale chudý, a můžu o ní přemýšlet jenom v útržcích času, nebo potají.

CESARE ZAVATTINI

Nejdůležitější dny mého života byly tři. Abych žádnému z nich neublížil, vypočítám vám je v důsledném chronologickém pořadí.

Tím prvním byl pátek 13. října 1972. Pátek třináctého.

Toho dne se v Andách zřítil fokker s pětačtyřiceti pasažéry, kteří se pak navzájem pojídali, aby přežili, a Antonio a Carla, tedy tatínek a maminka, tehdy osmnáctiletí, mě počali v trapném béžovém Citroënu Dyan. Zaparkovali tenhle svůj drahokam, už tehdy historický model, na periferii na místě, které bylo podle římského územního plánu používáno párečky jako ložnice. Kolem nich kosmické prázdno, pár znuděných a prochladlých ledniček, melancholická škytající lampa a vrakoviště s hromadami rezignovaných aut.

Dokonalé kulisy pro začátek lovestory.

Antonio a Carla se seznámili toho odpoledne na oslavě narozenin jistého Manrica, obézního a upoceného šprta z Frascati, který za maminkou marně dolejzal už od střední školy. Právě odmítla jeho žádost, aby si s ním zatančila ploužák na nyvou melodii mladého Eltona Johna, pak uviděla tatínka, který na ni zpovzdálí zíral, a skoro se udusila toustem s tuňákem, majonézou a rajčetem. Po pravdě řečeno táta byl přesně ten typ, aby se holka udusila toustem s tuňákem, majonézou a rajčetem. Vysoký, hubený, mazaný, hrál na elektrickou kytaru a skládal rockové kousky bezostyšně okopírované podle horších písniček Stonů. Vypadal jako bratr Seana Conneryho, ale navíc měl jizvu na tváři, takže byl ještě tajuplnější a záhadnější než 007. Co se týče té jizvy, dokázal oblbovat publikum celé hodiny. Záleželo na typu posluchačů: pořídil si ji buď během krvavé bitky na trhu v Ciudad de Mexico, nebo to byl následek rány nožem od žárlivého bergamského ragbisty, kterému nasadil parohy, nebo rány láhví od Franka Sinatry, který mu záviděl pěvecký talent.

Táta byl profesionální lhář takového kalibru, že kdyby chtěl, stal by se snadno předsedou vlády. Pravdu jsem znal jenom já, díky důvěryhodnému sdělení nebezpečné apulijské špionky, totiž mé tety Piny: když byly tátovi asi tři roky, spadl z trojkolky a rozsekal se na chodníku. Každopádně krásný Antonio odvážel každý večer v citroënu jinou pasažérku. A toho večera přišla řada na maminku, svedenou, ale ne opuštěnou, protože v okamžiku vrcholné rozkoše narazila do Antoniova vozu červená fiatka pětistovka. V ní seděli dva napůl opilí dvacetiletí kluci z Frosinone, netušící, že nejvyšší měrou přispěli k protržení ochrany a následně k mému vstoupení na jeviště života. Takže, chlapci, ať jste dneska kdekoliv, ve Frosinone nebo na Marsu, což je vlastně totéž, děkuju vám.

V ten pátek třináctého jsem přistál na planetě Zemi jako nezvaný host, ale to nebránilo Antoniovi a Carle, aby mě měli poměrně rádi, aspoň dokud zůstali spolu. To je ale jiný příběh, navíc nekonečně smutný. Až na to budu mít náladu, povím vám ho.

Druhý důležitý den v mém životě bylo 11. září 2001. Zatímco všichni seděli u televize a znovu a znovu se dívali na záběry dvou Boeingů 767, které se rozbíjely o newyorská dvojčata a nabízely světu novou záhadu a Američanům nového nepřítele, já jsem seděl v restauraci nad mořem se všemi svými dlouholetými přáteli a s Paolou, ženou svého života. Byla to klasická letní večeře, domluvená týdny předem, ale ve skutečnosti to nebyla jen tak nějaká rybí grilovačka: chystal jsem se požádat Paolu, aby se za mě provdala, jenže ona to vůbec netušila. A mí přátelé taky ne.

Domluvil jsem se s jedním postarším číšníkem na prostičké a romantické pantomimě. Výměnou za dvacet eur spropitného zhasne světla, pustí naší písničku (což je pro úplnost Always On My Mind v podání stálezeleného Elvise) a triumfálně přiveze obrovský dort Mimóza se snubním prstenem položeným na plaketce z extrahořké čokolády.

Vědecká příprava, navíc provázená štěstím: noc tak hvězdná, až vypadala jako z betléma, tak upřímná srdečnost přátel, že připomínala reklamu na likér, větřík tak příjemný, jako by to byl ventilátor samotného pánaboha. Všechno dokonalé. Téměř.

Nevzal jsem v úvahu Umberta.

Umberto je – bohužel – můj nejlepší přítel, veterinář, o němž se na následujících stránkách bude dlouze vyprávět.

Když se objevil dort, vystřelil ze židle, ukradl čokoládovou plaketku a přitom zahlaholil: „A tuhle si, vážení, sním já!“

Výsledek: zlomil si o prstýnek stoličku.

A pak zubařská pohotovost a sbohem, kouzelný a nezapomenutelný romantický okamžiku.

I přes tuto nešťastnou příhodu mi Paola řekla ano.

Vzali jsme se na začátku příštího roku v gotickém kostelíku nedaleko Milána, a je to jedna z mála věcí, jichž jsem nikdy nelitoval.

Paola je hlavní postavou mého života. A podle mě si její interpretace manželky zaslouží nejmíň jednoho Oskara.

Pokud vám to nebude vadit, o kousek dál vám o ní budu chvíli povídat.

Třetí nezapomenutelný den byla neděle 14. července 2013, přesně týden po mých čtyřicátých narozeninách. Musel jsem okamžitě vytušit, že to bude mimořádný den, protože mi výstup neukradly žádné slavné letecké katastrofy.

Byla to taková zbytečná, tropicky horká neděle, během níž se nestalo nic hodného zmínky. Pokud opomineme skutečnost, že jsem se přibližně ve 13.27 zhluboka nadechl a zemřel.

Já vím, už jsem vám prozradil finále, a vy teď nebudete mít chuť si přečíst zbytek knihy. Takže, protože četba už je zkažená, ale vzhledem k tomu, že jste si knihu už koupili a bylo by trapné, abyste se zarazili na straně 12, řeknu vám i jméno vraha. Ano, i přesto, že tohle není detektivka Agathy Christie, je tu vrah. Dokonce bych řekl sériový vrah, vzhledem k tomu, že nezabil jenom mě, ale miliony lidí, což mu může závidět Hitler i Hannibal Lecter. Každoročně je zhruba třetina úmrtí, která postihnou lidstvo, jeho dílem. Statistiky říkají, že je na prvním místě jako příčina smrti v západním světě. Zkrátka jsem v dobré společnosti.

Dotyčný vrah nemá příjmení, jeho jméno se zkracuje, je zodiakální a málo zábavné: rak. Někdo mu říká „tumor“ (což znamená v latině zduření, zatvrdnutí nebo otok, vida, k čemu slouží latina), lékaři zase „neoplazma“ (což v řečtině znamená novotvar, hle, k čemu je dobrá řečtina). Já jsem mu ale vždycky říkal „přítel Fritz“, aby mi připadal bližší a míň agresivní.

Tohle je příběh o tom, jak jsem prožil posledních sto dní mého pobývání na planetě Zemi ve společnosti přítele Fritze.

A o tom, jak to byly, navzdory všem předpovědím a veškeré logice, ty nejšťastnější dny mého života.

Shrnutí předchozích částí

V tomto okamžiku je nutný malý krok zpět, tedy stručný souhrn mé existence do doby před pár měsíci, jinak je těžké pochopit, co se děje, něco jako kdybyste se dívali až na šestou řadu seriálu Ztraceni.

Zkusím nebýt příliš nudný, nejdřív vám vypovím hlavní události svého života, pak k nim přiřadím osoby, a nakonec si dovolím, pokud mi to dovolíte vy, pár komentářů a neurovnaných úvah. Tak se dostaneme brzy k věci, tedy ke dni, kdy přítel Fritz zaklepal na mé dveře.

Mé křestní jméno je Lucio, které se v hitparádě hnusných jmen umístilo na sedmém místě po jménech Pino, Rocco, Furio, Ruggero, Gino a nepřekonatelném Gennarovi. Moje matka byla fanynkou v pánu zesnulého Battistiho, který v těch letech vyzpěvoval z juke-boxů La canzone del sole, a tak byl navždy vybrán můj autogram: Lucio Battistini. Je vám to jasné? No právě, ta skutečná ironie je v příjmení mého otce: Battistini! Chápete už, proč můj život připomínal drápání se do kopce? Dovedete si představit kluka ze sedmdesátých let, uhrovitého tlustoprda s jogurťáky na očích, co se jmenuje skoro stejně jako nejznámější italský zpěvák, a připusťte: taky byste si ze mě dělali srandu.

Přiznávám, byl jsem zakomplexovaná, nešťastná nula. Dneska by mě pojmenovali stručněji a téměř něžně: exot. Měl jsem všechno, co odpuzovalo holky jako manzoniánský šiřitel morové nákazy, i vášeň pro komiksy, filmové horory a písničky zpěváků, kteří spáchali sebevraždu. Měl jsem v životě pouze dvě reálné možnosti: buď se stanu počítačovým géniem, vymyslím v garáži operativní systém a vydělám miliardy dolarů, nebo samopalem vystřílím supermarket. A až se moji sousedé, příbuzní a přátelé dozvědí tuhle zprávu, bez jakéhokoliv rozrušení ji klidně okomentují: „Vlastně byl vždycky divnej.“

Jenže já si našel třetí cestu a z ošklivého káčátka, jímž jsem byl, jsem se změnil v labuť. Ne superlabuť z pohádky, ale obstojný exemplář se zcela dostačující sebedůvěrou. Ve čtrnácti letech jsem zhubl dvacet kilo, především díky překotnému hormonálnímu uragánu, začal jsem nosit kontaktní čočky (vytvořené, což nikdo neví, podivínským německým optikem, jistým Adolfem Gastonem Eugenem Fickem, skutečným géniem dvacátého století, ale vynalezené o dobrých čtyři sta let dřív Jeho Veličenstvem Leonardem da Vinci). Tři roky nato, to jsem ještě ani nebyl plnoletý, jsem se stal nejmladším italským šampionem ve vodním pólu, v Sérii A, ne, to není vtip. No, toho roku jsem byl jenom druhý brankář a skoro pořád jsem zahříval v koupacím plášti lavičku, ale dva kousky zápasů jsem odehrál, dokonce jsem i proměnil jednu penaltu, takže ten titul je platný.

Plavání jsem vždycky miloval, hlavně motýlka, kterému všichni odmala říkáme „delfín“ vzhledem k vrozenému logickému uvažování, protože motýli neplavou. Nikdy jsem se nestal šampionem, což způsobil konflikt zájmů s mou druhou velkou a opětovanou láskou: chlebem s máslem a marmeládou. 110 kalorií krajíček chleba + 75 máslo + 80 marmeláda, celkem 265 kalorií. Nerovný boj.

Jen s obtížemi jsem zůstal obdařený pekáčem buchet dalších deset let, pak, když se mi blížila šestadvacítka, jsem přestal závodně sportovat. Příčinou byla havárie na vespě, která mi poničila kolenní vaz a neodvolatelně rozšířila pas. Podle mé nesympatické osobní váhy jsem nabral těch dvacet kilogramů, které jsem ztratil v pubertě, a možná ještě nějaké navíc. Zkrátka se ze mě stal humanoid Žvejkal o výšce metr devadesát a váze sto deset. A tak mě neznervózňujte a čtěte dál.

Klasické lyceum, vodní pólo, diplom ze střední tělovýchovné školy, příznivci zvané Isef. V osmadvaceti jsem našel stálou práci ve fitness centru. Ne v tom zářícím a dokonalém z filmů s Johnem Travoltou, ale v obyčejném místním, zastrčeném v suterénu domu na odpudivém sídlišti z padesátých let. Je v něm i minibazének s vybledlými modrými kachlíky, které sní o tom, že se znovu narodí a zjistí, že jsou nalepené v pool infinity nějakého karibského Valturu. Jsem – slavnostní fanfára, děkuju – trenérem plavání, aerobiku, NBH (rozumějte „nohy-břicho-hýždě“) a především aqua aerobiku. Někdy funguju taky jako osobní trenér, když o to někdo požádá, obvykle ženy v domácnosti velikosti XL, které odolávají nevyhnutelné liposukci. Shrnuto: snažím se vydělávat si na chleba vlastníma rukama, které jsou neustále cítit chlorem. Ostatně, víte, že pach chloru – který všichni známe už odmalička – vzniká chemickou reakcí chloru s močí plavců? Čím silnější pach cítíte, tím méně byste se měli nořit do bazénu. A netvrďte pak, že jsem vás nevaroval.

Zkrátka a dobře, já, který jsem snil o olympijské medaili na své hrudi v úloze kapitána azzurri, burácející hymně Mameliho a husí kůži, jsem se musel spokojit s prací, kterou pro mě vybral život. S šesti hodinami denně strávenými v suterénní tělocvičně, kde se pach dřiny magicky mísí s vůněmi z přilehlé vietnamské restaurace. Ve volném čase se mi ale podařilo splnit si jeden svůj malý sen: trénovat nevelké družstvo vodních pólistů. Všichni jsou to kluci mezi čtrnácti a patnácti lety, v nejhorším věku. Vybral jsem si je na lyceu, kde vyučuje moje manželka, a trénuju je v městském bazénu pár odpolední v týdnu s výsledky dosti neuspokojivými. Loni spousta úsilí a spousta obdržených gólů. V mistrovství provincie naší kategorie jsme se umístili na úžasném předposledním místě, naštěstí se nedá sestoupit, protože nižší třída už není. Letos se ale držíme v polovině tabulky, bez bázně a hany. Samozřejmě si nemůžu stěžovat, vštěpovat dětem lásku ke sportu je nejhezčí věc na světě.

Tohle je můj život z hlediska profesního, a pak je tu ta důležitější stránka, kterou jsem vám už naznačil: moje rodina. Paolu jsem poznal ve svých dvaceti, v jedné pivnici, byla to kamarádka kamarádky mé kolegyně z Isefu. Kamarádky kamarádek mých kolegyň z Isefu byly obvykle nemastné neslané vyzábliny. Ale když vešla do restaurace Paola, jako by byla obtažena fosforeskujícím zvýrazňovačem, tak vynikala nade všemi přítomnými ženami. Žlutá linka jí objížděla obrys celého těla a podtrhovala ho jako všechno, co se nemá zapomenout. Jako věty, které se máte naučit nazpaměť. Deset minut nato už jsem ji vypočítavě pozval na zápas ve vodním pólu (a pak jsem na kolenou prosil svého trenéra, aby mě nechal hrát aspoň dvě minuty). Tehdy jsem ještě nebyl profesionál a ona pracovala v malé cukrárně svých rodičů, což pak časem přispělo základním způsobem ke ztrátě mé optimální váhy a taky mého pekáče buchet. Specialitou cukrárny je smažená ciambella s cukrem. Voňavý, měkký kousek těsta s chutí dětství. Je to tradice, která se drží třicet i více let. Oscar, Paolin otec, napůl vytahuje roletu už ve dvě v noci, a tak se trasteverští flákači a nočňátka můžou zakousnout do ještě horkých a mastných ciambell. Teď, když už tu není jeho žena, zůstal v cukrárně jenom on s jedním pomocníkem, který se pořád směje, a Paola vystudovala filozofickou fakultu a získala, potom co si prožila nějaký čas nejistoty, místo na lyceu.

Po několika měsících naší love story (první měsíce jsou vždycky nejlepší, to vědí všichni) jsem si od ní nechal šikovně dát kopačky, tak jak to umějí jenom muži, abych mohl flirtovat s jistou Monikou, kredenciózní studentkou z Marek, která se zabývala psychologií a nenáviděla depilaci podpaží.

Na osm let jsem Paolu ztratil z očí. Láska je pouze otázka souzvuku a nám to spolu tehdy neladilo: ona už si přála založit rodinu, zatímco mým snem bylo ošukat všechny ženy v plodném věku na světě, ať už depilované nebo ne. Dva těžko slučitelné požadavky.

Pak nás jednoho dne osud znovu svedl dohromady ve frontě v jednom supermarketu. Po pravdě díky přeměně „dlouhé plavé hřívy“ na „kaštanové mikádo“ jsem ji napřed vůbec nepoznal a rozprávěl jsem s ní deset minut přesvědčen, že je to neteř přítelkyně mé babičky. Ale nikdy jsem jí to neřekl.

Okamžitě jsem ji pozval na večeři a oprášil jsem svou ohranou techniku čtení z karet. Hned vám to vysvětlím.

Na Piazza Navona pracuje jedna stará kartářka, už místní starožitnost, teta Lorenza. Má balíček opotřebených tarokových karet, bílé vlasy stažené do drdolu a skvělou vyřídilku. Neví ani ťuk o budoucnosti, ale dokáže oblafnout každého, hlavně díky podvodu. Já jsem ji vždycky využíval, abych udělal dojem na dívky. Taktika byla následující (klidně ji používejte, nemá autorská práva): romantická procházka po nejkrásnějším římském náměstí, chvilka klábosení o ničem, a zatímco procházíme kolem pultíku staré šejdířky, hodím jí potají papírek zmačkaný do kuličky. Na něm moje komplicka najde všechny životopisné údaje o dané dívce, o jejích chutích a těch málo věcí, které o ní už vím. Při dalším okruhu kolem náměstí už vědomě zavedu řeč na téma „paranormálních“ záležitostí a tvářím se jako skeptik, pokud jim ona věří, a věřící, pokud je ona skeptická. Nastává fáze číslo dvě: vybídnu ji, ať si nechá číst z karet, jen tak pro legraci. Žádná žena na světě neodmítne. A tak teta Lorenza může předvést neuvěřitelnou rekonstrukci současného, minulého i budoucího života skeptické klientky. Minulost a současnost jsem jí napověděl já, budoucnost se nedá ověřit, zkrátka dojem „tajemna“ je garantován, zvláště když bude tvrdit, že „muž tvého života začíná na L“. L jako Lucio. Pokud dívka-pokusná myška už věřila na pátou dimenzi, stane se večer zásadní zkušeností jejího spirituálního života, pokud naopak pochybovala, je teď v šoku. V obou případech využiju jejího vykolejené psychiky: společná účast u paranormálního jevu nemůže než spojit naše duše, a obvykle i naše těla. Nevím, jestli si některá z dívek všimla toho švindlu, nicméně vás ujišťuju, že to funguje. Tomu, kdo mi tvrdí, že paranormálno je kolosální podvod, odpovídám, že ano, nikdo nepředpoví budoucnost… až na mě, když zavedu vyhlédnutou ženu na Piazza Navona. V té chvíli už vím, jak to skončí. A Paola nebyla výjimkou. Ale přísahám vám, že to bylo naposledy, kdy jsem ten podfuk použil. Toho večera, zatímco nás hladil západní větřík, jsme se podruhé poprvé políbili. Oficiálně jsme se zasnoubili a ani ne tři měsíce nato jsme už spolu bydleli v garsonce s výhledem na Tiberský ostrov. Nejklasičtější opětovné vzplanutí lásky. Ale tentokrát sladění a zamilovaní.

Jak jsem vám už řekl, vzali jsme se v kostelíku v milánské provincii, zasvěceném bičovanému a mučenému svatému Rochovi, a donutili jsme všechny pozvané Římany k povinnému přesunu. Ale za tím výběrem byl romantický důvod: asi o padesát let dřív měli ve stejném kostele svatbu můj dědeček a babička (z maminčiny strany), slavní domovníci Alfonsina a Michele. Po odchodu mých rodičů (ano, odešli, ne ve smyslu že zemřeli, ale odešli, ale neptejte se mě teď, už jsem vám řekl, že vám o nich později budu vyprávět) byli dědeček a babička celou mou rodinou.

Myslím, že Bůh sedmého dne neodpočíval, ale stvořil prarodiče. A když si uvědomil, že je to nejgeniálnější ze všeho, co vykonal, udělil si den volna, aby ho mohl strávit s nimi.

Žil jsem s nimi téměř patnáct let a naše večeře ve třech s obalovaným krocanem a kaší s rozpuštěnou mozzarellou jsou nevymazatelnou vzpomínkou tak silnou, že ještě dneska, když zavřu oči, ucítím vůni smaženého masa, která sem vane z kuchyně, a vzdálený babiččin hlas, který křičí: „Pojďte jíst, nebo to vychladne!“ Když procházím kolem domovnického bytu, kde pracovali a žili, jako bych je tam stále viděl, dědu v brýlích, jak třídí poštu, a babičku, jak s láskou zalévá svoje pelargonie.

Alfonsina a Michele byli mými svědky na svatbě a myslím, že to byl nejkrásnější den jejich života. Nikdy jsem neviděl dva osmdesátileté stařečky tak plakat radostí. V jednom okamžiku dokonce kněz, don Walter, hubeňour s výrazným kalábrijským přízvukem, přerušil obřad a napomenul je. Všichni se smáli.

Před pár lety mí prarodiče zemřeli pár týdnů po sobě. Ve spánku, on/off, aniž obtěžovali. Nemohli žít jeden bez druhého. Sotva stačili uvidět mé děti: Lorenza a Evu.

To není fér.

Prarodiče jsou jako superhrdinové. Neměli by umírat.

Za pár měsíců jsem navždycky zavíral jejich jedna plus jedna vedle budníku s vrátnicí a našel jsem na vestavěné půdičce kufr, model emigrant. Uvnitř byly fotografie, spousta fotografií. Ne ty klasické momentky typu vzpomínka na dovolenou u moře, narozeniny neznámých lidí a různé životní okamžiky. Ne, dědeček si babičku vyfotil jednou každý den posledních šedesát let. Každý den. Ani jedinkrát nevynechal, na rubu každého snímku jiné datum, černobílé a pak postupně barevné, pořízené polaroidy, až k posledním digitálním fotografiím. Vyfocené na různých místech, ve vrátnici, na ulici, u moře, u pekaře, v supermarketu, před Sixtinskou kaplí, na Piazza del Popolo, na starém ruském kole v Lun-Euru, ve Svatém Petru, všude, kam je osud zavedl během jejich dlouhého života. Prohlížel jsem si je a nedokázal jsem přestat. Nejdříve babička jako mladá, pak se postupně objevují vrásky, vlasy stále víc šedivějí, kila přibývají, jenom úsměv se vůbec nezměnil. Nejvíc mě nezasáhlo stárnutí, ale pozadí. Za babičkou byla Itálie, která se měnila. Byly tam Dějiny. Nejasné symboly a osobnosti každé epochy: Fiat 1100 a Citröen DS, ano, žralok; máničky, paninari a pankáči; plakáty koncertů Paula Anky, Charlese Aznavoura a Robbieho Williamse; lambretty, vespy a skútry; figurka Big Jima, panenky Graziella a Rubikovy kostky; telefonní budky, žluté taxíky a obchody s ručně malovanými štíty. Melancholická cesta časem. Fotografie jsou nádherný vynález. Mimochodem, první fotograf, a to skoro nikdo neví, byl Francouz jménem Joseph Nicéphore Niépce. Absolutní génius devatenáctého století. Ale taky v tomhle případě provedl první pokusy náš dobrý Leonardo da Vinci, desetibojař v ars inventandi. Jsou i lidé, kteří tvrdí, že Turínské plátno je pokusem o základní fotografickou desku, již vytvořil hyperaktivní Toskánec. Fascinující hypotéza.

Promiňte, trochu odbočuju. Po smrti jsou vzpomínky zmatené, věřte mi. Srovnejme si myšlenky.

Takže: osoby.

Moje rodina

Pět z nejdůležitějších osob mého života už nesměle vkročilo na scénu: moje manželka Paola, můj tchán Oscar, mé dvě děti, Lorenzo a Eva, a můj přítel Umberto, nenažraný veterinář bez stoličky. K nim bych přidal Corrada, mého druhého nejbližšího přítele, vícekrát rozvedeného pilota Alitalie (průhledný typ okouzlujícího velitele, který svede všechny stevardky).

Ale především Paola. Paola. Paola.

Moje Paola.

Paola je krásná. Pro mě je krásná. Pro ostatní je sympatická. Je to ta holka ze třetí lavice s oříškovýma očima, copy a zaoblenými boky, která tě miluje, ale ty se umanutě snažíš o rozšklebenou blondýnu z první lavice. A neuvědomuješ si – a to je přímo vědecký zákon – že rozšklebené blondýny z první lavice si vybírají zásadně ty z posledního járu, co propadli. A rozhodně ne tebe, i když jsi taky v posledním járu a necháš se vyrazit, jen aby sis tak dodal kouzlo osobnosti a rozšířil své možnosti.

Paola je italská Bridget Jonesová. Zářivá, sebeironická, plná lásky, s pevnými samonosnými čtyřkami. Žena vzácná stejně jako sníh na Maledivách. Miluje knihy, hltá romány jeden za druhým s nenasytnou zvědavostí. Její srdeční záležitostí je Malý princ, kterého sbírá ve všech formátech a jazycích.

Jak jsem vám už naznačil, je profesorkou na lyceu. Vlastně je Maradonou mezi profesorkami. Učí italštinu, latinu, dějepis a zeměpis, ale tak geniálním způsobem, že by ho tentokrát ani Leonardo da Vinci nevymyslel.

Což neříkám proto, že je to moje manželka. Ona je opravdu mimořádná kantorka.

Vysvětlím vám to.

Nejdůležitější práce na světě, totiž práce profesora, kromě toho, že je špatně placená, je ještě navíc také ta nejmonotónnější. Každý rok dějepisář po x-té vypráví svým žákům, kdo to byli Foiničané a proč vypukla druhá světová válka, matikář vysvětluje integrály a derivace, latinář učí skloňovat a překládat Horatiovy verše, a tak dál i v dalších předmětech. I profesoři se někdy nudí a moří je to. Což způsobí, že jsou méně výkonní a empatičtí. Dvěma slovy, méně dobří. Paola, dobře si vědomá tohoto omezení, si vymyslela originální metodu, jak porazit nudu a opakování: každý školní rok „hraje“ jinou profesorku. V pravém smyslu slova. Pro každý rok si zvolí vlastnosti, způsob oblékání a mluvení a od vybrané osobnosti se neodchýlí až do konce zkoušek. V jednom roce ze sebe udělala nesympatickou starou pannu, další schopnou sportovkyni, pak zase hyperaktivní a náladovou osobu a po ní rozmarného vampa. Její žáci sledují, jak se rok od roku mění, a baví se jako blázni. Profesorka „herečka“ je jejich idolem, i když jim po zkoušení nadělí deprimující čtyřku. Ředitel jí tuhle popularitu závidí a nemá ji rád. A Paola neohroženě už patnáct let pokračuje v téhle své didaktické show a dosáhne vždycky výsledku, po němž touží všichni herci: získá si pozornost a souhlas svého publika (v jejím případě omezeném na pár desítek žáků). Já se směju, když ji vidím, jak se vrací domů v roli sexy profesorky sedmdesátých let nebo jako slečna Rottermaierová z příběhu o malé Heidi. Říkal jsem vám to, je geniální. Byla by z ní fantastická herečka, kdyby nemilovala učení. A tahle její láska nás spojuje, i když já své kluky učím padáčky a protiútoky.

Je to mimořádná žena, ale to mi nezabránilo, abych jí byl před pár měsíci nevěrný. Vím, už jsem vám začínal být trochu sympatický, a hned jsem vás zklamal. Co můžu říct na svou obranu? Možná vám můžu ukázat fotografii ženského exempláře, jemuž jsem podlehl. Ne, obávám se, že bych svou situaci jen zhoršil. Zkrátka, vážení, je zbytečné kolem toho kroužit, po jedenácti letech manželství jsem padl do banálních osidel nevěry. Je mi to líto, ale žádám vás, věřte, že mám pár polehčujících okolností. Ale popořádku. Osoby.

Lorenzo a Eva. Moje děti.

Rozcuchaný Lorenzo chodí do třetí třídy a je to takový třídní oslík. Jeho učitelka si zoufá a neustále mi opakuje tu nejklasičtější větu: „Je inteligentní, ale nesnaží se.“ A jako by toho nebylo dost, můj prvorozený je také značně neukázněný. Paola tvrdí, že je to moje vina, protože vůbec nejsem doma a mám v hlavě jenom fitko a pólo, a já s ní naprosto souhlasím. Ale pravda je taky to, že náš malý Lorenzo má jiné zájmy. Vůbec ho nezajímá, že Egypťané zúrodňovali poušť bahnem z Nilu, ani nechce zjistit, kde ksakru skončili Asyřané a Babyloňané, veškerý čas tráví pěstováním svých hobby. Ta dvě základní jsou: hrát na klavír a rozebírat drahé elektronické přístroje. Dvě velice kreativní činnosti. A někdy otravné.

Klavír patřil mým prarodičům domovníkům a nikdo doma na něj neuměl hrát, ani oni. Asi to byl kousek zděděný po předchozích generacích. Jednoho dne jsem zaslechl téměř harmonické akordy, které zaznívaly z konce chodby třípokojového bytu, v němž bydlíme. Byl to Lorenzo, který se trápil při svých prvních pokusech jako koncertní pianista samouk. Dnes je schopný zahrát podle sluchu jakoukoliv písničku, kterou slyší v rozhlase. Neříkám, že mám v obýváku Wolfganga Amadea Mozarta, ale malý hudebník pokračuje slibně.

Druhý koníček nás zneklidňuje víc. Od chvíle, kdy jeho ručičky zvládly úchop, Lorenzo všechno rozebírá a pitvá s přesností patologa. Jenže on pitvá zaživa předměty, které jsou ještě použitelné. Od televizorů k myčkám nádobí, od motoru mého kombíka k automatu na svačiny ve škole, od mixéru k semaforu před domem. Má skutečně nefalšovaný zájem o mechaniku a elektroniku. Až do tohoto bodu je jeho záliba dokonce zábavná a naučná, problém je v tom, že nikdy nic nesmontuje do původního stavu a ponechá spoušť tam, kde ji vytvořil, přetvoří každý předmět do nábytku z Ikey bez návodu. Je tedy evidentní, že času na studium mu zbývá fakt málo. Moji manželku jako dobrou a pečlivou profesorku to zneklidňuje. Mě ne. Mě spíš zneklidňuje (dokonce bych řekl, že roztrpčuje), že se Lorenzo ještě nenaučil plavat a že má až strach z vody. Jeho ponor je stejný jako u Titanicu v dnešní podobě. Jakmile se ocitne ve vodě, jde okamžitě ke dnu. A nepotřebuje k tomu žádný ledovec. Bohužel.

Pihovatá Eva je v první třídě a je naopak miláček všech učitelek. Je to militantní ekoložka, zatím v plenkách. Vydíráním nás donutila, abychom doma chovali zvířata, a tak spolužijeme s kulhavým a šilhavým vlčákem (kterému pro jednoduchost říkáme Lupo, Vlk), inkontinentním a kousavým bílým křečkem (Alice) a třemi extoulavými línými kočkami, které jsme pojmenovali podle Aristokoček: Bizet, Matisse a Minou.

Doma je Eva uragánem slov. Mluví, mluví, mluví. Než se dostane k podstatě věci, prošpikuje svůj proslov záplavou proč a kvůli čemu a popisů a okolností, že ani Perry Mason, když je v nesnázích, nedokáže vyprodukovat takovou spoustu kouře kolem jedné pečené sardinky. Jsem si jistý, že až vyroste, bude z ní televizní moderátorka nebo politička, což je koneckonců jedno a totéž. Aplikuje svou ekologickou vášeň na všechno, nutí nás do třídění odpadu tak tříděného, že to vypadá jako sbírka smetí rozdělená podle tvarů, materiálů, vůní a barev. Je neuvěřitelně roztomilá, ale nezneužívá toho. Využívá svého úsměvu a očí barvy srpnové oblohy, jen aby přesvědčila své bližní, že mají uspokojit její přehnaný smysl pro občanskou povinnost. Když zdraví, říká „mňau“ místo „čau“, protože tvrdí, že v předchozím životě byla kočka.

Občas si vzpomene, že jí je teprve šest a půl roku, a jde se ke mně přitulit na gauč a podívat se na animovaný film v televizi. V takové chvíli se pro mě čas zpomaluje, až se úplně zastaví. Říká se, že láska k dětem je ta nejčistší, ta, pro niž se převracejí hory a píšou písně. Naprostá pravda. Když mi Eva běží naproti, nebo když v noci hřmí a ona se schová do naší manželské postele, moje srdce se usmívá, moje vrásky se vyrovnávají a mé svaly mládnou a jsou zas dvacetileté.

Nejlepší ze všech léků.

Eva je miláček dalšího z protagonistů tohoto příběhu. Toho nejobjemnějšího. Mého tchána Oscara.

Není těžké si ho představit: Oscar je stejný jako Aldo Fabrizi, táž zakulacená postava, stejná chůze, dokonce i stejně mumlá a mručí. Jeho život je rozdělený na dobu „před nehodou“ a „po nehodě“. Asi před deseti lety jeho žena Vittoria, nejmlčenlivější a nejlepší žena všech dob, zemřela při nehodě. Srazil ji pirát silnic, když šla vyvenčit jejich bulimického labradora Gainlucu.

Oscar si nikdy neodpustil, že toho večera nešel ven on, protože lenivě koukal na fotbalový zápas národního mančaftu, který mimochodem prohrál dva nula s Dánskem, jak nikdy neopomine upřesnit.

Od té doby se můj tchán změnil. Po prvních měsících šoku začal být společenštější, dokonce začal číst beletrii a z cukráře se stal filozofem, politikem a římským kazatelem. Každý den vehementně promlouvá ke svým klientům, jako by to byli možní voliči: „Chlapci, já vám prozradím řešení, jak změnit Itálii, jiné než ty kecy našich politiků. Svěřte moc do mých rukou a já vám to předvedu. Takže první bod: dejme do pořádku veřejné finance. Řešení je jedním slovem snadňoučké: vpadneme do San Marina a Vatikánu a obsadíme je. Bez prolití krve, stejně mají čtyři vyblejskaný švýcarský gardisty a ostatní rovnají sbírky poštovních známek. Budou nám stačit dvě minuty, deset dvacet všechny zapikáme a vyvěsíme na kupoli italskou vlajku. Papež pak od nás dostane reprezentační post, vytvoříme pro něho nějaké zbytečné ministerstvo, třeba ministerstvo náboženství. Mezitím zrekvírujeme všechny ty boží dary, které vlastní Vatikán, část darujeme třetímu světu na dobročinné účely, tak uděláme i dobrý dojem, a se zbytkem postavíme na nohy italské finance. A to samé se San Marinem, pěkně ho přeměníme na společenství vlastníků a prodáme je Japoncům. Baziliku svatého Petra dáme do dražby a prodáme ji tomu, kdo nabídne nejvíc, no dovedete si představit ty parádní garáže, co z ní budou? Důležité pak bude nepoložit Itálii znovu. Například stačí postavit pranýř pro daňové podvodníky a máme vystaráno, ne? Potom přijde na řadu Řím, to je hodně složité město. Problém číslo jedna je podle mě doprava. A nápravu máme všichni před očima: vyasfaltujeme Tiberu! Co je potřeba? Fungující vnitřní okruh kolem Tiberského ostrova ‒ a sbohem, strachu.“

Všichni v cukrárně se smějí. Odcházejí a nevšimnou si, že ten dobrák Oscar, průměrný čistokrevný Ital, jim zapomněl dát účtenku.

Nedokážu se s ním přestat dohadovat, i když začne spekulovat o smyslu života a natolik mě pobaví, že bych ho chtěl mít za svého osobního guru. Jsem si jistý, že přijde den, kdy o něm budou psát ve školních učebnicích a studenti ho budou nenávidět stejně jako jeho kolegy Sokrata a Platona.

Jeho nejlepším číslem je „život po životě“. Zastává teorii, že skutečnost, kterou známe, není než druhý okruh dostihů každého z nás, ten obecně zvaný „peklo a ráj“. Kdo byl dobrý v předcházejícím životě, se sem narodí jako syn továrníka, zdravý, inteligentní a krásný. Kdo byl zlý, narodí se ošklivý, kulhavý, blbý a chudý, anebo zemře mladý, nebo onemocní. Což je teorie, která by podle něho ospravedlnila všechny nespravedlivosti světa, zkrátka kdo je šťastný, zasloužil si to, a kdo má smůlu, ten taky. Což je myslím postoj vypůjčený od Mikuláše: když jsi byl hodný, donese ti bonbony, když jsi zlobil, uhlí. A já se bavím tím, že vždycky naši diskusi podněcuju a trochu ho dráždím: „Takže se nevyplatí něco dělat? Všechno je už dané?“

Oscar vrtí hlavou a dál cukruje ciambelly. Nezná odpověď, uvádí další pochybnosti a otázky, ale nikdy neposkytuje řešení, ostatně jako všichni filozofové.

„Koneckonců, můj drahý Lucio, smyslem života je zakousnout se do teplé ciambelly.“

Usměju se a jednu si vezmu. Jako vždycky má pravdu.

Věc, která sem vůbec nepatří

Už jste pochopili, že jsem fixovaný na vynálezce. Proto nemůžeme postoupit dál v popisu hlavních postav, dokud neodhalíme jednu z nejdůležitějších záhad v historii lidstva, tedy: kdo vymyslel smaženou ciambellu?

Ital? Že by snad všemocný Leonardo da Vinci? Omyl, vážení.

Leonardo sice vymyslel kruh, ale ten, s nímž se učíte plavat. Bohužel nevymyslel plast, a proto plavací kruh a křidýlka zůstaly jen v jeho hlavě.

Smažená ciambella totiž vznikla dosti kontroverzním způsobem. Do New Yorku (který se tehdy jmenoval Nový Amsterodam) se dostala z Holandska pod jménem olykoek, což znamená „olejový koláč“. Nepříliš lákavé jméno. Šlo o mouku smíchanou s jablky, švestkami nebo rozinkami. Legenda vypráví, že jednoho krásného dne náhodou nějaká kráva šlápla do hrnce s teplým olejem, který se převrátil na připravenou směs na holandský koláč, a tak vytvořila tuhle smaženou bombu. Kravský výtvor hodný pomníku.

Ano, OK… Ale co ten otvor uprostřed?

*

Roku 1847 jistá Elisabeth Gregoryová, matka Hansona Gregoryho, mladého kapitána jedné lodi z Nové Anglie, upravila recept na olejový koláč, když přidala muškátový oříšek, skořici a citronovou kůru a také nasypala ořechy a oříšky do střední části, která se nejhůř pekla. Koláč byl najednou tak úžasně chutný, že když se syn vydával na dlouhou plavbu, musela paní Gregoryová napéct spoustu pro celou posádku. A přidané oříšky přinesly i změnu jména. Koláči se od té doby začalo říkat „ořechové kolo“, anglicky doughnuts. Tedy naše milované donuts.

A dostáváme se k hlavnímu tématu, k otvoru.

Vynálezcem středového otvoru, tím pádem i tvaru kruhu, byl, jak se zdá, Elisabethin syn. Vypráví se, že kapitán neměl rád ořechy a oříšky, které jeho matka sypala do středu, a vyrýpával je, než začal jíst, takže ve středu koláče vznikla díra. Na kapitánův rozkaz smažil lodní kuchař všechny další koláče právě takhle kruhového tvaru a díru uprostřed udělal pomocí kulaté plechovky, v které uchovával pepř.

Vynález, který evidentně nezůstal bez povšimnutí. V Clam Cove ve státu Maine je dokonce deska na paměť kapitána Hansona Gregoryho, „muže, který vynalezl otvor v ciambelle“, a roku 1934 Světová výstava v Chicagu prohlásila ciambellu za „potravinový hit století pokroku“. Ať už je pravda jakákoliv, zůstává faktem, že středový otvor byl začátkem velkého mezinárodního úspěchu ciambell.

Pochopitelně my Italové, a zvláště pak můj tchán Oscar, považujeme tenhle příběh, nebo legendu, to je fuk, za nepřijatelnou. Cože, ciambelle, či graffe, jak se jim říká v Neapoli, nejsou naším vynálezem? To není možné.

Vážení, je mi líto, i v případě graffe se zdá, že ten geniální kreativní nápad není italský, ale že zásluhu je nutno připsat brunátné rakouské cukrářce a pekařce, jisté Veronice Krapfové, od jejíhož příjmení se odvozuje ten nejrozšířenější název: krapfen. Originální verze se pak proměňovala v lahodné verze s krémem, čokoládou, marmeládou – a především s otvorem. Tahle teze o zrození ciambelly samozřejmě odporuje té s americkým kapitánem, tak trochu jako je to v případě souboje Meucciho a Bella o otcovství telefonu.

Ať už je pravda jakákoli, vím, že jste dostali hlad, takže než přerušíte četbu a půjdete se nasvačit, budeme pokračovat od místa, kde jsme skončili. Osoby.

Moji přátelé

Vášeň pro smažené ciambelly sdílím se svými nejlepšími přáteli: Umbertem a Corradem. Poznali jsme se na střední škole a zůstali jsme přáteli po celý život, i když Umberto ztratil rok, když zaslouženě propadl v primě na lyceu. Všechno jsme dělali společně, i o prázdninách a na skautských táborech. Tři mušketýři ze severního Říma. Já jsem byl těžkopádný Porthos, Umberto střízlivý Athos a Corrado lamač ženských srdcí Aramis. Jeden za všechny a všichni za jednoho. Znám jejich životy, pády, naděje a tajemství, opravdu všechno. Prali jsme se, smáli, přebírali si holky, půjčovali peníze, hádali se. Zkrátka jsme dělali všechno, co dělají velcí kamarádi. A po dvaceti letech, přesně jako tři románoví královnini mušketýři, jsme ještě tady.

Umberto. Kromě toho, že polyká zásnubní prstýnky, jak jsem vám už vyprávěl, je veterinář. Je single, žádný z jeho vztahů netrval déle než rok. Řekl bych záhada, vzhledem k tomu, že Umberto je prototyp ideálního manžela. Nikdy nemá špatnou náladu, je sebeironický, ne krásný, ale zdravý, jenom trochu živelný v chování a impulzivní. Jeho nejviditelnějším nedostatkem, kromě římského přízvuku, je dochvilnost. V hlavním městě neprominutelná vada. Dovedete si představit jednoho z těch bláznů, kteří když si domluvíte sraz v restauraci na jednu hodinu, přijedou za pět minut jedna? Nebo z těch, kdo na tebe čekají před kinem a už koupili lístky pro všechny? Nebo ještě: jednoho z těch, co když je pozveš na večeři, přijdou a natrapírují tě, jak se motáš po bytě ještě v pantoflích a županu?

Někdy je Umberto nepříjemný, vzhledem k tomu, že polovina obyvatel Říma žije se zpožděním zhruba půl hodiny. Já jsem chronický opozdilec a Umberto mi to vždycky vyčítal. Tvrdí, že strávil suma sumárum rok svého života čekáním na mě. Jeho existence je tvořena stálým čekáním až natolik, že už si to zorganizoval a snaží se tyhle černé díry vyplňovat. Volba padla na prastarý, leč nesmrtelný záchranný pás: četbu. Má s sebou vždycky kapesní komiks, jehož přečtení, jak si vypočetl, trvá dobu mého průměrného zpoždění.

Umberto často tráví večery u nás doma. Moje manželka a má dcera s ním mají zvláštní vztah. Paola ho považuje za něco jako bratra, kterého nikdy neměla, svěřuje se mu a hýčká ho vražedně dobrou parmigianou nebo tiramisu. Malá Eva mu zase říká strejdo a probírá s ním jejich společný zájem, přírodu. Je zbytečné dodávat, že je spolehlivým veterinářem naší domácí farmy. Občas mu jako novodobí Kupidové zorganizujeme schůzky naslepo s Paolinými kolegyněmi profesorkami, ale bez nějakých zářivých úspěchů. Žena jeho života se ještě nezjevila na obzoru.

Corrado, jak už jsem vám prozradil, je pilotem u Alitalie. No, vlastně je to satirické zosobnění pilota, dokonalý archetyp: vysoký, krásný, s pěstěným vousem, kavalír se spoustou rovných lesklých zubů, svalnatý, ale ne příliš, zkrátka sen všech letušek. Je dvakrát rozvedený, nemá dědice a má velký talent nechat k sobě vzplát srdce všech žen, které potká, a pak je opustit zamilované a v depresi. Podle vlastních slov nenávidí ženské pohlaví vinou dvou bouřlivých rozvodů, na něž má jedinou vzpomínku: výživné pro obě exmanželky, kterým neřekne jinak než „parazitky“.

Jeho hlavním koníčkem je bavit se, jako by byl jedním z přátel Germiho a Monicelliho, kteří v promrzlé Florencii sedmdesátých let páchali jeden kanadský žert za druhým. Jeho velkou vášní je statistika, což sahá až do doby, kdy jsme společně studovali lyceum. Seděli jsme spolu v lavici, já jsem měl průměr šest minus minus, on osm lomeno devíti. Otázka statistiky, říkal. Vůbec se neučil, ale dokázal s přesností Nostradama předpovědět datum svého zkoušení a dokonce i možnost, zda mu položí či nepoloží jistou otázku. Pamatoval si všechno, propočítával a chrlil čísla: a vždycky se trefil. Aplikoval tuhle metodu na všechno, zvláště pak na ženy, které, jak jste už pochopili, byly a jsou jeho slabinou. Corrado jich sbalil víc než legendární Fonzie. Díky statistice. Jeho osobní scénář balení: hned jak dorazil na nějakou oslavu, začal přítomné ženy hodnotit v sestupném pořadí podle krásy. A pak šel k té nejkrásnější a zeptal se jí s neskutečnou drzostí: „Nemáš chuť jít dnes večer se mnou do postele?“

Namlouvání nulové, rovnou k věci.

Reakce byla téměř vždycky stejná: „Kreténe!“

Ale jak postupoval níž a níž podle klasifikace a dospěl k desáté nebo patnácté v pořadí v improvizované soutěži „Ta nejkrásnější na oslavě“, vymámil možná dokonce i odpověď: „Proč ne?“

A pak ti dva vystřelili do nejbližší volné postele sledováni mým smutným zrakem. Zásluhou statistiky. Prostě si spočítal, že ze stovky děvčat jich s ním půjde nejmíň třicet. Aby je dostal, začínal optimisticky od té nejlepší a pak se spokojil s tou, která uvízla v síti, nikdy s tou nejošklivější, vždycky milou. A tohle všechno, zatímco já jsem se namáhal a poskakoval kolem té nejkrásnější a dostal jsem parádně košem po hodinách zbytečného žvanění, kdy jsem se snažil být zajímavý a sexy.

Shrnuto a podrženo, Corrado je neskutečně okouzlující člověk, když ho berete jako přítele. Ale, čímž se obracím k čtenářkám, pokud ho potkáte, vyhněte se mu jako moru. Poznáte ho: podobá se Aramisovi.

Už se skoro blížíme

Teď už máte téměř všechny ingredience potřebné k tomu, abyste si začali vychutnávat chuť tohoto příběhu bez šťastného konce až k bodu, kdy budete přítomni bezprostřednímu příchodu přítele Fritze. Pár nutných informací, a jsme u toho.

Mé dny až do doby před pár měsíci vypadaly jako vybledlé fotokopie. Vyšel jsem z našeho bytu ve čtvrti San Lorenzo pravidelně kolem tři čtvrti na osm, odvezl jsem autem do školy nejdřív Paolu, pak děti a nakonec jsem zaparkoval na nábřeží Tibery deset minut od tělocvičny, vzhledem k nechvalně známé zóně s omezeným vjezdem pro auta. Malá procházka, která skvěle fungovala jako káva navíc. Téměř každý den, když jsem přešel po mostě, jsem se zastavil v Oscarově cukrárně, která byla při cestě. Chvíli jsme pokecali o počasí a o politice, pak mi můj oblíbený tchán podal teplou voňavou ciambellu. Bez ptaní, nebylo nutné.

S kulatou sladkostí v ruce jsem se usadil ke stolku na chodníku před vchodem do obchodu. Ten dřevěný, špatně natřený stolek jako by tu zapomněli od poválečných dob. Je to pět nejlepších minut celého dne. Cukr, který ulpívá na rtech, připravený k olíznutí, odpor zlatavé kůrky, který trvá zlomek vteřiny a pak povolí a nechá rty, aby se upírsky vnořily do střídky, spěchající neznámí chodci jako by byli herci na jevišti. Nikdy nejsem sám. Po pár okamžicích se objeví vrabec, který přistane na stolku a sbírá moje drobečky. Stále ten samý, teď už ho poznám. Nejsme přátelé, ale skoro. Řekněme dobří známí. Odlomím mu pár kousků ciambelly a on je párkrát dokonce přiskákal sezobat z mé ruky. Nikdy necvrliká. Respektuje mé napjaté mlčení soustředěné na gastronomické vzrušení, které probíhá na mém patře. Zůstane přesně na rychlé sousto, pak na mě mrkne, jako by říkal „je mi tě líto, kamaráde, že nelítáš, já si udělám malý okruh“ a vystartuje se dvěma hbitými obrátkami. Když odlétne, je to pro mě, jako když zazvoní budík: den začíná.

Můj „ciambella time“ je tajemstvím, které zůstává mezi mnou, mým tchánem a vrabčákem. Neřekl jsem nikdy nic Paole, která mě denně vybízí k vyváženější a zdravé stravě. Nikdy by mi to neodpustila.

Paola a já jsme během těch deseti let prošli výkyvy nahoru a dolů, a před pár měsíci jsme se dotkli historického minima kvůli banální události, kterou jsem už naznačil a která se může shrnout do jediného všedního slova: nevěra. Měl jsem totiž krátký poměr s novou klientkou ve fitku, paní Moroniovou. Krátký poměr, přesně tak. Kratičký. Sešli jsme se dvakrát nebo třikrát. Ne víc než pětkrát. Maximálně desetkrát. No dobře, dvanáctkrát. Ale byl to sex, pouhý sex. Pro nás muže je tohle ten základní rozdíl. A obecně polehčující okolnost, doufám.

Pokud už čtenářky nezavřely knihu a nehodily ji do krbu, pokusím se líp vysvětlit svou situaci.

Paní Moroniová.

Třicet šest let, o čtyři míň než já.

Míry pin-up padesátých let: 92-60-88 (přečetl jsem si je na její kartě v tělocvičně a okamžitě si je vryl do paměti).

Tvář rafaelovské madony s dokonalými rty.

Světlá pleť s přeprškou pih.

Vtipná.

Taky ona léta vdaná, za manžela, který jezdí na služební cesty.

Když si mě vybrala jako osobního trenéra, hned jsem si pomyslel jediné: „Ajaj!“

Svůdné ženy, navíc provdané za muže, kteří cestují kvůli práci, by neměly chodit volně po fitkách s chudáky instruktory, kteří se s milovanou manželkou, s níž jsou už desetiletí, milují sotva dvakrát do měsíce. To by mělo být zakázáno zákonem. Kupte si rotoped a postavte si ho do obýváku, please!

Zpočátku jsem se k paní Moroniové choval velice profesionálně. Řekněme dosti profesionálně. Při prvních hodinách jsem se omezil maximálně na pár lehkých náhodných doteků stehna nebo sáhnutí kvůli otestování svalstva: nojo, vím, že si myslíte: ty starý prasáku. Pak jsme jednou večer zůstali ve fitku sami po zavíračce. Řekl jsem sekretářce, že zamknu sám, až dokončíme pár cviků s paní Moroniovou. A skutečně cvik, podle výkladového slovníku italštiny, je: „zkouška nebo řada zkoušek, jimž se člověk podrobuje, aby se udržoval fyzicky a mentálně zdatný nebo aby se stal zručnější v nějaké disciplíně“.

Nuže, toho večera jsme spolu dlouho zkoušeli tu nejstarší disciplínu na světě.

A pokračovali jsme v těch zkouškách řadu měsíců. Řadu měsíců lží, stresu a strachu, že zanecháme stopy, které nás prozradí. Obvykle jsme cvičili v jejím domě, když byl její manžel hudebník na turné s nějakou věčně zelenou zpěvačkou, ale několikrát jsme si zopakovali cvičení ve fitku. Nikdy u nás. To bych nemohl. Ale to mě neomlouvá, já vím.

Malér byl, že Paola na všechno přišla. Její pátrání začalo jednoho únorového večera. Nechal jsem během večeře svůj iPhone na stole. Já vím, velmi naivní chování hodné začátečníka v nevěře. Ale na druhé straně já jsem byl fakt začátečník. Zatímco si pochutnáváme na výborném kuřeti s kari rýží, telefon zazvoní. Na displeji je jasně vidět: DR. MORONI. Začátečník, ale ne blbec.

„Ty to nevezmeš?“ ptá se mě Paola.

„Ne, to je… to je Moroni, lékař z fitka,“ vymýšlím si celý zaražený. „Hrozně nudný chlápek, zaručená ztráta času.“

„Jestli chceš, tak to vezmu a řeknu mu, že jsi pryč…“

„Ne, to není důležité, dík, lásko. Zítra ráno mu zavolám. To kari je fakt vynikající.“

Skočila na to?

Byl jsem dost přesvědčivý?

Měla podezření?

Kdoví.

Za pouhých osmačtyřicet hodin jsem přišel na to, že správné odpovědi byly: ne-ne-ano. A že se moje manželka v té chvíli změnila v poručíka Colomba, který když má i jen to sebemenší podezření, nepustí kořist, dokud ji nedostane a nepožene k zodpovědnosti.

Večer nicméně pokračuje v klidu a míru a to mě uklidnilo. Dívám se v televizi na Krásku a zvíře, ale především přepnu mobil na režim v letadle. Takže žádné obtěžující telefonáty. Té noci však nemůžu spát a v koupelně vymazávám všechny kompromitující esemesky imaginárního „doktora Moroniho“.

Druhý den ráno volám paní Moroniové a zjistím důvod toho nevhodného volání: doufala, že za ní budu moci po večeři zajet, protože manžel neočekávaně odjel za prací. Znovu jí opakuju, že jsem ženatý, možná šťastněji než ona, a že chci tenhle sebevražedný vztah ukončit. A toho večera, chvíli před zavřením, krásná nevěrnice vpadne do fitka v přespříliš přiléhavé soupravě, takže si to párkrát rozdáme v instruktorských sprchách. Jsem zkrátka typický muž. Ale především, jak brzy pochopíte, úplný idiot.

Nazítří mi Moroniová napíše zvláštní esemesku, v níž jako by si nepamatovala nic z předchozího večera.

„Kdy se uvidime? Chybis mi! Nedokazu byt bez tebe tak dlouho!“

Roztržitě jí odpovím, aniž bych přikládal význam té anomálii, a nevědomky spadnu do gigantické pasti. Píšeme si a flirtujeme celý den. Textovky vzrušující, zábavné, ale především naprosto jednoznačné. Když se večer vrátím domů, vidím, že na mě Paola čeká. Stojí uprostřed haly jako Kerberos připravený zakousnout každého, kdo by chtěl vstoupit. Hned jak ji spatřím, je mi to jasné. Jako by tam byl napsaný titulek: JSI KRETÉN.

Přiznávám, podcenil jsem inteligenci své ženy. Po tom podezřelém večerním telefonátu záhadného doktora Moroniho zavolala Paola do fitka a zjistila od ochotné sekretářky, že žádný doktor Moroni neexistuje, ale je tu jistá Isabella Moroniová, která má, a to se podívejme, zrovna mě jako osobního trenéra. Rychlé hledání na Facebooku a vyjde najevo, že řečená Isabella je i dosti hezká, a dokonce prsatice. Já vím, měl jsem si do mobilu uložit jiné jméno, ale už je pozdě a navíc jsem si připadal strašně mazaný. Co v tomhle okamžiku udělala machiavellistická profesorka, s níž jsem se oženil? Zaměnila v mém telefonním seznamu své číslo s číslem doktora Moroniho a číslo nechvalně proslulé Isabelly vymazala. Dostával jsem esemesky od své ženy, ale viděl jsem na displeji napsáno DOKTOR MORONI a podle toho jsem odpovídal a čím dál víc jsem se potápěl do rozbouřeného moře lží, do kterého jsem skočil. Zatímco mi Paola vysvětluje kroky pátrání – což dělá i poručík Colombo, aby si to ještě víc užil – já vymýšlím, jak ospravedlnit všechny ty textovky, které jsem jí dnes poslal. Improvizuju a zkouším tuhle obrannou tezi: „Moroniová je klientka z fitka, která se do mě zamilovala, a já ji odmítám, ale tak, abych ji neranil. Nechtěl jsem tě kvůli prkotině děsit, miláčku.“

Zničující proslov netrvá ani deset vteřin a pak se v záchvatu tupého hrdinství, stejně už jsem přiškrcený evidentními indiciemi mimomanželského vztahu, rozhodnu všechno přiznat a vydat se na milost a nemilost soudu.

Chyba. A do nebe volající.

Soud je nasraný doběla.

Shrnuto: naprostá tragédie. Příbuzní a přátelé zapletení do manželského krachu, především Umberto a Corrado, podezřelí, že mě celé měsíce kryli. No, Corrado o všem moc dobře věděl, včetně sexuálních detailů, zatímco s Umbertem, vzhledem k jeho blízkému přátelství s Paolou, jsem byl trochu opatrnější. Řekl jsem mu jenom, že jsem se jednou líbal s jistou klientkou z fitka, ale že jsem to zarazil hned v zárodku, aby z toho nevznikla nebezpečná hra. Nejvíc zuří můj tchán, který mi, když je u toho Paola, dává kázání hodné devatenáctého století o podupaných rodinných hodnotách a pošlapané cti své dcery. Nenechá mě ani promluvit a je při tom, v roli vůdce smečky, když mě jeho dcera vyzve, abych vypadl z domu.

Té noci skončím na gauči v Corradově bytě. Zkušenost, na niž chci fofrem zapomenout. Jeho neuklizená garsonka je přecpaná věcmi, zbytky jídel a špinavými kusy oblečení. Vypadá jako louka ve Woodstocku po skončení koncertu.

*

Následující ráno procházím kolem cukrárny. Zaváhám, chtěl bych vstoupit a mít možnost to vysvětlit, ale ztratím odvahu a dávám si odchod. Zastaví mě velitelský Oscarův hlas.

Jeho první tři slova jsou jasná:

„Jsi pěknej vůl!“

Obrátím se. Stojí přede mnou v celé své objemné římskosti.

„Byla to chyba… já vím, že…,“ pokouším se o obranu, ale okamžitě mě zarazí.

„Já jsem své dceři řekl, že jsi vůl!“

Jeho názor je teď velice jasný.

„Ano, fakticky…“

„Protože jenom vůl se může přiznat!“ uzemní mě upřesněním. „Zatloukat, zatloukat, zatloukat. To je v manželství pravidlo číslo jedna, zbytek se nebere. Můžeš mít tři milenky, zapomenout na narozeniny, výročí svatby: všechno se spraví. Ale nikdy žádné přiznání. Kněz by to měl uvést během svatebního obřadu a nechat to před svědky podepsat: Přísahejte, že si budete vždycky věrní, ale nedejte se nachytat a v nejhorším se nikdy nepřiznejte!“

Čekal jsem další přednášku a místo toho se mi dostalo nečekaného projevu mužské solidarity.

„Můj drahý Lucio, pravda je taková, že všichni chlapi dřív nebo později spali na gauči v kanceláři nebo ve sklepě.“

„Ty taky?“ zeptal jsem se.

„Já taky. Ale detaily po mně nežádej. To je soukromá záležitost.“ Pak to nevydrží. „Byla to Ukrajinka, co se učila u nás v cukrárně. Ona čtyřiadvacet, já pětačtyřicet. Ani neuměla italsky, ale měla před našima, no co ti mám říkat. Na krémy a máslové těsto levá jak šavle, ale jinak na všechno jedinečná.“

Usmál jsem se při pomyšlení, jak se Oscar mezi větrníky a věnečky dvoří Ukrajince svou makarónskou angličtinou.

A jeho dizertace o nevěře zatím pokračuje: „Manželská nevěra není nedostatek, je to genetický defekt, v mužské DNA obsažený už od pravěku. Je to jako mít dvě uši nebo nos. S tím nic nenaděláš. Jsi prostě počítač z masa, který je naprogramovaný, aby byl nevěrný. Jediný rozdíl je v tom, že někteří muži mají míň příležitostí, míň charisma, míň času nebo míň peněz. Takže proto teď, vinou své DNA, musíš spát na gauči! Možná po zbytek života.“

Důrazně ocením kamarádskou zpověď, ale upřesňuju, že Paola i přes emotivní zmatek a vyhození z bytu neřekla ani slovo o rozluce. Aspoň doteď. Začala o tom dvě hodiny nato, když mě požádala, abych si sbalil kufry a zmizel navždy z jejího života. Reakce možná přehnaná, ale pochopitelná. Je to tak správné, mám, co jsem chtěl.

„A děti?“ zeptám se pouze.

„Uvidíme později, zatím jim řeknu, že děláš dlouho do noci a spíš ve fitku.“

Připadá mi to rozumné. Jsem přesvědčený, že je to jen momentální výbuch, co přejde, a taky vzhledem k tomu, že se netopím v penězích, uvažuju, že se ubytuju v Umbertově garsonce, když je ta Corradova nepoužitelná. Ovšem zjišťuju, že si můj přítel veterinář bere práci domů, v jeho případě je to zhruba desítka psů a koček, která čas od času zavalí jeho čtyřicet metrů čtverečních. Rozhodně byt přeplněný až ke stropu. Nezbývá mi než zapnout počítač a hledat nějaký penzion s jednou hvězdou blízko fitka.

Pomoc přijde nečekaně od člověka, který by měl stát na druhé straně barikády: od mého tchána.

Oscar mi nabídne přístřeší v zadní místnosti za cukrárnou, dokud mi jeho dcera neodpustí, což jen pro úplnost vůbec nemá v úmyslu udělat. Samozřejmě jsem u něj bez vědomí Paoly, která si mě představuje ve fantasmagorickém levném pokoji se snídaní na Trastevere.

A tak se teď, s ohromnou taškou hozenou v rohu, pokouším usnout, zatímco pomocný cukrář původem z Arménie rovná na plech rohlíčky, plní věnečky a zdobí dorty. Ráno se probudím pomačkaný a zpocený. Každý den si slibuju, že si najdu jiné, důstojnější ubytování, ale pak, trochu kvůli blízkosti fitka a trochu kvůli Oscarovi, který se ke mně chová vlídně jako k synovi, zůstávám mezi tácem s pusinkami a pytlem mouky dvounulky. Lorenza a Evu se mi daří vidět jen pár večerů v týdnu a v sobotu odpoledne, ale doufám, že se situace brzy znormalizuje.

Byl to fakt ideální okamžik pro zjištění, že mám nového přítele jménem Fritz.

Přítel Fritz

Po pravdě řečeno první předzvěsti se objevily téměř rok před kauzou Moroniová, ale byly bezmezně podceněny. Moc dobře si pamatuju první důrazné avízo od přítele Fritze. To odpoledne jsem byl v bazénu a se svými kluky jsem nacvičoval modelové situace. Vodní pólo je náročný a mužný sport a role trenéra – stačí se podívat na fotografii mých vychrtlíků – je pěkná dřina. Plácáme se, jak už jsem vám říkal, někde v polovině tabulky, vyhráváme málokdy a krkolomným způsobem s nejslabšími mužstvy a inkasujeme nezapomenutelné nářezy od těch v čele. Můj první brankář Alessio, zvaný Mejdlíčko, nikdy, ani omylem, nedokáže chytit trestňák, a Martino, středopolař a útočník číslo jedna, je elegantní hráč, ale vidí šejdrem. Druhý trenér, Giacomo, třicetiletý autista, který zpaměti odříká všechny zápasy v dějinách vodního póla, není moc platný při zlepšování výkonů demoralizovaného týmu. Ale všichni ho mají rádi a on se v téhle Brancaleonově armádě cítí skvěle. To není metafora, Brancaleonova armáda je fakt jméno mého mužstva. Jméno jako záruka.

Když jsem poprvé ucítil bolest v žaludku, byl jsem ve vodě a snažil jsem se naučit Mejdlíčka aspoň základní minimum z postavení pro akce v oslabení. Právě jsem vystřelil na branku, když jsem ucítil bodnutí, které mnou pár okamžiků projíždělo. Klasifikoval jsem to jako chvilkovou bolest, jako je stažení svalu nebo malá kýla, a měsíce jsem to opomíjel. Nikdy jsem nebyl doopravdy nemocný a poslední, na co bych pomyslel, bylo, že je to něco vážného.

Kolikrát jste už slyšeli tuhle větu?

Faktem je, že se cítím špatně častěji, sporadická bodnutí se změnila v bolest, malou, ale téměř stálou, už nedokážu dobře plavat, cpu se analgetiky a antirevmatiky a věřím, že je to nepříjemné natažení břišních svalů (tedy toho, co z nich zbývá). Říkám to i Paole, která trvá na tom, že mě objedná na echo břicha, ale já ji přesvědčím, že takových drobných potíží jsem měl během své slavné sportovní minulosti spoustu a že se obvykle vyléčí samy časem a klidem. No, vztah s paní Moroniovou bych tedy přímo nedefinoval jako nečinnost, ale bolest je během objetí ještě snesitelná. Často myslím na to echo břicha, které jsem si nedal udělat, jako na scénu z filmu Srdcová sedma.

Co by se stalo, kdybych dal na Paolinu radu?

Žil bych dalších deset, dvacet, třicet let?

Nebo by mě někdo přejel při odchodu z nemocnice a byl bych na místě mrtvý?

Moje osobní posuvné dveře se přede mnou toho dne zavřely.

Jenže já jsem to nevěděl.

Sám sebe postupně přesvědčím, že to není svalový problém, ale zákeřná miniaturní kýla. Naprosto banální operace to všechno vyřeší, ale rozhodnu se ještě počkat, stále doufám, že se zázrakem probudím zdravý jako ta pověstná rybka. Brzy symptomy přibývají: cítím se stále unavenější, než je u mě zvykem, jednou odpoledne zvracím, pak se zase dva týdny potýkám s nepříjemnou mírňoučce zvýšenou teplotou. A vždycky najdu logické vysvětlení: „teď jsem právě ve stresu“, „včera jsem něco špatného snědl“, „nachladil jsem se v bazénu“, „37,2 není přece žádná horečka“. Ještě si nespojuju tyhle předzvěsti s jediným smrtícím nepřítelem.

Měsíce rychle letí a jak už víte, můj rodinný život se hroutí, a já přespávám v místnosti za cukrárnou. Jednoho deštivého večera začátkem března se snažím být užitečný a pomáhám Oscarovi dát do trouby plech plný čokoládových muffinů, ale nečekaně mě zlomí v půli těla bolest silnější než obyčejně. Upustím plech na podlahu a zařvu. Oscar a Armén ke mně celí vyděšení běží a pomůžou mi k židli. Vyprávím jim, že tahle bodnutí se opakují už skoro osm měsíců a že jsem nucený žít přiblble s  pitomou kýlou. Už přespříliš dlouho.

„Dej se prohlídnout od nějakýho odborníka,“ navrhuje Oscar.

„Dík, Oscare, ale uvidíš, že za pár týdnů mi bude líp.“

„To nebylo doporučení,“ upřesňuje můj tchán. „To byl rozkaz: dej se prohlídnout od nějakýho odborníka. Mohl by to být vřed. Jeden můj zákazník na vřed umřel, takže to není nic k smíchu. Jednoho dne tady seděl, cpal do sebe koblihu se šlehačkou a komentoval výhru AS Roma, a druhý den ležel na hřbitově metr pod zemí.“

Zásah do černého. Oscar se jako vždycky dokázal vyjádřit stručně a jasně. Slovo „umřel“ je studená sprcha, která mě fakt donutí zajít k doktorovi, teď už s naprostou jistotou, že mám vřed. A tak jdu ke svému příteli Umbertovi. Veterináři, ale co na tom, je to pořád lékař.

Čekárna Umbertovy ordinace je plná.

Kolem mě sedí: stará milovnice koček s klecí, v níž je perský kocour, na kolenou; třináctka v doprovodu maminky a chameleona; upjatý padesátník, brejlatý a démodé s nesympatickou kolií, která je mu podobná; pohledná pokérkovaná třicítka s tajemným košem vedle sebe.

Kočičí babka se na mě upřeně dívá, pak ji zvědavost přemůže: „S jakým zvířetem jste přišel?“

„Mám klíšťata,“ odpovím s úsměvem od ucha k uchu.

Nechápe, jestli si dělám legraci nebo mluvím vážně. Pro jistotu si odsune židli trochu dál a brblá své domácí šelmě něco o úpadku dnešní společnosti a špatném vychování. Do ordinace vcházím jako poslední. Okamžitě se Umberta zeptám, co měla ta pokérkovaná třicítka v tom svém koši.

„Krajtu. Dneska jsou v módě,“ odpoví klidně. Pak se zeptá, proč jsem se tak nečekaně objevil. Je to poprvé, co jsem v jeho ordinaci z osobních důvodů.

Vysvětluju mu své bolesti v krajině břišní, a že je mám už skoro osm měsíců. Je to věčnost, co jsem nebyl u doktora, vyhýbám se obvodní doktorce, protože k ní chodí taky Paola a já ji nechci moc zneklidňovat. Navíc jsou kamarádky a řekla by jí to, bez ohledu na lékařské tajemství. Jsem si skoro jistý, vysvětluju Umbertovi, že je to vřed.

Kamarád mi káže, abych se položil na záda, a pečlivě mi prohmatá břicho. Cítím velice ostré píchnutí. Vypadá trochu znepokojeně.

„Bolí tě to tady?“ zeptá se. Odpověď je napsána v mém šklebu. Ano, hodně to bolí. Oblékám se a on mi vysvětluje, že podle jeho názoru nejde o kýlu ani o mezižeberní bolest, a ani o vřed.

„Je tam malá zduřenina,“ vysvětluje mi, „mezi játry a žaludkem, je těžké to upřesnit takhle zběžnou prohlídkou. Může to být lipom, což je laicky řečeno anomální nahromadění tuku benigní povahy. Já bych hned udělal ultrazvuk krajiny břišní. Dneska přístroje umožňují rychlé a přesné vyšetření.“

„Paola mi to vlastně radila už před pár měsíci.“

„A měla pravdu. Jako téměř vždycky, řekl bych.“

Nadává mi, tak jak to dovedou jenom doktoři a učitelky. Má pravdu, měl jsem dát na svou ženu a nedovolit, aby se ty posuvné dveře zavřely.

„A přidal bych ještě rozbor krve. Uvidíš, že to nic nebude,“ uzavře Umberto. „Skoro nepiješ, nekouříš, a k tomu jsi bývalý sportovec!“

Je mi víc než jasné, že mě nechce děsit.

Jeho úsměv se mi ale vůbec nelíbí.

Přeskočím nudné části, mám v ruce zprávu o ultrazvuku žaludku, který jsem podstoupil dva dny nato ve specializovaném centru. Čtu si výsledky, zatímco čekám na lékaře, který mi je okomentuje, a okamžitě se v mobilu dívám do Wikipedie. Hledám dvě slova napsaná tučně po „u pacienta byl nalezen“, Ta slova jsou „hepatocelulární karcinom“.

Wikipedie je výkonná jako vždycky.

Karcinom je zhoubný nádor.

Nádor. Zhoubný.

Dvě slova, která jsou nesympatická už každé zvlášť.

Hepatocelulární pak znamená, že zasaženým orgánem jsou játra.

Játra.

Skvělé.

I kojenci vědí, že nádor na játrech je nejnebezpečnější.

O dvě řádky níž jsou rozměry toho nezvaného hosta.

Délka 6cm.

Hostím ve svém útulném břiše hepatocelulární karcinom dlouhý 6 centimetrů, o průměru 0,7 centimetru.

Více méně jako smažený bramborový hranolek.

I kojenci vědí, že smažené bramborové hranolky škodí zdraví.

Mám na játrech šesticentimetrový nádor. Také rozbor krve potvrzuje příliš vysoké hodnoty nádorových markerů, které signalizují přítomnost něčeho nežádoucího v mém organismu. Žádná možnost omylu.

Ani nečekám na lékaře, který mi má se smutným výrazem opotřebovaného herce sdělit zprávu. Vycházím na ulici.

Mám na játrech šesticentimetrový nádor.

Kráčím a nevím kam.

Mám na játrech šesticentimetrový nádor.

Nahlas si tu větu opakuju jako nějakou mantru.

Mám na játrech šesticentimetrový nádor.

Nedokážu přestat.

Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor…

Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor… Mám na játrech šesticentimetrový nádor…

Na moment přestanu předvádět Jacka Nicholsona v Osvícení a hlavou mi proletí záblesk inteligence. A položím si otázku: „Je šest centimetrů hodně pro nádor na játrech?“

Třeba je šest centimetrů počáteční a nedůležité stadium. Ano, jistě, určitě je to právě narozený, bezbranný tumorek. Iluze trvá 0,14 sekundy, dobu vyhledávání na Googlu. Odpověď zní ano, šest centimetrů je dost. Ne příliš mnoho, ale dost. Také podle onkologa, který neúprosně zkoumá můj ultrazvuk, je to opravdu pěkná velikost. Pěkný nádor, bujný a silný. Předepisuje mi, ne, přímo vyžaduje, abych si nechal okamžitě udělat cétéčko hrudníku.

Objednávám se a do té doby trávím noc surfováním po internetu. Vrátím se k činnosti, kterou jsem vždycky nenáviděl. Studuju. Nemám náladu dělat něco jiného, jíst, pít nebo spát, ale jenom si pořád dokola googluju slova „nádor“, „játra“, „uzdravení“ a tak dál.

Během několika málo hodin je ze mě největší světový expert na karcinomy. Dokonce odhaluju, že první operace odstraňující nádorovou hmotu provedl mnohostranný egyptský vědec Imhotep, jakýsi Leonardo da Vinci od Nilu, schopný projektovat nesmrtelné pyramidy a založit západní lékařskou vědu, tak úžasný, až byl dokonce oslavován jako „bůh léčení“. V té době téměř všichni jeho pacienti, operovaní bez anestezie, přišli o život během zákroku nebo hned po něm vykrváceli. Přeskakuju čtyři tisíce let dějin medicíny a soustředím se na nejnovější výzkumy věnované příteli Fritzovi.

Na jedné internetové stránce týkající se tématu čtu: „Hepatocelulární karcinom je nejčastější typ primárního tumoru na játrech.“

Takže netrpím ani nijak zvlášť originální nemocí.

„Vyvíjí se v jaterních buňkách a napadá další zdravé buňky.“

Tak jo.

„Nepřetržité bujení nádorových buněk může vyústit v maligní formu nádoru.“

Výborně.

„Zpočátku tento typ nádoru nezpůsobuje zvláštní obtíže a není snadné ho objevit.“

Debilní.

„Když nádor vyroste, mohou se projevovat symptomy jako bolest břicha, otoky, úbytek váhy, nauzea, zvracení, únava a žluté zbarvení pokožky a očí.“

To všechno mám.

„U mužů se nádor vyvíjí častěji. Podle typu a stadia nádoru může být použito rozdílných metod léčby. Chirurgie nebo transplantace jater jsou účinnými alternativami, pouze pokud je nádor malý a je umístěný uvnitř jater. Pokud je však už rozvinutý, mohou chemoterapie nebo radioterapie prodloužit přežití, ale neumožňují léčit nemoc.“

Neumožňují léčit nemoc.

Ta věta se v místnosti za cukrárnou rozezní jako vysoké cé z Pavarottiho hrudi. Sedím před svým notebookem strnulý jako filmařská mrtvolka.

Neumožňují léčit nemoc.

Neumožňují… léčit… nemoc.

Výsledky výzkumu jsou jednoznačné.

Od Imhotepových dob se nic nezměnilo.

Umřu.

A až sem je to sloveso, které musíme umět už jako děti. Všichni umřeme. Ale já umřu dřív, než se předpokládalo.

Dřív, než bych si přál.

Dřív, než je spravedlivé.

Umřu dřív. Tečka.

Ještě jsem nic neřekl Paole. Trochu ze studu, trochu proto, že mi nebere telefon, ale především proto, že tomu pořád nevěřím. Nechci a nemůžu tomu věřit.

U snídaně se svěřuju zbylým dvěma mušketýrům: Umbertovi a Corradovi. Sejdu se s nimi v jednom malém baru, kam chodíme už od dob lycea a v němž se od té doby nic nezměnilo, ani vybavení, ani nabídka. Za sklem pultu dokonce rozpoznám nápodobu Luisony, hrdinku románu Stefana Benniho, briošku sice zatuchlou, ale plnou optimismu, která tam sídlí už od dávného roku 1979.

Je to velice náročná snídaně. Hypernáročná.

Někdo by měl okamžitě vydat příručku s tímto názvem: Jak se chovat při snídani, u níž vám nejbližší přítel oznámí, že má rakovinu jater. Je to ten nejtěžší rozhovor z miliard možných rozhovorů. Hlavním problémem je trefit vhodný tón dialogů.

DIALOG S FAUX PAS

– Přátelé, mám rakovinu jater…

– Fakticky? Mýmu strejdovi ji zjistili loni…

– A jak se má?

– Umřel!

ABSURDNÍ DIALOG

– Přátelé, mám rakovinu jater.

– No ještěže tak, myslel jsem na něco horšího!

– Horšího? Tedy, co může být horšího?

– No, například… dej mi chvilku… jo, stát se paraplegikem je horší, myslím.

– Dík. Hned je mi líp.

TRAPNÝ DIALOG

– Přátelé, mám rakovinu jater.

– Bože můj! Byl jsi můj oblíbený mušketýr!

– Proč mluvíš v minulém čase?

POVZBUDIVÝ DIALOG

– Přátelé, mám rakovinu jater.

– Nedělej si starosti, jsi borec, to zmákneš!

– A když to nezmáknu?

– Tuhle možnost si vůbec nepřipouštěj!

V tomhle bodě povzbudivého dialogu někdo prolije slzu a všichni společně nezadržitelně brečí další půlhodinu.

Rozhodnu se, že napětí odlehčím sám a budu ironizovat vlastní nemoc. To tehdy se rozhodnu pojmenovat ten sympatický smažený brambůrek, který mám v játrech. Pokřtím ho „přítel Fritz“, jak nazýváme nepříliš upřímné přátele, které nechceme nazvat expresivnějším výrazem. Od tohoto okamžiku už slovo „rakovina“ pro mě ve slovníku neexistuje.

Řeknu Athosovi a Aramisovi, že odpoledne jdu na tomografii a že její výsledky mi budou sdělovat téměř simultánně. Jsou známi lidé s mou nemocí, kteří žili ještě čtyři nebo dokonce pět let. Teď už vím o hepatocelulárním karcinomu všechno. Jsem v tomhle oboru autorita.

Oba dva jsou v šoku, nedokážou říct větu, která by měla smysl. Ostatně ani já. Nakonec si jdem zahrát stolní fotbal, já ve dvojici s poďobaným čtrnáctiletým synem majitele baru, a už se k tomu tématu nevrátíme. Ale je tu s námi a dívá se, jak hrajeme, a nespouští ze mě oči. Vyhráváme 6 : 4, ten kluk je fenomenální brankář.

Toho odpoledne jdu na tu vytouženou počítačovou axiální tomografii. Tři složitá slova pro jednoduché sdělení, že paprsky zanalyzují můj hrudník řez po řezu, prolistují ho v tenoučkých plátcích.

Výsledkem je nejhnusnější slovo na světě hned po slovu „válka“.

Je to skoro synonymum smrti.

Metastáza.

Mám plíce zasažené metastázami.

Četl jsem o tom: první metastázy rakoviny jater se vytvářejí v plicích.

Jsem ukázkový případ.

Kolik?

Hlavní otázkou je: kolik?

Kolik času mi zbývá?

Pak přijdou další otázky.

Z nich mě nejvíc zajímá tahle: jak?

Jak umřu?

Pochopím to?

Budu v agonii?

Budu trpět?

V tom okamžiku chápu jenom to, že slovo „agonie“ je nepříjemnější než ten tolik pomlouvaný výraz „smrt“.

Nemyslím, že dostanu odpověď na otázku, proč žiju tenhle zlý sen, a tak ji zatím ani nepokládám.

Nejdřív musím vědět kolik.

Znovu si domlouvám schůzku s onkologem, ke kterému teď cítím až dětskou nenávist, jako by mi propíchl míč, se kterým jsem si hrál na pláži, a také se rozhodnu, že si konečně promluvím s Paolou. Scházíme se kousek od školy našich dětí. Rozhovor se odehraje před nefungujícím semaforem, vedle jejího Twinga.

„Mám nádor na játrech s metastázami v plicích,“ oznamuji bez přípravy.

Paola se na mě podívá: vím, že mě podezřívá, že si dělám legraci. Ale nemám oči člověka, který žertuje, a u nás doma je tou dobrou herečkou ona.

„Kdys na to přišel?“

„Před deseti dny. Udělali mi všechny možné rozbory. Bohužel ani náznak omylu.“

Bojovnice, se kterou jsem se oženil, zahrabává válečnou sekyru a rozhodne se, že se mnou půjde k onkologovi. Nezdá se mi, že bych znovu našel lásku, ba ani odpuštění, naopak mám pocit, že jde o zděšení smíšené s lítostí. Požádá mě taky, abych se vrátil a spal doma. Váhám. Ne že bych nechtěl být znovu přijat do rodiny. Paola vytuší mé úvahy a upřesňuje, že na to, co se stalo, vůbec nezapomněla. Jenom svoluje, abych se vrátil domů, protože jsem nemocný. Odpuštění to ještě není. Teď je chvíle jednat, a ještě předtím vědět.

Paola mě drží za ruku, když ten protiva onkolog neposkytuje vůbec žádný prostor pro optimismus. Analyzuje tomografický nález a moje krevní rozbory a vynáší rozsudek: „Pane Battistini, vaše neoplazie patří k těm agresivnějším a bohužel byla zjištěna v už pokročilém stadiu. Nádorové markery v krvi jsou velice vysoké. To je tato hodnota, choriogonadotropin.“

Teď cítím pohled „já ti to říkala“, kterým mě tluče jako tisícem pěstí Paola.

„Váš tomograf prokazuje četné a rozsáhlé metastázy.“

Znervózním: „Ano. To vím… jděte k věci…“

„Za jiných okolností bych navrhl pokusit se chirurgicky odstranit primární neoplazii na játrech, ale ve vašem stavu je to opravdu nebezpečné paliativum. Stejně jako transplantace. Transplantace má nízké procento úspěšnosti, čekací doba je velice dlouhá a ve vašem případě navíc zkomplikovaly situaci metastázy. Odpusťte mi mou upřímnost, ale je lepší hovořit jasně:

žádná terapie vám nemůže opravdu pomoci.“

Ticho.

Podívám se na Paolu, která nemá sílu zvednout oči.

Tu otázku mám už deset minut v hlavni a teď ji vypálím: „Kolik?“

„Na to je těžké odpovědět, pane Battistini…“

Ten kretén váhá. Do prdele, tak na sebe vem tu svou odpovědnost! Píchl jsi mi míč, teď mi musíš říct i to, za jak dlouho mi zhasnou světla na hřišti.

„Kolik?“

„Je třeba se podívat, jak váš…“

„Kolik?“

„Čtyři nebo pět měsíců,“ upřesní. „Záleží na odolnosti vašeho organismu. A na léčebných kúrách, jimž se podrobíte.“

Ticho.

„Kazuistika je ale velmi široká,“ vysvětluje mi, „někdo dokáže žít až pět let.“

„Kolik těch někdo?“

„Řekněme… velice málo.“

Velice málo, ohromně povzbuzující procento.

Vypálím druhou otázku.

„Jak dlouho mi bude dobře?“

„Co myslíte tím dobře? Už jste nemocný.“

„To jsem jaksi moc dobře pochopil. Jak dlouho budu moct žít normálním životem?“

„Také v tomto případě záleží na…“

„Víceméně?“ dotírám na něj agresivně.

„Trochu víc než tři měsíce. Pak vás dávky léků proti bolesti, které budete muset brát, trochu otupí a nastane finální fáze.“

Trochu víc než tři měsíce života. Skutečného života, tím míním. Více méně.

„Sto dní,“ zamumlám.

„Co jste říkal?“ nechápe lékař.

„Zbývá mi sto dní.“

„Řekl jsem vám, že to může být i víc, pokud…“

Neposlouchám ho. Sto dní. To číslo mi bubnuje v hlavě.

Zasáhne Paola.

„Je něco, co můžeme udělat, abychom tu dobu prodloužili? Cokoliv.“

„Chemoterapie, paní Battistiniová, může být platnou pomocí pro zablokování proliferace patogenních buněk,“ začne vysvětlovat. „Ovšem má spoustu vedlejších účinků, které dosti komplikují běžný život.“

Znovu se naladím na probíhající diskusi.

„O jaké vedlejší účinky se jedná?“

Vím moc dobře, že při chemoterapii padají vlasy, člověku je špatně, zvrací a je unavený. Vědí to všichni, viděli jsme to ve spoustě dokumentů a filmů. A skoro všichni to prožili nepřímo, když sledovali pomalé umírání některého dědečka nebo strýce. Ale pravda je úplně jiná a mnohem drsnější.

„Chemo, pane Battistini, není inteligentní, zabíjí i zdravé buňky. Je to se vším všudy jed, který aplikujeme do těla, abychom se pokusili zabít největšího nepřítele, ale on při tom, jak postupuje, působí masakr. Vedlejších účinků je mnohem víc než ty, které znáte. Vyskytují se případy anemie, poruchy zažívání, ztráty chuti k jídlu a změny chutí, horečky, kašle, bolestí v krku, bolestí hlavy, svalových bolestí, nervozity, ztráty sluchu, minimálního zájmu o sexuální život, ztráty plodnosti.“

Jenom tohle?

Když nebudu dělat nic, zemřu během pár měsíců, a aby to bylo v posledních dnech bez utrpení, pomůžou mi milosrdné léky. Jestliže se podrobím té nejslavnější protirakovinné terapii, taky umřu, pravděpodobně později, ale brzy se změním, nebudu už Lucio Battistini, ale stokilová larva, otupená a opuštěná na gauči, odsouzená k nekonečnému surfování po televizních kanálech.

Onkolog se mě ptá, jestli chci zahájit první cyklus chemoterapie. Neodpovídám. Prostě nevím.

U východu se dlouhým objetím rozloučím s Paolou a zamířím k cukrárně, abych si sbalil těch pár svých věcí. Sejdeme se později doma, abychom povečeřeli s dětmi.

Lorenzo a Eva. Jenom když slyším jejich jména, chce se mi brečet. Snažím se na to nemyslet. Ne teď.

Tchán mlčky poslouchá shrnutí toho sezení. Uzavírám ho nejextrémnějším konstatováním. Mám sto dní života. O jeden víc, o jeden míň. Pak začne to, co onkolog nazývá „finální fází“, kterou si nechci ani představovat.

Otázka, kterou mi Oscar položí, je skličující, ale je na místě:

„A jak těch sto dní chceš prožít?“ Ani na tuhle otázku nemám odpověď. Sto dní. Je to tolik, když jsi na dovolené. Jenom pár vyvolených si užilo dovolenou trvající sto dní. Škoda, že pro mě to není dovolená.

Sto dní. Na to jsem nepomyslel. Nikdo na to nikdy nemyslel. Co byste dělali vy, kdyby vám zbývalo sto dní do smrti? Pauza. Opakuju otázku. Co byste dělali vy, kdyby vám zbývalo sto dní do smrti? Předložím vám návrhy.

Šli byste zítra ráno do kanceláře nebo do školy?

Milovali byste se každou hodinu s tím, koho milujete?

Prodali byste všechno a odstěhovali se do tropů?

Prosili byste Boha, v kterého věříte?

Prosili byste Boha, v kterého jste nikdy nevěřili?

Řvali byste, dokud by vám stačil dech?

Hleděli byste nekonečně dlouho do stropu a doufali, že se zhroutí a zabije vás?

Nechám vám pár bílých stránek, abyste si poznačili svoje poznámky, a až pak začnu se svým osobním odpočítáváním. Nebojte se, že byste zničili tuhle knihu, když do ní budete psát. Je to jenom věc. Klidně ji počmárejte, neurazím se.

– 100

Biologické hodiny mě probudí ve čtyři ráno.

Paola spí. Znovu mě přijala do manželské postele, ale bez jakýchkoli fyzických kontaktů.

Sto dní.

To je má první myšlenka.

Sto dní.

O něco víc, o něco míň. Statistická chyba, Není to málo. 2400 hodin, z nichž zhruba 800 se ztratí spánkem.

8 640 000 minut. Osm milionů. Řečeno ve vteřinách se to zdá hrozně moc.

Sto dní zní ale veseleji. Má to takový uličnický nádech, jako z lycea.

„Sto dní do maturity.“

To bylo krásné období. Chodil jsem po ulicích v karnevalovém kostýmu (je zbytečné říkat, že jsem měl vždycky masku mušketýra) s krabicí od bot s otvorem a prosil jsem o peníze. Pak vypukl tradiční večírek s pizzou na účet kolemjdoucích, kteří se smilovali při vzpomínce na staré časy, kdy tuhle roli hráli oni.

V tom případě zbývalo sto dní do budoucnosti.

Sto dní.

Jdu k psacímu stolu, vyštrachám ze dna šuplete starý linkovaný sešit. Na obálce je Dino Zoff, který zdvíhá k obloze světový pohár. Mizerně okolorovaný obrázek, žádná fotografie. Dostal jsem ho roku 1982, vyměnil jsem ho za téměř kompletní album s figurkami fotbalistů. Myslím, že to nebyla výhodná výměna. Bylo mi devět. Nikdy jsem nesebral odvahu ten sešit použít. Považoval jsem ho za sběratelský kousek, který se léty stane velice vzácný a drahý. Myslím, že jsem se mýlil. Nicméně je mi to fuk.

Otevřu ho a ručně očísluju stránky.

Od jedné do sta.

Rukou jsem nepsal už ani nepamatuju. Chápu, že teď stačí umět napsat jenom vlastní podpis. A číslice už rukou nepíše vůbec nikdo, leda na displej mobilu. Jsem negramota, co se snaží o návrat. Pokouším se napsat vybrané věty z pohozeného časopisu. Můj rukopis je prostě trapný, skoro stejný jako doktorské klínové písmo.

Možná si budu psát deník.

Možná ne.

K čemu je dobré psát si deník?

Četl snad někdo něčí deník? Kromě deníků Anny Frankové a Bridget Jonesové mě žádný hodný zapamatování nenapadá. Kdo ví, kolik vrcholných literárních děl se skrývá v sešitech a diářích Holly Hobbie, plných inkoustu patnáctiletých, kteří jsou podle statistik tou „nejdeníkovější“ věkovou skupinou. Ženy milují deníky víc než muži. Kdovíproč.

Já jsem si nikdy deník nepsal.

Odložím propisku na papír.

Uvažuju.

Takže: všechno, co bych chtěl dělat v těch zbývajících sto dnech.

Okamžitě se zarazím.

Klasická spisovatelská krize, syndrom bílého papíru.

Dívám se na propisku, kterou držím. Modrý Bic. Ten nový model s měkkým úchopovým tělem, co dobře sedí v ruce.

Nevydržím.

Google.

„Kdo vynalezl propisku?“

Propiska, nebo taky propisovačka, dostala jméno podle svého vynálezce, maďarského novináře László Bíróa, který ji vymyslel roku 1938. Legenda praví, že první nápad dostal, když pozoroval děti, které hrály kuličky na ulici plné kaluží. Kuličky zanechávaly mokrou stopu, když se kutálely po suché části dlažby. Jednoduchý nápad, ale geniální. Během pár let, vzhledem ke své spolehlivosti, minimální údržbě, kterou potřebují, a nízké výrobní ceně, propisky nahradily plnicí pera. A dnes je možné s jistotou říct, že je to nejrozšířenější vynález všech dob po kolu. V každém domě na světě je nejmíň jedna. Škoda, že chudák Bíró kvůli svým zoufalým ekonomickým poměrům přepustil patent americké společnosti Parker, která, jak je vám známo, své peníze investovala opravdu velice dobře.

Ale kdo doopravdy vynalezl propisku?

Jasná odpověď. Zcela zřejmá. Předem jasná.

Leonardo.

Myslíte si, že by si toskánský Archimedes Pythagorejský nechal uniknout jeden z nejdůležitějších vynálezů všech věků? Ale no tak.

Byl to právě ten šprt narozený ve Vinci, který vytvořil první prototypy propisky. Náčrt, uchovaný v jednom z jeho kodexů, zachycuje jednoduchou trubičku, která se zužuje směrem ke konci, s drážkami umožňujícími, aby inkoust tekl ke kuličce uzavírající trubičku, tak aby bylo možné psát.

Je mi líto, drahý Bíró, ale byl jsi až druhý.

*

Pochopil jsem první věc, kterou chci dělat v těchto stech dnech.

Ignorovat přítele Fritze.

Obléknu se a jdu do fitka, jako by byl normální den. Ani nečekám, až se probudí Paola. Nevěděl bych, co jí mám říct, nenávidím její zmatený a trochu vystrašený pohled. Mířím do cukrárny k tchánovi. Jsem o pár hodin v předstihu než obyčejně. Moje ranní ciambella je ještě teplá. Sednu si ke stolečku a sleduju, jak se otvírají obchody. Nikdy jsem nedorazil touhle dobou. Film v šest hodin ráno je jiný než ten v osm. Kromě kamaráda vrabčáka, který se snese vedle talířku. Dívá se na mě. Kdyby uměl italsky, zeptal by se mě: „Co tady děláš v tuhle hodinu? Je všechno v pořádku?“

A já bych mu odpověděl a lhal bych: „Jo, všechno v pořádku. A co ty?“

„Mám menší problém doma, moje družka přišla o práci a máme čtyři hladové mrňousy ještě v hnízdě. Nebude ti vadit, když si vezmu kousek ciambelly?“

„Jen si vem.“

Zobákem odklovne ten nejvypečenější kousek a celý ho zhltne.

„Co dělala tvoje družka?“ ptám se zvědavě.

„Dělala v Prati společnici jednomu ovdovělému zubaři na penzi. Sraz na nábřeží, kam ten chlápek chodil každé ráno. Podělili se o snídani, tak trochu jako já a ty.“

„A co se pak stalo?“

„Stařík se zasnoubil s devatenáctiletou Ukrajinkou a ráno teď snídají doma. A moje žena byla ze dne na den bez práce.“

„To je mi líto…“

„Takový je život. Můžu si vzít ještě jeden kousek? Odnesu ho dětem.“

„Prosím…“

Odklovne kousek větší než obvykle, děkovně se na mě podívá a letí pryč, elegantně zmizí za rohem. Dojím ciambellu. Olíznu si cukr ze rtů. Zavolám na zaneprázdněného Oscara a jdu do fitka. V kapse mám sešit s Zoffem. Ještě prázdný.

– 99

Už jsem promrhal jeden den.

Nevím proč, ale ten přesný odpočet dní mi pomáhá neupadnout do naprosté apatie. Ve skutečnosti je to jenom statistický rozsudek a dneska nedokážu myslet na to, co se stane přesně ve dni nula. Nikdo si nikdy nepředstavuje vlastní smrt. Naopak, dokonce popíráme její existenci. Všichni jsme si jistí, že právě my získáme výjimku.

Jdu ven a nastupuju do svého kombíku. Nemám ho rád.

Automobily sledují symbolicky naše životní období: nejdřív používáš tátův vůz, aby ses naučil řídit (v mém případě dědečkův Renault 4, nejkrásnější auto všech dob), pak si koupíš ojetý vůz, někdy trochu sportovnější s pohonem na čtyři kola, pak se zasnoubíš a pořídíš si užitkový vůz s větším kufrem kvůli romantickým víkendům, když se narodí děti, vyměníš ho za kombíka, tu vrcholnou truchlivost automobilismu. Já jsem dospěl do této fáze a nezkompletuju, obávám se, ty poslední dvě: když si v padesáti letech koupíš ojetého porsche, aby sis namluvil, že jsi dvacetiletý prachatý playboy, a když si kolem sedmdesátky znovu koupíš jako neskutečně drahého veterána vůz, ve kterém ses naučil řídit, celý dojatý do něj sedneš a zjistíš, že nemá posilovač, zrychluje jako kráva při horské etapě, není v něm autorádio, navigace, klimatizace, elektrické otvírání okýnek, spotřebu má jako tirák, kouří jako vlak na Divokém západě a polstrování ti při každé díře v silnici málem zláme páteř. Jednou se projedeš a pak ho napořád zaparkuješ v garáži. Naštěstí tohohle motoristického pekla budu ušetřen. Uvědomuju si, že nedokážu myslet na nic jiného než na minulost a na budoucnost. Jako by pro mě přítomnost ztratila význam. Jenže minulost a budoucnost neexistují a přítomnost je fakt to jediné, co mi zbývá. Ale je to silnější než já, moje neurony běhají dopředu a dozadu v čase, mezi vzpomínkami a představami, jako kuličky ve flipperu, který se zbláznil. A já je nechávám, ať si běhají bez velkých otřesů, jestli mi zkratuje mozek, jsem vyřízený. Nechávám volně plout své myšlenky v bazénu svého života. Moc jasně mi to v těchhle dnech nemyslí. Nemám rakovinu mozku, ale můj mozek se někdy zablokuje jako starý počítač. Když se na něj dobře podíváte, je tam opravdu starý symbol bomby, která bliká. System error.

Každý den si marně namlouvám, že se vzbudím a zjistím, že tohle všechno je jenom dlouhý, do detailů promyšlený zlý sen, způsobený snědenými paprikami (ty jsou nejhorší), ale ani dneska se to nestane.

Pečlivě zaparkuju kombíka. Tady na Trastevere jsem už dostal tři pokuty, mám dojem, že strážník mě nemá rád. Pak tradiční zastávka v cukrárně, pár slov s tchánem, ani zmínka o příteli Fritzovi, moje milovaná ciambella, můj kamarád vrabec, dnes mimořádně žoviální, procházka málem poslepu do fitka.

Znám každou díru v chodníku a každý záhonek. Už vím, kde na mě začne štěkat pes a z které vilky uslyším křik. Snažím se myslet na věci, které chci dělat v těchto devadesáti devíti dnech. Ale napadne mě jenom jedna, ovšem velice důležitá: usmířit se s Paolou.

Zastavím se, abych to napsal do Zoffova sešitku:

Usmířit se s Paolou.

Pak to přeškrtám a napíšu:

Přesvědčit Paolu, aby mi odpustila.

Tak je to správnější.

Dorazím do fitka a uvidím svou ranní „třídu“, šest útočně tučných čtyřicítek, prostě útučnic. To není chyba tisku, jsou to fakt útučnice, doufám, že vám došlo, co tím míním. Půltuctu překypělých úřednic obepnutých fuchsiovými úbory, které ke mně před pracovní dobou chodí na můj proslavený kurz NHS. Už se smířily s tím, že nemají k dispozici osobního trenéra jako ženy v televizi, ale oplácaného a sympatického exsportovce. Myslím, že jsem pro ně i sexy. Já je obdivuju za jejich vůli bojovat svou osobní válku s ubíhajícím časem. Potí se a nevzdávají se. Výsledky jsou, jaké jsou, ale úsilí si zasluhuje pochvalu. Některé mi i daly najevo, že kdybych chtěl… Ale ve fitku už jsem bordelu nadělal dost. Soustředím se s michelangelovským zanícením na vytvarování jejich hýždí. Dneska ráno mě něco téměř osvítilo a já jsem pochopil, že moje práce je možná ještě hnusnější než můj kombík. Jediné uspokojení je 1600 eur měsíčně, které si vydělám, po zbytek promačkávám zpocená záda ve snaze zvítězit nad zrezivělými klouby a zemskou přitažlivostí, vytvářím osobní plány cvičení, které nebudou nikdy dodrženy, probírám diety bez uhlovodanů a drby z fitka. Klasická společensky prospěšná práce.

Jdu za ředitelem fitka, jistým Ernestem Berrutim, anabolicky nabušeným a solárně opáleným exkulturistou, který zbytečně zabírá místo na světě, a sděluju mu, že na konci měsíce přeruším svou spolupráci se slavným fitness centrem Arcobaleno. Snaží se mě přesvědčit, abych to ještě zvážil, a slibuje mi zvýšení platu o čistých třicet osm eur. Věru bystrý psycholog. Hledím na jeho rádoby maorské kérky na bicepsech, na dlouhé šedivé vlasy (navrhuju přijmout zákon o zákazu nošení dlouhých vlasů, když je ti nad čtyřicet a máš ohavnou pleš), přiléhavé tričko Iron Maiden, které bylo z módy už před dvaceti lety. Vždycky se mi hnusil. Teď je mi to jasné. Sto kilogramů klasického římského šíbra. Prodává v okolí lehké drogy, je to malý boss ve čtyřúhelníku, který sahá od Porta Portese k Tibeře. Až dodnes jsem předstíral, že nevidím, neslyším, nevím. Teď už to nevydržím.

„A tobě se líbí práce v tomhle suterénu?“

Nerozumí.

„Chápej, když jsi byl malý, psal jsi do slohovek: až budu velký, chci být otráveným správcem fitka v Monteverde?“

Začíná mít podezření, že ho urážím. Naléhám.

„Nevidíš, že jsi maškara z římské commedia dell’arte?“

Teď už mi fakt nerozumí, přehnal jsem to s tou učenou zmínkou. Snižuju level.

„Nosíš stále stejná o číslo menší tričíčka, děláš si ohon, který je v Evropské unii zakázaný pro urážku estetického cítění, mluvíš kreativní italštinou s gramatickými chybami, které si je těžké jen představit, cpeš se léky, po nichž během několika málo let budeš impotentní, a když se tě někdo na něco ptá, odpovídáš se zpožděním, které nutí tazatele, aby otázku zopakoval.“

„Co mi tu nadáváš do impotentů?“ vybuchne můj chlebodárce. „Co si to dovoluješ?“

Porozuměl jenom slovu „impotent“. Přecenil jsem ho v urážkách.

„Ne,“ odpovídám, „chtěl jsem ti jen říct, že jsem si to rozmyslel a že ani nedokončím měsíc. Že všechny zdravím, na shledanou a díky.“

Jdu ke své šatně s pocitem člověka, který uštědřil soupeři k. o. v posledním kole, když už skoro prohrál na body.

Křičí za mnou: „Ty nýmande zkrachovalej! Sbal si svý věci a jdi do prdele!“

Elegantní a rafinovaný způsob jak mi sdělit, že mám výpověď. Otázka pohledu: jsem to já, kdo odchází. Už prostě nesnesu ten pach potu, chloru a lyzoformu.

Nevím, proč jsem to udělal. Vlastně vím. Protože jsem to chtěl udělat vždycky. Ode dne, kdy jsem přijal tuhle práci. Někdy ti potíže dají sílu, jakou jsi nikdy neměl. Když odcházím se svou maxitaškou, sekretářka se na mě dívá s obdivným výrazem. Poprvé. Dnes jsem její hrdina. Já jdu ven a ona zůstává ve vězení. Doufám, že dřív nebo později dokáže utéct.

Vracím se k autu. Je překvapené, že mě vidí vracet se tak brzo. Usměju se na ně a odvezu je do myčky. Dnes si musí taky užít. Zatímco čekám, až rotující kartáče učiní zadost svým povinnostem, znovu si přečtu větu v sešitku.

Přesvědčit Paolu, aby mi odpustila.

Nebude to snadné.

– 98

Nevěřím v Boha.

V žádného boha žádného náboženství.

Nenávidím náboženství. Jsou zbytečná, ba víc, jsou kontraproduktivní. Vyspělá společnost nemůže být otrokem starých pověr.

Jsem pokřtěný, mám za sebou svaté přijímání i biřmování, podle zvyklostí a ne z přesvědčení. Před pár lety jsem se dokonce ptal na možnost zřeknutí se víry. Zjistil jsem, že je to snadné, stačí dát zanést rozhodnutí do matriky farnosti, kde došlo k přijetí první svátosti. Když se zřekneš víry, anuluješ tím automaticky všechny následné svátosti. Pak jsem to neudělal, z pusté lenosti.

Náboženství je patrně téma, o němž jsem nejčastěji diskutoval. Nesnáším rity, víry a fanatismus. Ale hlavně nesnáším marketing, který obklopuje oficiální církve, a rozporuplnost, která je prostupuje. Můj dědeček Michele byl zarputilý nepřítel věřících – tituloval je „kreténi“ – a myslím si, že mi tenhle nepřátelský postoj předal. Babička Alfonsina naopak v Boha věřila, byla vášnivá fanynka zvláště svatého Pavla a Padreho Pia. Byla obdařená neuvěřitelným náboženským optimismem. Je to její vina či zásluha, že jsem pokračoval ve své zářivé kariéře věřícího až k biřmování. Jak komické: dva domovníci se hádali o této otázce a žádali po mně, abych se přiklonil k jednomu, nebo druhému. Já jsem se usmíval a měnil jsem téma.

Náboženství nemělo v mém životě nikdy žádnou váhu. Až do dnešního dne. Dnes by se mi víra, jakákoli víra, i třeba minoritní církve, okrajová a trochu na houby, hodila. Víra ti dělá společnost. Víc než labrador. Ale osud mi tenhle dar nedal. Nevěřím. Nejsem ale ateista, jsem agnostik, což podle slovníku znamená, že si nekladu otázky, protože nemám dostatečné podklady ke smysluplné odpovědi. Bylo by to jako snažit se vyřešit rovnici s příliš mnoha neznámými. I můj přítel Leonardo da Vinci byl agnostik, ale v té době se říkalo nevěřící nebo heretik. Svá přesvědčení trochu skrýval, aby se nedostal na odpornou veřejnou hranici nebo aby nepřišel o zakázky tolika svatých obrazů, které ho živily. Ve všech jeho spisech najdeme vážná slova směrem ke katolické církvi, kněžím a obecně k náboženstvím. Jsem v dobré společnosti.

Lorenzo a Eva chodí normálně do školy, do konce roku chybí měsíc a půl. Taky Paola má hromadu práce se svými třídami, jako vždycky koncem dubna, kdy začíná poslední fofr, na němž závisí propadnutí a vyznamenání.

Ještě jsem jí neřekl, že jsem dal výpověď. Moc spolu nemluvíme. Je to těžké období, proč vám to zastírat. V manželské posteli s námi spí změť lítosti, zášti, citu, rozmrzelosti a rozpaků. Nikdy nejsme sami. Fakt nevím, jak dosáhnout svého prvního, a zatím jediného, cíle.

– 97

Je naprosto běžné prohrávat zápasy s těmi z čela tabulky. Běžné a všeobecně předvídané. Ale někdy můžeš slavit, i když prohraješ. Moje Brancaleonova armáda dnes byla poražena 6 ku 8 prvními v tabulce, obávaným mužstvem podvodních zabijáků Real Tufello. Ještě dvě minuty před finálním hvizdem jsme drželi stav 6:6 a hráli jsme vyrovnaně s neoddiskutovatelným dominátorem soutěže. Sedm kol před koncem neprohráli a plují klidně k automatickému postupu do vyšší třídy. My naopak bojujeme, abychom se prodrali do play-off, miniturnaje, v němž bojují mužstva od třetího do desátého místa v tabulce o konečné umístění, a to vyřazovacím systémem. Jsme dvanáctí, takže ještě žije lehká naděje. Musíme hrát pokaždé jako dnes a bojovat do poslední minuty.

Bojovat do poslední minuty. To vždycky říkal můj první trenér, bývalý střední útočník, který připomínal Buda Spencera bez vousů a měl neuvěřitelně komický lukánský přízvuk.

„Chlapci moji, zápas neskončil, dokud neskončil.“

Prosté, ale pravdivé. Proboha, když prohráváš rozdílem pěti gólů minutu před koncem, může situaci zvrátit jenom zázrak. Ale zázraky se ve sportu dějí. V životě nikdy. Přes veškeré propagační úsilí katolické církve a rozšiřování počtu svatých a blahoslavených neexistuje jediný zázrak uznaný vědou. Já budu výjimkou, která potvrzuje pravidlo. A budou mě muset uvádět v lékařských skriptech i v učebnicích náboženství a magie: „Zázraky neexistují, s výjimkou případu Lucia Battistiniho, který se uzdravil, i když trpěl hepatocelulárním karcinomem s metastázami na plicích ve velice pokročilém stadiu.“

V Zoffově sešitu škrtám větu „Přesvědčit Paolu, aby mi odpustila“. Udělám to. Ale až potom. Předtím je tu důležitější věc.

Zásadní věc, která se musí udělat v mé situaci.

Píšu:

Nevzdávat se.

– 96

Jediným lékařem, se kterým jsem schopen se bez zábran bavit, je Umberto. Místem je náš milovaný bar. Nálada je pod psa. Tématem je chemoterapie. Přečetl jsem všechno o téhle kontroverzní léčbě a nedokážu si vytvořit názor, který mi dovolí si vybrat.

„Dneska se obecně soudí,“ začíná Umberto, „že přínosy chemošky nejsou dostačující, aby vyvážily kontraindikace. Fyzické a imunitní oslabení, ke kterému přinutí léčený organismus, je podle mého názoru devastující. Jako kdybychom odstraňovali mozol z nohy tak, že na něj vystřelíme. Ten mozol tam opravdu nebude, možná ani noha. Já nikdy svým pacientům, tedy jejich majitelům, neradím, aby zahájili cyklus chemošky. Jediná jistota je, že zvíře, které znají a milují, pes, kocour nebo králík, už nebude stejné, bude se malátně povalovat na gauči bez chuti žrát nebo běhat. Živé, ale už mrtvé.“

„Jenže já se cítím dobře, můžu ji podstoupit. Zbytek mého těla je zdravý,“ odseknu s rázností, která u mě není obvyklá.

„Myslíš si, že je ti dobře, kamaráde, ale pravda je, že tvé krevní rozbory nejsou v normě. Nemoc se už rozběhla.“

„Na zítra odpoledne jsem se objednal na nové cétéčko.“

„Ale vždyť jsi na něm byl před čtrnácti dny!“

„Možná se nepovedlo.“

„Na cétéčka si nemůžeš chodit pořád dokola, jsou to rentgenové paprsky. A dobře nikomu nedělají.“

Neposlouchám žádná vysvětlení. Můj zabedněný a důvěřivý mozek doufá, že se všechno vyjeví jako chyba, do očí bijící mýlka.

„Pane Battistini, přijměte laskavě omluvy moje i laboratoře. Dva měsíce opakovaně chybujeme ve vašich analýzách. Jste ve výborném zdravotním stavu. Tady je kufřík s milionem eur v bankovkách, abyste nám odpustil.“

Umberto na mě tlačí:

„Chceš začít s chemoterapií, nebo zkusit jiné kúry, co chceš dělat?“

„Nevím…,“ odpovím jako boxer otupený nečekaným pravým hákem.

Prvním vedlejším účinkem rakoviny je myslím ochabnutí mozkové činnosti. Chci reagovat, ale nedokážu dát dohromady rozumnou obranu.

„Co bys dělal ty?“ zeptám se ho s nadějí.

„Jsem tvůj přítel a lékař by neměl být pacientův přítel.“

„Rozumím, dobře, ale co bys dělal ty?“ trvám na svém. Potřebuju, aby to někdo rozsekl za mě.

„Počkáme na výsledky toho dalšího cétéčka, pak to zvážíme s onkologem.“

„Nenávidím onkology.“

„To si dovedu představit, ale já ti můžu jenom radit, nemůžu být tvůj opěrný bod. Nezapomeň, že jsem veterinář se specializací na exotická zvířata. A ty nejsi leguán.“

„Co děláš dneska večer?“ zeptám se a ignoruju jeho argumenty.

„Mám rande s jednou zubařkou z Prati. Druhé rande.“

„Už jsi s ní spal?“

„Ne. Doufal jsem, že právě dneska večer.“

„Zruš to. Zubařky jsou v posteli pěkně nudné. Pojďme s Corradem na pizzu.“

Když to na Umberta takhle přímo vypálím, vždycky kapituluje.

„Nerad tě zklamávám, ale Corrado je dnes večer v Tokiu, vrátí se pozítří. Jestli ti budu stačit, půjdem ve dvou.“

Rozmyslel jsem si to. My nemocní v konečném stadiu jsme nevypočitatelní.

„Dobrý, dobrý, jako bych nic neřekl, užij si zubařku a já půjdu do kina na toho nového Woodyho Allena.“

„Ještě ho nepromítají.“

Nic mi nevychází.

„Tak půjdu domů…“

„Ostatně, jak to jde s Paolou?“

„Špatně. Mluví na mě jednoslabičně.“

„Trochu si to zasloužíš.“

„Ne, prosím tě, dneska večer vynechej sprdunk. Takže, díky za prohlídku. Kolik vám dlužím, pane doktore?“

„Zvířata velkých velikostí jsou obvykle za sto eur.“

„Blbče.“

„Nápodobně.“

Když se hádáme, vracíme se bleskově do základní školy.

Loučím se s ním bouchnutím do zad a mířím ke dveřím baru. Zastaví mě otázkou, vím, že už ji má na jazyku nějakou chvíli: „Proč jsi řekl, že zubařky jsou nudné v posteli? Ty jsi spal s nějakou zubařkou? Třeba byla nudná jenom ta jedna.“

„Nikdy jsem nespal s žádnou zubařkou. To se přece tak říká, ne? ‚V posteli nudná jako zubařka.‘ Všichni to říkají.“

„Všichni kdo? Já to nikdy neslyšel.“

„Všichni, co někdy spali s nějakou zubařkou! Všichni.“

Vycházím ven a nechávám ho tam v pochybnostech a s účtem. Jasně že jsem si dělal srandu. Spal jsem s jednou zubařkou, jistou Carolinou, vášnivou amazonkou odněkud z Piemontu, kterou všem můžu doporučit jako milenku, ale ne jako stomatoložku. Když myslím na ty dávné doby, připadají mi jako život někoho jiného, minulost pohřbená pod metrem kubickým písku.

Vracím se domů a hraju si dvě hodiny s dětmi za pozorného dohledu Lupa. Je to jediná terapie, která mi opravdu pomáhá.

– 95

„Nechal jsem práce.“

Nevidím Paole do tváře, protože se sprchuje, ale moc dobře si ji dovedu představit.

Další tři minuty tiše ležím v posteli. Pak se ve dveřích koupelny objeví moje manželka v koupacím plášti. V protisvětle dobře nevidím její výraz. Ale i ten si dokážu moc dobře představit.

„Jaké práce?“

„Té jediné placené, jestli je tohle v podtextu,“ odpovím.

„Takže budeš dál zadarmo dělat trenéra a vzdal ses platu ve fitku?“

„Přesně.“

„A můžu vědět proč, vzhledem k tomu, že moc dobře víš, že to stěží doklepeme každý měsíc do dvacátého?“

Mohl bych zahájit konferenci na téma „psychologie nemocného“, ale samotného by mě to nudilo.

„Rozhodl jsem se, že v tomhle období budu dělat jenom to, co se mi líbí. Připadá mi to jako jediná volba, která má smysl.“

„Má smysl pro tebe.“

„Chceš se hádat? Podívej, už teď jsem vynervovaný, takže ti nedoporučuju mě provokovat.“

„Kdo tě provokuje? Sdělil jsi mi novinku. Tečka.“

„Nebylo to předem naplánované rozhodnutí. Dopadlo to tak.“

„Fajn, nerozčiluj se… Jak se dnes cítíš?“

„Díky za dotaz! Kromě faktu, že mě pořád bolí žaludek, že se mi špatně dýchá a že mám mizernou náladu, bych řekl, že dobře.“

„Chceme si jít promluvit s dalším onkologem?“

Věděl jsem, že to dřív nebo později řekne. Říká se tomu „lékařská spirála“. Začneš konzultovat s různými lékaři a určí ti naprosto protichůdné diagnózy a léčby. Z toho už se nedostaneš, jako ze schodiště na obraze M. C. Eschera.

Snad všechny rodiny na světě si vyzkoušely zbytečnost a potupnost lékařské spirály. Kolo procedur, které dává vydělat klinikám a za ruku dovede pacienta do záhrobí, ale až ho pořádně oškube. Já na to nenaletím. To je slib.

„Dnes odpoledne jdu na další cétéčko. Pak se rozhodneme,“ říkám to v množném čísle, abych jí dal najevo, že význam našeho páru je pro mě zatím základní. Paola nereaguje. Zjevně jsem se jí dotkl nad veškeré očekávání.

Beru Zoffův sešit a znovu píšu. Červeně.

Přesvědčit Paolu, aby mi odpustila.

To budou mé dva hlavní cíle. Jestli se uzdravím a Paola mi neodpustí, stejně budu mrtvý.

– 94

Dostal jsem výsledky nového cétéčka.

Nemám odvahu je přečíst.

Vycházím ven.

Rozhodnu se zajít za Robertem, svým přítelem knihkupcem. Ne, přítel je možná přehnané. Známý. Dobrý známý. Nebyl jsem tam měsíce, byl jsem příliš zavalený tím tisícem průšvihů, o kterých jste dobře informovaní.

Roberto, na svých pětapadesát skvěle vypadající, má malý obchod s knihami a komiksy za Campo de’ Fiori. Taková malá díra, jedna zaprášená výloha, kde jsou vystaveny poslední bestsellery, od Giorgia Falettiho po Dana Browna, a mezi nimi velcí klasici v zažloutlých datovaných vydáních. Během let jsem i díky němu zkompletoval sbírku svého oblíbeného komiksu s Diabolikem. Prodává všechno za cenu uvedenou na obálce. Pokud byly ty svazky vytištěné před padesáti lety se stanovenou cenou sto padesát lir, Roberto je převede na eura a vrátí ti zbytek přesně na cent. V rohu je police s velice originálními knihami. Jsou to romány, které Roberto napsal v posledních třiceti letech mezi obsluhováním klientů. Desítky. Pečlivě svázané spirálou a napsané na stroji. Každý ten román je jediný exemplář. Pevná cena dvacet eur. Jakmile některý prodá, obsah je navždy ztracený. Když mi to poprvé řekl, byl jsem si jistý, že si dělá legraci.

„Fakt jsi napsal romány a prodáváš je a ani sis nedal udělat fotokopii?“

„A proč bych si měl dělat fotokopie?“

„No, nevím… Abys o ně nepřišel? Abys na nich vydělal víc?“

„Ale na tom nezáleží! Když jsem je psal, byl jsem šťastný. Byl jsem někde jinde. A to mi stačí. Dvacet eur je jenom na zaplacení výdajů, na inkoust a papír.“

Vždycky mi to připadalo jako neskutečně poetické bláznovství. Psaní pro potěšení z psaní, bez snů o slávě, žebříčcích prodaných knih nebo o literárních cenách.

Dneska jsem prolistoval jeden román s modrou obálkou, příběh o dobrodružné cestě ve stylu Julese Verna. Pak další, lávstorku na pozadí první světové války, jaké psala Liala. Během své kariéry si Roberto vyzkoušel všechny žánry, podle chuti a nálady. Knihy, které nikdo nezná a které se nikdy nestanou klasickými. Užil si je jen úzký počet vyvolených, kteří měli to štěstí, že si je koupili. Já jsem jich během let koupil asi deset a vždycky jsem je zhltl s potěšením. Nejsou nic moc, ale hezky plynou vpřed, a pak – magické kouzlo toho, že čteš (a vlastníš) román existující v jediném exempláři, je neocenitelné.

Dnes se Roberto chystá napsat další, příběh o ztroskotání u ostrova nevyznačeného na mapách a osídleného kanibaly. Jediná odlišnost ve srovnání s Robinsonem Crusoe je, že trosečníky jsou dva mladí lidé na svatební cestě, velice hašteřiví. Tedy žádný vrchol originality, ale to není důležité.

Poslouchal jsem hezkých pár minut, jak buší do své olivettky, okouzlený, jako bych seděl na koncertě Fryderyka Chopina osobně. Pak jsem si zamluvil jeho příští bestseller. Celý náklad vyprodaný během okamžiku, fenomenální úspěch.

Po procházce jsem se vrátil domů a konečně jsem otevřel desky s výsledky, tak aby mě neviděla Paola.

Špatné zprávy.

Hodně špatné.

Metastázy vesele bují. Jako vražedný blob, který mě zaplavuje a pomaličku mě požírá. Hledím na černé body uvnitř mě a nečekaně se široce usměju. Napadne mě, že se mé plíce podobají obrázku v křížovkářském časopise. „Spoj všechny tečky.“ Možná moje nemoc zasahuje i smysl pro humor a zhoršuje ho.

– 93

„Zvažoval jsem možnost jít na chemoterapii. Na zkoušku jeden cyklus. Co říkáš?“ ptám se Paoly bez okolků, právě když cedí špagety.

„Co tě přimělo změnit názor?“

„Nevím. Nedokážu nic nedělat.“

„Vzpomínáš si na Gigiho otce?“

Gigi, tedy Gianluigi, je Paolin dobrý kamarád, uznávaný enolog, jehož otec zemřel před pár lety na rakovinu tlustého střeva. Byl to velice známý televizní moderátor, v poslední etapě své kariéry odsunutý k teleshoppingu. Energický, zábavný muž, cyklon nadšení. Viděli jsme, jak pomalu vyhasíná, jako by mu chemo vybíjela baterie. Když zemřel, vůbec se nepodobal usměvavému konferenciérovi, do kterého se v sedmdesátých letech zamilovávaly italské hospodyně.

„To není ten správný příklad,“ prohlásím rozhodně, „Gigiho tatínkovi byla přes sedmdesát, pil, kouřil a jeho organismus byl už oslabený těmi roky hýření. Já jsem sportovec. No, tedy, skoro. Kurva, to je něco jinýho, ne?“

„Nebuď sprostý, když jsou děti doma.“

„Sprostých slov znají víc než já, Lorenzo by za ně mohl získat diplom.“

„Jasně, naučil jsi ho je ty,“ obviní mě.

„Poklade, slyší je všude venku, v televizi, vyhnout se sprostým slovům je jako kličkovat za bouřky mezi dešťovými kapkami. Nech toho, prosím.“

„Ty jsi vždycky měl na všechno dobrou výmluvu.“

Jak už jste měli možnost zjistit, naše hádky začínaly vždycky takhle. Z imaginárních důvodů. Bez skutečné příčiny. Náhle se ohnisko diskuse přesune na okrajový detail a požár se nezadržitelně rozhoří.

Naštěstí Paola vymyslela také prostředek na přerušení sledu svárlivých replik. Zničehonic si položí ruce k hlavě, jako by to byly uši, a prohlásí: „Jsem kočka a nerozumím tvému jazyku.“ A mně je vždycky trochu do smíchu. Geniální způsob, jak zneutralizovat veškerou agresivitu. Škoda že ji po té historii s paní Moroniovou už neužívá. Z našich neshod se stávají skutečné hádanice, plné křiku a několikrát i s tím propráskaným řinčením rozbitých talířů. Hezký příklad pro děti. V téhle době má každý z nás dvou své dobré důvody být napružený a výsledek je neodvratný.

Tentokrát diskusi přeruším já. Odcházím z bytu a telefonuju svému onkologovi.

„Rozhodl jsem se. Začnu tu chemoterapii.“

– 92

Jsem nesympatický svému psovi. Hrozně.

Nevím, jak je to možné, ale Lupo mě odjakživa nesnášel. Když se domů vrací Paola, Lorenzo a Eva, je z něho jásající a poskakující klubko vrtící ocasem. Když dorazím já, ani nezdvihne hlavu z gauče. A přece to já jsem ho zachránil z útulku a jsem to já, kdo ho vodí vykonat ty drobné nemilé potřeby, tu brzy ráno a tu pozdě večer. Ignoruje mě, i když mu sypu do misky žrádlo (navíc superkvality, kuře chované ve dvoře se zeleninou koupenou od vyzkoušeného farmáře), nikdy mě neodmění šťouchancem, zaštěknutím, olíznutím. Nic. Pro Lupa jsem naprostý cizinec, který bydlí v jeho bytě a posluhuje mu. Majordom, vlastně ne, otrok. Podle mě si myslí, že je právoplatný majitel nemovitosti podle katastru. Majitel bytu, oficiální manžel Paoly a biologický otec dětí. Já jsem jenom ubohý sluha, jehož je nutné tolerovat, protože je užitečný, ale s určitým odstupem.

Od té doby, co mi není dobře, se Lupův vztah vůči mně změnil. Občas si přijde lehnout vedle mě na gauč, stočí se jako kočka, budí mě olíznutím obličeje. Jako by mu šestý psí smysl napověděl, že moje „otroctví“ končí. A až teď si uvědomuje, jak podstatný jsem pro jeho každodenní život. Dnes ráno ke mně zvedl oči a nesklopil je. Hleděl mi do očí, jako by se mnou chtěl telepaticky komunikovat.

„Pochopil jsem, že se chystáš odejít, a je mi to v podstatě líto. Nejsi ten nejlepší otrok na světě, trochu moc taháš za vodítko, když se snažím svést feny v parku, přeháníš to s olejem v rýži, jen málo pereš moji deku a nechceš mi koupit ty pískací míčky, co se mi tolik líbí, ale vlastně nejsi špatný. Rozesmáváš mě, hlavně když předstíráš, že jsi alfa samec téhle domácnosti – což jsem já – a hraješ si s mými dětmi nebo se snažíš o spojení s Paolou, což je moje samička. V těch pěti letech společného života mě často napadlo, že tě nechám někde na dálnici, pak jsem si ale uvědomil, že tě Lorenzo a Eva mají rádi, a tak jsem to zamítl. Teď jsi nemocný, je to vidět. Chceš, abych tě nechal utratit, jako to kdysi udělal se svým koněm jeden chlápek, co jsem ho znal?“

Ta telepatická věta mi dá ránu jako pěstí.

„Chceš, abych tě nechal utratit?“

Těžce nemocní koně, které už čeká jistá smrt, jsou utraceni, aby příliš netrpěli, to víme už od dětství. Lidé ne. Tvrdošíjně jsou opečováváni, aby svíčička jejich života stále hořela a aby se trápili až do konce. Jako by si zasloužili trest. Takhle věta mi zůstane v hlavě ještě hodně dlouho.

„Chceš, abych tě nechal utratit?“

Utratit je jako sloveso mírné. Stydíme se říct „Mario zabil svého nemocného koně“, lepší přece je „musel ho nechat utratit“.

Dívám se na Lupa, který ode mě neodvrací pohled, a usmívám se na něj. Ignoruje mě a odchází, jako by říkal: „Neopovažuj se rozšiřovat hranice důvěrnosti, otroku!“

Jeho zdrženlivý cit a jeho myšlenky mi pomohly. Kdybych byl kůň, už by mě utratili. Tohle je ono vidět sklenici napůl plnou.

– 91

Jel jsem na letiště vyzvednout Corrada. Vynořil se v objetí se stevardkou, opravdu stojící za hřích, která asi zahřívala jeho japonské noci. Z každé cesty se vrací s jinou obětí. Ale není šťastný. Čtu mu to z očí.

Zajdeme si na rybu do restaurantu Incannucciatta na Fiumicinu. Je to taková tradice, obědváme tam aspoň jednou do roka. Jenom my dva, bez Umberta. Jenom takhle se můžeme doopravdy vypovídat jeden druhému, aniž bychom se museli obávat morálního a moralistního odsudku našeho oblíbeného veterináře. Vyprávím mu o nastávajícím začátku cyklu chemoterapie a on se svěří s tím, jak mu ona svůdná stevardka, viz výše, sdělila, že je těhotná.

„Těhotná s kým?“

„Jak, s kým? Se mnou. Byli jsme na večeři v hotelu ze Ztraceno v překladu. Pamatuješ si ten film?“

„Jo, strašná nuda, ale geniální finále. Pokračuj.“

„Nejlepší suši, jaké jsem kdy jedl. A tempura, ta se rozplývala na jazyku.“

„Přestaň s nadbytečnými popisy, jdi k věci.“

„Už jsme dojídali, když mi jen tak řekla: ‚Jsem těhotná‘.“

„A ty?“

„Málem jsem se tou tempurou udusil a ztratil jsem deset let života. A pak jsem jí položil tutéž otázku jako ty mně: ‚A s kým?‘ A ona: ‚Jak, s kým? S tebou!‘ V té chvíli začnu fibrilovat a požádám o účet, mimochodem neskutečně mastný.“

„Takže z tebe bude tatínek?“

„Dovol mi dokončit. Dvě hodiny mluvíme o tom, kde se nám dítě narodí, kde budeme žít, o tom, že se nechá přeložit na pozemní služby. Teda já skoro nemluvím, ta novinka mě zničila.“

„A ta stevardka se ti líbí nebo ne?“

„Viděl jsi ji. Je to Miss Mondo Alitalia, sen všech nás pilotů, a je i inteligentní. Ale je totálně praštěná.“

„Tak to jste spřízněné duše.“

„To neberu. Druhý den ráno mi při snídani prozradí, že to byl vtip a že jenom chtěla vidět, jak na případné otcovství zareaguju.“

„Vtipná holčina.“

„Stručně řečeno. Naštěstí jsem nezavolal své matce, abych jí sdělil, že bude babička. Po dementi by skočila z terasy.“

Objednáme si dvojité fritto misto. Dneska žádné omezování.

„A víš, co je na tom divné?“ pokračuje. „Že mě ta zpráva omráčila, ale nebyla nepříjemná. Ještě před rokem bych utekl na letiště a odfrčel prvním letem do Austrálie.“

„Tohle mi přijde jako výborná zpráva. Znamená to, že Aramis dospívá.“

Usměje se.

„Tak to nešiř,“ zašeptá mi, „nebo mi zničíš pověst. Jednu věc jsem ti nikdy neřekl. Víš jakou? Nezávidím ti nic, kromě Lorenza a Evy. Když tě s nimi vidím, vždycky si říkám, že jsi byl lepší než já.“

Taky se na něj usměju.

„Brzy si taky najdeš svou Paolu.“

Jedno z mých největších přání je vidět své přátele usazené. Vlastně ne, usazené je takové zastaralé a nepřesné slovo, to správné zní: zklidněné. Přesně, zklidněné jsem je nikdy neviděl. Umberto, stálá oběť své kontroverzní povahy a až příliš vychovaný, a Corrado stále hledající další milostnou avantýru. Tak různí a tak podobní ve věčném neklidu. V tomhle okamžiku pochopím, že naše přátelství se posunulo výš. Už nejsme přátelé. Jsme bratři.

– 90

Nenávidím jehly. Ne všechny, vůbec nic nemám proti jehlám, vlastně jehlicím na borovicích, nesnáším jehly, které se zabodávají do mého těla. Moje babička jim říkala píchance. Jen s námahou jsem přežíval odběry krve, očkování a dokonce i banální intramuskulární injekci antibiotik.

Chemoterapie, kterou pro mě vybral ten nesnesitelný onkolog, se provádí nitrožilně. Deset minut, ne víc, v malé místnosti napojený na něco jako kapačka. Do mých žil vniká koktejl látek a útočí na každou formu života, žádoucí či ne. Představuju si scénu jako v tom starém filmu Joea Danta Vnitřní vesmír, v němž injekcí omylem vpraví do Martina Shorta miniaturní ponorku. Ponorka, která teď pluje v mých žilách, nedělá žádný hluk a nekomunikuje s vnějším světem. Pokládám hlavu na opěradlo křesílka a zavírám oči. Mohli by sem dát televizor, časopisy jako v čekárně u lékaře, nebo raději v holičství, pustit tlumeně popík. Začínám mít podezření, že když máš rakovinu, berou tě jako nějakého šampiona na konci kariéry, kterého plácáte po zádech a vzpomínáte na staré dobré časy, ale který už nemá právo na žádná privilegia ani na VIP vstupenku.

Deset minut s jehlou v žíle nemá konec. Odpojuju se od světa. A končím ve světě, který dobře znám.

„Kdo to byl?“

Hromový hlas Ohňojeda rozezněl celý vůz. Asi tucet loutek zavěšených v řadě z jednoho boku na druhý zůstal nehybný a tichý.

Ohňojed pokročil vpřed, protřepal je sem tam a odhodil při tom Harlekýna, až narazil na stěnu. Obr se postavil doprostřed svého loutkového království.

„No tak, kdo to byl?“ řekl a rozhlédl se kolem očima svítícíma jako žhavé uhlíky.

Harlekýn se přestal houpat a zadržel dech. Ostatní se po sobě tázavě dívali a snažili se nevzbouzet příliš pozornost.

Ohňojed nervózně zamával rukou, v níž držel ohromné stehno pečeného berana.

„Když se viník přihlásí sám ze své vůle… nic se mu nestane…“

To určitě, pomyslel si Pulcinello, jako bychom tě neznali.

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Ohňojed, který se prudce obrátil a nebezpečně tím rozhoupal vůz.

Jejda, co to je, on mi čte myšlenky? Pulcinello se roztřásl strachy až do morku kostí.

„Jedno ste zase pochopili, že vaše myšlenky sou moje myšlenky, to já vás udělal… Ste kusy dřeva spojený mezi sebou… nemáte žádný myšlenky… jasný, Pulcinello?“

Vousáč se přiblížil k bíle oblečené loutce, která dál mlčela a ani se nepohnula.

„Ale jak se zdá, není to úplně tak, jak si myslím… a jeden z vás to moc dobře ví.“

Pulcinello se roztřásl strachem.

„Neměj strach, ty moje loutko… na tebe se nezlobim…“

Ticho.

„Už sem to řek a zas to potvrzuju. Když se viník přihlásí sám ze svý vůle… nic se mu nestane…“

Pulcinello z opatrnosti na nic nemyslel.

Ohňojed začal pomalu couvat v tom úzkém prostoru, který zbýval mezi bednami, látkami a zaprášenými kulisami. Upřeně hleděl loutkám do očí, jedné po druhé: Pulcinellovi, Brighellovi…

„Před dvěma minutami jsem se vrátil, abych uspokojil své potřeby…“

Pantalonovi… Gianduiovi…

„… posadil sem se támhle… ke svýmu stolu a víte, co sem na něm našel?“

… doktoru Balanzonovi… Colombině…

„No to nemůžete vědět… ale můžete si to představit… bylo tam moje stehno z pečenýho berana… s nádherně zřetelným kousnutím uprostřed!“

Při těchto slovech se přiblížil k Harlekýnovu obličeji, tak blízko, až se ho dotkl vousy, a přitom mu levou rukou utíral mastnotu z koutku namalovaných úst.

„Toho stehna sem se já předtím ani nedotk!“ prohlásil a upřeně zíral loutce do kaštanově namalovaných očí.

„Měl jsem hlad…,“ zamumlala pestrobarevná loutka tenkým hláskem s výrazným benátským přízvukem.

Ostatní loutky se po sobě ohromeně podívaly: Harlekýn mluví!

„Já to věděl…,“ řekl Ohňojed, sundal loutku ze stropu a opřel ji o kufr, „já věděl, žes to byl ty… nebo sis snad myslel, že sem si nevšim, že když tu nejsem, šmejdíš tady kolem?“

Harlekýn dál zůstával nehybný, sevřený svými dráty.

„A co děláš teď? Oněměl jsi?“ Dřepl si proti němu a zdvihl při tom oblak prachu. „Neboj se… já se nezlobim… není proč se zlobit… měl sem si uvědomit, co se stane… co sem před měsícem osvobodil toho Pinocchia, už to nejste vy… Mí drazí… možná už není doba pro loutky… a ani pro loutkáře. Ty, Harlekýne, jsi byl jenom ten první… to sem už pochopil, že mě jeden po druhým všichni opustíte… hepčík… zatracená rýma… co sem kýchnul s tím Pinocchiem, už sem nepřestal… že bych stárnul? Co myslíš, můj milý Harlekýne?“

Harlekýn zavrtěl hlavou.

„Když jsem uviděl to kousnutí v beranovi, bylo mi jasný, že je konec… Možná to zavinila ta víla Modrovláska, o který mi povídal Pinocchio… Ale je už pravda, že se z vás všech stávají děti, vy moje milované loutky. Je to epidemie.“

Pulcinellovi se zdálo, že zahlédl drobounkou slzičku pod Ohňojedovýma očima, ale nevěřil tomu úplně a říkal si, že se spletl.

„Máš pravdu, Pulcinello,“ zamumlal obrovitý muž a přejel si rukou přes obličej, „nemysleli jste si, že i já dokážu brečet… Ale nedělám to schválně… tečou ven samy… hepčík!“

Harlekýn mu podal kousek barevné látky, aby se otřel. Ohňojed si ho vzal a dotkl se při tom ruky loutky: byla teplá.

Zvedl pohled a uviděl před sebou mezi dráty a látkami hezkého statného chlapce s uličnickou tváří.

„Nepochyboval sem,“ řekl a osušil si slzy, „je to epidemie člověčenství… Ještě pár dní a moje Velké loutkové divadlo přestane existovat… a já s ním… Nikdo nikdy neviděl loutkáře bez loutek… to je jako vůz bez kol… nejezdí.“

Ohňojed vstal a něžně se začal dotýkat loutek.

„Lidi si i na dnes večer zaplatili vstupenky a my je nemůžem zklamat… Dokud dokážem zahrát představení, nedáme to znát…“

Ohňojed, se všemi svými loutkami v náručí, zamířil ke dveřím. Užuž se chystal sejít po schodech, ale otočil se k Harlekýnovi dál sedícímu na kufru.

„Nechal sem ti tam kousek toho berana… vem si, kolik chceš, já potom upeču dalšího… A ne abys vylezl z vozu… vrátím se asi za hodinku… když budeš chtít, natáhni se na chvíli tam dole… Ale nezapomeň se přikrýt, už nejsi ze dřeva a máš chatrný zdraví.“

Nečekal na odpověď a vyšel z vozu, schůdky pod ním zaskřípaly, pak zmizel v mlze, která halila chaloupky kolem.

Harlekýn ještě chvíli seděl na kufru.

Nevěděl, jestli má sníst kousek beraního masa nebo se uložit k spánku.

Nebylo to nesnadné rozhodování.

Ale on na to nebyl zvyklý.

„Pane Battistini?“

Na okamžik se bojím, že to je Ohňojed.

„Pane Battistini?“

Není to Ohňojed. Ale moc se mu podobá. Je to ta ukecaná sestřička, která mě přivítala u vchodu. Už mi vyndala jehlu ze žíly. Spal jsem a snil. A zdál se mi sen z dětství.

Už celou věčnost se mi nezdál dětský sen.

„Pár minut zůstaňte sedět,“ říká mi. „Mohla by se vám trochu motat hlava.“

Přikyvuju a poslouchám.

Dál sním s otevřenýma očima.

Pinocchio je má oblíbená pohádka. Je to asi první knížka, kterou jsem přečetl, a v mém srdci ji překonal jenom Ostrov pokladů a jeho piráti. Kdo ví, proč se mi vybavila právě teď. A kdo ví, jestli by Collodi schválil můj sen jako pokračování svého příběhu.

Collodiho jsem vždycky miloval, toho krále monospisovatelů, autorů proslavených jednou knihou. Možná jich napsali desítky, ale ta jedna o tolik převyšuje slávou nebo hodnotou ostatní, že zbytek tvorby vymazala.

Dante? Božská komedie.

Swift? Gulliverovy cesty.

Defoe? Robinson Crusoe.

Manzoni? Snoubenci.

Antoine de Saint-Exupéry? Malý princ.

Collodi? Samozřejmě Pinocchio.

Ta poslední má nejpamátnější začátek všech dob.

Vrcholné dílo sjednocení, zábavy a metaliteratury.

Byl jednou…

„… jeden král!“ dopoví hned moji malí čtenáři.

Kdepak, děti, neuhádly jste. Byl jednou jeden kus dřeva.

„V čase, kdy život je vpolou své pouti“ nebo „Rameno Comského jezera, jež se obrací k jihu mezi dvěma souvislými horskými řetězy“ jsou při srovnání s tímhle amatérské rozjezdy svátečních veršotepců.

Collodi poráží Danta a Manzoniho jedna nula. Ta čísla odděluje pero.

Nepředvídaný důsledek chemoterapie: moje hlava stále přepíná.

Myslím na zbytečnosti, zdají se mi apokryfní kapitoly Pinocchia, srovnávám literární génie, jako by to byla mužstva Fantasy Footballu. Jako začátek léčby to není špatné.

Vycházím z kliniky a jdu pryč. Necítím se ani líp, ani hůř. Chtěl bych se ještě jednou probudit a zjistit, že i tohle je jenom sen. Hrozně hnusný sen dospělého člověka.

– 89

Čekám na vedlejší účinky chemoterapie jako na hosta, který se opozdil. Hosta nepříliš vítaného. Stůl je slavnostně prostřený, rizoto na sporáku, svíčky zapálené, ale pozvaný, kterého čekáš, nepřichází a ani nebere mobil. Už si začínáš myslet, že vůbec nedorazí. A potom, když už je rizoto připálené, svíčky dohořely, ty sis kecnul víno na bílou košili a zjistils, že mléko, které jsi použil při vaření, bylo týden prošlé, ozve se vražedné zazvonění.

„Promiň to zpoždění, drahý příteli, jsem nenapravitelný, ale tady se prostě nedá najít místo k zaparkování!“

Neztrácejte trpělivost, odbíhám víc než obvykle, takže říkali jsme vedlejší účinky. Znám je nazpaměť, jako básničku naučenou na základní škole.

„Únava, žaludeční potíže, zvracení, ztráta chuti k jídlu a změna chuti, horečka, kašel, bolest v krku, bolest hlavy, bolesti ve svalech, nervozita, oslabení vlasových cibulek a mizivý zájem o sexuální život.“

Pomalu, jeden po druhém, se objeví skoro všechny.

Ztráta chuti k jídlu.

Až teď zjišťuju, že jsem od včerejšího oběda nejedl. Nikdy jsem nevynechal jedinou schůzku s prostřeným stolem.

Mám!

Změna chuti.

Nutím se sníst jablko. Připadá mi nahořklé. Ale to má ústa je špatně dešifrují.

Mám!

Kašel.

To neplatí, měl jsem ho už předtím. Nicméně ho mám!

Žaludeční potíže.

Jablko mi lítá nahoru dolů.

Mám!

Bolest v krku.

Znáte to lechtání, které vás upozorňuje, že zítra budete chraptět?

Mám!

Bolest hlavy.

600 mg ibuprofenu ji zahnaly. Ale vrátí se.

Mám!

Mizivý zájem o sexuální život.

Po pravdě už nejsem sexem nijak posedlý. Dřív jsem na něj myslel tisíckrát za den, jako všichni muži.

Mám!

Svalové bolesti.

Teprve když dělám tuhle inventuru, všimnu si, že se mi vrátil ischias. Ischias je něco strašného, je to jako zvonek domácího telefonu, který zazvoní ve tři v noci.

Mám!

Nervozita.

Jsem sopka připravená k erupci.

Mám!

Nevolnost.

Mám!

Zvracení. Jablko.

Mám!

Únava.

Necítím se o moc jinak než včera.

Řekl bych, že ta chybí.

Oslabení vlasových cibulek.

Mám bohatou kštici bez jediného bílého vlasu.

Chybí.

Sbírka vedlejších účinků je ještě neúplná. Trávím den v křesílku na terase. Nejsem schopný ani jít na tréninky oddílu. Lžu dokonce i Oscarovi.

„Jak se daří, Lucione?“

„Dobře, zatím všechno v pohodě. Chemošku jsem vypil k snídani.“

„Výborně. Uvidíš, to zvládneš.“

Uvidíš, to zvládneš.

Fráze, která zdaleka páchne soucitem a lítostí. Vypadá jako povzbuzení, ale je to epitaf. Uvidíš, to zvládneš. Dá se dokonce zaskandovat.

Končíme hovorem o kladech a záporech. Pak se snažím chvíli cvičit. Jsem si jistý: zítra mi bude líp.

– 88

Zítra je dnes.

Inventura vedlejších účinků.

Nemám ani sílu vstát. Jsem opotřebovaný muž, který sebou hází na posteli a nedokáže správně zkoordinovat pohyby tak, aby se zvedl. Není to těžké, levá noha na podlahu, hop nahoru s tělem, pravá noha na podlahu, pažemi se postrčit nahoru a postavit se na nohy. Vypadám jako robot s vybitými baterkami.

Únava.

Mám.

Vrávorám až do koupelny, umyju si obličej.

Uvidím v umyvadle pár vlasů. Sáhnu si na hlavu a jeden chomáč se odtrhne jako mávnutím proutku.

Oslabení vlasových cibulek.

Mám.

Soubor je kompletní.

Teď vám nedokážu říct, kolik z těch symptomů je skutečných a kolik jich přivolala autosugesce. Tyhle dny jsem pořád u počítače, studuju svou chorobu jako posedlý a jsem hrozně nudný, o ničem jiném nemluvím. Jako maminky novorozeňat, které trápí okolí detailními popisy papání a výměny plenek.

Skutečnost je taková, že se necítím dobře.

Paola si toho všimne a poprvé od chvíle, kdy jsem byl znovu přijat domů, se ke mně chová laskavě. Pomůže mi uložit se na gauči před opakováním legendárního finále Wimbledonu z roku 1980, připraví kuskus se zeleninou a donese mi ho v misce. Pak se posadí vedle mě a podívá se na pátý set, v němž bijec Borg porazí geniálního McEnroea. Tenis ji nudí a chápu, že to, že se dívá se mnou, je její způsob jak říct, že mě má ráda. Dojím kuskus, právě když soudce pronese: „Game, set and match Borg.“ Všimnu si, že Paola vedle mě usnula. Vstanu a jdu se podívat, co se děje v pokoji Lorenza a Evy: je tam na můj vkus moc velké ticho.

Lorenzo rozmontoval ventilátor a snaží se ho dát dohromady za tichého spojenectví své malé sestry. Neprozradím se a pozoruju je. Dojme mě, když Eva pobízí: „Dělej, ať si toho tatínek nevšimne!“

Kdo ví, jakou představu o mně mají. Vždycky jsem si myslel, že to já jsem v naší dvojici ten hodný policajt, ale možná to v jejich očích tak není. Hlučně se pohnu, abych jim oznámil, že jsem tady, a ti dva spiklenci se obrátí přistiženi při činu. První Lorenzova věta je prostě geniální: „Tati, přísahám, že ti koupím nový!“

„A kde vezmeš peníze?“ ptám se zvědavě, už předem obměkčený.

„Z kapesného,“ odpoví vážně.

„Dostáváš pět eurošů na týden, stojí asi padesát, na to budeš potřebovat celé léto.“

„Já mu přidám,“ vloží se do našeho dialogu Eva.

Miluju, když se takhle spřáhnou. Nejdojemnější věcí na světě pro otce je, když vidí své děti držet při sobě.

„S těmi tvými třemi euroši to fakt dáte dohromady mnohem dřív.“

Uklidnili se. Je jim jasné, že se tentokrát brilantně vyhnuli trestu.

Pouze vteřinu nato zjistím, že kromě ventilátoru Lorenzo rozebral také talíř mého starého gramofonu. Počítám do tří, nadechnu se a vracím se do obýváku. Nechci, aby si mě pamatovali jako krutého otce, který trestá jejich kreativitu. Ale ten gramofon jsem měl rád. Byl to dárek od dědečka k mým sedmnáctinám, zázrak, který byl ještě funkční, i když už na něm vinyly trochu mňoukaly. Nevím, proč se mi vynoří prastará vzpomínka, povídka Giovanniho Vergy Majetek, kterou nečte nikdo starší třinácti let. Okamžitě odložte tuto knihu a jděte si ji přečíst, už jako dospělí. Sicilský spisovatel vypráví příběh jednoho venkovana jménem Mazzarò, pohádkově bohatého a tak milujícího svůj majetek, že v okamžiku smrti trpí víc kvůli svým věcem, které ho nemůžou následovat, než dramatickou situací, jejímž je hlavním hrdinou. Lekce prostého a překvapivého života podaná na několika stránkách, které se vyrovnají celému Domu u mišpule.

Já jsem byl takový Mazzarò spoustu let svého života, kupoval jsem zbytečnosti všeho druhu, sbíral jsem komiksy a gramodesky, trička a plavky. Možná jsem pořád trochu Mazzarò, je mi líto, že musím opustit své osobní věci. Ale mám neurčitý pocit, že už dochází k postupnému odstupu, pomalému odcizování se předmětům. Všimnu si toho, když si čtu jeden komiks a zmačkám obálku, už necítím jako ještě před pár měsíci onu posvátnou úctu. Najednou chápu, že lidé se nedělí na dobré a zlé, ty z jihu a ty ze severu, inteligentní a hloupé, nebo podle dalších tisíců rozlišení, které si vymýšlíme, abychom si zpestřili život. Dělí se na „mačkače knih“ a „nemačkače knih“. Ti první jsou šťastnější. Ti druzí se jimi můžou stát.

– 87

Zdálo se mi o rodičích. Od doby, co beru průmyslové dávky ibuprofenu, abych zmírnil bolesti, mám hlubší spánek. A často se mi zdají sny a – především – vždycky si pamatuju, co se v mé mysli stalo, zatímco mé tělo je ve stand by. A všechno jsou to dětské sny.

Tentokrát jsme seděli na červeném šlapacím člunu na moři u Ladispoli. Mně byly dva roky, tatínkovi šedesát a mamince šestnáct. Chronologický a typicky snový zmatek, nikdy jsem je v takovém věku neznal.

Najednou se kolem nás mihne ohromný bílý žralok, pluje jako motorový člun tři metry od nás a vlna, kterou zdvihne, nás skoro vyhodí ze šlapadla. I když je to sen, obludný bílý žralok padesát metrů od pobřeží Ladispoli je pořád stejně nepravděpodobný. A není sám, je jich hejno. Obklopí nás celá dvacítka, pak na nás zaútočí: chtějí nás sežrat! Cení zuby, které připomínají mlýnek na maso, ta obrovská špičatá jeskyně je připravená nás pohltit, rozemlít a spolknout. Tatínek se hrdinsky bije údery vesla a je pohlcen jako první, včetně vesla. Maminka mě bez byť jen vteřinového rozmýšlení opouští, vrhá se do vody a pokouší se uplavat. Jeden žralok ji spolkne jako lidský aspirin ani ne po deseti tempech. Zůstávám sám, připadá mi to jako italský remake Pí a jeho života, kde já jsem Pí a místo tygra, aby to bylo působivější, zaujalo asi dvacet bílých žraloků velkých jako Godzilla. Řvu hrůzou. Ten výraz mého děsu ze mě vychází sykavý a krystalicky čistý, je to téměř ultrazvuk a stává se smrtící zbraní. Vidím, jak se zuby žraloků tříští jako krystaly pod mohutnou Hulkovou pěstí. Všichni prchají, dohnáni k útěku mým hlasem ničivým jako salvy pirátské galeony. Zvítězil jsem! Dvě vteřiny nato, zatímco se raduju, ztratím rovnováhu, spadnu do vody, kde mě okamžitě roztrhají piraně, které se pouze ve snech objevují také ve slané vodě, na širém moři u Ladispoli. Probouzím se, když už mi sežraly celou pravou nohu.

Celé roky se mi nezdálo o mých rodičích. Hrozně mi chybí. A zároveň je nenávidím. Už jsem vám naznačil, že vám o nich něco řeknu, až se mi bude chtít. Dnes se mi chce. Takže je pak budete nenávidět taky vy.

Po nechtěném těhotenství žili tatínek s maminkou několik let v dědečkově bytě, který už znáte. Pak otec našel místo jako diskžokej (i když tehdy se tomu tak neříkalo) v tančírně na Ostia Lido a měl konečně plat dostačující na to, aby si pronajal byt a žil s maminkou. A tak se stalo, že jsem v útlém věku dvou let a tří měsíců začal bydlet s dvěma dvacetiletými nešťastníky v garsonce v Ostii, kde to mělo smysl v létě, ale v zimě ne. Maminka se kulatila a uklízela za hodinovou mzdu v domech u moře, to během léta. Večer byla tak unavená, že usínala téměř pokaždé už se mnou, zatímco tatínek odcházel pracovat do tančírny.

Byly mi zhruba tři roky, když jsem nečekaně odhalil tu nejstrašnější věc, kterou dítě může odhalit: tatínek a maminka se nemají rádi. Byli spolu kvůli mému příchodu, ale neměli nic společného ani k sobě navzájem necítili úctu. Jiskřička lásky se mezi nimi nikdy nezažehla. Zákon o potratu je z roku 1978, takže neměli jinou možnost, než přijmout moji nevyžádanou přítomnost. Pochopit ve třech letech, že jste „nechtěný“, není příjemné, věřte mi. Byl jsem předmětem tahanic při každé hádce, obětním beránkem každého neštěstí. Kdyby mi bylo patnáct, utekl bych z domu, ale bylo mi o dvanáct míň a navíc jsem fakt nebyl žádný hrdina.

Jednoho dne tatínek oznámil, že si našel práci na výletní lodi. Šestiměsíční angažmá v Karibiku jako animátor. Ani na letiště jsme ho nevyprovodili. Naše rychlé rozloučení proběhlo v kuchyni. Z okna v prvním patře jsem ho sledoval, jak nastupuje do taxíku. Už se nevrátil. Maminka proplakala šest měsíců. Vrátili jsme se k jejím rodičům a žili jsme u nich, a já jsem tam byl šťastný. Babička s dědečkem byli jediným stabilním bodem mého života. Následujícího léta moje matka – z níž se mezitím stávala stále větší mimoška ve stále větší depresi – odjela s kamarádkou do Indie, aby hledala sebe samu. Nevím, jestli se našla, ale vím zcela jistě, že už jsme ji nikdy neviděli. Láska k rodičům nepochybně nebyla její silnou stránkou. Od toho dne byli děda s babičkou ve všech aspektech mou rodinou. Byli pro mě vším. Teď chápete, proč se mi nechtělo mluvit o mých láskyplných rodičích?

– 86

V neděli je Oscarova cukrárna celý den zavřená, otvírá až ke druhé v noci, aby se připravily mlsy na následující ráno. Můj tchán se v neděli nudí. Od doby, co ovdověl, nebo jak on říká, kdy se stal znovu single, se domů vrací jen vyspat. Dřív, když jeho žena byla ještě naživu, k nám často chodili na oběd či na večeři, nebo my zašli k nim. Teď bivakuje na Trastevere, posadí se někde v baru a podívá se na zápas AS Roma, dává se do řeči s každým, kdo mu umožní strávit pohodovou čtvrthodinku.

„A víš, co jsem dělal minulou neděli?“ ptá se mě s nezvyklým sebevědomím.

„Ne, co?“ zeptám se ho, jak očekává.

„Byl jsem se projít a viděl jsem davy turistů, jak vycházejí z metra, ze stanice Ottaviano: pár klasických severských školních výprav, jedna expedice japonských fotografů všeho věku a rota německých penzistů v kraťasech. No, a víš, co jsem vymyslel?“

„Ne, cos vymyslel?“ Nenávidím, když se ptá, jenom aby získal pozornost publika, jímž jsem v tuto chvíli pouze já.

„Pověsil jsem se na ty Němce. Prohlídka obsahovala Koloseum, kupoli Svatýho Petra a Vatikánská muzea. Průvodkyně, nějaká Martina, byla Italka, ale mluvila s nimi německy a já vůbec nerozuměl. Takže co jsem vymyslel?“

„Co jsi vymyslel?“ zeptám se odevzdaně.

„Předstíral jsem, že jsem němý! A hned jsem byl všem sympatický.“

Usměju se, když si ho představím, jak pojídá obložené housky se zelím, které mu nabídly statné osmdesátnice z Mnichova, pochechtává se vtipům, kterým nerozumí, šplhá po schodech na kupoli a pózuje na společné fotografii.

„A ta průvodkyně si ničeho nevšimla?“

„Ne. Ale byl to zajímavý typ. Zaslechl jsem, jak s někým italsky telefonuje, myslím s dcerou. Je vdova a tuhle práci má jako koníček.“

„Líbila se ti?“

„Nemluvil jsem s ní. Byl jsem němý Němec.“

„No jo, vlastně.“

„Ale líbila. Kdyby ne, nezůstal bych celý den.“

„Tys s nimi zůstal celý den?“

„I jsem s nimi povečeřel kousek za Campo de’ Fiori. Pak, když nás autobus odvezl zpátky do hotelu, jsem dělal, že jdu do pokoje, a zmizel jsem. Sledoval jsem paní Martinu až na parkoviště. Chtěl jsem ji zastavit a přiznat se. A třeba ji i pozvat na skleničku.“

„Jenže?“

„Jak víš, že v tom bylo jenže?“

„Vždycky se najde nějaké jenže. Pokračuj.“

„Jenže pro ni přijel nějaký chlapec. Myslím synovec. Nastoupila s ním do auta a ztratila se mi v noční tmě.“

„A chceš ji najít?“

„Zatelefonoval jsem do kanceláře cestovky, co organizovala tu prohlídku, ale neznají žádnou Martinu. A měli spoustu řečí o ochraně soukromí.“

„Možná je Martina umělecké jméno.“

„Umělecké jméno? Pro průvodkyni turistů?“

„Jaké další stopy máš?“

„Tuhle.“

Ukáže mi fotografii, na níž stojí před Koloseem se zachovalou zhruba sedmdesátiletou ženou, která připomíná slečnu Marplovou.

„Hezká, co?“

Přikyvuju na rétorickou otázku. Od smrti mé tchyně jsem tchána neviděl tak zaujatého nějakou ženou, kromě jediné výjimky, to když do cukrárny vešla Catherine Deneuve a potřebovala jakousi informaci. Ten den je už součástí jeho oblíbených příběhů, které začínají slovy „Já a Catherine“. Takže je velice důležité najít tuhle Martinu, nebo jak se jmenuje.

Nechávám si poslat kopii fotografie na svou mailovou adresu, vracím se domů, beru Zoffův sešit a připisuju:

Najít slečnu Marplovou.

– 85

Jak někoho vypátrat, když je k dispozici jenom fotografie?

První věc navrhne Umberto.

„Pověsím ji na Facebook s tím, že je to moje babička Martina a že se ztratila. Se psy to vždycky zafunguje.“

Kopírujeme fotku na přecpanou stránku mého kamaráda a za hodinu už máme desítky upozornění. Někdo ji viděl na Gianicolu, někdo na Piazza Trilussa, další v supermarketu v Prati, někdo na ostrovech Fidži a taky na karaoke v Tokiu. Na prověření všech těch žen by byl zapotřebí celý život a Interpol jako logistická podpora.

„Haló, to je Interpol? Dobrý den. Volám z Říma. Vzhledem k tomu, že můj tchán ovdověl a já bych mu rád našel novou partnerku, mohli byste mi pomoct a vypátrat tuhle ženskou, o které nevím, jak se jmenuje?“

Porážka je jasná. Jediné, co nám může pomoct, je šťastná náhoda. Udělám kopie fotografie a vyvěšuju je v barech kolem, mezi nimi i do našeho minibárku. Dole je napsaná neurčitá věta: „Zavolejte na toto číslo, nutný rozhovor.“ Uvidíme.

To pátrání má zatím první výsledek: zabavilo mě. Zítra odpoledne mám druhou schůzku s chemoterapií. Vedlejší účinky pominuly, ale – teď je ze mě autorita na tuhle záležitost – pokaždé se znovu objeví, ještě vytrvaleji a agresivněji. Rozhodnu se, že počkám na Paolu u školy, ale zapomenu, že dnes má volný den. Čekám na ni jako idiot, až konečně z budovy vyjde poslední profesorka, která mě pozná.

„Pane Battistini!“

Nepamatuju se, ani jak se jmenuje, ale předstírám, že přesně vím, o koho jde.

„Paní profesorko!“

„Dnes má vaše žena volný den, jak jste se tu ocitl?“

„Jak? Tady vzadu je moc dobrá cukrárna, chtěl jsem tam koupit zákusky.“

„Copak váš tchán není cukrář?“

Nenávidím puntičkářské profesorky.

„Ano, je, ale sicilské trubičky nedělá, protože jeho žena mu byla nevěrná s rybářem z Caltanissetty, takže když jsem dnes na ně dostal chuť, vyrazil jsem si pro ně sem.“

„S rybářem z Caltanissetty? V Caltanissettě není moře.“

Asi ji zaškrtím holýma rukama uprostřed chodníku.

„Ano, opravdu, taky tam nesehnal práci a hned toho rybaření nechal.“

Nevypadá přesvědčeně. Snažím se o ústup, ale ona přihazuje: „Slyšela jsem o vaší nemoci…“

Nenávidím profesorky, které vědí o mé nemoci.

„Ano, ale to je už pryč, už jsem skoro zdravý…,“ minimalizuju nezvykle snadno.

„Ach, to je dobře, můj bratr a můj strýc totiž zemřeli na rakovinu, a taky jeden profesor matematiky z našeho lycea.“

A taky nenávidím tuhle konverzaci.

„Paní profesorko, rád bych s vámi povídal třeba hodiny, ale bohužel se bojím, že bych pak už ty trubičky nesehnal, protože jdou na dračku. Omlouvám se.“

Tím končím a mizím.

Už jsem pochopil, že nádor má něco společného s pohřby. Všichni musí projevit soustrast. Až na to, že zainteresovaná osoba ještě není mrtvá, nekondolují vdově nebo příbuzným, ale obracejí se přímo na budoucího drahého zesnulého. Jestli znovu onemocním rakovinou, přísahám, že všem řeknu, že mám angínu.

Cestou zavolám Paole.

„Kde jsi, lásko?“

„U kadeřníka.“

„Chceš, abych tě vyzvedl?“

„Jsem tu autem.“

„Aha, dobře. Takže dnes zajedu pro děti do školy?“

Mají celý den vyučování, jasný výmysl pro záchranu manželského páru.

„Tak dobře, díky.“

„Poslyš… Zítra jdu na druhou chemošku.“

„Půjdu s tebou. Zatím.“

Konec rozhovoru. Řekněte mi, prosím vás, že jste v téhle stručné výměně informací vypátrali aspoň jedinou známku její ztracené lásky.

Já bohužel ne.

– 84

Druhá chemoška. V čekárně narazím na jakéhosi upovídaného vrstevníka, který mi sděluje, a to s jistou hrdostí, že už je ve třetím cyklu. Po dvaceti vteřinách mi to opakuje. Tahle léčba mu nedělá dobře. Z aplikační místnosti vychází další pacient, podpíraný pravděpodobně manželkou. Není mu ani padesát, ale sotva chodí, je hrozně hubený a má vyhaslé oči.

Je řada na mně. Ze dveří vystrčí hlavu stejná ošetřovatelka, ta co vypadá jako Ohňojed. Paola zůstává v čekárně a já vcházím do místnůstky, kterou už dobře znám. Po dvou minutách už mám zase jehlu v žíle a tisíc myšlenek v hlavě.

Když jsem byl malý, fascinovala mě tři povolání.

To první, jak dosvědčuje má historická práce „Co budu dělat, až budu velký“, kterou si babička žárlivě schovávala v prvním šuplíku komody, byl správce lunaparku. Jako mazané dítě jsem myslel na to, jak spojit příjemné s užitečným. Konečně existuje někdo, kdo řekne „tenhle kolotoč je v pořádku, je zábavný a bezpečný, klidně ho otevřete pro návštěvníky“. A já si vždycky představoval, že správce má volnou vstupenku, aby mohl chodit do lunaparku podle chuti.

Druhým povoláním, a tady se dostáváme ke zločinu, byl bandita. Možná mé okouzlení Diabolikem způsobilo, že jsem koketoval s myšlenkou vloupat se v noci do klenotnictví a všechno tam ukrást. Tohle poslání jsem pak nenaplnil, i když přiznávám, že jsem se neoprávněně zmocnil několika hotelových ručníků.

Třetí povolání, a tady jsem předstihl jednu z momentálních módních vln, bylo life coach, neboli, jak se tomu tehdy říkalo prostším, ale přesnějším výrazem rádce. Představoval jsem si roli, kterou vykonávali kardinál Mazarin nebo Richelieu pro francouzského krále, když mu pomáhali řešit nejsložitější životní volby.

„Je pro mě tato dívka, které se dvořím, vhodná?“

Hop, přispěchá rádce a s jistotou mi odpoví.

„Co mám dělat, mám přijmout tuhle práci?“

Hop, a už tu je rádce připravený napovědět správné řešení.

Nakonec jsem žádné z těchto povolání nevykonával, nespravuju lunapark, neloupím a neumím radit nikomu, in primis sobě samému.

Najednou se cítím jako ten, kdo prohrál.

Jehla zatím provedla svou špinavou práci a vpravila do mě obvyklou dávku jedu. Už nevím, jestli jsem zvolil dobře.

„Jak se cítíte, pane Battistini?“ zeptá se mě sestřička.

Teď už pořád odpovídám stejně.

„Děkuju, špatně.“

Vycházím z klaustrofobické místnůstky a v čekárně narazím na upovídaného pacienta, který mi musí sdělit, že má třetí cyklus chemošky. Já, být na jeho místě, už bych čtvrtý nepodstupoval. Pevně se chytím paže, kterou mi nastaví Paola, a vycházíme na vzduch. Chce se mi brečet.

– 83

Nechodit už do práce je podivný pocit. Procházím se v parku u Villy Borghese v nezvyklém čase, v půl dvanácté dopoledne. Cítím se skoro jako člověk požívající zvláštních výhod. V mysli se mi vynoří latinské slovo, které všichni přiřazujeme ke Koloseu a jeho krvavým sportovně-zvířecím hrám: morituro. Není to špatné slovo. Je přesnější, víc evokující a má v sobě nostalgickou chuť učebnice ze základní školy. Morituro. Jsem morituro. Líbí se mi to. Cítím se skoro hrdinným gladiátorem připraveným k poslední bitvě před jásajícími diváky. Můj tygr se jmenuje Fritz. Tygr s takovým jménem nemůže být nebezpečný. Je to neškodná velká kočka.

Hned se cítím líp.

Morituro.

Jsem morituro.

Na navštívence by se to vyjímalo hezky: Lucio Battistini, morituro.

Scházím směrem na Piazzale Flaminio, přecházím pěší zónu na Piazza del Popolo a jeho tábořiště pro turisty v kraťasech. Zastavím se a zadívám se na osobu oblečenou za Sochu Svobody, s nabíleným obličejem a kloboukem s paprsky na hlavě. Stojí nehybně pod obeliskem a nalíčení má trochu smazané. Sednu si vedle ní na stupně. Jsem dokonalý flákač.

Pak zamířím směrem k Piazza Venezia, ne přímo, trochu kličkuju uličkami. Všimnu si obchůdku, který jsem tu ještě neviděl. Má čerstvě vyvěšený štít: KLÁBOSENÍ. Název mě zaujme a vejdu dovnitř. Uvitá mě Massimiliano, bývalý policista, nyní v důchodu. Uvnitř obchodu je nezapálený krb, dva gauče a křeslo postavené před ohromným televizorem, lednička, kuchyňský kout, kde se vaří čaj, a stolek. Připomíná to retro byt zařízený nábytkem z blešího trhu. Ne, nepřipomíná, je to byt.

Massimiliano nevypadá na svých sedmdesát, nikdy nebyl ženatý, nemá žádné žijící příbuzné. Je vzdělaný a inteligentní. Vysvětluje mi, že se po odchodu do důchodu začal brzy nudit: celé dny trávil ve svém bytě v přízemí a střídal staré filmy a dávnou lásku ke kuchyni. Ale nestačilo mu to. Cítil se hrozně osamělý a jeho důchod mu nestačil na cestování po světě. A tak namaloval ceduli KLÁBOSENÍ a pověsil ji nad domovní vchod, v němž vyměnil normální dveře za prosklený vstup do obchodu. A pak čekal, až na to někdo zabere.

„Myšlenka je velice jednoduchá,“ vysvětluje mi. „Hostím doma úplně cizí lidi, uvařím jim dobrý čaj, naservíruju sušenky, chvíli poklábosíme, podíváme se spolu na televizi, prostě tak. Zkrátka si děláme společnost.“

Obchod s klábosením. Prosté, leč geniální. Ani Leonardo da Vinci na podobnou věc nepřišel. Obchůdek s přátelstvím.

Dodává, že klienti při odchodu můžou věnovat libovolnou částku jako příspěvek na výdaje (obvykle pět eur).

„A jak jdou obchody?“

„Výborně. Dneska lidi nic nepotřebují, kromě toho, aby jim někdo naslouchal. Skoro nemám hodinku pro sebe.“

„A jaký typ klientů chodí?“ ptám se.

„Smíšený. Zamilovaní, co dostali kopačky, penzisti jako já, dokonce i nějaký ten manažer v polední přestávce, co hledá hodinku relaxace s ‚falešným dědou‘,“ usměje se.

Massimiliano pobaví každého svým veselým povídáním a svými sladkostmi, a tak si už vytvořil početnou věrnou klientelu z okolí. Ty dvě hodinky s ním strávené jsou terapie, doporučuju je všem, je to něco jiného než masáže šiacu a antidepresiva v tabletách. Myslím, že dříve nebo později nějaká velká nadnárodní společnost jeho nápad okopíruje a otevře řetězec fast friends se sloganem: „Kup si i ty svého přítele!“

Strávím s ním pár hodin. Dokonce se spolu díváme na jeden díl Happy Days na satelitu a já mu vyprávím o své nemoci a o terapii, kterou jsem začal. Až teď je mi jasné, že už se tam nevrátím, abych si nechal zabodnout jehlu do žíly a dal se postupně oblbovat. Sbohem, chemoško. Už jenom při tom pomyšlení se cítím líp.

Massimiliano mi vysvětluje, že už je léta vegetarián a že mu tenhle druh výživy pomáhá v boji proti rakovině. Není žádný expert, ale radí mi, ať hledám nějakou alternativní možnost, ale ať se vyhýbám šarlatánům a obrátím se jen na ty, kteří používají přirozené metody.

„Radím ti, aby sis promluvil s naturopatem.“

„Co dělá takový naturopat?“

„Ukazuje ti cestu ke zdravějšímu životu. Řekněme, že je to něco na půl cesty mezi dietologem a psychologem.“

Ukládám si tu radu do paměti a pak si ještě asi hodinku jen tak povídáme.

Když odcházím, nechávám mu na stole deset eur.

Cítím se líp. Vrátím se sem.

– 82

„Jsou dva rozdílné přístupy k léčbě nádorů, pane Battistini: konvenční onkologická léčba a ta, jíž se říká ‚alternativní‘, což je slovo, které se mi nelíbí… Alternativní k čemu? Dávám přednost výrazu přirozená, protože se řídí vývojem přírody.“

Poslouchám doktorku Zanellovou a nepřerušuju ji. Tato padesátiletá naturopatka se neuvěřitelně podobá Madonně.

„První hledí především na nemoc,“ tvrdí popstar, „druhá má holistický přístup, to znamená, že se zaměřuje na celou osobnost.“

Ještě jsem nepochopil, jestli sedím proti šarlatánce, skutečné Madonně nebo guru osvícenému poznáním.

„Konvenční léčba,“ pokračuje, „se zdraví snaží navrátit léky, pilulkami, drogami, chemoterapiemi a ozařováními a příliš nehledí na to, jak pacient žije a jak se stravuje. Nacpávají pacienta už oslabeného nemocí léky, jak si můžou myslet, že ho zachrání? Tím, že ho dál otravují jedy? Ne náhodou je slovo lék odvozené od řeckého pharmakon, což znamená právě ‚jed‘.“

Kdybych ve škole řečtinu studoval pilněji, nikdy bych nevlezl do jediné lékárny.

„Nádor téměř vždycky spočívá v bujení buněk způsobeném výtokem vnitřních jedů, jako je znečištěné ovzduší, alkohol, kouření, kontaminované potraviny, jídla s pesticidy, jídla škodlivá pro člověka, jako jsou mléčné výrobky, maso, bílé cukry a tak dál.“

„Promiňte, nerozuměl jsem… mléčné výrobky, maso a cukry… jsou škodlivé?“

„Velice škodlivé, z různých důvodů. Co vy osobně obvykle jíte?“

„Jím normálně. Středomořskou stravu: těstoviny, rajčata, bifteky, sýry.“

„Velice špatně. A k snídani?“

Zaváhám.

„K snídani si obvykle dám… jednu ciambellu.“

„Smaženou?“

„Ano, smaženou, klasickou pocukrovanou ciambellu. Můj tchán je cukrář.“

Zpěvačka se na mě dívá, jako bych jí sdělil, že každé ráno sním pečené dítě.

„Vysvětlím vám to, pane Battistini. Ciambella je složena z mouky 00, která už neobsahuje žádné vitaminy, protože byla průmyslově vybělena a zpracována. Dvounulka – jako všechny rafinované produkty – vyvolává zvýšení glykemie a následně nárůst inzulinu, a tudíž skutečné oslabení organismu, jenž se stále více stává terčem nemocí všeho druhu, včetně nádorů.“

Nechápu, jestli si dělá srandu, nebo to myslí vážně. A ona dál bourá všechny základní kameny mé stravy.

„Pak tu máme vařená vejce. Vejce zahřívaná za vysoké teploty, jak se to děje ve vaší milované ciambelle, se můžou stát přímo toxickými. Nehledě na to, že ta, co se používají v cukrárnách, snesly ubohé slípky chované v klecích, a jsou tedy plná antibiotik a jiných léků.“

Jsem už znechucený, ale zpěvačka nepovoluje.

„Pak je tu mléko. Kravské mléko, které se používá, není vhodné pro lidský organismus, ale pro telátka. Obsahuje příliš kaseinu, proteinu způsobujícího různé nemoci a poruchy, a všichni máme vrozenou intoleranci na laktózu, vzhledem k tomu, že jak rosteme, stále více se nám nedostává enzym laktáza, který nám pomáhá laktózu trávit.“

„Ale mléko je zas dobré na jiné věci,“ namítnu, jen abych něco řekl.

„Například pro přísun kalcia.“

Že jsem nemlčel. Madonna na mě zaútočí.

„Pane Battistini, mléko kalcium odebírá, na rozdíl od toho, čemu lidé věří, protože je to živočišný protein, který uvádí náš organismus do stavu velké acidity, a aby to kompenzoval, odebírá z kostí minerální látky. Kromě toho je bohaté na nasycené, tudíž škodlivé tuky, zvyšuje zlý cholesterol v krvi a oslabuje imunitní systém. Stačí vám to?“

Mléko bylo odstřeleno a potopeno.

„Pak tu máme bílý cukr, který je vysoce toxický, protože byl vybělený chemicky, což znamená vyčištěný vápenným mlékem a pak ošetřený oxidem uhličitým a dalším chemickými sloučeninami. Vpravený do těla ničí vitamin B. A co vše zhoršuje, ciambella se smaží v oleji. Všechny oleje zahřáté na supervysoké teploty při smažení vytvářejí vysoký stupeň toxických aldehydů, kancerogenních chemických látek. Kan-ce-ro-gen-ních.“

Opakuje to slovo s perverzním uspokojením.

„Vaše ranní ciambella je váš nejhorší nepřítel!“

Jsem v šoku. Možná v největším šoku svého života, kromě odchodu mých rodičů a porážky Itálie ve finále mistrovství světa roku 1994. Ciambella je zdraví škodlivá. Omluvím se a jdu na záchod. Ve skutečnosti tam potají hledám v mobilu. Musím to vědět. Žízním po vědění.

Můj přítel Google mi jako obyčejně pomůže. Naturopatka má pravdu. Všechno, co tvrdila, má solidní vědecký základ. Ale skoro nikdo to neví.

Vracím se k doktorce Zanellové a žádám ji, aby byla podrobnější. Základní otázka je jediná, jako vždycky: „Je ještě čas?“

„Možná. Tělo onemocní, protože bylo během času tráveno. Toxickým jídlem, léky, drogami, alkoholem a potlačenými emocemi.“

„Já nepiju, nekouřím a nedroguju, kromě jednoho jointu za semestr.“

„Ale jíte smažené ciambelly. A kdo ví, jaké další hrůzy.“

Cítím se jako školáček postavený na hanbu.

„Víte, léčba rakoviny vyžaduje změnu stravovacích návyků a životního stylu, která zahrnuje syrové potraviny, zeleninové džusy, vystavení se slunečnímu svitu, jogínské dýchání a totální vypuštění kancerogenních jídel, léků a produktů. Pokud je tumor omezený, je možné ho zastavit nebo ho přimět k regresi.“

„Co můžu udělat?“

„Začneme dvěma dny naprostého půstu. Rakovina je parazit, který žije uvnitř vás. Když nebudete jíst vy, nebude jíst ani ona. Ale vy máte zásoby na delší přežití než ona.“

Připadá mi přirozená další otázka.

„Proč to neudělají všichni?“

„Farmaceutické firmy. Stačí vám to jako odpověď? Kdyby bylo všeobecně známé, že odvar z kopřivy pročistí tělo nejlépe ze všeho, co by nám lékárníci prodávali? Uvědomte si, že vymysleli dokonce homeopatii, aby nám nacpali za drahou cenu produkt, který nemá žádný léčebný účinek.“

„Takže dva dny diety?“ děsím se.

„Ne diety, půstu. Po těchto dvou dnech zažívacího odpočinku bych zahájila tu skutečnou dietu. Stravování, které se pokusí přimět k regresi nádor, je poloviční půst na bázi čerstvé zeleniny, bio a syrové.“

Dál mi vypočítává věci, které musím a nesmím jíst. Prakticky je to veganská dieta.

„Večer před spaním se doporučuje aplikovat na játra a na hrudník ve výši plic kataplazma ze zelných listů nebo z termálního bahna.“

Skáču jí do řeči. Ve vší téhle gastronomické úspornosti, kterou mi navrhuje, mi uniká jedna věc.

„Jak velké jsou moje možnosti uzdravení?“

„Chci být upřímná. Kdybyste za mnou přišel před rokem, s nádorem v embryonálním stavu a bez absolvování jediné chemoterapie, řekla bych vám devadesát devět procent. Ve vašem stadiu rozvinuté nemoci jsou možnosti jen skromné, ale máte příležitost zlepšit kvalitu času, který vám zbývá, mít víc energie… a pak, jeden nikdy neví. Náš organismus je složitý a nepředvídatelný stroj, naprogramovaný na uzdravení. Vždycky nás může překvapit.“

Tyhle poslední věty jako by byly připojené jenom proto, aby mě nedeprimovala.

„Zkusíte to?“ zeptá se mě Madonnina dvojnice a konečně vytáhne úsměv.

„Mám jinou možnost?“ odpovím jí.

Ticho, které následuje, znamená ne.

– 81

První den půstu.

V poledne se mi točí hlava a kručí mi v žaludku. Naštěstí je ta krize přechodná. Hned jak můj organismus pochopí, že žádné jídlo nebude, uklidní se a přestane vysílat varovné signály.

Vracím se do Klábosení. Musím Massimilianovi říct, že jsem dal na jeho radu.

„Fajn, to jsem rád,“ odpovídá a připravuje mi bylinkový čaj.

„I když už je pozdě, chci to zkoušet až do konce.“

„Mám to za správné řešení.“

Hledím na sušenky, které jsme si minule namáčeli do čaje, s hladovým zaujetím. Cítím, jak mi stoupá tvorba slin, jako pohádkový vlk, když pozoruje tři prasátka. Prosím ho, aby ty sušky někam schoval. Co oči nevidí, je vždycky správná volba.

„Uvidíš,“ tvrdí mi Massimiliano, když zavírá ty vzácné laskominy do kredence, „že jíst míň a líp bude tvou energii den po dni zvyšovat.“

„To doufám, ráno vstávám a už jsem unavený.“

V té chvíli cinkne u dveří další návštěvník, vytáhlý padesátník se zasmušilým výrazem. Zapomněl jsem, že jsem na veřejně přístupném místě a ne doma u přítele.

„Můžeš se zastavit tak za půlhodinku?“ ptá se Massimiliano nového příchozího. „Nebo jestli máš chuť, podívej se s námi chvíli na televizi.“

Čahoun přijímá. A tak všichni tři sledujeme opakování Happy Days. Slavný díl, v němž Fonzie na vodních lyžích kvůli sázce skáče přes bílého žraloka.

„Ten příběh je tak absurdní,“ vysvětluje mi Massimiliano, „že se v Americe říká jumping the shark, když je vidět, že nějaký televizní seriál už vyčerpal svou tvůrčí sílu.“

„Já jsem tenhle díl miloval,“ přiznává čahoun, o kterém jsem už zjistil, že se jmenuje Giannandrea. Možná je tak smutný kvůli svému křestnímu jménu.

„Mně se taky líbil,“ přidávám se.

„Všem se líbil. Naše oči byly tehdy jiné než dneska.“

Když tohle pokračování skončí, musím přiznat, že je to přesně americký styl: ten příběh, i přes legendárního Fonzieho, který jezdí na vodních lyžích v kožené bundě, je fakt pitomý a málo věrohodný. Ale dokázal, že jsem půlhodinu nemyslel na hlad, který mě týrá. Rozloučím se s Massimilianem a Giannandreou a zamířím domů.

Umbertův telefonát mě překvapí.

„Napsala mi na Facebooku!“

„Kdo?“

„Jak, kdo? Martina, ta průvodkyně. Slečna Marplová!“

Spěchám k němu. Nemůžu se dočkat, až tuhle zprávu sdělím svému tchánovi. Ale teď musíme vymyslet odpověď na nepřátelské sdělení té ženy.

„Zdravím, jsem ta žena z fotografie. Ale nejsem vaše babička a nevím, co je to za pitomou hru. Pokud okamžitě neodstraníte mou fotku ze svého profilu, obrátím se na policii.“

Tomuhle se říká začátek sešupu jedné lásky.

Rozhodnu se povědět jí pravdu. Píšu jí, že můj tchán je ten němý Němec trochu při těle z prohlídky Říma před čtrnácti dny a že by se s ní rád setkal. Pokusili jsme se vypátrat ji přes cestovku, ale neznali žádnou Martinu. Paní je on line a okamžitě odpovídá.

„Moje jméno neznají, protože občas zaskočím za svou neteř. A v cestovce to nevědí. Můžete vyřídit svému tchánovi, že jsem moc dobře poznala, že není němý, a že ráda přijmu jeho pozvání na večeři. Může mi napsat na tento mail. Děkuju.“

Dvě hodiny nato je už večeře domluvena na pozítří večer v jedné malé restauraci na Trastevere. Oscar mi nepřestává děkovat a pořád se vyptává, co si má obléct.

Jako Kupid dostávám fakt jedničku s hvězdičkou.

– 80

Mejdlíčko, náš nespolehlivý brankář, se ke mně nečekaně přitočí v šatnách bazénu:

„Jak se cítíte, šéfe?“

„Jak to myslíš?“

Nikdo z mančaftu se mě nikdy nezeptal, jak se cítím, když už, tak se jich ptám já po tréninku nebo před zápasem.

„No jak… Slyšel jsem vás, jak kašlete.“

Bál jsem se, že zjistil něco o mé nemoci. Kluci to nevědí. Informoval jsem jenom Giacoma, svého asistenta, a poprosil jsem ho o maximální diskrétnost. Jeho částečný autismus pomáhá zachovat tajemství.

„Dobře, dík za optání, jenom lehká bronchitida.“

„Asi jste nastydl. Pokyny pro dnešní zápas?“

„Jenom jeden: chyť všechny rány, které na tebe půjdou. Snadné, ne?“

Dneska hrajeme proti posledním v tabulce, kterým mezi sebou říkáme Atletico Řešeto místo Atletico Casalpalocco, co mají v soupisce. Mají pasivní bilanci patnáct branek na zápas. Nepodařilo se jim ani remizovat.

Skáčeme do vody v pohodě, víme, že máme navrch. A tak se stane, že na konci třetí části prohráváme o gól, je to 8:7 pro Řešeta. Soptím na lavičce. Řvu a pobádám své kluky, ať začnou makat. Jestli prohrajeme, můžeme dát sbohem naději na postup do play-off. I Giacomo, obvykle klidný a ovládající se jako Angličan, se rozčiluje a dokonce vytasí pár sprostých slov.

Jdeme do poslední čtvrtiny se zuřivostí na nás neobvyklou. Vyhráváme brankou v poslední vteřině, ale nikdo se neraduje. Jsem bez sebe. Podcenili jsme soupeře a riskovali jsme, že pohřbíme celou sezonu. V šatně všechny neskutečně zjebu. Pak se mi zatmí před očima a omdlím.

Probírám se na miniaturní ošetřovně u bazénu. Je tam se mnou Giacomo a mladá trenérka plavání.

„Buď v klidu,“ říká mi. „Už jsme zavolali sanitku. Ztratil jsi vědomí jenom na pár minut.“

Nechci žádnou sanitku.

„To mi jenom spadl tlak.“ Vstávám z lehátka. Ale bojím se, že to zavinil půst nebo poslední chemoška. Nebo obojí dohromady.

Vycházím z ošetřovny a uvidím své kluky, jak se potloukají po hale u bazénu. Pozorují mě s divnými výrazy. Pro trenéra, vlastně pro válečníka, je nejhorší, když ukáže slabost před očima svých vojáků. Dneškem skončila má kariéra trenéra bez bázně a hany. A nebo je to pouze nový začátek.

– 79

Zatímco na Řím padají první večerní stíny, můj tchán Oscar se chystá na galantní dostaveníčko a já mířím jako odsouzenec na popraviště na schůzi kondominia.

Otázka stojí takto: proč musí muž, který má před sebou sedmdesát devět dní života, marnit čas na schůzích kondominia?

Vlastně ta správná otázka je jiná: kdo vymyslel kondominia?

Předesílám, že tentokrát je Leonardo da Vinci nevinný, já bych rozeslal mezinárodní zatykač, aby se zjistil viník, pak bych ho zavřel do lochu a nakonec poslal pod gilotinu na náměstí za potlesku slavících kondominií. Zdravím své sousedy a už vidím v jejich tvářích náznaky hádek, které se vbrzku rozpoutají. A vteřinu nato se rozhodnu strávit večer jinak. Telefonuju Umbertovi a Corradovi. A hned potom do restaurace. Do té, kam za půl hodiny dorazí Oscar se slečnou Marplovou.

Vejde do sálu a s neobvyklou galantností přitom razí cestu postarší slečně Marplové. A pak zjistíme, že sedíme u sousedících stolů. Hledí na nás s nenávistí.

„Co tady děláte, vy mizerové?“ je podtitulek jeho myšlenek.

Neznatelně se na něho usměju. Prostě nechci přijít o tohle představení.

Objednám si zeleninu pod zhnusenými pohledy svých přátel, kteří se hladově vrhají na grilovanou směs, a celý večer trávíme tím, že tajně posloucháme blbosti, které si Oscar vymýšlí, aby udělal dojem na svou společnici, ostatně poměrně sympatickou. Nezapomenutelná je chvíle, když se vytahuje, že byl dva roky jako dobrovolník v Africe, a když tvrdí, že je tlustý jenom a jedině kvůli své image: „Cukrář nemůže být hubený, jinak by si zákazníci mysleli, že peče špatně.“

Během pár vteřin jsem si jistý, že penzistka je v pohodě a že můj tchán možná tak krkolomným způsobem našel novou životní družku. Když zaplatí a míří s Martinou ke dveřím, rozhodneme se nechat je v klidu. Oscar na mě před odchodem mrkne a já dál žertuju a směju se se svými kamarády.

Vracím se domů a polibkem probudím Paolu, která usnula před televizí. Oscar mě poprosil, abych jí zatím o tom všem neříkal. Vytahuju ze šuplíku svůj sešitek a škrtám řádku „Najít slečnu Marplovou“. Jdu se osprchovat. Dnes jsem jedl jenom zeleninu a opravdu se cítím trochu líp. Mám víc energie a optimismu. Ale především mám chuť se milovat. Už tři měsíce jsme se s Paolou nemilovali. Náš rekord. Ani během jejích těhotenství jsme tak dlouhý sexuální půst neměli. Moje manželka míří do postele deset minut po mně, s bylinkovým čajem v ruce. Předstírám, že spím. Pak zkusím dotknout se její paže. Odstrčí mě.

„Lucio, proboha.“

Lucio, pro boha.

Logická analýza.

„Lucio“ je vokativ. Oslovení. Skutečnost, že mi neříká „lásko“ nebo „poklade“, odkazuje na odstup a chlad. Nikdy mě neoslovovala Lucio.

„Pro“ je velice často používaná předložka. Ve spojení se slovem „bůh“ dostává přesný význam, který naznačuje nesnášenlivost (nech toho, proboha), nebo modlitbu. Mě se týká ten první případ. Svou ženu obtěžuju. Obávám se, že kdyby tu nebyl přítel Fritz, asi bychom v těchto dnech místo po nemocnicích chodili po soudech.

Otočím se na druhou stranu a sním o dni, kdy se zase pomilujeme.

Hned ho dopíšu na svůj seznam nejdůležitějších dní mého života.

– 78

„Lucio, já se zamiloval.“

To říká Oscar, jak jinak. Na scéně je kromě mě taky Armén, který poslouchá a obratně vyrábí tiramisu mignon.

„A to je hodně dobrá zpráva.“

„Jo, ale je tu zároveň jedna špatná.“

„A to?“

„Je zasnoubená.“

Slovo „zasnoubená“ ve spojení se slečnou Martinou Marplovou mě donutí k úsměvu.

„Jak, zasnoubená? Copak není vdova?“

„Vdova, a zároveň zasnoubená. S inženýrem na penzi z Milána. Vidí se jednou za měsíc.“

„Takže?“

„Takže jsme si včera večer dali pusu a pak utekla. Dnes ráno mi napsala esemesku. Že se jí moc líbím, ale neví, co má dělat.“

Záležitost se komplikuje. Jako lávstorka dvou puberťáků.

„Klasika. A cos jí odpověděl?“

„Byl jsem dost přímý. Napsal jsem: MILUJU TE. KASLI NA MILANANA.“

„Bezva, to je ten správný přístup, mužský a rozhodný. Odpověděla ti?“

„Ne, došel jí kredit, ale pak mi zavolala z mobilu své neteře.“

„Oscare, jdi k věci.“

„Věc je, že jsem ve zkušební době. Musím projít balotáží s inženýrem.“

„Balotáží?“

„Jo, říká, že se nemůže rozhodnout, že mě nezná, že se necítí na to kvůli náhodné známosti opustit muže, s kterým už je dva roky. A že ani neví, jestli se my dva sexuálně přitahujeme.“

„Ta paní to opravdu řekla takhle?“ zeptá se Armén, kterého zaujala pouze tato pikantní stránka věci.

„Ty se starej o sebe a makej,“ umlčí ho Oscar. „Řekla, že by se se mnou hrozně chtěla milovat, ale nemá odvahu mu být nevěrná.“

„Tuhle stále stejnou výmluvu poslouchám už od puberty. Ale když chvíli vydržíš, vzdají se.“

„Copak to nevím? V sobotu večer jdeme spolu do kina. A uvidíme, jak to dopadne. Neřekl jsi nic Paole?“

„Neřekl.“

„Napřed uvidíme, jak se to vyvine, abychom ji předem neděsili. Nevím, jak přijme, že se začnu stýkat s jinou ženou.“

„Jak ji znám, bude moc šťastná.“

„V to doufám, zeťáku. A co ty?“

„Přežívám,“ odpovím mu a strojeně se usmívám.

„Můžu pro tebe něco udělat?“

„Bohužel ne.“

Pár vteřin se na sebe díváme.

„To není spravedlivý, Lucio. To mělo postihnout mě, už jsem udělal, co jsem měl, je mi sedmdesát a nějaké drobné, řada byla na mně. Přísahám ti, že kdybych mohl, vyměnil by si to s tebou.“

Cítím, že říká pravdu. A obejmeme se. Nikdy jsem neobjal svého tchána. Zabořím se do něho. A cítím se doma.

– 77

Moje srdce brzy bude mít za sebou milion a půl úderů. Důležité výročí vzhledem k tomu, že podle statistik náš nejdůležitější orgán překoná tři miliardy úderů, než přestane bít a vypne. Má přesnou dobu trvání jako alkalické baterie, a to je důvod, proč sportovci žijí méně: dosahují více úderů za minutu, a tak vypotřebovávají víc životní energie. Moje srdce cestovalo téměř čtyřicet let, tedy 14 540 dnů (včetně přestupných let), slušná kilometráž.

Během těchto let jsem prospal 116 320 hodin, díval se 31 410 hodin na televizi, snědl 2243 kilogramů chleba, 9452 banánů a – bohužel – 11 234 ciambell.

Vlastnil jsem 4 auta, 6 kol a 7 mopedů.

Mám 342 knihy, tisícovku komiksů, 58 vinylových desek a 153 cédéček.

Uskutečnil jsem asi 25 000 telefonátů.

327krát jsem si ostříhal vlasy (jednou totálně).

Viděl jsem 2316 filmů a 288 divadelních představení.

Opil jsem se jenom čtyřikrát: jednou v Paříži.

Zatoužil jsem po ženě někoho jiného každý den svého života.

Miloval jsem se se 43 různými ženami. S Paolou asi šestsetkrát, je to absolutní a nepřekonatelná rekordmanka.

Byl jsem na 9 pohřbech blízkých příbuzných a přátel a na 31 svatbě.

Všechny tyhle výpočty mě stály jedno celé odpoledne. Proč jsem je dělal, nevím. Na začátku byl úmysl „teď si zhodnotím svůj život“, pak jsem se nechal unést infantilními hrátkami. A zjistil jsem, že můj život, shrnutý v chladných číslech, ve mně tak trochu probouzí smutek.

Chybí 77 dní do konce a já jsem dnes jenom marnil čas. V tomhle okamžiku je číslo 77 to jediné, které má váhu. Po dietě viditelně hubnu a cítím se jako lev. Raněný, ale lev.

– 76

„Lucio! Vyhrál jsem balotáž!“ křičí mi do mobilu Oscar. „Martina se rozhodla, že nechá toho Miláňana a že se o ni můžu ucházet.“

„Nechtěla si nejdřív ověřit sexuální porozumění?“ ptám se s jízlivou zvědavostí.

„To jsme si ověřili včera večer. Jo, je,“ zní vzrušená odpověď mého tchána.

Usměju se. Jsem šťastný za něj. Opravdu.

„Poslouchej,“ pokračuje, „co kdybych dnes přišel na večeři s Martinou, co ty na to? O půlnoci si připijeme na Paoliny narozeniny a vy se s ní seznámíte.“

Zítra má moje manželka narozeniny. Vždycky jsem něco vymyslel. Ale tentokrát nevím, co dělat.

„To bude fajn. Co mám říct Paole?“

„Že přijdu s jednou přítelkyní. Nic přesného nedodávej.“

„Má nějaké požadavky stran jídla, o kterých bych měl vědět?“

„Všežravec, díkybohu.“

„No výborně. Takže se uvidíme v devět.“

Končím hovor a jdu všechno probrat s Paolou. Mluvím neurčitě, ale jí to hned dojde a ostřeluje mě otázkami.

„A kdo je ta Martina? Co dělá? Je sympatická? Znáš ji?“

Připomíná maminku, která si dělá starost o synka, ne dceru starající se o otce v letech. Kladné na tom je, že patrně přijala dobře fakt, že se Oscar stýká s nějakou ženou. Nebylo to tak samozřejmé, i když od maminčiny smrti uběhlo už deset let.

V devět večer netrpělivě čekáme na naše dva holoubky. Prostřeli jsme servis pro slavnostní příležitosti včetně látkových ubrousků. Připravil jsem kuře na kari hodné pořadu Master-Chef a zeleninovou oblohu na pánvi wok. Lehká večeře, která by neměla zatížit žaludek mně a hlavně ne mému tchánovi, který je schopný začít při dezertu podřimovat. Děti – které bohužel nikdy nepoznaly pravou babičku – jsou u vytržení. Neznámá návštěva jim byla ohlášená jako „dědova snoubenka“ a ony ji rovnou přijaly za svou, aniž ji viděly. Eva se ptá, jestli má ráda zvířata, a Lorenzo, jestli osvojená babička taky dává vánoční dárky.

Když zazvoní u dveří, vypadáme jako sehraný tým, připravený vyrazit na hřiště a rozhodnutý dobře zapůsobit. Musím se držet, abych se nesmál, když uvidím na prahu Oscara v kravatě a Martinu našminkovanou a navoněnou výrazným parfémem, který opanuje celou podestu.

Večeře je zábavná. Zjišťujeme, že Martina je exprofesorka dějin umění a, jak mi už sdělila, občas zastoupí svou neteř Claudii, která dělá na částečný úvazek turistickou průvodkyni. Má dvě děti a čtyři vnuky a je vdovou po řediteli celní stráže.

„Zjistil jsem ostatně, že její manžel mě v jednadevadesátém prověřoval, protože jsem nevydával paragony. Tedy dával jsem jich málo. Našel jsem protokol a byl tam jeho podpis.“

Tahle shoda okolností Oscara rozesměje a trochu uvede do rozpaků Martinu, kterou zjevně rozesmutnilo připomenutí zesnulého manžela. Měním téma a večer pokračuje příjemně ještě pár hodin. Lorenzo a Eva ukážou paní Martině svůj pokoj a malá ji oblbuje záplavou slov, dokud ji Paola nezachrání.

„Tak co si myslíš?“ zeptá se mě Oscar, jakmile zůstaneme na chvíli sami.

„Vypadá sympaticky.“

„Nevypadá, je sympatická. A co teprv v posteli. Panterka.“

Dívám se na slečnu Marplovou na konci chodby a fakt si ji nedokážu představit v síťovaných punčochách a s bičíkem.

„Už mi řekla,“ pokračuje tchán, „že se nemůžeme vzít, protože by přišla o vdovský důchod po manželovi. Tím líp.“

Miluju, když skáče od tématu k tématu a pak je shrnuje.

Pak hrajeme pantomimu, každý z týmů vede jedno děcko, muži proti ženám. Můj tým prohrává, protože Lorenzo a Oscar přes můj brilantní mimický výkon neuhodli Zachraňte vojína Ryana

O půlnoci Paola sfoukne svíčky na dortu s exotickým ovocem, který přinesl Oscar. Děti tleskají, já filmuju na iPhon. Dvěma slovy: jsme šťastní. Stín, který leží na naší rodině, nás dnes večer nechal na pokoji.

Když ti dva postarší holoubci odejdou, Paola jde uložit naše uřícené dědice a já zatím dávám do pořádku kuchyň. Proviním se proti svému přísnému jídelnímu režimu a zobnu si pár drobků z dortu. Pak se posadím. Dýchám. Plíce mě pálí. Nedokážu udržet slzy. Byl to krásný večer. A o to víc teď trpím.

Chvíli nato dorazím do postele. Paola už leží. Zavrtám se pod prostěradlo a nadechnu se. Miluju její vůni. Nedotknu se jí. Vím, že ještě nepřišel ten vhodný okamžik. Ten nastane zítra. Tuším, že to na její narozeniny bude mimořádný večer. Nemýlím se.

– 75

Moje romantické představy se zhroutí už při snídani, když mi Paola oznámí, že si domluvila večeři se svými nejlepšími kamarádkami. Narozeniny oslaví s nimi. Jsem zklamaný a snažím se vymyslet, jak zvrátit svou porážku. Mám nápad, dárek, před kterým otevře pusu, až se v noci vrátí.

Jdu ven a mířím přímo do knihkupectví spisovatele z potěšení Roberta.

„Máš tu výtisk Malého prince?“

„Jasně!“

„Ne normální výtisk, ale starý, mimořádný. Tím mám na mysli pro sběratele.“

„Mám tu přesně takový, jaký potřebuješ.“

Nepochyboval jsem o tom.

Zaleze do komůrky přeplněné knihami, odkud vychází ta zvláštní vůně papíru a lepidla, kterou tak miluju. Za pár minut se vynoří a drží v ruce zažloutlý svazek, trochu pokroucený lety.

„Je to první francouzské vydání z roku 1943. Vyšlo pár dní po anglickém překladu. Ale protože autor je Francouz, je tohle podle mě originál. Daruju ti ho.“

Trvám na tom, že zaplatím, ale nechce o tom ani slyšet.

Pochopil, že je to pro mimořádně důležitou příležitost. A má pravdu.

Přijímám dárek s tím, že ho aspoň pozvu na snídani. Kromě těch dvaceti eur mu dávám ještě pět za nový román, který právě dopsal. Jmenuje se Nespoutaná láska a je to smutné vyprávění o lásce mezi černým otrokem a mladičkou dcerou jeho pána. I tenhle příběh má silnou chuť déjà-vu, ale stejně je dobrý.

Jsem vzhůru a čekám na Paolin návrat. Převázal jsem balíček červenou stužkou a položil jsem ho na polštář.

Přijde do ložnice k smrti unavená a deset minut si dárku ani nevšimne. Zaregistruje ho, až když si chce lehnout.

„Co to má být?“

„To je pro tebe. Všechno nejlepší k narozeninám, lásko moje.“

Ani nemrkne. Rozbalí ho. Dívá se na něj.

Čekám, že řekne: „Poklade, to je nádherný dárek, kdes ho sehnal?“

Místo toho prohlásí: „Už ho mám. A ten můj výtisk je v lepším stavu. Odnes ho nazpět, nechal sis paragon?“

Pak zavře oči po lapidárním „dobrou noc“.

Tomu říkám charakterní žena.

Koneckonců i pro to jsem se s ní oženil.

– 74

Nedokážu být dost smutný. Snažím se být víc.

Jsem apatický, ale ne smutný. Jako kdyby se ta hnusná záležitost netýkala mě osobně.

Dneska jsem vyšel na domovní terasu a rozložil jsem si tam lehátko. Vypnul jsem mobil. Natáhl jsem se v tričku a trenýrkách. S očima upřenýma na mraky, které se na obloze vzájemně dotýkají, malují bělostné Rorschachovy skvrny a pak se rozplývají.

Ležel jsem tam čtyři nebo pět hodin.

Nehybný jako trosečník.

Zůstal bych tak navždy.

Jsem předpisově v depresi.

– 73

Dnes jdou Lorenzo a Eva na večeři k dědečkovi a pak u něj přespí, Paola jde do kina se dvěma letitými kamarádkami na nějaký autorský film a já budu doma sám. Což se často nestává.

Volám Umbertovi a Corradovi a organizuju špagetovou superhostinu jako za starých časů. Kilo carbonary ve třech. Ano, vím, že těstoviny obsahují bílou mouku, vařená vejce a kdovíjaké další jedy. Ale nedokážeme se jí vzdát. Carbonara je jako stará milenka, s kterou je příjemné se čas od času sejít. Je to příjemné předtím, během i potom, protože komplexní zažívání směsice chutí zatemňuje mozek a omračuje jako marihuana. Klábosíme rozvalení na gaučích, jako jsme to dělali už od lycejních dob, s trochou jazzu a mými záchvaty kašle v pozadí.

„Proč nedovolí používat mobil během letu? Opravdu ruší?“ ptá se Umberto našeho důvěryhodného pilota.

„Kdyby to bylo fakt nebezpečné, nenechali bychom jeho vypnutí na zdravém rozumu pasažérů, ale u vchodu bychom mobily zabavili,“ odpoví Corrado. „Pravdou je, že rychlost letadla by mobily neustále přesouvala z jedné buňky pokrytí do druhé, takže by se telefonáty soustavně přerušovaly a neúnosně by se přetěžovaly linky. V budoucnu kdo ví. Některé společnosti už nabízejí Wi-Fi na palubě, takže je možné k hovorům používat Skype.“

Já se nevměšuju, osud telefonie mě absolutně nezajímá. Znovu zakašlu.

„Co bolesti?“ ptá se mě Umberto.

„Jsou. Absolvoval jsem další analýzy. Stav mých plic se horší každý týden. Rozhodl jsem se ukončit dietu. Nebo aspoň v ní nepokračovat v tak drastické podobě.“

„Děláš dobře,“ souhlasí Corrado. „Z toho, co jsem pochopil, to už byla jen paliativní péče.“

My tři jsme uzavřeli tichou dohodu, že budeme o mé nemoci mluvit přímo, bez metafor.

„Jsem už odsouzený. Je to jenom otázka času. Už stojí za to jíst, na co mám chuť. Jo, nevíte ještě další věc.“

„Co?“ ptá se můj dvorní veterinář.

„Jsem v depresi. Nikdy jsem depresemi netrpěl, ale myslím, že rozpoznávám symptomy.“

„Když byla v depresi moje matka, to bylo po otcově smrti,“ vypráví mi Corrado, „snažil jsem se jí zaplnit den povinnostmi. Je to v těchhle případech jediná možná léčba.“

„Mám plno věcí, co musím udělat, jenomže se mi je nechce dělat.“

„Můžu ti poradit?“ zasáhne Umberto.

„Jasně.“

„Jdi k mému psychologovi. Doktor Santoro je génius.“

„A co tam budu dělat? Nechám se okrást o dvě stě eur za návštěvu?“

„Kromě toho, že bere sto třicet a napíše ti fakturu, takže si to dáš do nákladů, je to člověk, který ti fakt pomůže. Nebo aspoň u mě to funguje.“

„Promiň, kolik let k němu chodíš?“ v mém hlase je skepse.

„Skoro deset,“ odpoví s hrdostí.

„No představ si, jak by ti bylo, kdybys k němu nechodil!“ Corrado mě svou ironií předstihne o zlomek vteřiny.

Připomínám Umbertovi, že jsem psychology vždycky považoval za lidi bez skutečného zaměstnání, trochu jako politiky.

„Dělej, jak myslíš,“ odsekne, „podle mě by ti hovor s ním hodně pomohl.“

V tomhle okamžiku se vrací Paola ze schůzky s kamarádkami. Je v bezvadné náladě.

„Hovor s kým?“

„Umberto mi radí, abych zašel k jeho psychologovi.“

„To mi přijde jako výborný nápad,“ moje manželka se usměje na Umberta, a úsměv je opětován.

Vysvětluje, jako bych tu nebyl, jak jsem apatický od chvíle, co jsem se dozvěděl o své nemoci, a že jsem přestal pracovat.

Trochu nad tím přemýšlím. Psycholog. Hm.

– 72

Věděli jste, že v sedmdesátých letech někdo navrhl změnit jméno astrologického znamení Raka, tedy Cancer, aby zmizela nepříjemná asociace se stejnojmennou nemocí? Jako alternativa bylo navrženo jméno „Děti měsíce“.

Když trávíš volný čas na internetu a hledáš pořád stejná slova, najdeš nakonec vtipné informace vhodné do tajenek v hádankářských časopisech.

Věděli jste, že studie několika vědců z oddělení aplikované klimatologie na univerzitě v Duisburgu-Essenu označuje jako nejkancerogennější místo na světě kostely? V kostelech je vysoké množství znečisťujících mikročástic, které vytvářejí svíčky a kadidlo. Koncentrace těchto substancí v kostelech je osmkrát větší než venku a zůstává zvýšená ještě den následující po mši.

Věděli jste, že existuje inteligentní podprsenka, která dokáže diagnostikovat rakovinu? Breast Tissue Screaning Bra dosahuje v klinických testech jistoty zhruba devadesáti dvou procent díky monitorování změn teploty v různých bodech prsu. To umožňuje zjistit nádory o šest let dřív.

Věděli jste, že orální sex může způsobit rakovinu? Jde o orofaryngeální nádor, jehož výskyt se v posledních letech zvyšuje. Kondom sníží, ale nezabrání nebezpečí šíření.

Věděli jste, že marihuana působí proti rakovině? V tomto případě stojíme před paradoxem: kanabidiol obsažený v marihuaně snižuje bolest a nevolnost a zpomaluje růst nádorových buněk, ale výpary, které vznikají při kouření, obsahují oxidy dusíku, oxid uhelnatý, uhlík, kyanidy a nitrosamin, všechno potenciální kancerogeny. Klasický pes, který si kouše ocas.

Nemůžu najít zprávu, kterou hledám už měsíc: „V Japonsku byla objevena nová a zaručeně stoprocentní léčba nádorů.“

Ale nevzdávám se, někde přece musí žít moderní Leonardo da Vinci, který se jednoho krásného rána probudí a řekne: „Hle, chlapci, všechno jsem pochopil, pro vyléčení rakoviny stačí spolknout před hlavními jídly najednou dvě pastilky zázvoru, tymiánu a česneku!“ Možná jsme tu léčbu měli stále před očima a nevidíme ji jako onen dopis Edgara Allana Poea.

Od té doby, co jsem nemocný, mám chuť se procházet, pokud nesedím u počítače. Čím víc se blíží léto, tím víc se Řím stává městem jako kdysi. Bloumám po ghettu, pak sejdu schůdky vedoucí k hrázi u Tibery. Posadím se a pozoruju řeku, tu stoku, která protéká mým nejmilovanějším městem.

A šťastně si ubalím svůj joint.

– 71

Vždycky jsem si dělal srandičky z přátel, kteří chodí k psychologovi. A prosím, jsem tady, sedím v křesle proti doktoru Santorovi, mužíčkovi, který vypadá jako medvídek mýval od Walta Disneye. Mlčky mě pozoruje a dělá si poznámky. Cítím se jako v jednom díle seriálu V odborné péči, který jsem viděl v televizi. Protože terapie předpokládá, že já budu mluvit a on poslouchat, jsem nucen žvanit, i když nemám sebemenší chuť.

Nevím, proč rovnou nezmíním rakovinu.

Strach ze smrti jsem pocítil poprvé roku 1993. Bylo mi dvacet let. Tehdy nebyly povinné přilby na mopedech a já jsem řádil v ulicích Říma v sedle svého oře jménem Ciao. Cítil jsem se neporazitelný až do chvíle, kdy nějaký kretén otevřel dvířka zaparkovaného auta a naplno mě trefil. Moped se zastavil a já letěl. Udělal jsem šipku do vzduchu a sklouzl jsem po asfaltu. Dopad, který zrekonstruovala dopravní policie, si nepamatuju, ale to, co se stalo deset vteřin potom, už jo. Byl jsem na zemi, nade mnou deset lidí, kteří mluvili tak trochu zdálky.

„Je mrtvý!“

„Ne, pohnul očima!“

„Zavolejte rychlou!“

„To je zbytečný, dávám mu dvě minuty.“

Proč si byli tak jistí mou diagnózou? Necítil jsem žádné zvláštní bolesti. Pak jsem zapochyboval a dotknul jsem se hlavy. Vlasy byly nasáklé krví. Lebka se opírala o zem v kaluži plné červených kuliček. Fakt jsem odepsaný, pomyslel jsem si.

Je to pocit, který by si všichni měli prožít aspoň jednou za život: myslet si, že je konec.

Já tam ležel, mokrý od vlastní krve, a cítil jsem se lehčí. Všechno znovu dostalo svou běžnou váhu. Nepamatuju se ani, kam jsem jel. Možná na trénink, možná na pivo, nevím.

Deset minut nato jsem v sanitce zjistil, že mám ošklivou ránu ve vlasaté části hlavy, zůstane mi velká jizva, ale v pohodě to přežiju. Hustá síť kapilár, kterou máme na hlavě, vyvolala dojem poranění mnohem vážnějšího, než jaké bylo. Deset dní v obvazech a byl jsem jako dřív.

Doktor Santoro všechno poslouchal s viditelným zájmem, občas si načmáral nějakou poznámku. Všímám si, že mám k dispozici ještě dvacet minut, a pokračuju ve vyprávění. Tentokrát si ale pustě vymýšlím.

Když jsem poprvé zabil člověka, chodil jsem do tercie…

Mýval ani nehne brvou. Buď spí s otevřenýma očima, nebo jsem ho nepřekvapil. Pokračuju.

Mou obětí byl školník. Ne jeden z těch, co se kamarádí s žáky, ale zakyslý, zlomyslný chlápek, který skoro nic nedokázal, který nenáviděl mládí a jeho projevy…

Nechápu, jestli psycholog má namalované oči jako v kreslených filmech, nebo mě upřeně pozoruje s ledovým opovržením. Přestal si dělat poznámky. Vypadá jako vosková figurína Madame Tussaud.

Počkal jsem si na něho po konci vyučování a praštil jsem ho do hlavy židlí. Nezemřel okamžitě a musel jsem ho praštit ještě jednou. Ječel a to přivolalo jednu starší školnici, takže jsem byl nucen zabít i ji…

Zamrkal. Žije.

Takže pokračuju dál, stejně už zbývá jen pár minut.

Druhý den byla škola zavřená kvůli vyšetřování vražd. Vyučování nám začalo až za týden, ale nikdo mě nikdy nepodezíral. Kromě jednoho mého spolužáka, Umberta, veterináře, jemuž jsem se svěřil se svým záměrem a který mě vydírá ještě dnes, po tolika letech…

Trhne sebou, když slyší jméno svého pacienta.

„Umberto to tedy… věděl?“

Chápu, že ztuhnul strachem. Věřil tomu všemu, co jsem mu napovídal, a na pět minut mě považoval za šíleného vraha. Málo psychologický psycholog. A velice hloupý.

„Nebude vám vadit, když odejdu o pět minut dřív?“ zeptám se ho a klidně pokládám na psací stůl dohodnutých sto třicet eur.

„Ne,“ odpoví vyjeveně. Je v mých rukou, už nechápe, koho má před sebou, jestli muže v depresi, nebo krutého vraha.

Vycházím ven a kupuju si tři kopečky zmrzliny.

Pistáciovou, čokoládovou s křupinkami a smetanovou jako kdysi.

Podle mě je to mnohem užitečnější a levnější než psycholog.

– 70

Zoffův sešit je už plný poznámek, kreseb, komentářů a úkolů. Stal se mým nerozlučným druhem v neštěstí. Zaznamenávám dny, které se pozpátku odpočítávají na mém bolestném papírovém účtu. Na účtu, který má jenom statistický význam. Až do dneška.

První, kdo se to dozvídá, je Massimiliano, můj nový přítel z obchůdku Klábosení, který se už stal mým oblíbeným důvěrníkem. Ví o mně málo nebo nic, takže mi často dokáže poradit líp než Umberto a Corrado, kteří jsou citově příliš zainteresovaní.

První věta, kterou mu říkám, je dostatečně výmluvná: „Rozhodl jsem se, že se zabiju.“

„Co to říkáš?“

„Klídek, neskočím z okna ani se neoběsím u stropu tvého obchodu. Asistovaná sebevražda, ve Švýcarsku. Už jsem si všechno prozkoumal. Klinika, kterou jsem si vybral, je v Luganu.“

„Proč?“ zeptá se přímo.

„Z tisíce důvodů. Ty hlavní jsou, že nechci sledovat vlastní fyzický úpadek, ale především nechci, aby při něm byly moje děti a moje žena. Přeju si, aby si mě pamatovali v dobré formě, nebo skoro. Myslím, že na to mám právo.“

„A dieta?“

„Funguje. Hubnu a to mi zmírňuje bolesti. Ale nádorové markery v mé krvi jsou bohužel stále vysoké. Před pár dny jsem si vyzvedl výsledky nových analýz. Objevil jsem přítele Fritze příliš pozdě.“

„Přítele Fritze?“

„Tak jsem si pojmenoval rakovinu. Je to sympatičtější, ne?“

„To teda je. Musím ti říct, že doufám, že si to rozmyslíš.“

„To se nestane. Už měsíc si tohle rozhodnutí v hlavě probírám. Je jediné možné. Nechci hnít v posteli.“

„Už jsi to řekl ženě?“

„Ne. Právě procházíme dosti hnusným obdobím, jak víš.“

Nalije mi ledový broskvový čaj. Domácí. Bio broskve a minerálka. To by ocenila i Madonna.

Minutu nato se k nám připojí depkař Giannandrea, který už je stálým hostem. Dnes zjišťuju, že je krejčí a že ho žena opustila kvůli pumpaři z Udine.

Hrajeme žolíky. Ty jsem nehrál ani nepamatuju. Stěží si vybavuju pravidla. Je to až nervy drásající v mém novém krátkém životě: dělám věci, které jsem už roky nedělal nebo které jsem nedělal nikdy. Konečně nějaká pozitivní stránka.

– 69

Corrado a já jdeme vyzvednout Umberta v ordinaci. Čeká nás aperitiv nefalšovaných kavárenských povalečů v centru.

Ještě jsem svým přátelům nesdělil své rozhodnutí.

Dělám to po prvním Spritzu.

„Za šedesát devět dní jedu do Švýcar.“

„Bezva, vyrazíš na výlet?“ Corrado to nepochopil. Nevyjádřil jsem se dost jasně.

„Objednal jsem se na klinice na asistovanou sebevraždu.“

Po slovu „sebevražda“ se snese neskutečné ticho. Několik minut se vzduchem rozléhá pouze dávný hit Oasis. I můj kašel se stydlivě stáhne do koutku.

„Proč šedesát devět?“ zeptá se Umberto, jen aby něco řekl.

„Odpočítávám dny. Od stovky k nule. Počítání sice symbolické, ale i se statistickým významem. Ve dnech kolem nuly bude můj stav už kritický. Další týdny by byly pro mě velice ponižující. Takže den nula bude poslední. Takhle jsem se rozhodl.“

„Ty to vzdáváš?“ Corrado to nedokáže pochopit.

„Ne. Prostě nechci asistovat při svém fyzickém rozpadu. A nechci, aby si moje děti pamatovaly sešlého otce, uvězněného v polohovacím křesle.“

„Paola to ví?“ ptá se mě Umberto.

„Ještě ne.“

„Řekni mi, že si děláš srandu!“ naléhá Corrado, který to nedokáže pochopit.

„To bych rád. Co vy na to? Přátelé moji, nemám rakovinu, byl to takový kanadský žertík, aby mě všichni trochu hýčkali. Ale ona je to pravda. A já si teď chci na maximum užít ty dva měsíce a nějaké drobné, co mi zbývají.“

„Které nám zbývají,“ upřesňuje smutný Corrado. „Tři mušketýři jsou tři.“

„Ve skutečnosti byli čtyři. A D’Artagnan byl ten nejdůležitější,“ upřesňuje Umberto.

Vrháme se do bouřlivé diskuse o nevhodném výběru titulu od Dumase a vzpomínáme se slzou v oku na Andreu, našeho starého přítele z lyceálních dob, který byl naším D’Artagnanem a před mnoha lety se odstěhoval do ciziny. S ním jsme tvořili nerozlučné kvarteto. Pak vypijeme další Spritz a hodnotíme při tom zadek dívky, která se opírá o barový pult v pozici, že jí vidíme tanga. Hovor je jaksi rozpůlený, jako bychom teď nechtěně zeširoka kroužili kolem přítele Fritze. Který se rýmuje se Spritzem, ale je mnohem nesympatičtější.

– 68

„Za šedesát osm dní se zabiju.“

Paola ztuhne.

„Co to říkáš?“

„Už teď přítel Fritz skoro vyhrál. Každý den jsem slabší a slabší. Podle doktora budu za pár měsíců žít vleže, nacpaný prášky proti bolestem, a pak začne konečná fáze. Nebyla by to hezká podívaná. Odejdu dřív. Tak to dělají sloni. A já to taky udělám.“

„Nerozumím…“

Je hotová. Nezvolil jsem nejlepší způsob jak jí to říct.

„Objednal jsem si to na jedné klinice v Luganu.“

„Eutanazii?“

„Asistovanou sebevraždu přesně řečeno.“

„Kdy ses rozhodl?“

„Před týdnem.“

„Proč jsi mi nic neřekl?“

„Ne že bychom spolu v poslední době moc komunikovali.“

„Ty jsi blázen.“

Mlčíme neskutečně dlouhou dobu. Pak si Paola vezme kabelku a jde pryč.

Já zůstávám.

Abych oplakával naše ztracené porozumění.

Kvůli té aférce s paní Moroniovou jsem přišel o tolik lidí, a všechny ukryté v Paole: o svou manželku, o svou nejlepší přítelkyni, o milenku, o komplice, o fanynku, o své všechno.

Mé všechno.

Paola je mé všechno. To je ta správná definice.

Jenže co jsem dnes pro ni já?

Přítěž, spolubydlící, otec jejích dětí, zrádce.

Vím, že mě ještě miluje, cítím to.

To je ta hlavní síla, která mě nutí jít dál.

Ta věta z Zoffova sešitu.

Přesvědčit Paolu, aby mi odpustila.

– 67

Jedu do bazénu a moje auto si něco brble. Škrábe se na Gianicolo jako zchvácený cyklista na dolomitské vrcholy. Pak vypustí oblak černého kouře a tiše se zastaví. Taky dobře.

Využiju, že stojím na svahu, a odstavím ho se zataženou ruční brzdou, pak pěšky sejdu schody, které vedou dolů na Trastevere. Zajdu do nějaké opravny a zhruba osmnáctiletý otrávený automechanik mi sdělí, že „až se vrátí šéf, půjdou pro auto“. Důvěřivě mu nechám klíče a sednu si do baru vedle. Je to kout Trastevere, kde jsem nikdy nebyl. Majitel Nino mi je hned sympatický. Vedle hlavního vchodu je zeď bez oken, která je rovnoběžná s chodníkem a je zdobená nezvyklou nástěnnou malbou, kterou vytvořil právě Nino. Zeď, dlouhá skoro deset metrů, je rozdělena napůl: na jednu půlku napsal červeně velkým písmem MILUJU, na druhou tmavomodře NENÁVIDÍM. Jeho záměrem bylo vytvořit kolektivní deník toho, co máme rádi a co nemáme rádi, který bude přístupný pro každého, kdo tam bude chtít něco napsat. Vedle Nino napsal tři nebo čtyři drobná pravidla, jak na tu zeď psát. Nesmějí se psát urážky nebo nadávky, je zakázáno vyjadřovat se o fotbalových mančaftech a politických stranách, jinak klidně všechno. Objednávám si ananasový džus a začínám si číst. Stěna je pokrytá barevnými nápisy všech rozměrů, anonymních i podepsaných.

Ty nejlepší?

V sektoru MILUJU bych vybral tyhle:

Strouhané jablko mé babičky, Renato.

Když Fonzie bouchne do juke-boxu a začíná zpívat, Lorenzo.

Den, kdy zemřela má tchyně, Daniela.

Mariasoliny usměvavé kozičky, Guido.

Svou ženu Luisu, Antonello.

Album Gaber a Jannacci, Loris.

Praskání ohně, K.

Moře v zimě, Enrico.

V sekci NENÁVIDÍM vítězí:

Umbertone, Mario.

Ty, co jezdí po Římě v suvéčkách, Martina.

Všechny, Gianluigi.

Blbce, co jdou do Velkého bratra (anonym).

Svoje boky, Loredana.

Hlasování, V. B.

Toho, kdo mi štípl mopeda, Fabio.

Kolekce názorů, pohledů na svět někdy lehkých, jindy lapidárních a velice hlubokých. Někdo by je měl vyfotografovat a darovat budoucí paměti. Za tisíc let bude Ninova stěna potomkům vyprávět o dnešní Itálii líp než spousta historických knih.

Popíjím svůj ananasový džus a taky něco připisuju.

Miluju: život.

Nenávidím: smrt.

Banální, ale pravdivé.

Nechám vám dvě takové stěny pro vaše osobní MILUJU, NENÁVIDÍM. Až tuhle knihu objevíte za dvacet let na půdě, přečtete si je s lehkou melancholií a pravděpodobně zjistíte, že milujete a nenávidíte stále stejné věci.

MILUJU

NENÁVIDÍM

– 66

Dnes jsem optimista. A snažím se nemyslet na konec.

Pochopitelně to nedokážu.

Zbývají mi ještě opulentní dva měsíce. Tolik času. Mohlo to dopadnout hůř. Představte si, kdyby tu byla asistenční služba, která by vás upozornila deset minut před smrtí. Třeba praktickou samomazací esemeskou nebo kurýry na mopedu, kteří by dům od domu objížděli dotyčné osoby.

„Dobrý den, chci vás informovat, že během deseti minut zemřete.“

„Ach, děkuju, hrom do toho, právě jsem dal vařit těstoviny. Budou hotové za třináct minut.“

„To vypadá, že už je neochutnáte. Nebo je můžete sníst al dente.“

„Bohužel já je rád uvařené do měkka. Myslíte, že ještě stihnu koupelnu?“

„Nevím, je to nadlouho?“

„No, chtěl jsem se osprchnout, jeden nikdy neví, co se může na onom světě stát…“

„Promiňte, jestli vám vezmu všechny iluze, ale neexistuje žádný onen svět, to je výmysl organizovaných církví. Užijte si těch posledních devět minut vaření.“

„Ale jak to? Nekradl jsem, nebral jsem jméno Boží nadarmo, nepožádal jsem ženu bližního svého… A teď? Žádná odměna?“

„Ne, je mi líto, že jste si to neužil.“

„Jak, je vám líto? Je mi líto nestačí! Já chci náhradu škod! Víte, kolik žen bližních svých jsem mohl mít? A kolikrát jsem mohl nectít otce a matku? Existuje nějaký úřad vyřizující reklamace?“

„Ano, musíte zaslat doporučený dopis s doručenkou na adresu Planeta Země, s. r. o., ale upozorňuju vás, že jsme s reklamacemi pozadu celých pár století, takže vaše stížnost bude prozkoumána odhadem roku 2200…“

Zatímco dialog pokračuje, usínám.

Říkal jsem vám, že dnes jsem optimista.

– 65

Zoffův sešit už je pořádně zřízený. Na dni 65 je flek od omáčky, prostě načervenalý flek. Možná je to třešňová marmeláda.

Takhle plyne čas. Nedokážu pochopit, co je správné dělat nebo nedělat. Dál žiju smýkaný proudem. Trénuju mužstvo, které pořád bojuje na konci tabulky, pomáhám Lorenzovi a Evě s úkoly, hraju si s Lupem, který už mě přijal do nejbližší rodiny vzhledem k tomu, že mě považuje za neškodného soupeře. Paola je v těchto dnech klidnější, zaměstnaná školou a maminkovskými povinnostmi.

Před pár dny jsem si u Roberta objednal román o pirátech, přesněji řečeno o korzárech. Nevím proč, ale víc miluju romány odehrávající se na karibských galeonách než ty na malajských prahos. Zkrátka mám raději Černého korzára než Sandokana. Jdu si knihu s nadšením vyzvednout. Cítím se jako Lorenzo Magnifico, jako mecenáš umění, který financuje nezapomenutelná díla svých oblíbených umělců. Jak víte, Roberto není reinkarnovaný Proust, ale jeho průměrnost je překonána nemožností reprodukovat jeho umělecká díla. Je to jediný spisovatel všech dob, jenž může být porovnáván s malířem nebo se sochařem, kteří také tvoří unikáty.

Zaplatím svých dvacet eur, vezmu novotou vonící výtisk Galeony snů a spěchám pryč. Lehnu si na slunce na ohromný trávník u Villy Borghese. A otevřu knihu na první stránce.

Pirátská galeona brázdila vlny, poháněná líným pasátem, který by jí neumožnil dlouho unikat hbitým španělským brigantinám. Z dálky zazněla rána z děla a koule zasyčela nad lodním můstkem.

Tomu se říká vstoupit rovnou do děje. Dvě následující hodiny ubíhají v útocích na nepřátelskou loď, honbách za pokladem, mezi kanibaly, zrádci, popravami a veškerou tou typickou výbavou dobrodružných románů. Pro jednou není námět okopírovaný od Salgariho. Hlavním hrdinou je prokletá galeona, která na své palubě uvězní sny svých pasažérů. Když pak ti lidé vystoupí na pevninu, zjistí, že nemají chuť žít. Pirátská varianta Pandořiny skříňky a spousty dalších mýtů.

Když dočtu poslední řádku, pochopím, že Roberto, aniž chtěl, napsal nádhernou alegorii mé současné situace. Nemoc-galeona uvěznila moji energii, vymazala mé sny, zpomalila můj životní rytmus. Místo aby mě motivovala, udělala ze mě lenocha. Pravda je, že přes všechny své dobré úmysly si nedokážu vychutnat ten čas, který mi zbývá do konce.

Ode dneška se karta obrací.

– 64

Píšu stručnou esemesku: „Jdem na to!“ A posílám ji Corradovi a Umbertovi. Je to naše šifra, kterou se svoláváme do zbraně a vyrážíme vyvádět blbiny, tedy zingarate, jako hrabě Mascetti a jeho přátelé z filmu Moji přátelé. Nestalo se to už hodně dlouho.

Nejoblíbenější fórek Corrada, nezpochybnitelně našeho kápa v blbinách, když jedná na vlastní pěst bez kompliců, je následující: přistane na Fiumicinu, svlékne uniformu šéfpilota a se svým kufříkem v ruce se zamíchá do davu u mezinárodních příletů. A tam si začne prohlížet cedule čekajících řidičů: „Mr. Kleber“, „Helvetia Hotel“, „James Helsener“, „Meeting Farles“ a tak dál. Rozhodne se, která je jeho cílem, například Mr. Kleber, a předvede se vyzbrojený drsným výrazem a nejistou italštinou s výrazným anglosaským přízvukem. V devíti případech z deseti se trefí: chudák šofér nezná Mr. Klebera a bez mrknutí okem ho naloží do auta. A teď začíná to skutečné Corradovo dobrodružství: kam míří tajemný pan Kleber? Čekají ho na nějakém kongresu, aby tam promluvil? Nebo ho ubytují ve skvostném apartmá a potom půjde na filmovou premiéru? Nebo má rezervovaný stůl v rázovité restauraci? Nebo je pozván na VIP koktejl s římskou smetánkou?

Většinou, než se omyl odhalí (a Corrado je v takovém případě připraven k překotnému útěku), náš hrdina se už najedl, napil a zahýřil si v roli Mr. Klebera. Jistě, občas je podvod zjištěn už na parkovišti u letiště, ale často to úžasně klapne. V několika případech dokonce předstíral, že ztratil doklady, a dokázal strávit noc v hotelu jako skutečný majitel a jednou si dokonce užil předplacený sex s dvěma společnicemi, dvojčaty běloruského původu.

Umberto a Corrado za mnou dorazí do našeho minibárku. Corrado právě přistál s linkou Londýn-Řím, Umberto zavřel ambulanci, potom co poslal domů jednu postarší klientku, která byla přesvědčená, že její trpasličí králík je kleptoman. Zingarate, jak všichni vědí, jsou právě takovéhle, frkfrk a hotovo.

Nad třemi koktejly ze směsi ovoce rozhodujeme o akci. Umberto je stále opatrnější v navrhování žertů, uvádí tisíce problémů z hlediska řádu právního i mravního, ale ve finále už necouvne.

Jsem to já, kdo navrhne dnešní fór, který je schválený absolutní většinou.

Řeknu jenom jedno slovo.

„Vatikán.“

Hodinu nato už vystupujeme z Corradova mercedesu před proslulou a neskutečně drahou malou restaurací Al Vicoletto nedaleko vatikánských hradeb. Vítá nás rozrušený majitel původem odněkud od Frosinone.

„Vaše Eminence, vítám vás.“

To se obrací na Corrada, který má na sobě kardinálský šat, vypůjčený u jednoho přítele v obchodu s divadelními kostýmy. Umberto a já jsme dokonalí v rolích jeho šoféra a asistenta. Šaty dělají člověka, v tomto případě kardinála, i přes mladý věk vysoce postaveného preláta. Corrado se svým mušketýrským vzhledem vypadá jako Richelieu, povýšený a nepříjemný. V restauraci nás vítají se všemi poctami. Žádáme o ochutnávku specialit domu, dobře víme, že se specializují na syrové dary moře. Naším předkrmem jsou ústřice, přísně chráněné datlovky a naprosté jedničky: obrovské slávky a mušle. Corrado žádá i nejdražší víno z lístku a dvakrát ho vrátí s tím, že je cítit po korku. Nikdo si netroufne odporovat Eminenci. Neodepřeme si nic z předkrmů a hlavních jídel všeho druhu, když je takhle vidíme před sebou. Končíme proslulým domácím šerbetem z opuncií. Lahůdka. Když nám majitel přinese účet na šest set dvacet eur, ani nemrkneme. Vezmu si papírek a napíšu na něj číslo telefonu do cukrárny mého tchána. Pak ho podám restauratérovi a lehce se usměju.

„To je přímá linka na správu Svatého stolce. Musíte jim jen oznámit IBAN a celkovou sumu, požádají mě o telefonické potvrzení, než provedou platbu, obvykle jsou velice rychlí.“

Corrado zkušeně přidá padesát eur v hotovosti jako dýško.

„Pro chlapce.“

„Díky, Eminence, jste velice laskav.“

„Úřad otvírá za hodinku, můžete zavolat hned dnes,“ dodávám, abych zvýšil důvěryhodnost, ostatně nikdy nezpochybněnou.

„Na shledanou,“ pronese Corrado a natáhne ruku s kýčovitým prstenem, bůhví, kde ho schrastil, který je připravený přijmout polibky přítomných.

Během dvou minut už sedíme v autě a chechtáme se jako šílení.

„Sedmnáct eur na osobu, mládenci. Jako v pizzerii,“ Corrado byl špičkový ve své roli, gigant na scéně. Všichni jsme v ajfru. Hlavně já, který jsem na dvě hodiny utekl ze své nemocné reality. Vyrážíme, abychom byli přítomni u druhé části fóru, tedy až naše oběť zatelefonuje mému tchánovi v domnění, že volá na vatikánskou správu. Během let jsme dali jeho telefonní číslo kdekomu a Oscar je už přesvědčený, že na jeho linku jdou někdy vinou poruchy cizí hovory. Už jsme v cukrárně, když přichází vytoužený telefonát. Oscar se snaží vysvětlit, že si volající spletl číslo, a z druhého konce slyšíme řev majitele restaurace, do níž se už nikdy nevrátíme. Je bez sebe a v dialektu nadává Oscarovi, dokud můj tchán celý vyjevený nezavěsí.

„Řím je dneska samej blázen.“

Naštěstí nepostřehne tu shodu: pokaždé, když se my tři usadíme v cukrárně, zatelefonuje mu nějaký psychopat a chce peníze.

Akce je završena. Nepřesyceni pantagruelskými a kalorickými hody si ještě pochutnáme na několika čerstvých zákuscích. Jsme hnusní, já vím. Navíc já všechno strávím a dělám si tukové zásoby, zatímco moji přátelé dokážou polykat kalorie, aniž by jim to jejich zrcadlo denně připomínalo. Kdyby mě viděla moje naturopatka… Ale nevidí mě, za dva měsíce umřu, takže sem s dalším dortíkem.

Na okamžik se zachmuřím, když se podívám na fotografii Oscara a Paoly. Ještě před pár lety s námi na ptákoviny vyrážela taky ona a ve lhaní a převlecích byla jasně nejlepší ze všech. Pak přestala, zčásti ji víc zaměstnávaly rostoucí děti, zčásti protože vyrostla i ona. Až teď chápu, že my mušketýři jsme se snažili zpomalit čas a zůstat trochu kluky.

Kluci. Už takovou dobu jsem nevyslovil tohle slovo. Je plné citu, výraznější než „chlapci“ nebo strašlivé „hoši“. Někdo by mohl namítnout, že naopak jsme tři čtyřicetiletí infantilní blbečci. Já bych mu odporoval, že jsme vyhráli a ti ostatní prohráli. Zůstat trochu dětmi je jediná bitva, kterou stojí za to bojovat celý život. A říkal to i Giovanni Pascoli! Dost! Uvědomuju si až teď, že začínám doceňovat všechny spisovatele a básníky, které jsem během své deprimující školní kariéry nenáviděl, dokonce jsem jimi pohrdal.

Co to znamená?

Zaarchivuju to jako strašlivý vedlejší příznak nemoci a už o tom nepřemýšlím.

– 63

Tři zápasy do konce řádného mistrovství. Abychom mohli doufat v kvalifikaci pro play-off, potřebujeme všechny dostupné body a taky nastřílet spoustu branek,

V šatnách se všem, jednomu po druhém, dívám do očí a snažím se je motivovat. Poslední je náš brankář Mejdlíčko a Martino, jediný slušný útočník, víc svou odvahou než přesností střel. Můžeme to dokázat. Není to olympiáda, ale musíme do toho dát srdce. Dnes nás čeká přímý souboj s mužstvem, které má stejně bodů jako my. Na začátku sezony jsme u nich prohráli. Porážka, která volá po odvetě. Lorenzo a Eva jsou na tribuně s Umbertem. Vidím je na dálku, jak hrají něco, co nepoznávám. Můj přítel to umí stejně báječně s dětmi jako se zvířaty.

Zápas se tentokrát vyvíjí klidně. Hned se dostáváme do vedení o dvě branky a dokážeme si odstup udržet až do závěrečného hvizdu. Solidní, bezchybný výkon. Kdybychom takhle hráli pořád, vyhráli bychom mistrovství. Poblahopřeju klukům v šatně a jdu na parkoviště za Umbertem a dětmi.

„Paráda, tati!“ běží mi vstříc Eva.

„Byli jste hodně dobří. I ten burák Martino hrál jako hvězda,“ jde do detailů Lorenzo.

Neseřvu ho za málo vybroušený výraz a nakládáme se do auta. Nechci vás nudit, ale můj každodenní život mě už teď trochu unavuje. Hlavní nádor tlačí stále víc na orgány kolem, cítím se jako atlet během dlouhého běhu, když bolest začíná ve slezině a do jater pak hlásí konec sil. Dýchám se stále většími obtížemi, ale kašlu méně často, kašel nahradilo něco jako astma, které mi tiskne plíce, z nichž už jsou houby vysušené sluncem.

Jedeme všichni na pohár. V Café du parc, blízko jediné pyramidy v Římě, dělají skvostné cremolato. Jednou jsem tam potkal i Nanniho Morettiho, jak si na jednom pochutnává. Musí to být vášeň, která spojuje pólisty.

Děti jsou nadšené hlavně fíkem, ten se jen zřídka sežene vyrobený přímo v cukrárně. Nevědí nic o mé nemoci. Neřeknu jim to. Ještě jsem se nerozhodl, jak to udělám, až se bude blížit den nula. Ale vím, že chci co nejvíc času strávit s Lorenzem a Evou, se svými přáteli – a pochopitelně se svou ženou. Přijde mi to jako jediná důležitá věc.

Po návratu domů píšu do Zoffova sešitu jediné slovo: Cremolato. Slibuju si, že se tam vrátím s Paolou.

– 62

Pozoruju svou ženu na terase. Zalívá svoje rostliny. Viděl jsem ji to dělat tisíckrát, ale nedokážu od ní odtrhnout oči. Má na sobě šedé kalhoty od soupravy, která byla původně moje, a vybledlé triko. Má stažené vlasy a zahradnické rukavice. Občas postaví konev a utrhne uschlý list, přiváže větvičku bouganvilleie k zábradlí, posbírá listy, které se hromadí v květináčích a brání půdě v dýchání. Zkušené pohyby, skoro zenové. Starat se o terasu je pro Paolu stejné jako hodina jógy.

Vezmu si Zoffův sešit, už je dost poničený. Posadím se do křesla, z něhož skrz záclonu v okně vidím svou manželku, jak se pohybuje po terase.

Dnešní stránce dávám název: Věci od Paoly, které mi budou chybět.

Neděle ráno, její hruškový koláč s rozinkami a skořicí.

Když jí třešně a pak cvaká peckami o sebe jako trpasličími kastanětami.

Tajně sledovat, když se převléká před odchodem z domova, protože se sama sobě nikdy nelíbí.

Vidět, jak se jí únavou zavírají oči, když si opřená o polštář čte nějakou knížku.

Když si v létě zaplete vlasy do holčičích copů.

Její klidný hlas, který ve vedlejším pokoji čte dětem pohádku na dobrou noc a který často dokáže uspat i mě.

Hádky v supermarketu o to, co koupit. Já plním vozík samými příšernostmi a ona ho vyprazdňuje.

Společné zdobení vánočního stromku. Ona má na starosti skleněné ozdoby, děti barevné girlandy, já jsem odborník na osvětlení.

Vlněné přikrývky na posteli, které jí v zimě nikdy nestačí.

Vidět ji, jak běží po písku v plavkách, v těch hedvábně lesklých bez ramínek, co v nich má holá záda.

Když mi večer na gauči před televizí strčí nohy do dlaní, abych jí je masíroval.

Vůně její rozehřáté a pihovaté kůže po dni u moře. Voní po něčem moc dobrém, těžko to vysvětlit, něčem jako čokoládová sušenka právě vytažená z trouby.

Když během vášnivé diskuse – to už víte – všechno utne zcela vážným prohlášením, že je kočka a že jako kočka nedokáže rozumět jazyku, kterým mluvím, a hádka rázem skončí smíchem.

Její italský zadek.

Když pokrčí nos, než se nějak rozhodne.

Najít kuchyňský stůl pokrytý listy se školními pracemi jejích žáků, které čte a opravuje s téměř posvátnou pozorností.

Její upřímné slzy při televizních zprávách o zneužívání, nespravedlnostech, násilí, minimálních důchodech a zoufalých zaměstnancích na dobu určitou.

Pubertální láska k Renatu Zerovi.

Stříbrný smích, který jí prohloubí důlky ve tvářích.

Když večer zhasne světlo a okamžik před tím, než usneme, se pevně chytí mé pravé paže. Jako koala.

Její dlouhé a svalnaté nohy, které příliš často zakrývá příliš dlouhými sukněmi.

Když se ráno, než odešla do práce, se mnou loučila „Lásko, čau,“ a připomněla mi, že „láska“ jsem byl ještě já, já a nikdo jiný. Už nějakou dobu to nedělá. A vina je to jenom moje. Kdo ví, jestli to ještě někdy řekne.

Můžu pokračovat dál. Nemyslel jsem si, že se mi na Paole líbí tolik věcí. Už ji znám nazpaměť, a nemiluju ji proto o nic míň. Jako dantologové, kteří se naučí celou Božskou komedii a pak její poezii oceňují ještě intenzivněji.

Paola je moje Božská komedie.

A doufám, že dřív nebo později mi dovolí, abych vyšel ze svého osobního Očistce.

– 61

V noci teď spím čtyři nebo pět hodin.

Ať už to je úzkost nebo nespavost, je to pro mě výhoda, když odpočítávám čas. Tři hodiny za den navíc znamenají spoustu času navíc. Vzhledem k tomu, že většinou jsou to ty mezi čtyřmi a sedmi ráno, je pochopitelně trávím sám.

Knihy. Sepsal jsem si seznam románů, které jsem si koupil a nepřečetl. Ale vždycky je odložím po deseti stránkách. Literární apatie, teď už chronická a konečná. Moje pozornost vydrží maximálně na dobu jednoho Diabolika.

Film. Znovu se dívám na celou filmografii Hitchcocka, Kubricka a Spielberga. Zbytek jsou nadbytečné filmy, natočené pouze jako hobby nebo řemeslo. Včera přišla řada na Duel. Prožíval jsem ho naplno. Já jsem byl ten na útěku a přítel Fritz mě pronásledoval za volantem vražedného kamionu.

Když se rozednívá, jsem zase vždycky naložený na internetu.

A googluju pořád ta stejná slova.

Dneska ráno jsem objevil, že každý den se na světě narodí asi 365 000 dětí a zemře asi 155 000 lidí každého věku. Zkrátka ‒ každodenně se rozmnožíme o 210 000 osob, což je téměř dvojnásobek obyvatel Lazia. Jsme na věčné stanici metra, někdo nastupuje a někdo vystupuje. Tohle metro je stále přelidněnější, až jednoho dne nevyhnutelně vybuchne. Laciná metafora, ale působivá.

Našel jsem taky fantastický web, který umožňuje s neomylnou spolehlivostí spočítat přesný den tvé smrti, díky kombinacím statistických informací. Vyplníš dotazník, napíšeš své datum narození, město, kde žiješ, zaměstnání, prodělané operace, nemoci a dokonce i alergie. Pak dodáš data narození a úmrtí všech blízkých příbuzných, které znáš, a příslušné příčiny.

Všechno vypíšu a zmáčknu ODESLAT.

Čekám.

Dostávám předpokládané datum smrti.

2. července 2038.

Ten web nefunguje.

Bez pohnutí hledím na monitor počítače.

Google.

2. červenec 2038.

To bude probíhat mistrovství světa ve fotbale. Zrovna se dohrají čtvrtfinálové zápasy. Přijdu o semifinále a finále. To je k vzteku.

Ještě že umřu dřív.

– 60

Corrado chce přesvědčit mě a Umberta, abychom s ním absolvovali seskok padákem. Sám má za sebou víc než sto seskoků, má instruktorský průkaz, i když neučí. Já se nechám přesvědčit, Umberto ne. Bude na nás čekat na zemi a natočí záznam z přistání. Corrado mi vysvětluje, že seskočím připoutaný k němu. Dochází mi, že se mnou jedná jako s nemocným dítětem. Nelíbí se mi to. Řeknu mu to a on se trochu urazí.

„Já jsem ti chtěl jenom dát možnost prožít jiný den!“

Rychle měním téma a potvrzuju svůj úmysl vrhnout se do prázdna. Ptám se Paoly, jestli chce jít s námi, ale musí opravit školní kompozice. Stejně by nešla. Od té doby, co se stal ten zločin s paní Moroniovou, Corrada tak nějak nemusí.

Než vyrazím na letiště, neovládnu se a položím si otázku: kdo vynalezl padák?

To jsem si mohl myslet: Leonardo.

V Codexu Atlanticus můj nejmilovanější vynálezce poznamenal, že se lněnou plachtou jehlanového tvaru, jehož základna má být pevně otevřena a má být široká dvanáct loktů (asi sedm metrů) a stejně tolik hluboká, „každý se může vrhnout z jakékoliv výšky bez rizika“.

*

Seskok, který Corrado objednal pro začátečníka jako já, se jmenuje „tandemový“, protože, jak už mi vysvětlil, skočím do prázdna připoután k němu. Poletíme až do výšky 4200 metrů na palubě letounku Turbo Finist, pak se vrhneme dolů. Minuta volného pádu, než Corrado otevře padák asi 1500 metrů nad zemí.

Mám strach. Už ten popis mě děsí.

Když nasedáme do malého hornoplošníka, Corrado mě uklidňuje.

„Skočit padákem je jako milovat se s celým světem.“

„Díky, kamaráde, velice oceňuju tvé metaforické úsilí, ale stejně se bojím.“

„Nech toho, už jsme tam.“

Letadýlko potřebuje jenom čtvrt hodiny, aby se dostalo na patřičnou výšku.

Poutáme se k sobě a někdo otevře dveře letadla.

Corrado mě bez upozornění strčí do prázdna. Přísahám si, že jestli přežiju, uškrtím ho holýma rukama.

Ale během okamžiku objevím věc, která není slovy vysvětlitelná. „Klesat dolů“ není stejné jako „padat“, jak si všichni myslí. Mnohem víc to připomíná „plavat“. Dokážu se pohybovat ve vzduchu a obracet se přesně jako ve vodě. Plavu ve výšce čtyři tisíce metrů a jsem opilý dojmy. Corrado na mě něco křičí, ale nic neslyším. Šedesát vteřin jsem v transu, jsem plavec vzduchem a bavím se děláním skoků a nutím tak své instruktorské siamské dvojče, aby mě následovalo. Pak Corrado otevře padák, jedno kouzlo mizí a začíná další. Země z výšky, krajina, kterou jsme všichni zvyklí vidět z letadla, je mnohem víc vzrušující, když ji vidíte bez filtru kulatého okénka. Pomalu kloužeme dolů a přistáváme, řízeni mým zkušeným přítelem, úplně blízko letiště, odkud jsme vzlétli.

„Tak co?“ kývne na mě. „Líbilo se ti to?“

„Proč jsi mě sem nevzal dřív?“ ptám se ho, bez sebe nadšením.

„Protože jsi srab!“

Má pravdu. Najednou pochopím, že jsem byl celý život srab. Promítne mi video natočené kamerou GoPro, kterou jsem měl na sobě zaměřenou na můj obličej. Je to nejkrásnější video, jehož jsem protagonistou, hned po tom ze svatby. Na záběrech se celou minutu pořád směju. Vůbec jsem si to neuvědomoval. Plavu vzduchem a směju se jako novorozeně, které někdo lechtá.

– 59

Znáte ty zbytečné květnové dny, kdy je obloha přichystaná svrhnout na svět kaskády tropických slz? Dneska.

Nehýbám ani prstem, sedím v křesle a myslím na smrt.

– 58

Giuseppe Garibaldi má svou osobní pamětní poštovní známku. Na to se nedá nic namítnout. Mají ji taky svatá Kateřina, Carlo Goldoni, Pietro Mennea, Federico Fellini, Emilio Salgari, Primo Levi, Ennio Flaiano, Alessandro Manzoni, Michelangelo, Massimo Troisi, Šmoulové, Enrico Caruso, Alberto Sordi a – pochopitelně – Leonardo da Vinci. Spolu s nimi velký houf svatých, skvělých básníků a mořeplavců.

Já ji mít nebudu. Filatelie mě po mé smrti bude pěkně krásně ignorovat. Klídek. Jako kluk jsem sbíral použité poštovní známky, nad párou jsem je odtrhával z dopisů, které jsem vyšťoural v dědově vrátnici. Doufal jsem, že objevím něco ohromného, že najdu vzácný kousek nevyčíslitelné hodnoty. Ale katalog Bolaffi mě pokaždé zklamal: žádná známka z mé sbírky neměla cenu vyšší sta lir. Utěšoval jsem se snem, že jednoho krásného dne uvidím svou tvář mezi zoubky a pod ní nápis „60 lir“. Nic, nedokázal jsem to. A nezažiju ani to zadostiučinění, abych měl svou ulici, třeba i někde na kraji města, pojmenovanou na mou památku. Do mramoru vytesané: „Lucio Battistini – 1973–2013 – hráč vodního póla“. Nezní to špatně. Aspoň kruhový objezd by mi mohli věnovat, nebo periferní náměstíčko vzadu za nějakým panelákem, takové to prostranství bez dlažby, kde můžeš s kamarády zkoušet s autem hodiny.

Ale ono nic.

Nenapsal jsem slavnou píseň, já vím.

Neobjevil jsem vakcínu.

Nekonal jsem zázraky.

Nevyhrál jsem olympiádu.

Nenatočil jsem vrcholné filmové dílo.

Nenavrhl jsem kupoli baziliky.

Nenapsal jsem Snoubence.

Nemám nepřítele, který se jmenuje Gargamel.

Nemám žádnou zásluhu, pro kterou bych byl oficiálně vzpomínán. Abych ospravedlnil tu mramorovou desku. Desku, kolem které někdo projde a řekne: „Mrkni mi do Wikipedie, kdo byl tendleten Battistini!“

Nicméně mám ženu a dvě děti, které miluju, úžasné přátele, mužstvo kluků, kteří by za mě dali život. Dělal jsem chyby, další ještě udělám, ale taky jsem se zapojil. Taky jsem tu byl. Možná v koutku, nebyl jsem oslavenec, ale byl jsem tu. Jediné, čeho lituju, je, že jsem musel zjistit, že umírám, abych začal žít. Je jedna stará Petroliniho píseň, kterou jsem slyšel v nezapomenutelném podání Gigiho Proiettiho a která má tenhle refrén: „Jsem šťastný, že umírám, ale je mi to líto. Je mi líto, že umírám, ale jsem šťastný.“ Zábavné a pravdivé.

Jsem šťastný, že umírám, ale je mi to líto.

Je mi líto, že umírám, ale jsem šťastný.

Ode dneška to bude moje heslo.

– 57

Největší emoce v životě jsem prožíval, když jsem poprvé vzal do náruče Lorenza. Bylo mu pět minut, to je čas přestřihnout pupeční šňůru, omýt ho a na chvíli ho dát pochovat Paole. Pak ho moje manželka předala mně a můj lymfatický systém zaplavil adrenalin.

Paola a já jsme ho naučili číst díky časopisu Topolino, když měl tři a půl roku, a psát, když mu byly čtyři, stavět domy z Lega ve čtyřech a půl, jezdit na kole bez malých koleček v pěti, uvařit špagety s rajčaty a bazalkou v osmi. Jediné, co mě mrzí, jak už víte, je, že jsem ho nedokázal naučit plavat, a ani zamilovat se do vodního póla. Mé city k němu jsou směsicí něhy, závisti a nezištné ochrany.

Dnes ráno ho pozoruju, jak se pokouší opravit myčku, ze které teče voda. Pečlivá pětiminutová prohlídka, pak se ke mně otočí.

„Tati, je to jenom problém těsnění. Typ B60, určitě ho seženeš i v tom železářství tady vzadu, tam mají všechny náhradní součástky. Jestli ho hned koupíš, vyměním to za deset minut.“

Poslechnu, ani nemuknu, a odcházím koupit ten klíčový gumový kroužek. Cestou se mi hrnou do hlavy všechny věci, které mi budou chybět z mého malého vynálezce.

Když říká „to jsem nebyl já“, ale má pod nosem čokoládový knírek.

Jeho způsob, jak se na tebe potutelně dívá s výrazem člověka, který je chytřejší než ty.

Jeho hluboký spánek, když s ním musíš zatřást, abys ho probudil.

Beletristické knihy, které podtrhává červeně a modře, jako kdyby to byla univerzitní skripta.

Nekonečná vášeň pro pistácie.

Sbírka fotografií ošklivých lidí, které potají fotí ve škole a na ulici.

Když se pokouší zapálit oheň v krbu komiksem z mé sbírky Diabolika.

Dopisy Ježíškovi, vždycky neskutečně podrobné.

Nadšení, když jdeme sami dva do kina na filmy o superhrdinech.

Jeho zjevná nenávist ke škole.

Když se snaží ochočit našeho křečka.

Pyžamo se Spidermanem o dvě čísla menší.

Angličtina lepší než moje.

Když mě nutí dívat se po x-té na Harryho Pottera.

Tvůrčí chaos v jeho pokojíku.

Když se usadí ve skříni s baterkou, aby si mohl nerušeně číst.

Když vytopí byt při svých hydraulických pokusech ne zrovna dobře specifikovatelných.

Když hladil svoji sestřičku v kolíbce.

Školní práce, v nichž píše, že „tatínek je neúspěšný sportovec“ nebo že chce „vymyslet přístroj, který píše úkoly sám“.

Když si potají zkouší mé šaty.

Chorobný způsob, jak fňuká, když nedostane to, co chce.

Když po potrestání tři dny mlčí a trucuje.

Když hraju tenis s Umbertem a on nám dělá sběrače míčků.

Může ti chybět něco, co ještě je? Postihl mě nelogický pocit preventivního prázdna. Vracím se domů s těsněním a hledím na malého instalatéra, kterého jsem stvořil, jak opravuje myčku. Už nechci ztratit ani okamžik z jeho života. Ztratil jsem jich už příliš mnoho.

– 56

Dnes jsme remizovali. Už je před námi jenom jeden zápas do konce mistrovství. Ještě svítí možnost zahrát si play-off. Jako trenér fakt nejsem špatný. Jako nemocný jsem opravdu bídný. Nedokážu dělat nemocného. Paola mi nadává každý den a já ji nechám. Je to známka pozornosti. Nikdy nezapomínám na to, že to, aby mi odpustila, je můj hlavní cíl. Ale nechci, aby to bylo kvůli mé nemoci.

Chápu až teď, že to je, jako bychom se vrátili v čase zpět o deset let. Musím ji znovu dobýt. To se snadno řekne.

– 55

Obchůdek Klábosení se stal mým útočištěm jako dům na stromě pro Bubíka, Dulíka a Kulíka. Zajdu tam, jak jen můžu. Dnes jsem vzal s sebou i Corrada a Umberta. Tak se seznámili s majitelem Massimilianem i Giannandreou v depresi. Můj přítel pilot má spoustu volného času, když nepracuje, u veterináře naopak vím, že se z ambulance uvolní právě proto, aby byl se mnou. A hrozně to oceňuju.

Odpoledne nabere nečekaný obrat, když Massimiliano vytáhne z jedné komory Subbuteo. Jsem si jistý, že jenom ten název staré stolní hry vyvolá ve čtenářích starších čtyřiceti let záchvěv vzrušení. A v ženách všeho věku soucítění pro zjevnou méněcennost toho, co má být silnější pohlaví.

Téhle hře čtyřicetiletý Ital nedokáže odolat.

Rozprostřeme na podlahu prostěradlo, sestavíme seznam zápasů, což v pěti není snadné, musíme použít systém každý s každým včetně bodování a brankového rozdílu. Tři nezapomenutelné hodiny, korunované mým vítězstvím z pokuťáku v rozhodujícím utkání proti Giannandreovi, který se osvědčil jako muž s kouzelnou rukou.

Jak dny ubíhají, stále víc si uvědomuju, že tu trochu peněz, které mám stranou, už pro život nepotřebuju, budou nezbytné jenom proto, aby zabezpečily klidnější budoucnost Paole a dětem. Vždyť já jsem šťastný, jenom když si hraju. A hraní si je naštěstí zadarmo.

– 54

Eva.

Všichni mí přátelé si myslí, že jsem tak svou druhorozenou pojmenoval, abych oslavil první ženu všech časů, Adamovu družku a maminku, kromě jiných, také milujících se bratrů Kaina a Abela.

Omyl.

Pojmenoval jsem ji Eva podle Evy Kant, krásné družky Diabolika.

Byl jsem do ní zamilovaný odjakživa. Myslím, že první adolescentní sexuální touhy ve mně vyvolala právě svůdná blonďatá zlodějka z Clerville.

Dívám se na svou malou Evu, jak si hraje v obýváku. Sestavuje dům z Lorenzových Leg, se spoustou vnitřního vybavení, prostě profesionálka. Pak lakem maluje na střechu stříbrné desky.

„To jsou solární panely,“ vysvětluje mi. „To je ekologický dům.“

Usmívám se.

Dál ji pozoruju, když dokončuje tu svou fairtradovou stavbu.

Těch věcí, které mi z ní budou chybět, je neskutečná spousta.

Její otázky, vždycky přesné a fakticky těžké.

To, jak zdraví, což už víte, „Mňau“ místo „Čau“. Její vůně, která se tolik podobá vůni její maminky. Nos nahoru, který se naštěstí nepodobá tomu mému. Její nezadržitelné brebentění rozhlasového hlasatele. Speciální biosalát, který pěstuje na terase a který nás občas nutí jíst. Když se hádá se svým bratrem, protože netřídí odpad. Chvíle, kdy mě přinutí koupit přikrývky a darovat je psímu útulku. Její vrozený smysl pro spravedlnost. Diář mé banky, do kterého si zaznamenává denní úkoly. Bizarní způsob natáčet špagety proti směru hodinových ručiček. Když mi říká „tati“ svým trošku nosovým hlasem. Její vytříbený slovník. Její oblíbená panenka, jistá Milla, momentálně v depresi a melancholická. Její mimořádný zájem o televizní zprávy. Když si hraje na podlaze s našimi rodinnými Aristokočkami. Její vášeň pro vosk, který nacházíme nalepený na zcela neuvěřitelných místech. Úsměv s dolíčky, kterým mě vítá pokaždé, když mě uvidí. Eva. Moje malá žena. Jednou mi položila otázku, která mě knokautovala: „Tati, proč vlastně nedělají pro kočky taštičky s chutí myší?“ Nojo vlastně, proč je nevyrábějí? Po pravdě je to absurdní. Nedokázal jsem najít smysluplnou odpověď. Eva. Chtěl bych odpovědět na další tisíce jejích brutálních a zvědavých otázek. A budu to dělat. Dokud budu při smyslech.

– 53

Léto 1978. Kdo ví, proč se dnes mé neurony vrátily k dávnému létu, kdy už se mí prarodiče stali mými rodiči, já jsem byl obézní a šťastný kluk, John Lennon ještě žil a ozonová vrstva nebyla děravá.

Trávili jsme prázdniny v Ladispoli. Pro toho, komu to nic neříká: Ladispoli není Saint-Tropez. Proslavil je svátek římského artyčoku a jeho partnerským městem je španělské Benicarló díky společnému sklonu k pěstování oné sympatické zeleniny (říká se tomu gastronomická spřízněnost volbou). Na plážích v Ladispoli je charakteristický písek, který má nepřirozenou dehtově černou barvu, způsobenou vysokým obsahem železa.

Jednou z prvních erotických vzpomínek, které mám, je Stella.

Pět let jako já.

Pihy.

Zrzavé vlasy.

Okouzlující úsměv bez jednoho řezáku.

Bohyně.

Má první láska.

Možná ji miluju dodnes.

Pamatuji si to tragické ráno, jako by to bylo teď.

Stella si hrála u moře s několika kamarády, mezi nimi i s níže podepsaným. Hrad z písku rostl trochu nakřivo, ale musel vydržet jen pár hodin, do přílivu. Maminka Franca a tatínek Ugo, Stellini rodiče, oba ministerští úředníci, seděli pár kroků od nás pod slunečníkem. On si četl La Gazzetta dello Sport, ona detektivku Elleryho Queena. Pod vedlejším slunečníkem se rozložili mí prarodiče. Děda pospával na lehátku, babička luštila křížovku.

Bylo skoro jedenáct, když nastal čas na koupání: paní Franca byla maniak a dodržovala tři předepsané hodiny trávení po snídani, než se mohlo jít do vody. Vytáhla Stellin kruh a podívala se po dceři.

„Stello!“

Ale neviděla ji. Hledala ji pohledem. Nic. Zavolala na manžela a ve dvou hledali kolem, k smrti vystrašení hlasitě křičeli její jméno. Kamarádi, včetně mě, ji viděli vstávat od hradu, ale víc nevěděli. Nikdo ji neviděl už pár minut.

Rodičů se zmocnila panika.

Hledali jsme ji po celé pláži. Nechali jsme ji vyvolat i amplionem plavčíků.

„Holčičku Stellu Martaniovou čekají rodiče u baru na pláži!“

Nic.

Stella zmizela.

Někdo řekl, že ji viděl jít do vody.

Jiní ji viděli odcházet z pláže.

Další vykládali o podivném cizinci, který s ní mluvil.

Mýtomani, oběti úžehu.

Jediná opravdu skutečná věc byla, že moje jediná velká životní láska se rozplynula v nic.

Hodinu nato šli rodiče oznámit její zmizení na policii. Ale všechno hledání bylo marné. Stella se ztratila na pláži mezi 10.58 a 11.00. Případ hodný Akt X.

Dnes by Stelle bylo čtyřicet. Jako mně. Ale možná ne „by bylo“, možné „je jí“ čtyřicet. Ugo a Franca, dnes skromní penzisté, o ní od té doby nemají žádnou zprávu. Starý plavčík v Ladispoli mi vyprávěl, že se ti dva zoufale a posedle (on dodává „pitomě“, protože je to necita) vracejí každý den na tu samou pláž, dnes už skoro vymletou nezastavitelným postupem moře. Posadí se tam na dvě lehátka, která si přinesou z domova. Upřeně hledí na moře a čekají. Pokaždé, když se podívají zpět na břeh, si představují, že vidí svou maličkou, jak kráčí po písku blízko moře, běží k nim a usměje se jedním z těch bezzubých úsměvů, kterými je vždycky dostala.

„Mami, tati, vrátila jsem se! Půjdeme do vody? Už jsou to tři hodiny?“

Sní o tom, jak se všichni tři vykoupou. Dali by cokoliv, aby se Bůh spletl a vrátil čas zpět do toho léta roku 1978. Ale Bůh se nikdy neplete, to vědí všichni.

Když se začne stmívat, Ugo a Franca složí lehátka a vrací se domů, ruku v ruce.

Dnes jsem zašel na pláž a zdálky jsem je potají pozoroval. Prošli kolem mě, když odcházeli. Nemůžou si mě pamatovat. Bylo mi pět roků. Ugo se na mě díval, jako bych byl průhledný. Franca se ale na okamžik zarazila, když se setkala s mým pohledem. Poznala mě, vím to. Ženy mají šestý smysl. Nebo jsou možná jen inteligentnější. Ale neměl jsem odvahu je zastavit. Koneckonců bych nevěděl co jim říct.

Vyhrnul jsem si kalhoty a šel jsem až k moři. Slunce už zapadlo za obzor. Měl jsem jenom čtvrt hodiny na to, abych postavil ten hrad z písku, který jsem nedostavěl před tolika lety. Moje schopnosti architekta a stavitele hradů z písku čas neporušil. Skoro ho mám hotový, když mi ho spláchne nečekaná vlna a s lhostejnou zlomyslností ho srovná.

Je to osud, že nechávám věci nedokončené. I hrady z písku.

– 52

Večer s Umbertem a Corradem v San Lorenzu. Na poslední chvíli se přidal taky Oscar. Od doby, co se zasnoubil, vypadá jako jeden z nás, i když má o třicet let a třicet kilo víc. Dneska večer využil volnosti pohybu, protože Martina vzala za neteř prohlídku Říma by night.

Rezervovali jsme si stůl v romantické a rádoby bio restauraci. Teplý večer nám umožňuje sedět venku, v obklíčení studentů. Dělíme se o pinzimonio, a než přinesou zelené lasagne, vyloží nám Oscar svou poslední ideu na zlepšení kvality života v Itálii. Jeho úvaha vyšla z pravidla aplikovaného pro řidičáky, tedy od systému jejich obnovování po deseti letech. Náš bystrý cukrář navrhuje prolongaci pro všechno, aby byla zaručena kvalita předkládaná klientovi nebo konzumentovi. Příklady, které dává, jsou velice logické.

„Nechali byste se například léčit lékařem, který promoval v roce 1962? Nebo: dali byste si opravit auto od mechanika, který se vyučil na Fiatech 1100? Nebo obhajovat advokátem, který skládal zkoušky v polovině minulého století?“

Odpověď je samozřejmě ne, nicméně všichni tři se shodneme, že to neustále děláme.

Oscar zvyšuje dávku: „Zkušenost, chlapci, nestačí. Medicína, věda, umění a sama společnost postoupily o hodně vpřed. Takže povinné obnovování a doškolovací kurzy každých deset let, pod trestem ukončení činnosti.“

„Po pravdě,“ upřesňuje Corrado, „my piloti to děláme.“

„No to bych chtěl vidět!“ vyhrkne Oscar a otočí se k Umbertovi. „A vy veterináři?“

„My… tedy máme doškolováky, ale zkoušky jako takové ne.“

„Vidíš? Já bych tohle pravidlo zavedl všude, i pro maturity. Každých deset let by se zopakovala zkouška, aby se vidělo, jestli jsme zapomněli všechno, nebo jestli jsme pořád ještě ‚dospělí‘.“

Uvažuju o tom. Fakticky, každý rok, když sleduju maturitní zkoušky, které se mají odehrát v následujících týdnech, je mi jasné, že bych nebyl schopný tu zkoušku znovu udělat a vypracovat latinské zadání nebo úkol z matematiky. Dnes je pro mě logaritmus jenom směšné slovo něco evokující a tabulka prvků oživí vzdálené vzpomínky na velkou papírovou tabuli podobnou tombole.

Oscar se vrhá do empirické zkoušky své teorie. Vstane a nahlas osloví všechny hosty v restauraci.

„Ať zdvihne ruku ten, kdo si pamatuje, proč vypukla první světová válka!“

Zdvihne ji jenom třináctiletý kluk, co se o tom právě učil.

„Kvůli zavraždění arcivévody Františka Ferdinanda a jeho manželky Žofie. Nebo to přinejmenším byla oficiální záminka. A co to je derivace? A čas předbudoucí?“

Večer končí jakousi kolektivní verzí soutěže Kdo chce být milionářem?, oživenou zdravou a povrchní soutěživostí. Najednou jsme atrakcí celého lokálu. Vracíme se domů ve dvě v noci jako patnáctiletí ulejváci a ještě cestou se dohadujeme, kdo patřil k chlapcům z Via Panisperna a jak se jmenuje hlavní město Uzbekistánu.

– 51

Moje naturopatka Madonna mě zkoumavě pozoruje.

Připadám si jako ve zpovědnici.

„Dlouho jsme se neviděli…“

„Já vím,“ odpovídám a už mám stažený ocas.

„Jak to jde s dietou?“

„Hmm… Párkrát jsem zhřešil, ale zhubnul jsem o pět kilogramů.“

„Prohřešky pomáhají se nevzdat. Vždycky radím svým pacientům jeden den prohřešků v měsíci.“

Přiznávám jí, že těch dnů v mém případě bylo víc, mnohem víc a že jsem párkrát dokonce zašel ke svému tchánovi na ciambellu.

Doktorka Zanellová se mě zeptá, co tedy dělám u ní. Pokouším se jí vysvětlit, že rychle postupující nemoc mi psychicky nepomohla vše tvrdě dodržet, ale že její stravovací rady mi nicméně svědčily, cítím se vyrovnanější a líp spím. I když bohužel markery stále stoupají.

„Není snadné stát se ve čtyřiceti veganem,“ uzavírám.

„To je pravda,“ připouští. Pak mě nabádá, abych ještě vyzkoušel dietu na ovocné bázi.

„Frutariáni jsou velice dlouhověcí. A není to náhoda.“

Slovo frutarián mě donutí k úsměvu.

Vysvětluju jí, že jsem ve skutečnosti přišel z jiného důvodu, který se netýká přímo mě.

„Mám dvě děti, šest a devět let. Chci, abyste mi doporučila dietu vhodnou pro jejich vývoj. Stravovací systém, který jim pomůže nedopouštět se stejných chyb jako já a především žít déle než já. Mají bohužel mou nedokonalou DNA.“

Doktorka se na mě usměje. Pod ledovou slupkou slečny Rottermaierové bije srdce.

Následující dvě hodiny strávíme hovorem o dietách. Dělám si poznámky. Lorenzo a Eva jsou můj život. A já nechci, aby se jim stalo to, co teď prožívám já. Nikdy.

– 50

Polovina cesty.

Chce to oslavu.

Po večeři přesvědčím Paolu a děti, abychom šli ven. Pozvu taky Oscara a Martinu, z nichž je teď úžasný stálý pár. Musím svou ženu seznámit s jednou z životních radostí.

S římskou zmrzlinovou specialitou.

Cremolato.

– 49

Neděle ráno.

Ležím na břiše s tváří zabořenou do polštáře.

Údery zvonů.

Kostel San Lorenzo fuori mura, který stojí sto metrů od našeho domu, svolává věřící. Už deset let nechodím na mši. Ode dne naší svatby. Zvolil jsem svatbu v kostele kvůli Paole. Já osobně jsem do svého farního kostela nezašel od biřmování, ani jsem se nemodlil. Jsem agnostik. Jak jsem už řekl. Ospalý agnostik.

Otevřu jedno oko, ale ani se nepohnu. Paola vedle mě vycítí pohnutí víčka.

„Kašlal jsi celou noc,“ sdělí mi, ale neotočí se.

„Promiň, jestli chceš, dnes večer se odstěhuju na gauč.“

„Ne, ale prosím tě, poslechni doktory, začni znovu trochu sportovat…, okyslič plíce, donuť je dýchat.“

„Nedokážu dobře plavat, to víš. Když pohybuju pažemi, bolí mě to.“

„Neexistuje jenom plavání. Vem si kolo, co je v garáži, a projeď se.“

Jestli něco nenávidím, tak je to jízda na kole.

Kolo v Římě, kde je to samé nahoru dolů, je úplně zbytečný dopravní prostředek. A velice nebezpečný. A jako sport pak cyklistika vůbec nemá smysl: nejsou v ní góly nebo koše, které můžeš dát, taková otrava. Představte si čtyři nebo pět hodin na kole, všichni pohromadě klábosí jako cykloturisté.

„Jak se má tvoje žena?“

„Co sestra, už porodila?“

„Opravil jsi ten odtok v koupelně?“

„Prodáš teda to suvéčko?“

Pak, pár kilometrů před cílem, probudí sprintera týmu, který pospával uprostřed skupiny, a řeknou mu, že teď je řada na něm. Pokud etapa končí stoupáním, probudí vrchaře – což je horská verze sprintera, obvykle nesympatický a strupatý vychrtlík – a vypustí ho do útoku. Ti zbylí brzy pokračují v konverzaci nebo luští křížovky.

Co to je za sport?

Pro mě sport není sportem, pokud uprostřed není míč libovolných rozměrů. Faktem zůstává, že vytáhnu roletu garáže. Uvnitř je můj starý bicykl značky Bianchi. Bude mu tak dvacet let. Je pověšený vzadu na stěně a já už na něm už čtyři nebo pět let nejel.

Okamžitě a spontánně mě napadne zásadní otázka: kdo vymyslel kolo?

Původ je sporný, od konce osmnáctého do začátku devatenáctého století bylo v Evropě vyrobeno mnoho prototypů vozidel o dvou kolech. První jízdní kolo se podle ověřenějších výzkumů připisuje baronovi Karlovi von Draise, státnímu úředníkovi ve velkovévodství bádenském v Německu, který vymyslel Laufmaschine („stroj na běh“), ve všech směrech velocipéd. Bylo to roku 1817. Nejdůležitějším vylepšením tohoto projektu ve srovnání se starými modely bylo přidání řídítek. Vypráví se, že baronův zájem na nalezení alternativy k používání koně vyvolala častá úmrtí koní způsobená malou úrodou v roce 1816 (v takzvaném „roce bez léta“ následkem sopečné erupce vulkánu Tambora na ostrově Sumbawa v dnešní Indonésii, která trvala od 5. do 15. dubna 1815 a která pokryla oblohu celého světa černým mrakem). Všechno věru úchvatné. Ale kdo opravdu vynalezl jízdní kolo?

Jak prosté.

Tentokrát chci být ale přesný.

Na listu číslo 133 Codexu Atlanticus Leonarda da Vinci výrazně upoutává nákres vozidla o dvou kolech, v němž není těžké rozpoznat moderní jízdní kolo.

Zase on? No jistěže ano, toskánský multitasking extra kvality vynalezl i Graziellu.

Vracím se k nevděčnému úkolu dát dohromady své osobní jízdní kolo, od něhož mě dělí roky haraburdí. Vidím dva pytle plné oblečení mých prarodičů, zaprášenou sbírku autorevue Quattroruote, pár ohromných krabic svých učebnic, opuštěných a zapomenutých, vyfouklou pneumatiku (možná z mé staré pětistovky), křeslo s jeho věrnými roztoči, krabici plnou ovládání bůhví od jakých přístrojů, stará elpíčka na 33 otáček, která jsem pouštěl, když jsem chtěl být diskžokejem, hnusný věšák (hnusný není ten správný přívlastek), dva křišťálové lustry se zaprášenými přívěsky. Před kolem jsou zbytky mého života, něco jako hřbitov, zvaný garáž, nepotřebných věcí, které jsem nikdy neměl odvahu vyhodit. Zničehonic se rozhodnu. Vystěhuju je, abych se snadněji dostal ke svému kolu. Každý do příslušného kontejneru: autorevue a učebnice do papíru, lustry do skla, ovládání a pneumatiky do směsného odpadu. A na zbytek si objednám odvoz od komunálních služeb. Všechno vyprázdním. Chci prázdnou garáž. Narvané garáže jsou zbytečné. Jako cyklistika.

Konečně se probojuju k jízdnímu kolu. Bianchi je pořád ve skvělém stavu. Stačí trochu oleje na řetěz, leštidlo, přifouknout gumy a je připraveno vézt mě na projížďku. Najdu si rovinatý okruh bez kočičích hlav. EUR vyhovuje perfektně. Pojedu k moři, po Via Cristoforo Colombo. Do uší si strčím iPod. Pečlivě vybírám skladby. Dance sedmdesátých let. Vyrážím při nostalgických tónech Donny Summer.

Nechávám se unášet rytmem šlapání, monotónním jako moje myšlenky. Projedu kolem kostelíka, kde čtyři mladí hrobníci nakládají do mercedesu mahagonovou rakev. Kolem asi dvacet postarších lidí ronících řídké slzy. Není na světě nic smutnějšího než pohřeb s málo účastníky. Je to jako koncert staré pěvecké hvězdy, navštívený jenom nostalgickými fanoušky. Aby se člověk vyvaroval téhle smutné možnosti, má než jediné řešení: předčasný pohřeb. Pouze místa k stání na předčasných pohřbech. Chabá útěcha.

Nikdy jsem neuvažoval o svém pohřbu. Nikdo nikdy o něm neuvažuje. A přesto je to závěrečné a neopakovatelné vystoupení každého z nás, v němž se představujeme v roli hlavního hrdiny. Takže stojí za to věnovat tomu pět minut, aspoň aby se člověk neztrapnil.

Nejdřív je třeba vybrat typ obřadu.

První typ, italský: klasický pohřeb v kostele se znuděným knězem, slzami a dojatými slovy nejbližších přátel, pak všichni na hřbitov k uložení do hrobu (pokud nepůjde o overbooking na pohřebišti pro vyvolené) a nakonec domů k nejbližším příbuzným drahého zesnulého a za pojídání studeného pohoštění z grilbaru tam plakat dlouho do noci.

Druhý typ, americký: civilní pohřbení na krásném hřbitově s trávníkem jako na golfovém hřišti, hudba a verše, pak všichni na funeral party do domu drahého zesnulého s okázalým bufetem a orchestrem, který hraje jeho oblíbené písně. Vdova se obvykle odváže při akrobatickém rokenrolu se strýcem tanečníkem.

Budu vám připadat jako rouhač, ale jednoznačně upřednostňuju ten druhý.

Můj pohřeb bude velká oslava. Škoda, že se jí budu účastnit vleže.

– 48

Lorenzovy narozeniny. Setkání se všemi jeho kamarády v jedné místní herně vybavené na pořádání oslav dětí mladších deseti let. Jediní připuštění dospělí jsme já a Paola spolu s několika přeúzkostlivými maminkami. Je to peklo křiku a kraválu, stěží zvládané dvěma majiteli v šaškovských kostýmech, kteří jsou cílem žertů všeho druhu. Ti dva mladíci dělají všechno možné, aby si získali důvěru a sympatie dětiček, ale bez výsledku.

Já se držím trochu stranou a uzobávám popcorn a slané krekry. Navrhl jsem nějaké hry, ale všechny byly s opovržením zamítnuty. Chápu, že mě devítileté děti považují za ubohého, trapného staříka.

Lorenzo celý uštvaný poletuje po sále v čele svých kamarádů. Daroval jsem mu ohromné balení barev pro malování prsty a úsměv, který ke mně vyslal, mě na vteřinu uzdravil. Až teď chápu, že existuje jedna důležitá věc, kterou v budoucnu nemůžu udělat, ale kterou musím naprosto nutně zorganizovat.

„Cože?“ zeptá se Umberto.

„Dárky. Musím nakoupit dárky pro Lorenza a Evu na příští roky. Nemůžu je opustit bez dárků k narozeninám od jejich táty.“

„Ale jak…?“

Nedám mu čas dokončit.

„Jednoduše. Já je vyberu, ty je koupíš a doručíš.“

„Aha!“

„Neříkej mi, že ne.“

„Řekl jsem aha!“

„Sepíšu ti přesný seznam, rok po roce. A ty, když uvidíš, že něco nesedí nebo mezitím vyšlo z módy, to můžeš nahradit. Dojdeme aspoň do osmnácti.“

„Můžu ti říct svůj názor?“

Přikývnu a čekám na soud svého kamaráda. Povyk v baru kolem nás jako by utichl a všichni vyčkávali, jaká bude odpověď.

„Považuju to za úžasný nápad,“ říká Umberto.

S úlevou se na něho usměju. Chápu, že jsem byl trochu agresivní, ale už nemám moc času a občas mě ovládne rozrušení.

„Děkuju,“ odpovím. Pak mu položím ruku na rameno. Dneska mě žaludek bolí víc než obvykle. Znovu jsem zašel k onkologovi a společně jsme probrali poslední analýzy. Markery ještě stouply. Můj organismus, i když jsem zlepšil svůj stravovací režim a své zvyky, to nezvládá, jako roky přetáčený motor. Ode dneška budou bolesti stále přítomné a budu je muset potlačovat analgetiky a spoustou odvahy. Jsem připravený.

– 47

Dokončil jsem seznam dárků pro budoucí narozeniny mých dvou drobečků. Věnoval jsem tomu sepisování celou noc. Při snídani v našem malém baru si ověřuju, že Umberto všemu rozumí. Psal jsem to rukou a písmo je roztřesené dojetím.

„Rozdělil jsem ty dárky podle let,“ vysvětluju mu.

Bere papír a čte nahlas.

LORENZO

10 Kufřík s kompletním profesionálním nářadím.

11 Moje akustická kytara. Natáhni nové struny.

12 Ponk, který se vejde do garáže.

13 Horské kolo.

14 Tři karty ŽÁDNÉ VÝČITKY za špatné známky. K použití během školního roku.

15 Tři žolíky OMLUVENKA na dny, kdy se mu nechce jít do školy, tak nebude muset simulovat horečku, jako jsem to dělal já. Platí až do konce lycea.

16 Jeden víkend doma bez Paoly a Evy s povolením na pozvání kamarádů. Ocení to. Dej mu krabici prezervativů.

17 Moje sbírka Diabolika. Pověř ho, ať ji prodá na eBay. Ale nejdřív ho přinuť aspoň jeden výtisk si přečíst. Třeba se mu bude líbit.

18 Ojeté auto, ale bezpečné. Raději s už bouchlou karoserií, tak nebude trpět jako já, když jsem naboural s dědečkovým autem do závory garáže.

Poznámka: Zabraň Paole, aby mu ke čtrnáctinám koupila skútra. A přesvědč ji, ať souhlasí s „nekonvenčními“ dary.

Umberto žasne.

„Takové dárky bych si přál dostat od svého otce,“ svěří se mi. „A co ti obvykle dával?“ „Padesát tisíc lir.“ Jeho otec, který zemřel před pár lety po velice dlouhé nemoci, byl muž bez citu, podobný leda tak Adolfu Hitlerovi. Po deseti letech, co jsem k nim chodil domů, ještě neznal mé jméno. Pro něj jsem byl „ten domovníkův syn“.

Můj přítel odežene bolestnou vzpomínku na otce a předčítá druhý seznam dárků:

EVA

7. Velký květináč se stálezelenou rostlinou, kterou zasadí a bude opečovávat v zahrádce u dědečkova domu.

8. Strojek na zmrzlinu. A všechno bio ovoce, jaké si bude přát.

9 Víkend v Zoomarine a koupání s delfíny.

10. Malá vertikální zahrádka, která se vejde na balkon.

11. Pes z útulku podle jejího výběru. Pokud bude Lupo už mrtvý, jdi ho koupit hned po jeho smrti. A pak vymysli něco jiného.

12. Nějaké ženské hadříky. Postupně ji odnauč nosit montérky s laclem.

13. Zaveď ji do obchůdku Klábosení, jestli bude ještě existovat. Deset předplacených klábosení s Massimilianem. Bude to potřebovat. Třináct let je komplikovaný věk. Vysvětlit Paole.

14. Román objednaný u Roberta, v němž se hlavní hrdinka bude jmenovat Eva a bude to zatraceně bojovná ekologická aktivistka u Greenpeace. Nikdo nemá svou vlastní knihu.

15. Tři žolíky OMLUVENKA na dny, kdy bude organizovat politické manifestace. Vím, že to bude dělat. Platí až do konce lycea.

16. Také pro ni víkend doma s kamarádkami, bez maminky a brášky za zadkem. Pamatuj na prezervativy pro všechny.

17. Karta pro víkend all inclusive v kempu s momentálním snoubencem.

18. Ojetý Smart. Ženy, které jsou ve všem lepší, což je záhadou, neumějí parkovat.

Dočte a zvedne ke mně oči.

„Ještě poslední věc…,“ dodávám, „až jim bude třináct čtrnáct, promluv si s nimi, s oběma, o sexu a takových těch věcech.“

„Já?“

„Raděj ty než Corrado, ne?“

„To teda určitě. Ale nevím, jestli…“

„A pak ukecej Paolu, ať je pošle do Ameriky na prázdninový kurz, aby si zlepšili angličtinu.“

„Dobře. Pokusím se. Víš, že nepatří k těm, co se dají snadno ovlivnit.“

„Na tebe dá. Pošlu ti na konto peníze, které budeš muset utratit. Pár dárků jsem už obstaral, protože jsou věčné, třeba ten kufřík s nástroji, udělal jsem v seznamu hvězdičku. Ostatní musíš vybrat sám až v dané chvíli, třeba tu rostlinu nebo kolo. Jestli utratíš víc…“

„Jestli utratím víc, tak si nedělej starosti…,“ skočí mi do řeči.

Nemám slova, kterými bych mu poděkoval. Chci ho obejmout, když pobaveně dodá: „A k Vánocům jim nedáš nic?“

Musím se usmát.

„O Vánoce ať se postará Ježíšek. Copak musím dělat všechno já?“

A teď ho můžu obejmout.

– 46

Brancaleonova armáda dnes hraje o postup do play-off. Když vyhrajeme aspoň o pět branek nad druhými v tabulce, Flaminia’s Warriors, už v pohodě a v závěrečné části soutěže, kvalifikujeme se jako desátí. Poslední postupové místo.

Jak jsem vám už řekl, o mém zdravotním stavu ví jenom Giacomo, můj mlčenlivý asistent. Když jsem mu to sdělil, skoro před dvěma měsíci, nijak se nevyjádřil. Pět minut mě svíral v objetí překypujícím citem. Byl jsem mu vděčný.

Rozhodl jsem se, že před mančaftem budu stále mlčet. Nechci žádné rozptylování. Je to poprvé v naší krátké historii, kdy máme možnost zahrát si o postup do vyšší třídy.

Jsme v utkání hosté, hraje se v příšerném bazénu na Via Flaminia, s oprýskanými šatnami a dlaždičkami ponechanými svému osudu už čtvrtstoletí. Na tribunách asi padesátka zlověstně působících rodičů našich soupeřů. My máme šest fanoušků, mezi nimi i Corrada, kterému se vodní pólo nelíbí a je tu proto, že pak jdeme spolu na pivo. Je tu i otec Mejdlíčka, našeho nespolehlivého brankáře, který nikdy nechodí, protože žije odloučeně od manželky někde u Comského jezera. Doufám, že ho synek ušetří obvyklého nedůstojného představení plného tvůrčích kiksů na brankové čáře.

V šatně se snažím mužstvo patřičně motivovat. Věnuju se především psychologickému povzbuzení našeho šilhavého středního útočníka Martina, pachatele dvou neproměněných trestných hodů v minulém zápase. Trestné hody se ve vodním pólu jen těžko zkazí, chce to velké nasazení a trochu smůly, aby to jeden dokázal. Stačí prudce hodit míč, udeřit míčem o vodu ‒ a gól je téměř jistý. Brankář nemá dost času reagovat, aby se ubránil hodu ze vzdálenosti pět metrů. A Martino přesto minulé úterý jedním trefil břevno a druhým přímo tribunu. Remizovali jsme 8:8, kdybychom vyhráli, nebyli bychom dneska nuceni bojovat o tu nutnou a nepravděpodobnou gólovou smršť.

Počáteční hvizd.

Rodiče soupeřů spustí ohlušující řev, hulákají a doprovázejí se pískáním a troubením. Vypadá to jako finále mistrovství světa na Maracaná.

V první čtvrtině utkání bleskově prohráváme o tři branky. Osm minut, během nichž nezaznamenáme jediný hod na branku hodný povšimnutí. To nedokážeme.

Druhou část vyhrajeme 2:1. Celkové skóre je 4:2 pro ně.

Zasypu mančaft nadávkami. Starý trik, který téměř vždycky zafunguje.

Ve třetí čtvrtině jsou Warriors už trochu unavení a uspokojení. Využíváme toho. Martino zaznamená hattrick a já v šilhavých očích svého oblíbence vidím štěstí. Dáváme čtyři branky a dostáváme jednu. Je to 6:5 pro nás. To nestačí. Musíme dát ještě čtyři a nedostat ani jeden. Moc těžké, vzhledem k tomu, že Mejdlíčko je jako vrátný v hotelu, pozdraví každý míč, který se přiblíží k brance, a nechá ho projít dovnitř.

Prosím kluky o poslední nápor. V těch posledních osmi minutách je ve hře celá sezona. Musíme dát každé dvě minuty jednu branku. V pólu je to možné.

Já, jak víte, nevěřím v Boha, nevěřím v zázraky a nevěřím, že to dokážeme.

Ale je mi to vyvráceno. Po sedmi minutách je to 4:0 pro nás. Celkově 10:5. Perfektní výsledek na postup. Třicet vteřin před koncem drama. Útočník Warriors jde do protiútoku, jeden z mých kluků, nejmenuju, abych ho příliš neobviňoval, ho stáhne zezadu, aby ho zastavil, když už je pár temp od branky. Faul. Náš hráč je vyloučen a následuje trestňák.

Na značku, která ve vodě není, ale jako by tam byla, se staví jistý Ivan Gualazzi, kanonýr, který s naprostou jistotou dává branky z jakékoliv pozice. V tabulce střelců je na třetím místě. Vodní bestie.

Proti němu vyděšené oči Mejdlíčka. Zápas a kvalifikace jsou v jeho kluzkých rukách.

Jeho otec na tribuně ho povzbuzuje pravým jménem: „Alessio, do toho!!!“

Mejdlíčko zaujme postavení na brankové čáře a čeká odstřelení.

Otáčím se. Nechci se dívat. Můj asák všechno natáčí jako obyčejně. Jeho videa nám slouží ke studiu chyb a k přípravě na další utkání. Ale jestli Mejdlíčko nechytí, nebudou žádná další utkání. Po pravdě až teď si uvědomím, že tohle může být konec mé nepříliš brilantní trenérské kariéry.

Obrátím se zpět. Rozhodnu se vyzvat osud a dívat se na nejdůležitější trestný hod svého života. Byl jsem brankář a vím, co člověk cítí, když míč vletí do branky. Pocit nekonečného ponížení.

Gualazzi má míč v rukou. Je to levák a zloun.

Mejdlíčko mává rukama a snaží se zůstat nad vodou.

Jeho otec stojí a mlčí.

Syn na něho vrhne jediný pohled.

Fandové našich soupeřů ztichli, jako by tenhle trestňák už posunul výsledek v náš prospěch. Vědí, že dostat tenhle gól rovná se pro nás prohra.

Sudí se chystá písknout.

Už jsem vám říkal: ve vodním pólu je téměř nemožné minout z trestného hodu.

Gualazzi pálí jako podle manuálu: míč se odrazí od vody, letí a míří s přesností hodnou Viléma Tella přesně do šibenice. Není co říct, ten trestňák byl vypálený naprosto bezchybně.

Ale nemýlící se útočník netuší, že udatný Alessio, přezdívaný Mejdlíčko, zvolil právě tento trestný hod, aby předvedl nejkrásnější zákrok své kariéry. Jako dravý sokol vylétne nalevo a zasáhne míč, který užuž směřuje do branky. Skok z vody téměř nadlidský, jako by ho jakási tajemná pružina vymrštila nahoru v ten správný okamžik. Míč letí ven a soudce píská konec nepřátelské akce. Vyhráli jsme 10:5. Mejdlíčko dostane hysterický záchvat radosti, jako Marco Tardelli během španělského finále ve dvaaosmdesátém. Plave sem tam bazénem a ječí nesrozumitelné věty. Všichni ho objímají a oslavují. Jeho otec na tribuně dělá neslušné posunky na fandy soupeře a riskuje tak, že bude lynčován. Taky Corrado, který ani nezná pravidla, huláká a skanduje: „Mejd-líč-ko! Mejd-líč-ko!“

Jsme v play-off.

Ještě tomu nevěřím.

V pominutí smyslů skočím oblečený do vody. Takže utopím i mobil a peněženku. Je mi to jedno.

Jsme v play-off.

Můj asistent natáčí celý ten nedůstojný spektákl z okraje bazénu na svou videokameru. Slavíme ve vodě, dokud nás plavčík neupozorní, že za pět minut začínají kurzy plavání a oni ještě musí demontovat branky.

Naše neslušné chóry pokračují i v šatně.

Jsem šťastný.

Šťastný, jako když jsem v lyceu zjistil, že jsem nepropadl. Pocit je přesně takový. Moc dobře si ho pamatuju. Čistá radost téměř pevného skupenství, nekontaminovaná žádnými úvahami.

Štěstí extravergine.

Vracím se domů a sděluju novinku Paole a dětem, které nešly, protože mají fofr ve škole, týdny plné zkoušení a v Lorenzově případě taky zkoušek na představení na konci roku. Nechápou historickou důležitost našeho postupu. Moje manželka se na mě dívá, jako bych byl kretén, který šílí kvůli gólu danému na domovním dvoře. Dokáže jenom zamumlat vlažné „jste dobrý“.

Adrenalin mi nedovolí usnout až do dvou v noci.

Zbývá čtyřicet šest dní do mé smrti, ale dneska jsem nesmírně šťastný.

– 45

Šel jsem s celým mančaftem oslavit play-off do rybí restaurace ve Fregene. Místo jsem nevybral já, majitelem je otec Martina, našeho goleadora, a už měsíce trval na tom, že nás všechny pozve. Miluju ryby, syrové i vařené, moje popstar naturopatka mě za to bude nenávidět, ale opravdu nesnáším barbarský zvyk, který mají v některých lokálech včetně tohohle, že tě nechají osobně vybrat langustu, kterou ti pak uvaří. Odmítám se zúčastnit masakru a objednávám si špagety s rajčaty a bazalkou. Naopak moji svěřenci se rojí kolem velké nádrže s korýši a jednoho po druhém odsuzují k smrti, zapomínajíce při tom na společnou vášeň pro vodu.

Když zůstanou poslední dvě langusty a Mejdlíčko si ještě má vybrat, představuju si myšlenky langusty vlevo, té menší, kterou zatím nikdo nechtěl mít na talíři.

„Zůstaly jsme dvě. Mors tua vita mea. Mladý exemplář člověka na nás hledí a nemůže se rozhodnout. Když se narodíš jako langusta, hned víš, že tvůj život bude těžký. Že nikdy nebudeš vlastnit podkroví, ani mobil, ani iPad, dekodér, SUV a všechny ty věci, které, jak se říká, dávají pocit štěstí. Když se narodíš s krunýřem nalepeným kolem sebe, nemůžeš dělat nic jiného než zůstat na mořském dně a pochodovat tam a zpátky, být opatrná, abys nedupla na nějakého platýsovitého zahrabaného v písku. A moje dny plynuly přesně takhle, zdravila jsem proplouvající hejna veselých sardinek, pokecala jsem si s nějakou sympatickou chobotnicí nebo jsem poslouchala úžasné anekdoty ryb klaunů. Normální život, trochu jednotvárný, ale prožívaný v čerstvé vodě. Určitě jsem si nemohla stěžovat. Pak se objevil zlověstný stín rybářského člunu. Spolu s desítkami přátel a známých jsem byla vytažena vzhůru ve velké síti. A najednou jsem se během pár hodin ocitla v nádrži tohohle restaurantu nevalné kvality ve Fregene, který gastronomické průvodce zcela ignorují. Už jsem znala svůj vroucí konec. Legendy o tomto vražedném zvyku lidí mi vyprávěla maminka. Ale pořád jsem si myslela, že jsou to právě jenom legendy. A místo toho jsme tu zůstaly jen dvě. Mám ještě slušnou šanci to přežít. Ale nic takového. Chlapec zdvíhá paži a ukazuje právě na mě. Zdravím svou partnerku v dobrodružství, která mě přežije (obávám se, že jen o málo), a proklínám svého vraha, který se i se svými kamarády směje jako idiot, když mě majitelova ruka v rukavici vytahuje z vody. Vydávám se důstojně na svou poslední cestu. Z nádrže do kuchyně, nějakých patnáct metrů. Vrývám si do paměti všechny tváře a hlasy v restauraci. Dvě Japonky, které si myslí, že jsou na Azurovém pobřeží, čtyři francouzské mladíky hledající kemp, dva staré německé manžele, tým ječících puberťáků doprovázených obézním trenérem.

Pak skok do vody, nikdy jsem v nich nebyla dobrá. Voda je teplá. Velice teplá. Příliš teplá. Pak zkrat a světlo navždy zhasíná.“

V tomhle období se cítím trochu jako langusta. Ale mnohem míň důstojný. Opouštím večeři a její hospodské chorály a na pár minut vycházím na pláž. Je tma. Nikdo nikde. Můžu v klidu brečet.

– 44

Základní věc, kterou prostě nesmí dělat umírající člověk, je jít někam s chronickým depkařem. No a prosím, já tu sedím v mizerné pizzerii s Giannandreou. Už se mi stal sympatický a nemohl jsem odmítnout jeho pozvání na večeři. Cítí potřebu vyprávět mi svou nešťastnou milostnou historii. Naznačil jsem vám, že jeho manželka utekla s pumpařem z Udine, ale zjišťuju, že tohle je pouze oficiální verze. Ta pravá by srazila do deprese každého.

„Marta a já jsme pracovali spolu v jednom krejčovství, byl to ateliér na úpravy oděvů, který jsem zdědil po otci. Dvě děti kolem osmnácti, pevná pracovní doba, normální, ne-li smutný život. Měli jsme čtyři zaměstnance, no, bohatí jsme určitě nebyli, ale žili jsme si dobře. Jednoho dne si náhodou přečtu pár Martiných mailů a najdu jednu její starou konverzaci na chatu se sestřenicí, v němž komentuje skutečnost, že ani jedno naše dítě není moje, ale má je se dvěma různými muži.“

Nevím co říct. Nepřerušuju ho.

„Takže po ní chci vysvětlení a ona všechno okamžitě přiznává, jako by to bylo vysvobození. Otcem mé starší dcery je můj mladší bratr, ten jidáš, prostě jsem vychoval svou neteř, syn je zas potomkem rakouského dělníka, který u nás jednu sezonu pracoval.“

„Dal sis udělat testy DNA?“

„Okamžitě. Nejsou moje.“

„A cos udělal?“

„Pokusil jsem se ji zabít,“ odpoví s andělským klidem.

„Zmlátils ji?“

„Nene, já ji prostě bodl nožem. Škrábanec na břiše, skoro jsem ji minul. Neudala mě.“

Následuje trapné ticho.

„Ale už je to dávno. Zavřeli jsme krejčovskou dílnu a za tři měsíce jsem byl rozvedený.“

„A je ti líp?“

„Ne.“

„No, připadalo mi to tak.“

„Každou noc se mi zdá o tom, že zabiju svého bratra a vyhlásím válku Rakousku.“

„Zkus už na to nemyslet.“

Poslouchám tu svou větu, která burácí banalitou. Chtěl bych vidět vás, jak se snažíte nesmát, když vám někdo vypráví o tom, že není otec svých dětí a že jedno je jeho bratra! I ta nejhnusnější mýdlová opera by odmítla zápletku tak nechtěně komickou.

Giannandrea neodpoví. Úplně zhasl. Hledí do prázdna. Poprvé vytuším jeho hluboký smutek a – ve stejné chvíli – i to, jak je nebezpečný.

Večeři končíme komentováním mizerné kvality margherity, kterou jíme, a řečmi o zbytečnosti komárů v ekosystému.

Nabízím se, že ho doprovodím domů. „Kde bydlíš?“ „V jednom bed and breakfast tady vzadu.“

To, čemu on optimisticky říká „ubytování se snídaní“, je putyka za nádražím se záchodem na chodbě. Chápu, že tam nežije kvůli penězům, vzhledem k tomu, že v Římě okamžitě našel práci jako krejčí v jednom módním ateliéru, ale protože si libuje ve své depresi a dokonce ji přiživuje. Perverzní psychologický mechanismus, který moc dobře znám. Slibuju si, že mu budu volat častěji. Asi je to absurdní, ale je ve větší depresi než já.

– 43

Když nás Oscar pozve na večeři, je to pro nás čtyři vždycky svátek. Jeho první chody jsou potěšením pro patro, s hlavními chody z ryb může přímo do soutěží a jeho moučníky jsou samozřejmě hodné profesionála. Co je vdovec, se to ale často nestává a tohle je poprvé, co nás bude hostit jako „snoubenec“. Dveře nám otvírá sama slečna Marplová, která pořád nosí ta rozměrná roucha s květinovým vzorem, který by byl hnusný i na letním ubruse.

„Oscar je v kuchyni. Dává do trouby kanice na soli.“

Vede nás do obýváku a rovnou se rozsadíme kolem stolu. Když můj tchán tvoří, nechce být rušen, je jako herec v šatně, připravený se ukázat až po roztažení opony. Slyšíme jenom jeho hlahol z kuchyně.

„Chcete všichni na těstoviny trochu feferonek?“

Ozve se chór všeobecného souhlasu. I děti už dědeček naučil na výrazné chutě.

„Dejte si zatím předkrmy!“

Hladově se vrháme na zázrak z mozzarell, kolem kterých je lilková caponata, recept na ni zná jenom Oscar a drží ho v tajnosti. Zatímco Paola si povídá s Martinou o tom, jak se v posledních letech zhoršilo italské školství, rozhlížím se.

Obývací pokoj je jiný. Nábytek byl rozmístěn racionálnějším způsobem. Je tu i větší pořádek. A na parapetu dokonce stojí dva květináče. Není ani třeba slečny Marplové k závěru, že Martina tu bydlí. Moje pátrání přeruší příchod prvního chodu: pekáč se zapečenými těstovinami po puglijsku, s masovým ragú a šunkou. Už jste vytušili, že jsem definitivně dal vale ozdravné dietě, už mi zbývá jen málo času a mám chuť se pěkně naprat.

„Dámy a pánové, specialita šéfkuchaře!“

Oscar má na sobě kuchyňskou zástěru, která zdůrazňuje jeho okrouhlost. Co se zasnoubil, je mnohem slušnější a vybroušenější v řeči. Což je pro mě zábavné, když tak dobře znám jeho tajenou drsnou římskou mluvu. Zatímco servíruje těstoviny, sdělí nám novinku potvrzující to, co jsem už tušil.

„Rodino, chci vám sdělit, že už před pár dny se Martina přestěhovala ke mně a pustila svůj byt v Prati.“

Jásavé výkřiky a potlesk, trochu na počest jídla, trochu kvůli zprávě. Martina je dojatá touto oficiální investiturou, ale dokáže o tom zažertovat.

„Řekla jsem mu, že je ve zkušební lhůtě. Muže je třeba pořád držet zkrátka.“

„Děláš dobře, babičko,“ pronese Eva. Její spontánní použití oslovení „babičko“ všechny na mžik zaskočí. A pak slečna Marplová najde úžasné řešení.

„Byla bych raději, kdybys mi říkala Martino. Jako kamarádce.“

Evě ten návrh připadá rozumný.

„Jak chceš, Martino. Umíš vařit?“

„Ano, ale Oscar je lepší.“

„To můžu bez falešné skromnosti potvrdit,“ prohlásí Oscar. „Ale Martina má spoustu jiných předností.“

„Třeba?“ netaktní Lorenzova otázka.

Doufám, že Oscar vynechá sexuální výkony čilé stařenky a zmíní jiné klady své nové družky.

„Například je nejlepší na světě ve hře na schovku.“

„Fakt?“ Eva už je nadšená.

„Vyhrála jsem olympiádu ve schovávané,“ říká Martina.

„Žádná olympiáda ve schovávané se nekoná,“ odporuje Lorenzo.

„Jasně že se koná,“ prohlásí Oscar. „Poprvé se konala roku 1904, prvním vítězem byl Angličan, jistý James Ascott.“

Poslouchám ho, jak si vymýšlí báchorky, jen aby pobavil mé mrňousy, za podpory slečny Marplové, která se projevuje jako zdatný komplic, a nezasahuju. Miluju svého tchána. A toho, kvůli čemu mi bude chybět, je taky spousta.

Výraz římského vejtahy, který ví všechno líp než ty.

Obrovský stín na stěně cukrárny.

Bouchání na rameno, po nichž se vždycky až zapotácím.

Hrozně zvýšený hlas.

Když filozofuje se svými zákazníky.

Tajná vášeň pro Britney Spears.

Když hladí každého psa na ulici.

Jeho boty číslo 46.

Když se na mě mlčky dívá a už všechno pochopil.

Když mě používá jako morče pro nový dezert.

Když recykluje vánoční dárek a nepamatuje si, žes mu ho před pár lety daroval ty.

Schopnost kdekoliv usnout.

A – samozřejmě – jeho smažené ciambelly.

Fakt mi bude chybět.

Až teď si uvědomím, že pořád úplně nevhodně používám výraz „bude mi chybět“. To já odcházím, to já když tak budu scházet. Vracím odesilateli slzu. Dnes večer ne. Mezi vedlejší účinky tohohle neštěstí je tím nejvtipnějším to, že se ze mě stal fňukal.

– 42

Corrado má sympatický zvyk, který mi až dodneška připadal hodně zábavný: věnovat přátelům k jejich narozeninám zarámovanou falešnou stránku Messaggera, na níž je nekrolog oslavence a vzpomínkový článek. Pochopitelně v souboru jeho přátel není žádná VIP osobnost, která by měla na takový článek právo. Jeho cituplné a zábavné nekrology jsou věnovány úředníkům, pošťákům, trafikantům, majitelům pizzerií, lékárnicím, uklízečkám a tramvajákům. Zkrátka všichni jeho historičtí přátelé a známí už byli poctěni, často několikrát, touto iniciativou. Já taky.

Našel jsem svůj starý nekrolog v šuplíku a čtu si ho.

Když mi ho před několika lety daroval k narozeninám, smál jsem se celý večer. Dnes, jak je zřejmé, mi k smíchu vůbec není. Ale neudržím se a přečtu si článek, připojený k předčasnému nekrologu, který o mně napsal.

Titulek zní: Lucio Battistini, život zasvěcený sportu.

(Od našeho dopisovatele Corrada Di Pasquale) Už pár hodin má nebeský oddíl vodního póla nového trenéra: je jím Lucio Battistini. Potom co byl v polovině sezony odvolán Ježíš, vinný tím, že podváděl, když nechal své mužstvo kráčet po vlnách, nový kouč Battistini doufejme dokáže zvrátit špatný stav rajského týmu. Z jeho hvězdné kariéry hráče si všichni pamatujeme devadesát osm dní nepřetržitě strávených na lavičce (národní rekord) a čtyři branky obdržené během tří minut při jeho posledním vystoupení v nejvyšší soutěži. V následujících letech Battistini opustil profesionální dráhu a úspěšně rozvíjel činnost osobního trenéra, když dokázal nechat zhubnout o dobrých sedm kilogramů paní Daru Lorianiovou z Říma a o čtyři a půl kilogramu komtura Casalottiho: oba navštěvovali fitness centrum, ve kterém pracoval na částečný úvazek. Úžasné výsledky, které ho zaslouženě přivedly do vedení nového týmu vodního póla na Machiavelliho lyceu. Během první sezony byly výsledky našeho šéfa okamžitě příznivé a v posledním kole mohla římská ekipa oslavit předposlední místo v tabulce velkým tanečním večerem. Místem konání byl Circus Maximus.

Bude nám chybět jeho veselí, jeho vždycky spálená pečeně, jeho bezohledná neschopnost při řízení skútrů, jeho vitální hledisko, jeho tak hermetický humor. Dnes ráno se při pohřbu snad celých třiadvacet lidí shluklo kolem jeho krásné manželky Paoly, vždy nesmírně obletované, a dvou dětí. Kněz během pohřbu třikrát popletl jeho jméno, když ho jednou nazval Luca, podruhé Luciano a nakonec – jak skvělé – Ferdinando. Po kázání se rozezněl spontánní potlesk týmu vodního póla, nadšeného, že bude moci konečně být svěřen skutečnému trenérovi. Pro toto a z tisíce dalších důvodů jsme dnes všichni na světě trochu pocítili úlevu. Sbohem, Ferdinando. Pardon, Lucio.

I přes potřeštěnost, která prostupuje falešný článek (bohužel postavený na objektivních skutečnostech), musím připustit, že číst o vlastním životě, shrnutém a komentovaném post mortem v novinách, má terapeutický účinek. Donutí tě to zúčtovat se sebou samým a bilancovat veřejné i soukromé úspěchy, nebo spoustu proher.

Corrado je neúprosný, dokáže shrnout životy ostatních způsobem tak jasným a cynickým, že je to neodolatelně komické pro čtenáře, ale dramatické pro dotyčnou osobu. Přečetl jsem si ten článek několikrát. Bohužel: můj přítel trefil do černého, žvaní, ale nelže.

Možná bych měl něco udělat, abych vylepšil svůj akutní, a daleko skutečnější, nekrolog. No, vynechejme to možná.

– 41

Žák byl přistižen, jak prohledává učebnu biologie, kde se zmocnil litru glycerinu, lahvičky koncentrované kyseliny dusičné a dvou lahviček kyseliny sírové, které byly uzavřené v příslušné skříňce zamčené na klíč a násilím otevřené řečeným žákem.

A dole je nezvratný trest: dvoudenní vyloučení z vyučování.

Čtu si ten zápis v třídní knize a nejsem překvapený. Dřív nebo později se muselo stát, že Lorenzo bude dočasně vyloučen. Na základní škole je to rarita, ale věděl jsem, že to může dokázat. Jeho učitelka mi okamžitě zavolala na mobil a já jsem okamžitě naklusal do školy. Jedna z výhod toho být poflakující se morituro. Radím se s ní v učebně, zatímco obžalovaný čeká na chodbě.

„Váš syn provedl nesmírně závažnou věc, pane Battistini. Ukradl předměty patřící škole.“ „Výraz nesmírně závažná mi připadá přehnaný. Vy jste nikdy nevzala knížku v knihovně nebo tričko na trhu?“ „Ne,“ odsekne přísně. „Ze seznamu věcí mám dojem, že zamýšlel provést nějaký svůj pokus.“

„A právě z těch jeho pokusů mám strach. Loni zamořil třídy hmyzími larvami.“

„Zkoumal reprodukci ve vlhkém prostředí, v tomto případě v bazénu na školní zahradě.“

„A to vám přijde normální? Co chtěl provést tentokrát? Zapálit školu?“

„Dejte mi vteřinku. Jen odpovím na esemesku z práce.“

Vytahuju iPhone. Lhal jsem. Google: glycerin, kyselina dusičná, kyselina sírová. Výsledek: nitroglycerin. Jsou to komponenty nebezpečné směsi. Malý chemik, kterého jsem zplodil, se pokoušel vyrobit nitroglycerin a nepochybuju, že by to dokázal. Škola by nevyhořela. Vybuchla by.

Zlehčuju to před učitelkou, která tento konkrétní průzkum zjevně neprovedla, a slibuju, že svého dědice velice přísně potrestám.

Když vycházím na chodbu, vidím ho, jak sedí na lavičce s ušima i očima sklopenýma jako ten, kdo ví, že to přehnal. Beze slova jde za mnou až k autu. Rozjedu se a jdu k věci.

„Co jsi chtěl vyhodit do povětří?“

Je užaslý, že jsem vypátral jeho záměr. Je jasné, že mě podceňuje.

„Nechtěl jsem nic zničit, jenom vymyslet ohňostroj pro to představení na konci roku.“

„A ty rachejtle by vyšly trochu, jako to říct… nadměrné?“

„Nepřidal bych tam tolik nitráku.“

Musí mi slíbit, že nikdy a už nikdy nebude zkoušet experimenty výbušné, zápalné nebo obecně nebezpečné.

„Věnuj se nevinnějším vynálezům, prosím tě. Jako to dělal Leonardo da Vinci.“

„To není pravda. Leonardo taky vymýšlel nebezpečné věci.“

Vlastně má pravdu. Doufal jsem, že to neví. Tentokrát jsem zase já podcenil jeho.

„Vymyslel tank!“ zaječí a má výraz člověka, který tě přitlačil ke zdi. „A to je nebezpečnější.“

Má pravdu, dal jsem špatný příklad. Nicméně ho znovu žádám, ať už to nikdy nezkouší. Pak se zaměřím na dva dny vyloučení. Jediné, čeho se bojí, je mámina reakce. A má pravdu. Na okamžik uvažuju o tom, že jí to neřeknu a že pošlu ten Postrach okolí, co jsem stvořil, na ty dva dny k Oscarovi a Martině, ale ta lež by se provalila hned na příští rodičovské schůzce. Rozhodnu se postavit se tomu čelem.

„Řeknu jí to já,“ prohlásím s výrazem obhájce.

Paolin jekot byl slyšet až na římský obchvat.

„Nitroglycerin? Tvůj syn si vyráběl jen tak pro zábavu nitroglycerin?“

Když říká „tvůj syn“, je fakticky hodně naprdnutá.

Vysvětluju jí, že směs je velice těžké vyrobit bez speciální aparatury, minimalizuju všechno jako klukovinu, která naštěstí neměla následky. Výsledek? Ten, kdo dostane sprdunk, jsem já. Jsem popořadě nazván: špatný příklad, neodpovědný otec, nemožný vychovatel a popouzeč dětí proti ní. Když se člověk rozzuří, říká i věci, které si nemyslí. Doufám. Zkouším kočku a tentokrát mám úspěch: Paola potlačí svůj vztek. Dvě minuty nato zaarchivujeme tenhle den s úsměvem. Jeho název je: den, kdy se náš syn pokusil vyrobit nitroglycerin.

– 40

Jedna věc, kterou nevíte. Obvykle o ní nemluvím. Můj syn Lorenzo a já jsme stejní. Taky já jsem byl děsný kluk. Už od základní školy si učitelka (jistá Miranda De Pascalis, otravná jako málokdo na světě, která byla schopná vysvětlovat ti násobilku tři dny za sebou, protože si nepamatovala, že už to udělala) pravidelně zvala mé prarodiče do školy, aby si stěžovala na mé chování. Ale nebyla to jenom moje vina. Měl jsem špatnou společnost, která mě svedla na šikmou plochu, svého osobního pokušitele. Jmenoval se Attilio Brancato, pro všechny Branca, nikdy nechodil do stejné třídy jako já, ale do té vedlejší, od základky po lyceum. Opruz. Legenda římských škol, gauner, jakých je málo, schopný vykrádat automaty na svačiny, přepisovat třídní knihy a ničit profesorům auta.

Někdo vysklil okno míčem?

To Brancato.

Někdo zavřel profesorku matematiky na záchodě?

To Brancato.

Někdo ukradl na dvoře jízdní kolo?

To Brancato.

Brancato, vždycky to byla Brancatova vina.

Pokaždé, když se stal nějaký průšvih, byl do toho zapletený Brancato. A já, který jsem za ním obdivně dolejzal, jsem se do toho přimotal taky.

Často jsem byl obviněn jako spoluviník jeho zločinů, ale pokaždé jsem klidně vysvětloval dědečkovi, že to zavinil ten mazaný Brancato, protože se na mě zaměřil a pokoušel se svalit všechno na mě.

Dědeček ho nenáviděl. Jednou se dokonce rozhodl, že mě dá přeložit na jinou školu, aby mě od něho dostal dál.

Naštěstí po skončení lycea Brancato zmizel. Nikdo o něm už neslyšel. Byl jsem volný.

Mnoho let potom, v den, kdy dědeček zemřel, jsem už nedokázal své největší tajemství udržet v sobě.

Dědeček ležel v pyžamu na posteli, vypadal už jako někde jinde, ale já jsem věděl, že mě slyší. Dojdu k posteli a zašeptám mu bez dalšího úvodu: „Dědo, Brancato nikdy neexistoval.“

Ticho.

„Vymyslel jsem si ho. Byl to můj obětní beránek. Perfektní alibi pro každou příležitost. Vymyšlená osoba.“

Ticho.

„Odpusť mi, že jsem ti to nikdy neřekl. Brancato jsem byl já.“

Myslím na to, kolika trestům, a možná i ranám, jsem se vyhnul díky Brancatovi. Pak se podívám na dědu, který má otevřené oči a dívá se upřeně na strop.

Najednou se usměje. Ne, on se směje. A nahlas. Dosti nezvyklá věc u umírajícího člověka.

Obrátí se ke mně s jiskřičkami v očích a prozradí mi: „Můj drahý Lucio, já to odjakživa věděl.“

Taky se usměju.

„Je lepší, když tě děti,“ a dodá, „a ty pro mě jsi syn, podceňují. Žijí pak šťastněji.“

Stiskne mi ruku. Silně. Pak cítím, jak ta energie mizí, jako když se vyprazdňuje zahradní hadice. Byla to poslední slova, která mi řekl.

Sliboval jsem si, že nebudu myslet na smrt. Nedokážu to.

– 39

Nejhorší věc, která se může v životě stát, je omdlít na ulici, když si jdeš koupit noviny s deseti eury v kapse a žádným dokladem. Už měsíce jsem nezkolaboval, od toho odpoledne u bazénu. To, co se stalo, mi vyprávěli později. Nějaký chodec mě viděl, jak padám na chodník jako prázdný pytel. Uhodil jsem se do ruky a do hlavy, způsobil jsem si řeznou ránu na obočí a pořádně jsem si odřel loket. Dopravili mě na ambulanci na polikliniku, kde jsem se probral za pár hodin, když už moje rodina byla celá vyplašená. Paola po dvou hodinách mé nepřítomnosti obvolala všechny nemocnice a vypátrala mě tady. Lékař jí vysvětlil – vyprávěla mi to, když jí dovolil jít za mnou –, že mi udělali cétéčko a že rána do hlavy nezpůsobila najprosto žádné traumatické poranění mozku. Pak ztlumil hlas a sdělil jí, že má pro ni špatnou zprávu. Svědomitý technik udělal to cétéčko i s hrudníkem.

„Mám podezření, že váš manžel má nádor rozšířený do plic. Opakuju, mám podezření, nejsem onkolog. Považoval jsem za správné vás upozornit.“

Paolina laxní reakce ho překvapila. „Děkuju, udělal jste dobře. Ten loket je zlomený?“ „Ne.“

Když mi Paola recituje ten dialog s tím, že napodobuje ostrý lékařův hlas, začnu se smát a okamžitě pocítím prudkou bolest v játrech a okolí. Můj zdravotní stav se zhoršuje. Už se nemůžu smát.

Francouzský spisovatel Nicolas de Chamfort tvrdil, že „nejztracenější ze všech dnů je ten, kdy jsme se nesmáli“.

Je to dramaticky pravdivé.

Lékaři si mě tam nechávají jednu noc na pozorování. Je to poprvé, co spím v nemocnici. Paola zůstává se mnou, dokud ji neurvale nevyhodí ošetřovatelka s knírkem. Zůstávám na pokoji se starým pánem, který má nohu v trakci a každých deset vteřin bolestně zasténá, s chlapečkem, který si rozbil hlavu, když seskočil ze zídky, a dvacetiletým mladíkem, který si způsobil mnohočetné zlomeniny při dopravní nehodě. Jsem v dobré společnosti. Zítra odtud vyjdu po svých a půjdu si zaběhat. Usínám hodně pozdě, ukolébaný staříkovým naříkáním. A zdá se mi o tom, že se vracím zpět časem, do okamžiku, kdy jsem políbil paní Moroniovou. Dnes jsem si jistý, že bych dokázal odolat.

– 38

Kolik je dní, které si ze svého života dobře pamatujete? Těch výjimečných, které dokážete popsat i po mnoha letech. A kolik je naopak těch obyčejných, v nichž se nestane nic pozoruhodného a které odplynou nenápadně pryč?

Těch druhých je mnohem víc. Zjišťuju, že si pamatuju tak stovku památných dní, proti více než 14 000 neviditelných. Vycházím z nemocnice s utkvělou myšlenkou. Chci, aby dnešek byl den, který se zařadí vedle těch tří, o nichž jsem vám vyprávěl na začátku tohoto příběhu. Kdybych včera zemřel, o čtyřicet dní dřív, s hlavou rozbitou o chodník, neodpustil bych si to. To zazvonil alarm odněkud z nadpřirozena: „Hej, Lucio, ty si myslíš, že ovládáš svůj osud a že máš ještě čtyřicet dní života, ale nikde není řečeno, že to tak bude.“

Otázka zní: co dělá den mimořádným? Je možné prostě jen od stolu naplánovat čtyřiadvacet hodin tak originálních, že si získají právo na místo v hitparádě nejkouzelnějších okamžiků tvého života?

Odpověď je: ne.

Když rozebírám mimořádné dny svého života, všimnu si, že to, co z nich udělalo ty jiné, je téměř vždycky nečekaná událost a navíc nenaprogramovatelná: Lorenzův první vypadlý zoubek, první polibek s Paolou, objetí s mou babičkou, když jsem odjížděl na svůj první skautský tábor, okamžik, když jsem dostal nejlepší body za opsanou kompozici z matematiky, noc, kdy jsme s Corradem a Umbertem spali ve Florencii v autě a ráno jsme se probudili uprostřed trhu, utajená oslava, kterou mě překvapila Paola o mých pětatřicátých narozeninách. Malé věci, které jsou koncentrátem mého života. Rozhodnu se, že pro dnešek nebudu organizovat nic a nechám se překvapit. Volám Massimilianovi a vyprávím mu o večeři s Giannandreou. Prozradí mi, že to všechno věděl. Taky on si myslí, že náš depkař potřebuje pomoc. A něco ho už napadlo: chce mu navrhnout, aby mu ve svém volnu po krejčovině pomáhal v obchodě.

„Je lepší, když najdeš na pokecání dva přátele, ne?“

Připadá mi to jako skvělý nápad, jak Giannandreu trochu vtáhnout mezi lidi.

Končím hovor a den pokračuje dál jako anonymní až do sedmi hodin večer. To se vracím domů z bazénu, otevřu dveře a uvidím Evu, jak za stolem v obýváku píše úkoly, nohy nad podlahou. Obrátí se a prudce na mě vykulí své modré oči. A usměje se na mě.

„Mňau, tati!“

Okamžitá radost odežene pryč všechny mé neduhy.

Dneska je mimořádný den.

– 37

Když mě za prosklenými dveřmi Klábosení přivítá Giannandrea, nezadržím úsměv.

„Massimiliano se hned vrátí,“ oznamuje mi, „posaď se.“

Vypráví mi, že tu pracuje ode dneška dopoledne. Massimiliano mu nabídl polovinu tržby, kromě hotových výdajů. Hodně velkorysá nabídka, kterou dvojnásobný krejčovský paroháč nemohl odmítnout. Koneckonců už teď chodil do obchodu každý den a Massimiliano, vzhledem k úspěchu podnikání, potřeboval pomoc, aby měl občas pár minut volna.

„Jsem rád, že tu pracuješ,“ říkám mu.

„Není to tak úplně práce, prostě pomáhám kamarádovi, když mám čas. Myslím, že mám schopnost lidem dobře radit.“

Nemám námitky.

„Nevypijeme si čaj?“ navrhnu.

Deset minut nato už sedíme v křeslech jako dvě starší dámy z Nové Anglie a upíjíme pu-erh, který slabě voní jako vlhká hlína. Tentokrát je se svěřováním řada na mně. Vyprávím mu, že jsem už ve dvou třetinách své závěrečné cesty a že jsem dosti spokojený s jejím průběhem. Prožil jsem okamžiky nepopsatelného štěstí, vystřídané chvílemi hlubokého smutku. Citová horská dráha.

„Už není žádná naděje?“

„Ne, bohužel,“ odpovídám mu klidně, „ všechny analýzy jsou shodné. Hodnotí můj fyzický stav jako prudce se zhoršující.“

Sám sebe překvapím, s jakým odstupem dokážu mluvit o své nemoci. Před dvěma měsíci bych to nezvládl bez emocí, teď se to stalo skoro všední. Nerezignoval jsem, ale zvykl jsem si. Taková je lidská povaha: zvykneme si na všechno.

„Zahrajeme si Subbuteo?“ navrhnu. „Dlužím ti odvetu.“

S radostí přijímá. Já si vybírám Itálii a on na zelenou plochu rozmisťuje zelenozlatou Brazílii. Klasický souboj moderního fotbalu.

Za pár šoupnutí vedu už dva nula. Taky tentokrát se náš dobrý Giannandrea ukazuje jako pozorný a skvěle technicky vybavený hráč, ale já, odpusťte tu pýchu, jsem prostě světová extratřída. Během své kariéry hráče Subbutea jsem prohrál jenom dva zápasy. Jeden s Ernestem Morellim, grázlem, který chodil do vedlejší kvinty na lyceu, druhý s Corradem, ale to byla prohra způsobená sérií klikařských strků mého kamaráda, které ovlivnily výsledek. Dneska bez námahy vyhrávám 5:2. Právě když si tiskneme ruce, vrací se Massimiliano.

„Doufám, že mi nechceš ukrást práci,“ řekne s úsměvem Giannandreovi, pak dodá: „Kdo vyhrál?“

„On,“ odpoví depkař. „Nechápu, proč se tím neživil.“

Nestihneme víc okomentovat zápas, protože vejde nová klientka, hezká manažerka kolem čtyřicítky, která má na čele napsáno „stres“. Vidí tři chlápky kolem Subbutea a vyděsí se.

„Promiňte, vešla jsem, protože mě zaujalo to jméno. Co prodáváte?“

„Klábosení, paní. Je to tam napsané. Dáte si čaj? Bylinkový?“ Je zmatená, ale nedokáže odejít. „Ano, děkuju.“

Dáme se do díla. Já opláchnu šálky, Giannandrea přilije vodu do konvice a Massimiliano dámu usadí a baví ji tak mile, jak to dokáže jenom on.

Už jsem to řekl a znovu to opakuju. Kdybych měl šanci na delší život, pokusil bych se otevřít řetězec obchůdků Klábosení. A možná bych spasil svět.

Zatímco se nově příchozí svěřuje Massimilianovi, že právě přišla o důležitý kontrakt, usměju se na ni a zeptám se jako dokonalý anglický majordom: „Mléko nebo citron, madam?“

„Mléko,“ odpoví mi už uvolněná. „A bez cukru, prosím.“

Mrknu na Massimiliana a Giannandreu: jsme velmi zdatný oživovací tým.

– 36

Na mobil jsem si zadal pro každého jiné zvonění, tak už podle melodie poznám, s kým budu mluvit. Umberto má troubení z Indiana Jonese, což je jeho oblíbený film.

„Přijedeš dneska večer do Fregene? Vyrazíme si tam všichni!“

„Všichni kdo?“

„Tři mušketýři!“

Hned dostanu strach z nějakého velkého podrazu: plážová diskotéka s nálety komárů a povinnou konzumací, ne, ještě hůř, představení nějakého římského komika se slepencem recyklovaných melodií.

„Kam jdeme? A chci všechny detaily, na nic nezapomeň. Nějak tomu nevěřím.“

„Do Fregene, už jsem to říkal!“

„Jo, ale co tam budeme dělat?“

„Jdeme se podívat na západ slunce!“

Vysvětluje mi, že je to nová móda, tak trochu New Age, pozdrav slunci. Minulou sobotu mu to ukázala jedna novinářka veganka na jejich prvním a posledním rande. Vypráví mi, že tam bylo víc než tisíc lidí, co se přišli na pláž rozloučit s denní hvězdou. Šílené.

Nechávám se přesvědčit, v osm večer zaparkuju poblíž promenády a najdu Corrada a Umberta u branky na volnou pláž. Je nás u moře opravdu víc než tisíc a mistral, co fučí místo západního větru, hrozí omrzlinami mimo sezonu.

„Kdy to začíná?“ Mezi publikem už se šíří očekávání. Kromě občasného bláznivého potlesku. Pár lidí si na písku roztahuje deky. Jiní mají piknikové stolky, stany a kytary. Malý Woodstock na římském pobřeží. Znějí nesmrtelné písně Boba Dylana. Jako na skautském táboře. Nějaký drzoun dokonce riskuje archivní Joan Baezovou.

My mušketýři jsme se usadili trochu stranou, všichni tři na jednom ručníku. Vyzuli jsme se a Umberto má dokonce na hlavě šátek, ještě nevím, jestli se mám dojmout nebo se cítit jako blázen mezi blázny.

Najednou nastane nábožné ticho.

Protagonista zahajuje svou show.

Někteří se začínají vášnivě líbat, další do sebe ládují panini s omeletou nebo si slibují věčnou lásku, někdo omámeně zírá na rozzářený obzor, další s jekotem vběhne oblečený do vody, nebo chatuje na Skypu se snoubenkou kdesi daleko, nebo využije nepozornosti všech a ukradne kabelku, nebo cvaká fotografie nezapomenutelného okamžiku. Je mi to jasné, zrodí se sběratelé západů slunce: máš ten ze Santa Marinelly dvacátého srpna? Ne, ten mi chybí! Ale mám Maledivy na Silvestra, což se počítá za tři. Jako s kartičkami.

Jestli se tahle móda rozšíří, už nebude třeba, aby turisty lákali na Eiffelovku, Koloseum nebo pyramidy. Bude stačit nejslavnější každodenní přírodní úkaz. Koneckonců když jakýkoliv film stojí sedm eur, kolik stojí západ slunce, jedinečný, neopakovatelný, který se nedá stáhnout přes internet? A kromě toho je to pěkně drahá záležitost, co, moře, pláž, slunce a všechno ostatní, chceš tam přidat nějaký speciální efekt? Jiné než Hollywood.

Na konci představení, když slunce odchází ze scény (finále trochu otřepané, ale působivé), pláču. Taky Corrado se dojímá a pak využije tmy a zašije se v ústraní s jednou deprimovanou kadeřnicí z Maccarese.

Všichni se ženou pryč, jako v kině během zbytečných závěrečných titulků, Umberto a já zůstáváme a hledíme na moře. My dva jsme spolu rádi i bez mluvení. Občas pro něho zajedu, jdeme do kina nebo do divadla a vracíme se domů skoro mlčky. Jenom velcí přátelé a velké lásky dobře snášejí ticho.

Naruší ho Umberto.

„Vyrážíme.“

„Nerozumím ti.“

„Vyrážíme.“

„Kdo?“

„Já, ty a Corrado. Na týden zavřu ordinaci, Corrado si přehodí lety. A odstartujeme. Jako kdysi.“

„Ale já nemůžu…“

„Proč? Děti mají ještě deset dní vyučování, Paola taky. Co budeš dělat, bloumat celé dopoledne sám po Římě? Takhle chceš strávit své poslední dny?“

Otázka je přímá a odpověď jasná: ne.

„Týden jenom my tři na cestě po Evropě,“ pokračuje. „Budem se bavit a tobě to zvedne náladu.“

„A kam pojedeme?“

Jeho jistota mě překvapí: „Zopakujeme si InterRail. Ve zkrácené verzi.“

Vyjeveně na něj zírám.

InterRail.

Složené slovo, které okamžitě evokuje pronikavou vůni kolejnic rozpálených sluncem, jednovečerní avantýry s mladičkými pihatými Skandinávkami a každodenní telefonáty domů z veřejných telefonních budek. Je to skoro synonymum osmnácti let.

„Ve čtyřiceti letech si zopakujeme InterRail?“

„Řekni mi jediný důvod proč ne.“

„Mám rakovinu.“

„To je důvod pro. Řekni nějaký další.“

„Musím trénovat kluky pro play-off.“

„Vynecháš jenom jeden zápas.“

„Už nemám batoh,“ docházejí mi rozumné důvody.

„Tak si ho koupíš. Vyrazíme v neděli večer?“

„Proč večer?“

„Cestování v noci je levnější, spíš ve vlaku, a ušetříš tak za hotel.“

„Kamaráde, mám něco peněz stranou, ne nějak moc, ale mám.“

„InterRail se podniká bez peněz.“

Začínám mít podezření, že ten dnešní večerní podraz je na spadnutí. Corrado se vrací ze své křovinaté ložnice. Kadeřnici už zlikvidoval.

„Takže jedeme?“ ptá se s výrazem člověka, který ví všechno.

Ten výlet tedy nebyl náhlý nápad, ale promyšlený plán těchhle dvou potrhlíků, s kterými se stále scházím.

„Řekl, že jo,“ odpoví Umberto.

„Neřekl jsem, že jo. Zvažovali jsme pro a proti.“

„Těch pro je spousta, proti nejsou. Hotovo, v neděli vyrážíme,“ uzavře Corrado.

„Ne, kluci, já nejedu.“

Ještě asi deset minut se snaží mě přesvědčit. Ale nepodaří se jim to. Ten nápad si vyjet mě z jedné strany přitahuje, z druhé děsí. Necítím se dobře, bolesti čas od času zesilují. Nevěřím, že by můj hnusný onkolog nadšením skákal. A ani moje manželka.

Domů jedu sám. Devadesátkou.

Dálková světla.

Tom Waits.

Rozházené myšlenky.

Stodvacítka.

Bílá přerušovaná čára na asfaltu.

Padající víčka.

Ještě níž.

Lehký smyk.

Víčka jdou rázem nahoru.

Telefonuju Massimilianovi, abych si povídal a zabránil tomu, že se rozbiju o svodidla kvůli mikrospánku, což by všichni považovali za zoufalou sebevraždu.

Vezme to po prvním zazvonění, veselý jako vždycky.

„Čau, Lucio! Jak se vede?“

„Máš tam zákazníka?“

„Ne.“

„Za půl hodiny jsem u tebe.“

Nic nenamítá.

Dostanu se do Klábosení, když je skoro půlnoc. Řím se začíná vyprazdňovat. I přes krizi si průměrný Ital neodpustí zmizet z rozpáleného asfaltu ve městě, třeba jenom na víkendhaus svého tchána.

Vyprávím Massimilianovi o nabídce výletu.

„Nepřijde mi to jako špatný nápad,“ zní jeho komentář.

„Nabídli mi to ze soucitu.“

„Nemyslím. Nabídli ti to, protože to chtějí udělat. A pomůže to i jim. Jsou to tví přátelé, a i když tě tím nezatěžují, tvoji nemoc prožívají špatně i oni.“

Nikdy v těchto dnech jsem neuvažoval o dopadech mého onemocnění na osoby, které miluju. Možná velkou část Paoliny špatné nálady způsobuje obtížné vstřebání nadcházejícího vdovství.

Paola bude vdova. To je odporná věta.

A mám ještě jednu horší.

Lorenzo a Eva budou sirotci.

V literatuře slovo „sirotek“ okamžitě navozuje smutek. Nejstrašnější můrou každého dětského čtenáře je stát se sirotkem, a hned za tím následuje představa internátní školy.

Po celé ty měsíce jsem viděl jenom jednu stranu té smutné medaile, tu, na níž je vyražena má neslavná smrt, ale ne tu druhou, na níž jsou zobrazeny slzy těch, kteří zůstanou.

A mezi těmi, kdo budou plakat nejvíc, jsou pochopitelně mí věrní druhové, Athos a Aramis. „Dva mušketýři“ zní fakt příšerně.

„A ještě něco,“ pokračuje v řeči Massimiliano, „nikdy jsem ti to neřekl, mně tohle odpočítávání, které možná může vypadat jako pěkná pitomina, a určitě si to někteří myslí, ale neřeknou ti to, tak mně to naopak přijde jako nejinteligentnější věc, jakou jsi v životě udělal. Marcello Marchesi prohlásil: ‚Důležité je, aby nás smrt zastihla živé.‘“

Nepamatoval jsem si tenhle výrok. Ale je nádherný. Možná nejkrásnější aforismus všech dob, který by záviděl i Oscar Wilde.

„Důležité je, aby nás smrt zastihla živé.“

Tohle je filozofie, která mě usměrňuje v těchhle měsících. Možná by to měla být filozofie, která řídí každou naši činnost v jakémkoli věku.

Upřeně hledím na Massimiliana, jak připravuje meduňkový čaj. Jeho přítomnost má na mě zázračný vliv, je to magický kříženec indiánského šamana a starého mudrce. Je mi líto, že jsem ho nepotkal dřív, kdo ví, kolik chyb by mi zabránil udělat.

Massimilianovo zívnutí mi radí, abych zdvihnul krovky a nechal ho odpočívat. Tentokrát mu nechávám třicet eur. Zaslouží si je všechny.

Rozhodl jsem se.

V neděli vyrážíme.

Jenom to musím vysvětlit Paole.

Což nebude snadné.

– 35

Když nevím, jak něco říct Paole, je mým přirozeným rádcem ten, kdo ji zplodil a kdo zná nazpaměť její složitý manuál k použití.

„Nepochopil jsem, co hodláte dělat během té vaší cesty.“

„Ale nic, nepředstavuj si tour po erotických salonech a lehkých drogách.“

„Škoda, to bych jel taky,“ mrkne na mě, zatímco strká do trouby plech s piškoty. Venku mimo cukrářství vládne noční ticho.

„Je to výlet tří kamarádů, aby si připomněli staré časy. Týden dovolené. Poslední.“

„Nevidím na tom nic špatného. Ostatně, jak jsi na tom s odpočítáváním?“

„Třicet pět,“ miluju jeho přirozenost, s jakou pojednává složitá témata.

„Aha, třicet pět, skvělé. Je to dokonce uloženo i občanským zákoníkem: ‚Kdo má před sebou třicet pět dní života, může si dělat, co chce.‘“

Chápete, proč je Paola superžena? Protože má superotce.

Armén volá Oscara k dílu. Musí dokončit moučníky pro pondělí ráno. Zůstanu ještě tři minuty, akorát čas, abych snědl ciambellu zbylou ze včerejška. Teď už by ji stejně nikdo nekoupil a schnula by melancholicky na míse. Dal jsem smysl její existenci.

Oznámím Paole, že vyzvednu děti u školy. Ještě jsem nepochopil, jestli vnímají nebo ne jednostrannou neshodu mezi svými rodiči a jestli si všimli mé nemoci. Všemi způsoby se snažíme být veselí a usměvaví, když jsme s nimi, ale děti mají šestý smysl jako zvířata. Kdo ví, v jakém věku se ztrácí tohle mimosmyslové vnímání. Ale ať už si to uvědomují nebo ne, dělají jakoby nic, vyprávějí mi o škole a vrhají se s maximálním nasazením na zákusky „made in děda“, které jsem jim přivezl. Dvě hodiny nato se v obýváku chci vypořádat s tou ožehavou záležitostí. Když vyslovím slovo „InterRail“, Paola se na mě dívá jako na idiota.

„Fakt si chcete zopakovat InterRail?“

„Ano. Tedy ve zkrácené verzi. InterRail mignon.“

„To je ta nejabsurdnější věc, jakou jsem kdy slyšela.“

Dobrý začátek.

„Ale přijde mi to geniální,“ usměje se na mě pobaveně. „Pár dní s tvými přáteli ti udělá jenom dobře.“

Jsem vykulený. Paola mě zase překvapila. Myslel jsem si, že se budu muset hádat, a místo toho mám její požehnání.

„Kdo měl ten nápad?“

„Umberto.“

Přikývne, jako by říkala „samozřejmě“.

„Ale dej pozor, ať se moc neunavíš, prosím tě. A vrať se včas na poslední den dětí ve škole. Musíme jít na tu slavnost k začátku prázdnin. Jdou tam všichni rodiče. A Lorenzo hraje hlavní roli v tom jejich představení.“

„Stihnu to.“

Zahledím se jí do očí a neudržím se: „Miluju tě.“

„Já vím,“ odpoví. A jde pryč.

Zhroutím se na gauč.

Takže se jede. Jsou to už roky, co Corrado, Umberto a já toužíme zase si jednou někam spolu vyjet.

Teď, nebo nikdy.

– 34

Mám ještě starý seznam, který jsem používal za skautských časů, když jsem si balil batoh, abych nic nezapomněl.

Nezbytná výbava na prázdniny.

2 trička

1 náhradní kalhoty

1 šusťákovka

Kontaktní čočky

2 spodky

2 ponožky

Tenisky

Sandály

Autan ve spreji

1 sešit + 1 tužka

1 plynový minivařič

1 plynová bombička na výměnu

1 hrnec

1 balíček sušenek

2 talíře + 1 hrnek

1 lžíce + 1 vidlička + 1 nůž

1 zubní pasta + 1 kartáček

1 polaroid + filmy

1 krabička prezervativů

Usměju se, když zaregistruju, že tam chybí některé nepostradatelné věci, například deodorant nebo košile. Něco připíšu a strávím dvě skvělé hodiny tříděním věcí, které si vezmu, jako třeba svůj starý a ještě fungující polaroid. K deseti nejkrásnějším věcem, co se v životě dělají, patří balení zavazadel. Cítíš se jako technický komisař národního týmu triček, který musí rozhodnout o jejich nominaci: ty ano, ty ne, ty ano, ty ne. Najednou zjistíš, kolika zbytečnými hadry je tvoje skříň přecpaná, a najdeš historická trika, zapomenutá na spodu komínku a nenošená už deset let. Možná to balení je víc vzrušující než sama cesta.

Cítím, že je někdo za mnou.

Je to Paola a pozoruje, jak třídím ponožky.

„Kdy zítra odjíždíš?“ zeptá se.

„Corrado se pro mě staví kolem sedmé.“

„Fajn. Doufám, že si to užijete.“

Nepochopím, jestli je to hořký osten, nebo jestli to požehnání, které mi dala, bylo upřímné.

„Taky doufám, lásko.“

Neodpoví. Sotva se na mě usměje a zamíří do kuchyně. Neřekla mi lásko už měsíce. Jasně, zasloužím si to, chápu, že smilstvo je supersmrtelný hřích, který porušuje jak šesté přikázání, které zakazuje „smilnit“, tak to deváté, které říká „nepožádáš manželky bližního svého“.

Nevím, jestli si tuhle cestu dokážu užít. Ale musím to zkusit. Stávám se jedním z těch staříků, kteří mluví jenom o svých neduzích, protivným chlapem, s kterým je otrava se vídat.

– 33

InterRail není název pro studentské cestování, jak se domnívají všichni, kdo ho neabsolvovali. Je to jméno jízdenky. Neomezené předplatné na evropské vlaky, které se dnes jmenuje Global Pass. Jestli je ti míň než šestadvacet let, je jízdenka automaticky do druhé třídy, pokud je ti víc, můžeš se dostat i do první.

Umberto má stále stejnou krosnu jako tenkrát, vojenský model, obnošený a nepříliš ergonomický, s dvěma řemeny, co ničí záda. Naopak Corrado a já jsme si koupili dvě ultramoderní kempinkové krosny. Rozhodli jsme se, že se vybodneme na absolutní přesnost při opakování naší cesty.

Také před dvaceti roky jsme ale odjížděli z Termini, veleslavného hlavního římského nádraží. Umberto coby dokonalý skaut přišel s předstihem a přinesl i pytel s potravinami na první úsek cesty. Corrado, který nenávidí vlaky, se do poslední chvíle snažil přesvědčit nás, ať zadarmo letíme s jeho leteckou společností. Ale už jednou rozhodnutý Umberto to uťal zkrátka: „Vlak je vlak a byl a bude.“ První etapa, dnes jako tehdy, bavorský Mnichov, povinný cíl každého InterRailu hodného toho jména. Lehátkový vůz druhé třídy, abychom se cítili jako mladí a zcestovalí globetrotteři. Máme kupé pro čtyři, nazvané – předpokládám, že ironicky – „C4 comfort“. Komfort spočívá ve skleničce na vodu v zataveném obalu, osvěžujícím ubrousku, WC sedátka a – slyšte, slyšte – pantoflí. Než vlak vyjede, modlíme se, aby se nedostavil čtvrtý pasažér. A hle, tady je. Nejhorší exemplář spolucestujícího do kupé na světě: žvanil. Italský pendler, který pracuje v Německu a na víkend se vrací do Itálie za manželkou. Naivně jsem si myslel, že pendleři už neexistují. Abychom se zachránili před přílivem slov, v němž bychom se mohli utopit, používáme, aniž jsme museli použít dohodnutých znamení, naši starou a dokonalou taktiku: předstíráme, že jsme tři turisté z Lichtenštejnska. Skoro nikdo neví, jak se mluví v Lichtenštejnsku, takže každý pokus o konverzaci je anulován. Naneštěstí pro nás se v kouzelném knížectví mluví německy. Náš spolucestující to ví a chce naší přítomnosti využít ke zdokonalení jazyka. Jsme nuceni prozradit mu pravdu a podstoupit hodinu omletých frází, než zahájíme protiútok a zaplavíme ho slovy a vzpomínkami. Hlavní cíl našeho prvního, a domnívali jsme se, že jediného, InterRailu bylo navštívit některé menší evropské státy, co o nich známe jenom jejich jméno a něco málo navíc: Lucembursko, Andorru a pochopitelně právě Lichtenštejnsko. Tehdy jsme se tomu moc nasmáli.

Musím vám prozradit, že umírající na rakovinu by neměl cestovat lehátkovým vozem. Řekli mi, že jsem prokašlal celou noc, a myslím, že mí přátelé ne jednou uvažovali o tom, že mě ve spánku udusí. Absurdní je, že když teď kašlu, už se ani neprobudím. A tahle noc nebyla výjimkou. Noční vlak je pro mě jako kouzelná kolébka. Rytmický zvuk a kývání napravo a nalevo opravdu připomínají ukolébavku láskyplné chůvy. Spal jsem a vzbudil jsem se, když vlak brzdil na mnichovském nádraží. A právě tam naše putování dospělo k vrcholu.

– 32

První kontakt s Německem je vždycky nepříjemný. Němčina je jazyk tak odlišný od toho našeho, že při hlášení na nádraží nechápu ani rozdíl mezi reklamou a služebním hlášením.

Překvapení na mě čekalo na nástupišti číslo 4.

Jde nám vstříc muž a usmívá se na nás. Má o pár kil víc, o pár vlasů míň, ale okamžitě ho poznávám. Je to gaskoňský kadet, čtvrtý mušketýr, ten nejmladší a nejobratnější v zacházení s mečem.

D’Artagnan.

Náš D’Artagnan, podle matriky Andrea Fantastichini, poslední lavice vlevo. Nevěřím svým očím a skoro se rozbrečím. Neviděl jsem ho dvacet let. O dvacet let později, jak předpověděl ten úžasný génius Dumas, jsou ze tří mušketýrů zase čtyři. Objímáme se na nástupišti, napřed postupně, pak všichni dohromady. A v nekontrolovatelné euforii dokonce zakřičíme: „Jeden za všechny, všichni za jednoho!“ Čtyři italští kreténi, kteří vyvádějí uprostřed mnichovského nádraží.

Za pár minut už vím, že to Corrado přesvědčil Andreu, aby se k nám připojil. Náš starý přítel opustil Dánsko, kde už spoustu let žije, a dorazil za námi. A užije si celý InterRail s námi.

D’Artagnan byl z nás nejlepší, což už jsem vám říkal. Pár let po maturitě odjel se svou kytarou hledat štěstí do Londýna. Dnes můžu s jistotou říct, že ho nenašel. Jeho bezstarostné písničky rozveselovaly odjakživa naše letní noci. V mnoha směrech mi připomínal mého otce, nebo aspoň to, co mi děda o mém otci vyprávěl. Gaskoněc vždy připravený vrhnout se do potíží kvůli nějaké ženě nebo kvůli legraci. Po několika letech londýnského paření se zamiloval do Birgitte, dánské modelky, která jako by vystoupila z dvojstrany Playboye, a odjel s ní do Kodaně. Pak už zmizel z mého světa, jenom Corrado s ním udržoval sporadické spojení nejdřív poštovní, pak na Facebooku. Dnes dává soukromé lekce hry na kytaru a zpěvu a jeho manželka Birgitte, s níž má dvě děti a která dnes vypadá jako Peglegova společnice Trudy, ho opustila už pěkně dávno. Andrea bydlí v malém domku u moře, který podle fotografií připomíná dům ježibaby z jedné Andersenovy pohádky. Vypráví mi, že kvůli životním nákladům a alimentům pro exmanželku stěží vystačí s penězi do konce měsíce. V lyceálních časech bych se vsadil, že Andrea, vlastně Andy, jak mu všichni říkali, se stane rockovou hvězdou. Jako v mnoha dalších případech jsem se mýlil.

Přiznávám: jsem šťastný, že ho vidím a že jsem přijal ten návrh vyrazit si. Ale trvá to jen nepostižitelný okamžik, pak se dívám na své přátele, kteří jdou o pár kroků přede mnou, a připadají mi jako tři staříci. Tři staří mušketýři sehnutí pod tíhou krosen a let. Dneska muž ve čtyřiceti a nějaké drobné není starý. Ale pokud věří, že je mu osmnáct, a oblíká se podle toho, tak starý je.

Ještě jsem nezatelefonoval domů. Napravím to, když míříme k ubytování bed and breakfast, které rezervoval Umberto. Odpovídá mi Eva: „Byt rodiny Battistini!“

Vždycky jsem se musel usmát její formálnosti v telefonu.

„Tady táta. Jak se máš? Co bylo ve škole?“

„Dostala jsem desítku za slohovku.“

„Jsi dobrá!“

Já jsem nikdy desítku nedostal, kromě z tělocviku. Vždycky jsem si myslel, že ti, co dostávají ve škole desítky, jsou zoufalci odsouzení neuspět v životě. Moje dcera bude výjimkou.

„Dej mi maminku.“

„Šla na nákup. Chceš paní Giovannu?“

Paní Giovanna je naše sousedka, velkovýrobkyně marmelád a dětí. Jako vášnivá ufoložka vidí všude kolem záhady a je přesvědčená, že u nás žije duch starého spolumajitele domu, který byl brutálně zavražděn. I přes tento její zápal jí občas svěříme děti. Jako baby-sitter je díky svým dlouholetým mateřským zkušenostem lepší než Mary Poppins.

„Ne, díky. Řekni mamce, že jsem dorazil do Mnichova a že ji mám rád.“

„Předám. Mňau, tati!“

„Předám.“ Její formálnosti už se neusmívám. Musím pro svou dceru něco udělat. V šesti a půl letech by výraz „předám“, i když po něm následuje zjemňující „mňau“, měl být zakázán.

Je tu ale ještě jedna věc, která by měla být zakázaná a kterou bych přidal na tu stěnu na Trastevere do sekce NENÁVIDÍM: muže, kteří brečí. Skoro nikdy jsem neplakal na veřejnosti, mám v sobě vrozený stud, který zabraňuje mým slzám, aby se předvedly v plné své kráse.

Ani Andreu jsem nikdy neviděl plakat, byl to náš vojevůdce, můj záchytný bod, můj absolutní vzor. Muž, který nemá strach, nemá soupeře, a především nebrečí.

Když jsem na jeho tváři uviděl první slzu, bylo to pro mě jako asistovat u nějakého nadpřirozeného jevu, třeba zjevení archanděla Gabriela během finále fotbalového mistrovství světa.

Zůstali jsme sami půlhodinku v miniaturní hale penzionu, když jsme čekali na Corrada a Umberta, kteří šli nakupovat suvenýry.

„Nejsem šťastnej, kamaráde,“ zněla jeho úvodní věta.

Když ti někdo řekne, že není šťastný, odpověď není snadná pro nikoho s výjimkou nemocného v posledním stadiu.

„To říkáš tomu pravému.“

Sdělená bolest, poloviční radost.

„Co není v pořádku?“ ptám se ho opatrně.

„To, že jsem neuskutečnil žádnej ze svejch klukovskejch snů. A život nemá smysl, když nenaplníš svý klukovský sny.“

Andy měl vždycky dar dokonale shrnout problém.

Klukovské sny. Jediná věc, která je v životě opravdu důležitá.

To, co napíšeš ve druhé třídě do slohové práce na téma „Co budu dělat, až budu velký“. Vím to, věděl jsem to, a ostatně jsem vám to i řekl, ale až teď mi pravda tohoto úsudku vybuchne do obličeje jako petarda na Silvestra. Když své dětské sny neuskutečníš, selhal jsi. Ten můj, jak víte, bylo dělat správce v lunaparku. Takže jsem neuspěl.

Andyho slohovka měla mnohem originálnější námět. Z jeho zdušených slov mezi velkými slzami si ji představuju asi takhle.

V roce 2000 mi bude dvacetsedm let. V sedmadvaceti jsi stařec, který musí pracovat, aby vydělal peníze pro své děti. Já vydělám hrozně moc a budu strašně bohatý. A budu taky moc hezký a vysoký a inteligentní a zajímavý. Před rokem sem se oženil s dívkou krásnou jako herečka a žiju u moře, úplně blizoučko moře a baru, kde se prodávají zmrzky v oplatce. Moje práce je stát se moc slavným zpěvákem. Budu zpívat na festivalu v Sanremu a vyhraju ho čtyřikrát, ne, pětkrát za sebou, ale jednou to bude duet. Moje nejznámnější píseň se jmenuje Ty, kterou už nemiluju a bude celý rok první na žebříčku. Jsem taky hrozně veselý, protože celá itálie mě má ráda a směje se na mě na ulici. Když se na tebe smějou na ulici, jsi šťastný. Když ne, jsi smutný a skočíš z okna. Ale já ve třiceti sedmi budu šťasný. A pro jistotu bydlím v přízemí.

Dokážu si představit i body: pět s dvěma minusy, trochu kvůli opakujícímu se obsahu, trochu kvůli gramatickým chybám.

„V životě jsem nedokázal nic,“ pokračuje Andy a popotahuje. „Nemám peníze pro svý děti a skoro je nevidím, protože ta kráva mě nesnáší. Moje songy se nikdy nedostaly do hitparády. A na ulici se na mě nikdo neusměje,“ uzavírá s ironickým pohledem, který tak dobře znám.

„Tvoje songy jsou skvělé,“ snažím se ho povzbudit.

„Vždyť je neznáš.“

„Náhodou si jich pár pamatuju… Jak se jmenoval ten, jak on čeká na nádraží na vlak, který nikdy nepřijede?“

„Nádraží života, takové strašně smutné fňukání. Asi nejhorší věc, jakou jsem napsal.“

„Mně se líbila. Andy, je ti čtyřicet, začni znovu. Spousta umělců mělo úspěch až později.“

„Třeba?“

„Třeba… já nevím… Van Gogh!“

„Ale ten už byl mrtvý!“

„Nojo, to byl jenom příklad… Proč se nevrátíš do Itálie? Neuvažovals o tom?“

„Protože bych nedokázal žít daleko od děcek. Když mě budou potřebovat, musím tady být.“

Mlčím.

Andy se všeho vzdal z lásky ke svým dětem. Podcenil jsem ho. Je to pořád můj hrdina.

Pevně se obejmeme. Nemyslím, že jsme se my dva někdy předtím objali. Možná na konci nějakého fotbalového zápasu, a to bylo takové to rychlé chlapské objetí spolubojovníků. Tohle však bylo jiné. Až teď chápu, že naše pouto se během těch dvaceti let nikdy nepřetrhlo. Andy je stále můj absolutní vzor. I když mi brečí na rameni. Vlastně, právě proto.

Porthos a D’Artagnan se takhle objímají pár minut, pak se vrací naši kamarádi a jízda znovu začíná. Ale Andyho slova ve mně zůstávají.

„Nedokázal bych žít daleko od svých děcek.“

Nejjednodušší přístup ke světu.

Snažím se představit si, co teď dělá Lorenzo a Eva. Možná staví Eiffelku z Lega, možná hrají na konzoli takovou tu hru s míčem, tu fakt hodně zábavnou, možná… nevím. Uvědomím si, že jsem zcela zaneprázdněný svou nemocí a ztratil jsem s nimi trochu kontakt.

Ze závěrečné části našeho prvního večera v Mnichově vám můžu vyprávět jenom jeden výjev, ten jediný si pamatuju: my čtyři vcházíme do pivnice za zpěvu římských písní se strašně vulgárními texty. Zbytek vymazal alkohol. Naposledy jsem se opil v devatenácti, bylo to s mančaftem a vyhráli jsme první ligu. Ani se nepamatuju, kdy, jak a v jakém stavu jsme se vrátili na pokoj.

– 31

Bolí mě břicho, těžko se mi dýchá a v hlavě mám rockový koncert. Jako bych měl v lebeční dutině Ringo Starra, který do ní tluče svým nezaměnitelným způsobem. Pampa-pam. Pampa-pam. Je to ten strhující rytmus z Ticket to Ride.

Probudil jsem se první. Umberto na vedlejší posteli chrápe jako prase bradavičnaté s přerostlými nosními mandlemi.

V miniaturní jídelničce mě přivítá mísa s pyramidou koblih a ciambell. Jednu ochutnám, ani vzdáleně nepřipomíná ty Oscarovy. Nechám ji na talířku po prvním kousnutí. Až teď je mi jasné, že můj malý ranní zvyk je jedním z nezapomenutelných okamžiků mého života.

Hyperaktivní Andrea vypátral jízdárnu za městem, kde jsme byli při své první cestě. Pocit déjà-vu mě provází celé dopoledne. A v rytmu Ringo Starra mi v hlavě zní pořád stejné slovo.

Remake.

Remaky nemají smysl.

Kromě jiného ani nemůžou být úplné.

Knihy, například, nikdy neutrpí tu ostudu znovunapsání. Maximálně jiného překladu, ale originální verze, ať je krásná nebo hnusná, je stále nedotčená a nepoškozená.

Naopak filmy se natáčejí a znovu a znovu natáčejí, i celkem brzo po původní verzi.

A taky lásky podléhají kouzlu remaku. Jsou dvojice, které se opouštějí a vracejí se k svému způsobu života. A pokaždé spolehlivě znovu narazí na stejné problémy.

Ale nikdo nemůže prožít remake nějaké cesty. Možná se můžeš vrátit do stejného města, ale dělat stejné věci je ojedinělý a zvláštní případ. A možná šílený.

Originální verze cesty

Z nás mušketýrů uměl jezdit na koni jenom Andrea. Jeho otec pracoval jako černý bookmaker na závodišti Capannelle a malý Andy trávil celá odpoledne opuštěný mezi náruživými sázkaři, agresivními žokeji a koni odsouzenými k doživotnímu trestu na dostizích. A jedinou věcí, kterou si kluk mohl krátit čas, bylo naučit se jezdit na koni. My tři jsme si jenom snad o něco víc než párkrát zajezdili o prázdninách. Bylo to, jako kdyby kovboj Tex vzal s sebou na koních do prérie Gooffyho, Pluta a Kačera Donalda.

Vyjížďku zahajujeme klusem. Vede nás německý průvodce, jistý Thomas, moc sympatický neandertálec. Přebrodíme řeku, pět minut jedeme tryskem – který je, pokud tedy neumřeš, lehčí než klus – po polní cestě končící v šedočerném lese. Párkrát riskujeme, že skončíme na traumatologii, a pak popadáme dech na mýtině ve stínu dubu, který už toho musel hodně vidět. Dokonce si rozděláme oheň a náš dobrý Thomas vyloví jako překvapení pro všechny mytické buřty a šikovně je opeče. Připadáme si jako v Arizoně. Chybí už jenom indiáni a finále s příjezdem kavalerie.

Toho večera s adrenalinem, pompézně prýštícím z našich žil, si vybereme saloon, který má být jevištěm našeho počínání pravých latin lover v trávě. Jméno lokálu je zároveň programem: Bier und Liebe, teda „pivo a láska“. Ulovíme čtyři studentky, dvacítky bujných tvarů, předstíráme, že jsme synkové bohatých papínků na prázdninách, a předvádíme naši kreativní angličtinu naučenou podle písní Queenů. Výsledek? Itálie poráží Německo 3:1, jako na šampionátu roku 1982. Skórují Corrado, Andrea a i skromný nížepodepsaný, zatímco pihatá blondýnka sbalená Umbertem brzy začne jevit větší zájem o tetovanou barmanku než o mého přítele. Celou noc hájím italské barvy i za něho.

Remake

Jízdárna je stejná, jak si ji pamatuju. Dřevo, kov a ten typický pach, který si moc dobře představíte. Vůdcem našeho hrdinského oddílu je Thomasův syn, Thomas Jr., neandertálec jako otec, ale mnohem nesympatičtější. Zahrne nás tisíci pokyny, co máme dělat a co ne, až budeme sedět na koních, aby chránil naši bezpečnost. In primis jsme povinni jet v zástupu a postupovat drobným klusem. Je zbytečné říkat, že nemáme v úmyslu poslouchat, a hned jak uvidíme rovinku, vyrazíme tryskem s laskavým svolením mé páteře, zatížené špatným posezem. Padám zhruba po třiceti metrech. Můj kůň, nezkrotitelný Attila, tohle znepokojivé jméno zjistím až po tom zoufalém pádu, se rozhodne vyhodit mě ze sedla nečekaným zabrzděním hodným systému ABS. Přetočím se a letím. Ten let trvá o málo víc než dvě vteřiny, ale i ty stačí, abych zjistil, jak blbě se chystám umřít. Na zemi mě nepřivítá vražedný výstupek skály nebo plot připravený mě nabodnout, ale chomáč kopřiv. Zachrání mi život a zkazí odpoledne.

Výsledek naší vyjížďky: četné spáleniny u mě, houser u Umberta a vyvrtnutý kotník u Corrada, kterému při seskakování ze sedla zůstala noha ve třmeni. Jsme čtyři mušketýři trochu zarezlí. Ale věříme ve večerní vítězství: v noční řev starých lvů.

Všichni muži mají jedno společné: když jim je dvacet, obdivují a obletují dvacítky, a když jim je čtyřicet, tak taky. To je vědecký zákon. Myslím si ale, že pod touto vášní je jistý nostalgický faktor. Dál milujeme stejné filmy, stejné knihy a stejná místa, která jsme milovali v mládí. A stejné je to i s těmi dvacítkami. Byl jsem přesvědčivý?

Okamžitě zjistíme, že nezapomenutelný lokál Bier und Liebe nahradil útočný Tot oder lebendig, čili nepřesně přeloženo „Mrtvý, nebo podnikavý“. Uvnitř stovky německých zpocených nařvanců mezi osmnácti a pětadvaceti žonglují s pivy a blíže nespecifikovanými prášky. Přísahám, že jsem se nikdy v životě necítil nikde tak nevhodně. Hudba příliš řve a zabraňuje jakémukoliv sociálnímu kontaktu, osvětlení je příliš slabé a dalekozrací v něm nedokážou přečíst jídelní lístek, vzduchu chybí kyslík, což zabraňuje udržet si dostatečně jasnou mysl. I přes tohle všechno se snažíme bavit. Já jsem okamžitě pojmenován jako „koule na noze“, protože naprosto nemám v úmyslu se opít nebo se pokusit sbalit teutonskou mladici, jejímž bych mohl být otcem. Rozhodl jsem se vypít pár ovocných koktejlů a nechat se hypnotizovat hudebními videi, která běží na průhledné stěně.

O oživení večera se postará Corrado, který se začne hádat se snoubencem dívky, již si vybral jako objekt touhy. Dotyčný mladík je neduživec bez svalů, ovšem s mnoha pěkně rostlými kamarády. Musíme z pivnice utéct, ještě než vypukne všeobecná rvačka. A najednou se potulujeme po Mnichově jako praví italští darmošlapové. Povídáme si až do čtyř do rána.

Zapomněl jsem zatelefonovat domů. Šíleně se mi stýská po Paole a po dětech.

Je to probdělá noc. Noc beze snů.

– 30

Při snídani nám Umberto oznámí následující cíl: Vaduz, hlavní město Lichtenštejnska. Před dvaceti lety jsme vyhráli asi sto dolarů v kasinu toho malebného městečka a cítili jsme se jako ruletoví mágové. Okamžitě ho přeruším otázkou, která mi dělala společnost celou noc: „Co tady dělám?“

Ta tři slova a otazník zasáhnou mé přátele jako dávka ze samopalu.

„Jak to myslíš?“ zeptá se Corrado.

Nevím, jaká slova zvolit, abych své malé obecenstvo neurazil.

„Myslím to tak, že se chci vrátit domů. Odpusťte mi to, ale tohle není ten výlet, na který chci vyrazit. Vlastně… na který musím vyrazit.“

D’Artagnan se na mě usměje: je jediný, kdo už pochopil.

„Tvoje žena nikdy nebude souhlasit, po tom, co jsi provedl,“ podotkne.

„Zkusím to.“

„Nepochopil jsem, o čem to mluvíte,“ přizná Umberto.

„Chci někam vyrazit se svými dětmi. A s Paolou. Chci všechny dny, co mi zbývají, strávit s nimi. A ne s vámi.“

Možná jsem byl příliš přímý, a tak rychle obrušuju hrany.

„Nechápejte mě špatně, jste moji nejlepší kamarádi, jsme čtyři královnini mušketýři, ale vím o vás všechno, znám vaše přednosti a nedostatky, a naopak. O svých dětech ale nevím skoro nic a ony nevědí nic o mně. V téhle chvíli potřebuju je. A ony to sice nevědí, ale potřebují mě.“

Ticho. „Nemůžu ztratit už ani minutu.“ Dívám se jednomu po druhém do očí. „Odpusťte mi to. Jestli chcete, můžete pokračovat v cestě.“ Jako první promluví Corrado. Byl z nás vždycky nejrychlejší v rozhodování. „Do Říma letí letadlo v deset třicet. Pilot je můj kamarád, naloží nás všechny tři.“ Umberto se podívá na hodinky: „Máme deset minut na to, abychom si zabalili, vážení. Musíme sebou hodit.“ Nejzklamanější ze všech je Andy, kterému se vůbec nechce vrátit se do Dánska ke svému nevydařenému životu. „Ale ještě se uvidíme, že?“ zeptá se mě. „Jasně že jo,“ odpovídám a dobře vím, že lžu. Pak ho pevně obejmu. Naposled.

– 29

Nejkrásnější na cestování je návrat domů. Otevřeš dveře a cítíš tu směs pachu nábytku, knih a osob, které miluješ, což je jedinečná vůně. Vůně tvého domova. Ano, z mysli se mi vynořil další monoprozaik: Patrick Süskind, autor Parfému, jednoho z nejkrásnějších románů všech dob. Byl bych šťastný, kdyby mi dnes právě on mohl napovědět nejvhodnější slova pro rozhovor s mou manželkou o rodinném výletu.

„To jste tedy podnikli ten nejkratší InterRail v historii lidstva,“ touhle větou mě přivítá, když mě po návratu ze školy najde doma.

„Moje vina. Už se mi nechtělo dál.“

„Říkala jsem ti, že je pitomost odjíždět v tvém stavu.“

„Nene, naopak, z tohohle hlediska mi to udělalo dobře, na pár dní jsem zaplašil chmury.“

„Takže?“

„Takže chci vyrazit na výlet.“

„Na další výlet? Jsi si jistý, že jsi v pořádku?“

„Výlet nás čtyř. Já, ty, Lorenzo a Eva. Vyrazíme, hned jak skončíte ve škole. Dovolená, ne, dobrodružství.“

„Nemám náladu na dovolenou. A už vůbec ne na dobrodružství,“ vyřeší to stručně Paola.

„To není jen tak nějaká dovolená.“

„Pochopila jsem, co tím myslíš, ale nemám na to náladu. Odjeď s dětmi, jestli chceš. Na týden k moři, nebo někam dle tvého výběru.“

„Myslel jsem na výlet on the road.“

„Nojo, je úplně běžné, aby člověk s rakovinou vyrazil na výlet on the road. Poslouchej, leč se a přestaň vyvádět zbytečné věci, které ti škodí.“

„Není to zbytečné. Chci strávit poslední dny se svými dětmi a s tebou.“

„To už děláš.“

„Ale tady vás skoro nevidím, to víš moc dobře. Potřebuju s nimi být.“

„Opakuju ti, nejsem vůbec proti, když si na týden vyrazíte. I na dva. Mně je tady dobře. Nemám tu správnou náladu, zkazila bych vám výlet.“

Paolo, Paolo, Paolo. Proč jsi tak neústupná? Massimiliano má pravdu, moje nemoc traumatizuje víc tebe než mě.

Čekám, že mi Süskind telepaticky napoví dodatečné inteligentní argumenty, ale možná je německý spisovatel na dovolené a užívá si parfémovaná autorská práva na své dílo. Vzdávám se. Vytahuju z garáže kolo a jdu se projet. V iPodu tentokrát pouze melancholické písničky. Kdo ví, proč pořád posloucháme melodie, které odrážejí naše city. Určitě to není nějak moc dobrý nápad poslouchat Jamese Blunta, když umíráš.

Dělám větší okruh než obvykle, dorazím na pobřeží a jedu po Aurelii. Šlapu, šlapu, šlapu. V rytmu cykloturisty. Užívám si panorama. Vdechuju pinie, slaný vzduch a výfuky aut, která mě předjíždějí jako rakety. Užívám si západ na mysu, z něhož zahlédnu pár zarputilých surfařů, kteří se s obtížemi drží na příliš pomalých vlnách. Surfař narozený v Římě je nepatřičný jako pizzaiolo narozený na Bora Bora. Nepřizpůsobivý jedinec.

Na kilometru 58 mi dojdou síly a zastavím se v malé restauraci u moře. Dům na pilotech, postavený přímo na pláži, kam se vejde maximálně třicet hostů. V kuchyni dvojice starších žen, teta a babička mladého číšníka. Výhled bere dech. V mořské hladině se marnivě odráží měsíc. Posadím se ke stolku v rohu a objednám si grilovanou směs a smažené sardelky. Doufám, že se nepotkám s přísnou doktorkou Zanellovou. Rozhlídnu se, jako bych se bál, že mě někdo špehuje. U ostatních stolů zamilované párečky a poměrně dost hlučná římská rodina. Cítím se hrozně osamělý. Dneska, když to v duchu probírám, je to poprvé, co sedím v restauraci bez společnosti. Vždycky jsem si myslel, že jít sám do restaurace je ta nejsmutnější věc na světě. A teď to můžu potvrdit.

– 28

„Tak jedeš, nebo nejedeš?“ ptá se mě můj nejoblíbenější depkař Giannandrea. Je to jako s těmi songy, čím víc jsi v depresi, tím víc se scházíš s depkaři.

Jsme v obchůdku Klábosení a Massimiliano nám vaří oběd, kuskus se zeleninou, který jsem tu už jedl a který si zaslouží zápis do Michelina.

„Nechci odjet bez Paoly.“

„Uvidíš, že změní názor,“ prohlásí Massimiliano.

„Nemyslím, bohužel.“

„A kam bys chtěl vyrazit?“ vyzvídá Giannandrea.

Dobrá otázka.

„Jediné, co vím jistě, je, že chci udělat něco jako okruh po Itálii.“

„Na kole?“ Massimiliana to zaujalo.

„Včera jsem ujel asi sto kilometrů a jsem mrtvý. A to jsem dělal tak pětadvacet třicet za hodinu, prostě hlemýžď na dvou kolech. Uvažoval jsem, že bychom vyrazili autem, je spousta míst, která znám a která chci ukázat Lorenzovi a Evě. A taky některá, co jsem nikdy neviděl a chci tam zajet poprvé s nimi. A další, co jsou důležitá pro můj vztah s Paolou. A ta zbylá nám napoví osud cestou.“

„To mi přijde jako hezký program,“ komentuje náš šéfkuchař a restuje zeleninu na ohni. „Za deset minut bude kuskus hotový. Vydržíte, nebo chcete topinku?“

Řečnická otázka. Topinku.

„Ale především,“ pokračuju, „je tu hromada věcí, které chci vyprávět svým dětem a své manželce. Moje největší přání je, aby si pamatovali nepředvídatelného tatínka, zábavného, sršícího životem a nápady.“

„Jak dokážeš mít takovou chuť žít?“ Giannandrea se na mě obdivně dívá.

„Až budeš umírat, taky ji dostaneš.“

„Já jsem se pokusil o sebevraždu už třikrát.“

Věděl jsem to, vyprávěl mi o tom Massimiliano. Ale chci si všechno poslechnout přímo od zúčastněného.

„Zjevně nepříliš účinný způsob,“ snažím se ironizovat.

„Poprvé to byla jenom smůla. Napojil jsem hadici na výfuk svýho auta, strčil jsem ho do okýnka a zavřel jsem se vevnitř. Skoro hned jsem usnul, ale asi za minutu došel benzin. Měl jsem pokažený ukazatel a nevěděl jsem to.“

„Podruhé?“

„Podruhé jsem skončil v nemocnici, protože jsem spolykal krabičku prášků na spaní.“

„Výplach žaludku?“

„Ani to ne, byli hrozně ohleduplní. Spal jsem dva dny, a když jsem se probudil, bylo mi líp než před tím.“

„Potřetí?“

„Třetí pokus ti nebudu vyprávět, protože si přijdu jako úplný kretén.“

Ušklíbnu se na něho.

„No tak, jsem hrozně napnutý.“

„Tak jo, namířil jsem to autem dolů z útesu. Ale svodidla vydržela, airbag zafungoval a já jsem seděl uvnitř, no jako úplný kretén. A navíc jsem si zlomil ruku. To bylo před třemi měsíci.“

„A bude nějaký čtvrtý pokus?“

„Nemyslím.“

„Nemyslím není ne.“

„Ne, nebude. A je to i Massimilianova zásluha.“

Majitel našeho oblíbeného obchodu se usměje.

„Především zásluha mého kuskusu. Ještě pět minut, mládenci.“

Sedne si proti mně.

„Můžu ti napovědět taktiku?“

„Pro co?“

„Pro tvůj cestovní plán.“

„Do toho.“

„Nachystej se, že odjedeš v každém případě s dětmi. Ještě líp, už jim o tom výletě začni vyprávět. Uvidíš, že si to Paola rozmyslí. Nenechá vás odjet samotné.“

„To ji neznáš.“

„Ale jako bych ji už znal. Vsadíme se, že pojede?“

„O večeři?“

„Platí.“

Stiskneme si ruce a Giannandrea nás rozetne, aby stvrdil sázku.

Když vychválíme ten jedinečný kuskus, chci zaplatit za hodiny strávené v obchůdku. Massimiliano peníze odmítne a zase se usměje.

„Už nejsi zákazník. Jsi přítel.“

Giannandrea se přidá: „To platí i pro mě.“

Mám dva nové přátele, kteří na poslední chvíli naskočili do autobusu mého života. Vrátím peníze do peněženky a taky se na ně usměju.

– 27

Lorenzo a Eva se na mě dívají s vykulenýma očima.

„Dobrodružství?“ začne můj prvorozený.

„Přesně tak. Tři týdny cestování po Itálii a objevování tajemných a neznámých míst. Jste pro?“

Lorenzo nadšeně souhlasí. O něm jsem nepochyboval.

Eva ale má otázky.

„Můžu s sebou vzít Lupa?“

„Ne. Lupa svěříme paní Giovanně, která sem stejně bude chodit, aby vyvětrala a nakrmila kočky a křečka.“

„To si nemůžu vzít ani Alici?“

„V autě by trpěla. Křečci necestují rádi.“

„Ach jo! Ale aspoň si uděláme den ‚dneska velím já‘.“

Den „dneska velím já“ si vymyslela Paola před pár lety, když byli oba malí. Je to odměna za něco důležitého, třeba za dobrou známku ve škole nebo za dobré chování doma. Jak jste už vytušili, je to den absolutní nadvlády nad rodiči, kdy malá královna nebo malý král můžou rozhodovat o programu, o jídle a chtít, v ekonomicky možných hranicích, cokoliv.

„Domluveno,“ odpovídám malé vyděračce. „Vyráží se v sobotu večer, hned jak skončíte ve škole.“

„V sobotu je představení a oslava konce roku,“ připomíná mi Lorenzo.

„No jo vlastně, takže odjezd bude v neděli.“

Hodinu nato se vrací nic netušící Paola, která celé odpoledne s ostatními profesory řešila konečnou klasifikaci.

Děti ji nadšeně přivítají a ona pochopí, že je v pasti. Její účast je považována za samozřejmou. Odtáhne mě do kuchyně.

„Co to má znamenat?“

„Řeklas, že můžu odjet s dětmi, ne? Tak to dělám. Odjíždíme v neděli. Na tři týdny.“

„Na tři týdny? Zbláznil ses?“

„Není to pro tebe povinné.“

„Taky že nepojedu.“

„Škoda, protože jsem mínil ukončit ten okruh ve Švýcarsku. Doma už se nezastavím.“

Dojde mi to, když to říkám. Už nepojedu domů. Připadá mi to okamžitě jako přirozená volba. Poslední cesta. S těmi, které miluju.

Ta věta je příliš krutá, než aby neměla následky. Paola křičí polohlasem, aby ji neslyšely děti. Mezi slovy, která použije nejčastěji, jsou „nezodpovědný“, „blázen“ a „past“.

Má pravdu, možná jsem byl nezodpovědný, ale chci to napravit, pravděpodobně jsem blázen, ale to není vada a tahle cesta je zcela určitě past. Past plná lásky, do níž doufám Paola spadne. V Zoffově sešitu pořád kraluje můj základní cíl pro těchto sto dní:

Přesvědčit Paolu, aby mi odpustila.

„Už nepojedu domů,“ trvám na svém. „Nenech mě na té cestě samotného. Jsme rodina.“

„Byli jsme rodina. Pak jsi ji rozbil. Ty.“

„Všichni děláme chyby.“

„Já vím. Já například tu, že jsem si tě vzala.“

Nevšímejte si toho, to jsou věci, které se v hádkách říkají, vím, že si to nemyslí.

Paola bojuje ještě deset minut jako tuňák chycený na udici, pak to vzdá.

„Co mám zabalit, věci na hory, nebo k moři?“

„Všechno, lásko. Všechno.“

Prohrál jsem večeři. Ale jsem šťastný.

Zapínám počítač a začínám vyhledávat a rezervovat. Že posedle negoogluju slova „nádor“ a „léčba rakoviny“, mě fakt vzpružilo. Když hledáš slovo „hotel“ nebo „restaurace u moře“, je to vždycky okamžik nepopsatelné radosti. Něco jako moderní sobota na vesnici. Já to věděl, zase jsem do toho spadl, přehodnocuju dokonce Leopardiho, ne, to se přece Leopardimu nesmí dělat, vymažte tyhle poslední řádky tlustým fixem. Děkuju.

– 26

Nejzábavnější na odjezdu je balení, to už jsem vám říkal. Ale když je ta cesta poslední, stanou se z balení muka. Tričko nechané doma už nikdy nebude mít možnost zaujmout své čestné místo v kufru na kolečkách. Je navždy vyřazené ze hry. Stejně jako boty, moje sportovní poháry nebo plavky, které se nashromáždily ve skříních a komodách. Poslední kufr mě nutí k tomu, abych si uvědomil zbytečnost většiny předmětů, které zaplavily můj byt, naskládané během let jako geologické vrstvy. Archeolog by v mém bytě snadno vystopoval období sandálů, sportovní fázi, přechodnou vášeň pro ezoterické thrillery, potápěčský rok. Hromady zaprášených nepotřebných krámů, dobrých tak na půdu, které jsou viditelným souhrnem celého mého života. A které musím probrat. Většina mých věcí se mnou neodjede.

Kroužím po bytě a propátrávám hlavně knihovny. Jsou plné knih, co jsem nečetl, a filmů, co jsem neviděl. Nejraději bych se všem omluvil, spisovatelům i režisérům, kteří se snažili, aby mi darovali hodiny rozptýlení, a já jsem v nich vzbudil plané naděje koupí jejich produktů, které jsem pak nechal zapadat prachem na polici. Možná by tam tak zůstaly navždy. Nebo se jim třeba dostane té jejich čtvrthodinky pozornosti během nějaké dovolené. Skutečností zůstává, že dneska se rozloučím s nimi všemi. Vezmu si jenom jeden román, už jsem ho strčil do kufru, po dlouhém rozvažování a změnách názoru. Do finále se dostal Pinocchio a Ostrov pokladů, a vyhrál posledně jmenovaný. V jednom z příštích dnů vám vysvětlím proč. Dál prozkoumávám knihovny a lehce pohladím svou sbírku Diaboliků. Tolik let jsem obětoval, než jsem ji zkompletoval. Platil jsem pěkně mastné sumy v aukcích na eBay a taky prohrabával pouliční stánky. A teď na mě ty svazečky s pestrými hřbety smutně hledí z polic, jako by mi říkaly „Neopouštěj nás“. Znám nazpaměť každý příběh, každý lehkovážný útěk hrdiny v trikotu a můžu bez uzardění prohlásit, že si pamatuju, kde jsem který díl četl. Možná má Paola pravdu. Jsem blázen. Blázen podivně nadšený tím, že vyráží na svou poslední cestu. Až teď mě napadne, že to nejsložitější nebude dát sbohem své sbírce Diaboliků, ale všem protagonistům svého života.

Nevím, jestli na to budu mít dost sil.

– 25

Stojím před Brancaleonovou armádou. Nastal okamžik rozloučení. Svolal jsem je všechny k bazénu, hodinu před obvyklou dobou tréninku. Spolu s nimi je tu i můj věrný asistent. Pokusil jsem se napsat si dvě řádky osnovy pro poslední proslov, který jim přednesu, ale po první minutě zjistím, že improvizuju. Vím, jak jsem pro ně důležitý, možná víc než rodiče, a chci jim zanechat pár klíčových rad. Začínám bez okolků.

„Chlapci, mám nádor na játrech. Velice vážný, s metastázami na plicích. Zbývá mi jen kousek života. A tohle je bohužel naposledy, co se vidíme.“

Nečekali to. Dívají se po sobě, aby zjistili, jestli to není vtip. Ale z mého tónu pochopí, že fakt není.

„Před pár měsíci jsem se rozhodl dívat se na svůj nádor s úsměvem. Ne vždycky se mi to povedlo, ale snažím se být šťastný každý den, který mi ještě zbývá. Cítím se zatím docela slušně a snažil jsem se bojovat, abych nemoc zdolal. Ale skrývala se ve mně, a když jsem ji objevil, bylo už pozdě na to, abych ji porazil. Víte, ve vašich letech jsem měl spoustu snů. Musím vám přiznat, že jsem si ani jeden nesplnil, ale nikdy jsem nepřestal doufat. Pamatujte si, že naším jediným bohatstvím jsou naše dětské sny. Jsou benzinem života, je to jediná síla, která nás pohání, abychom pokračovali, když jde všechno špatně. Završit dětské sny, které si v sobě nosíte, musí být vaším jediným cílem. Nikdy nezapomeňte, že dospějete jenom vzhledem, ale ten malý človíček ve vás žije stále. Snažte se ze všech sil dělat všechno, ať už to bude pólo nebo něco jiného. Musíte se snažit být ve všem nejlepší, i když budete prodávat ovoce na stánku. Všichni si musí říct: ‚Ten teda má úžasné ovoce.‘ Život vás postaví před moře zkoušek daleko důležitějších než play-off nějakého šampionátu, a vy nikdy nesmíte couvnout. Makejte a makejte, i za cenu chyb. A když uděláte chybu a uděláte někomu zle, omluvte se. Omluvit se a přiznat chybu je to nejtěžší ze všeho. A když vám naopak někdo pomůže, pamatujte si to navždycky. Projevit vděk je úplně stejně těžké. A když se vám podaří něco vyhrát, neposmívejte se soupeři a nezneužívejte toho.“

Všichni se po sobě pobaveně podívají: vyhrát je slovo, které moc neznají.

„Jak víte, mám dvě děti, a vědomí, že nebudu moct sledovat, jak rostou, je pro mě ta nejbolestivější věc. Za pár dní odjedu s nimi a se svou manželkou. Nevrátím se. A nebudu moct být při zápasech play-off. Ale v duchu budu s vámi a Giacomo mi odvypráví vaše tažení. Bude tady a můžete se se vším obrátit na něho. Je připravený vás trénovat příští rok, má pro to schopnosti i sílu.“

Můj stydlivý asák svou investituru nečekal a je celý dojatý.

„Prosím vás jenom o jedno, a je to fakt důležité: ať už ten zápas bude vypadat jakkoliv, bojujte až do konce. A jestli to půjde, vyhrajte ty tři zápasy pro mě. Bude to fantastický dárek na rozloučenou. Někdy v daleké budoucnosti, až budete mít své děti, doufám, že si vzpomenete na svého starého trenéra a přivedete je do bazénu, abyste je naučili lásce k našemu úžasnému sportu. Byli jste ten nejlepší tým, jaký si trenér může přát. I když jsme prohrávali. Je mi to moc líto.“

Sesypal jsem se. Přikázal jsem si, že nebudu brečet, a nedokázal jsem to. Všechny je objímám, jednoho po druhém, Mejdlíčka a Martina jako poslední.

„Takže, kluci, koukejte mi neudělat ostudu.“

Pak je na řadě Giacomo.

„Šťastnou cestu, šéfe,“ zašeptá mi, když se objímáme, „ať jedete kamkoliv. Nezapomenu na vás.“

Minutu nato odcházím od bazénu a nechávám své kluky, aby trénovali. Jsem vyřízený. Vnucuje se mi myšlenka, že ten nápad s výletem mě dožene k nepředvídatelnému citovému stresu. Už jsem to řekl, nastal okamžik loučení. A loučení nejsou nikdy snadná.

– 24

Když uprostřed noci zajdu do cukrárny, je tam Oscar sám, obklopený sladkými vůněmi.

„Čau…“

Obrátí se.

„Čau, Lucio…“

„Co tady děláš sám samičký, propustil jsi Arménce?“

„Ne, má svou volnou noc. Normálně mi chodí pomoct Martina, ale dneska je u dcery. Je to fantastická ženská, víš to?“

Pozoruju, jak s třicetiletou praxí plní krémem větrníky.

„Nemáš chuť mi pomoct?“

„Ale já to neumím…“

„Tak se to naučíš!“ vezme to zkrátka.

Příští hodiny plynou mezi moukami a krémy. Bavím se.

Když svítá, smažíme prvních dvacet ciambell. Vytahujeme je z trouby a čekáme, až trochu vychladnou, abychom je mohli obalit v cukru.

Mlčky minutku sedíme. Pak Oscar položí otázku, která zahrnuje všechno.

„Takže?“

Tohle takže je víc než tisíc projevů. Je v něm otcovský cit, který ke mně chová, i jeho bolest kvůli tomu, co se děje. Neodpovídám. Není třeba. Dvě minuty nato si pochutnáváme na dvou ciambellách. Je to poprvé, co ji se mnou jí. Taková teplá ciambella je ta nejlepší věc ve vesmíru. Skoro jí odpouštím, že mě zavraždila.

– 23

Zorganizoval jsem večeři jenom a pouze pro tři mušketýry. Naposledy spolu před Porthosovým odchodem. Připadá mi to, jako když kytarista opouští rockovou skupinu, nejsmutnější okamžik pro všechny příznivce. Naštěstí my fans nemáme.

Umberto a Corrado. Dvě jména, která pro mě znamenají milion věcí. Mohl bych o nich napsat encyklopedii, a naopak. Naštěstí se na mě nenaštvali, že jsem tak bídně potopil náš InterRail. Pochopili, že prožívám okamžik extrémního zmatení.

Když mí přátelé dorazí před vybranou restauraci, připravení na večer plný smutných řečí a dojetí, čeká je překvapení. Čekám na ně před vchodem, ale lokál je zavřený. Mají volný den a já to moc dobře věděl. Vítám je jedinou jasnou větou: „Jdem na to.“

Nevím, jestli to čekali, ale přijímají to nadšeně. Nakládám je do auta a řítím se směrem ke Caracallovým lázním. Dnes je na programu nesmrtelná Tosca, x-tá verze. Koupil jsem tři lístky, každý zvlášť. Vychutnáváme si začátek hodní hodňoučcí, a pak v polovině prvního jednání, když Cavaradossi trylkuje uvnitř spartánské výpravy, která má symbolizovat baziliku Sant‘Andrea della Vale, Corrado ve třetí řadě povstane a zahuláká: „A tohle má podle vás být tenor?“

Kolem něho se rozpoutá všeobecné pobouření.

„Tiše! Fuj! Sedněte si!“

Sabotování divadelních představení je jedním z parádních čísel našeho bláznivého repertoáru. Corrado odolává.

„Tohle nastudování je urážkou Pucciniho umění! Odpusť jim, Giacomo!“

Zatímco na jevišti se ubohý Cavaradossi snaží nenechat se vyvést z koncentrace a dál trylkuje, vmísím se do akce já.

„Styďte se a posaďte se, jinak vám ukážu!“

„Co mi ukážete? To má být výhrůžka?“

Přeskočím jednu řadu a jdu k němu. Když ze sebe děláme blbce, žádná nemoc nás nezastaví. Dostanu se až k němu s kočičí hbitostí, kterou už jinak nevládnu.

„Ano, to má být výhrůžka. Okamžitě přestaňte.“

„A co když ne?“

V tu chvíli Cavaradossi zmlkne a orchestr přestane hrát. Hlavními hrdiny představení jsme se stali my. Úkol je splněn.

A tohle je ten správný okamžik pro první facku. Dáváme si rány zkušeně, abychom si neublížili, a občas sebou zatřeseme, ale účinek je ohromující. Všichni se snaží nás roztrhnout a my dál hulákáme. Naprostý chaos.

„Nevychovanče!“

„To vy jste nevychovaný! Já vás udám, jasný?“

Slovo „udám“ je signál, po kterém na scénu vstupuje Umberto. Prodere se davem, který nás obklopuje. Rychle ukazuje svoji průkazku do tenisového klubu.

„Policie, prosím. Uklidníme se, ano?“

„Výtečně,“ prohlásím, „chci udat tohohle pána za napadení.“

„Ne, to já vás udávám, mám tisíc svědků,“ odsekne Corrado.

Druhá část našeho fóru předpokládá všeobecnou diskusi o tom, kdo dal facku tomu druhému jako první. Pak Corrado ztratí trpělivost, strčí do policajta a je zatčen. Náš odchod ze scény obvykle vrcholí Corradem v želízkách a mnou, jak jdu za nimi, abych podal trestní oznámení. Jenomže tentokrát náš úžasný výstup dostane nepříjemný nečekaný zásah, který se ale dal nutně předpokládat: je přítomný skutečný policista. A nemůže se dočkat, až zasáhne. Ve třiceti vteřinách nás odhalí, sebere nás všechny tři a večer končí skvěle, na komisariátu. Dříve nebo později se to muselo stát. Berou nám otisky prstů a kladou nám hromadu otázek. Nevědí, jaký přestupek nám připsat, po pravdě se královsky baví, když si vyprávějí, co se stalo. Jediný, kdo má reálně problém, je Umberto, který se vydával za veřejného činitele. Po pár hodinách se starý komisař, který už by měl být v důchodu, rozhodne zavřít obě oči a propustí nás. Ironie osudu: náš nejdobrodružnější vtip byl taky ten poslední.

Nemluvíme až do chvíle loučení. Poslední objetí všech tří je víc než tisíc slov.

Všichni za jednoho. Ten jeden jsem já.

– 22

Petr Pan se postaví do středu jeviště a zakřičí: „Hej, kapitáne Hooku! Kde jsi?“

Kolem něho, na mýtině Země Nezemě, jsou shromážděny všechny opuštěné děti, Zvonilka a Wendy se svými sourozenci.

Najednou se objeví podlý kapitán spolu s nerozlučným panem Smee a několika piráty.

„Tady jsem!“ zahřmí. „Je s vámi konec! Všechny vás hodím jako potravu krokodýlům.“

„To si tedy nemyslím!“ odpoví nebojácný Petr.

Začíná boj-balet, v němž všichni šermují meči do rytmu hudby. Je to vrcholná scéna Lorenzova školního představení. Malý herec se skrývá za ohromnými kníry kapitána Hooka, a – neříkám to proto, že jsem jeho otec – už skoro hodinu odvádí pozornost od Petera Pana, jehož hraje kluk příliš nesympatický na to, aby mohl nosit kostým hrdiny Země Nezemě. Vedle mě sedí Eva a Paola. Smějeme se a tleskáme, spolu se zhruba stovkou dalších rodičů a dětí. Miluju školní představení, ale nikdy jsem neměl to štěstí, abych ho prožil jako hlavní hrdina. Jak jsem vám řekl, byl jsem váleček a mou přirozenou rolí byl protagonistův sympatický kamarád. Jednou při vánoční besídce jsem dokonce prožil to nejvyšší ponížení: dali mi roli vola.

Představení končí za ohromujícího aplausu. Do zápisu nutno podotknout, že kapitán Hooke má dvojnásobně dlouhý potlesk než Peter Pan. Beru Evu za ruku, Paolu pod paží a čekáme na našeho malého Laurence Oliviera u východu. Během čekání si všimnu, že někdo rozbil okénko našeho auta a ukradl můj TomTom, co jsem tam neopatrně nechal pěkně na očích. Už jsem otrokem počítačového hlásku, který mi říká „zabočit doprava“ a „zatočit o sto osmdesát stupňů“. Bez navigace jsem ztracený. Opuštěný svým přenosným Vergiliem jsem cizincem ve svém městě. Hýčkaný satelitem jsem zapomněl trasy a jednosměrky. Už ani neumím prolistovat autoatlas. A přesto, přísahám vám, byly doby, kdy jsem jezdil po Římě s naprostou jistotou, neměl jsem mobil, nerozesílal jsem maily do všech míst na světě, nacpával jsem si kapsy kazetami, abych mohl poslouchat své oblíbené zpěváky, a – slyšte, slyšte – vracel jsem se z dovolených s několika málo rozmazanými fotografiemi. Rozhoduju se, že na výlet nekoupím novou navigaci, ale budu používat automapy. Možná budu jediný v Itálii. Řekl jsem dobrodružství, tak to bude dobrodružství. Když přijde Lorenzo, učitelky a maminky ho oslavují jako hrdinu dne. Uklidním se až v okamžiku, kdy řekne, že naprosto nemá v úmyslu stát se hercem.

Odpoledne jdu nechat vyměnit okénko v mém slavném kombíku, umyju ho a natankuju plnou nádrž. Trochu ho hýčkám v očekávání dlouhé cesty, kterou podnikne. Jeho objemný kufr, vyhlášený nepřítel městských parkovišť, je teď vzácný spojenec. Máme asi dvacet zavazadel, od tašek po kufry. Jsme připraveni na všechny eventuality.

Když ukládám poslední tašky blízko ke dveřím, dostanu na okamžik strach. Strach, který se dostaví, když dospějete k bodu, odkud není návratu. Konec stoupání na horské dráze. Google. Bod nenávratu: nezvratné finální stadium nějakého procesu nebo cesty.

Ještě dvaadvacet dní a jsem v bodě nenávratu.

– 21

Ať zdvihne ruku ten, kdo ví, kdo je Edmond Haraucourt.

Pokud ho neznáte, vězte, že to je francouzský spisovatel a že incipit jeho nejslavnější básně všichni považujeme za přísloví: „Odjíždět znamená vždycky trochu umřít.“

Nikdy to nebylo pravdivější než v mém případě. I zbytek té básně je nádherný. Zní zhruba takto:

Odjíždět znamená vždycky trochu umřít

vzhledem k tomu, co milujeme,

protože zanecháváme kousek sebe samých

na každém místě a v každém okamžiku.

Je to bolest jemná a konečná

jako poslední verš poémy.

Odjíždí se jako z legrace

před poslední cestou

a v každém sbohem zasíváme

kousek naší duše.

Dnes vyrážíme. Jak bylo stanoveno, nechali jsme našeho vlčáka Lupa u paní Giovanny, která má malou zahrádku a která na sebe vzala i krmení křečka a koček. Lupo mě pozoruje, když nakládám zavazadla do auta, a tváří se sklesle, jako by pochopil, že už se nevrátím. Koneckonců jsem byl jeho oblíbený otrok.

Děti doslova nadskakují, pro ně právě začínají nádherné a nečekané prázdniny.

„Ale můžeme vědět, kam přesně jedeme?“ ptá se mě Eva.

„Etapy téhle cesty jsou tajné,“ odpovídám, „jako při hledání pokladu.“

Usadí se na zadních sedadlech, zatímco Paola ještě snáší poslední krámy a strká je do kufru kombíka, už tak přeplněného. Už bylo načase vyrazit na dovolenou, i když nedokážu na tyto tři týdny on the road, které nás čekají, myslet jako na dovolenou. Upřednostňuju slovo „cesta“. Vždyť i poetičtější a jemnější synonymum pro „smrt“ je právě „poslední cesta“.

Jsme připraveni k odjezdu. Je pět hodin odpoledne, čekali jsme, až slunce sklouzne kousek dolů k obzoru, abychom se vyhnuli červnovému oparu. Otočím klíčkem a motor astmaticky zakašle, místo aby zařval. Pak konečně vyjíždíme. Dům s mým bytem, který se vzdaluje ve zpětném zrcátku, je posledním obrazem mého života, který byl. V jednom filmu, jehož název si nepamatuju, hlavní hrdina řekl, že život je jenom sbírka všech naposledy. Naprostá pravda.

Naposledy, kdy pozdravíš školníka ve své škole.

Naposledy, kdy si povídáš se svým otcem.

Naposledy, kdy vidíš Koloseum.

Naposledy, kdy jíš fík právě utržený ze stromu.

Naposledy, kdy tě kousne komár.

Naposledy, kdy se koupeš v moři.

Naposledy, kdy líbáš ženu, kterou miluješ.

Seznam může být nekonečný, každý z nás už prožil tisíckrát různá naposledy a nevěděl o tom. Ve většině případů si fakt vůbec nepředstavuješ, že prožíváš nějaké naposledy. Vlastně právě to je na tom to krásné. Nevědět. Pokud ale, jako v mém případě, moc dobře víš, která jsou ta naposledy, pravidla se rázem mění. Všechno dostává jinou váhu a důležitost. I lok chinotta získává něco poetického a melancholického.

Odjezdem z Říma za sebou nechávám až nadměrné množství takových naposledy. Je jich taková spousta, že je přestanu shromažďovat. Po mnoha dnech oplakávání minulosti a představ budoucnosti, která nebude, nastal čas myslet na dnešek.

Mám s sebou Zoffův sešit, který jsem zaplnil tisícem poznámek k této cestě. Udělal jsem seznam věcí, které chci naučit Lorenza a Evu. A je tu žena, kterou musím znovudobýt ve dvaceti dnech. Už nesmím ztrácet ani minutu.

Najíždím na dálnici a mířím přímo na jih. Máme sice program cesty, ale možnosti improvizace jsou velké. Jsem rozechvělý jako dítě, které vyráží poprvé na prázdniny bez rodičů.

Pouštím cédéčko s televizními znělkami a mí pasažéři mladší deseti let se odvážou a hulákají. Paola pozoruje panorama, ještě se nedokázala uvolnit. Já šlapu na plyn a ignoruju bolest v žaludku, která je silnější než obvykle.

– 20

Trvám na tom, že hotel na autostrádě kousek za Salernem, kde jsme přespali a který má tři hvězdičky, si jich zaslouží možná tak polovinu, a taky je postavený blízko světového setkání komárů. Celý večer jsme strávili obklopení tímhle hmyzem, nejprve v trattorii a pak v pokoji. Zamluvili jsme si dvoulůžák s dvěma přistýlkami a během deseti minut už to bylo ležení, trochu díky zavazadlům, trochu díky válce proti komárům, která, jak všichni vědí, sestává z úderů různými tupými předměty.

Naším cílem je Craco, velice zvláštní místo, které leží v Lukánii. Město duchů.

Lorenzo a Eva mají společnou jednu jedinou vlastnost: strach z duchů. Klidně se dívají na zombie, strašidla, čarodějnice a vampýry, ale sesypou se před duchy. Každá tmavá místnost, každý stan, který vlaje ve větru, dveře, které nečekaně bouchnou, v tom všem se pro ně skrývá zlý duch, který se vrátil na Zemi, aby nám ublížil.

To aby překonali tenhle strach, jsem se rozhodl zavézt je sem, do města neobydleného od šedesátých let. V maličkém městečku jako by se zastavil čas. Bylo mnohokrát využito jako filmové kulisy. Kráčíme po liduprázdné hlavní ulici. Je hrozné vedro a kolem ani kousek stínu. Paola má na sobě lehoučké kytkované šaty a já bych ji chtěl obejmout, ale jde o dva kroky za námi. Připadá mi to velice symbolické. Někdy si myslím, že je jenom pozorovatelka, která tuhle cestu pouze sleduje a která odmítá hrát aktivní roli. Zatím mi to stačí. Velký úspěch je už to, že jsme tu všichni. Jak tak kráčíme, začnu vypravovat legendu o tomhle městečku.

„Založili ho řečtí kolóni v osmém století před Kristem a bylo obydlené až do poloviny minulého století. Pak odešli i poslední obyvatelé a Craco zůstalo pár let neobydlené. Jenom komáři, vítr a nějaké vzdálené štěkání.“

„Proč jsi řekl pár let? Pak se sem vrátili a zabydlili ho?“ Lorenzo poslouchal pozorně.

„V jistém smyslu ano. Mnozí si všimli, že městečko je pusté a že je tu spousta prázdných domů, a tak se sem přestěhovali, aby tu žili.“

„Mnozí kdo?“ zazní Evina oprávněná pochybnost.

„Mnozí duchové.“

Moji dva dědicové strnou.

„Takže tohle městečko je plné duchů?“ zeptá se vyděšeně Lorenzo.

„Plné všech italských duchů, abych byl přesný.“

„Šílíš?“ vyjekne Eva.

Cítím, jak se za mými zády Paola usmívá.

„Předesílám, že duchové se ve dne neukazují, a je půl dvanácté dopoledne. A já jsem vám chtěl právě vysvětlit, že když se všichni přestěhovali sem, můžeme být v celém zbytku Itálie naprosto klidní.“

„Úplně všichni?“ ptá se naše malá.

„Úplně všichni. Využili toho, že je město prázdné a můžou si tu žít tak trochu podle svého.“

„A co tu dělají, když tu nemají koho strašit?“ ptá se jakoby sám sebe Lorenzo.

„Podívej, duchy vůbec nebaví strašit lidi,“ jde mi na pomoc Paola. „Rádi se starají jenom o své záležitosti a flákají se jen tak. Už se napracovali až dost a teď odpočívají.“

Došli jsme na hlavní náměstí. Obě děti se obezřetně rozhlížejí kolem.

„Jsi si jistý, že ve dne tady nejsou?“ vyslýchá mě Lorenzo.

„Na sto procent jistý.“

Hodinku se procházíme v pustých uličkách. Po nějakém čase už o duších mluví lehkovážně, uvažují, kolik se jich vejde do normálního domu a jestli se objevují podle nějakého stanoveného řádu, třeba jako upíři za soumraku. Když vycházíme z městečka na prudký sešup, který vede na parkoviště, kde jsme nechali auto, dokonce se s teď už „normálními“ duchy rozloučí.

„Tak brzy nashle!“

„Mňau!“

Doufám, že všechny jejich bázně a strachy zůstanou v těchto uličkách. Zastavíme se na jídlo v hezké trattorii přímo naproti městečku duchů. Když zvednu oči od talíře, potom co jsem si vychutnal předkrm-první chod-druhý chod-přílohu-moučník-kávu-digestiv, spatřím stovky vybledlých osob, které se shlukly u východu z městečka a zdálky mi mávají jako pasažéři transoceánské lodi při vyplutí do neznáma. Zamrkám a jsou pryč. Asi jsem se přejedl.

– 19

Salento. Slunce. Modrá obloha. Tyrkysové moře. Pronajatý slunečník a lehátko. Hrady z písku. Smích. Sůl. Soté z mořských škeblí.

Tak jsem si představoval náš druhý den.

A místo toho, vinou mé nezpochybnitelné neschopnosti číst ukazatele směru, jsme se ztratili ve vnitrozemí Apulie, když jsem hledal klášter, kde se prodávají bylinkové sýry, jejichž chuť si pamatuju ještě po patnácti letech, co jsem tam byl. Výsledek: nepochutnáváme si na sýrech a nejdeme k moři. Naše auto se vleče po horské cestě, pak se s  hluchým zarachocením definitivně zastaví.

„Prasklá převodovka,“ zní nález mechanika, který se k nám vrátí po pitvě kombíka.

„Můžete ji opravit?“ ptám se s nadějí.

„Jistě.“

„Ach, aspoň že tak.“

„Musím něco objednat u firmy. Za dva týdny bude jako nová.“

„Za dva týdny? Ale my jsme na dovolené. Nemůžeme čekat dva týdny.“

„Co vám mám říct? Pronajměte si dobré auto. Tohle, se vší úctou, je stará herka.“

Bolí mě u srdce, když slyším, jak nazývá herkou moje věrné auto. Ale má pravdu: je to herka.

Nechám se odvézt do Taranta, pronajmu si modernější kombi a vracím se do pustiny, abych naložil své drahé. Najdeme si příjemný hotel s vyhlídkou, tentokrát ho vybíráme po pozorném zkoumání, abychom zabránili překvapení. Posílám děti do postele brzo. Mám na zítřejší den úžasný program.

„Což je?“ zeptá se mě Paola.

„Chci si půjčit gumový člun a jet si zarybařit.“

„Já nemůžu strávit celý den ve člunu. Po deseti minutách dostanu mořskou nemoc.“

Nenaléhám. Vím, že je to pravda, žádná výmluva.

„Jestli chceš, nepojedeme.“

„Ne, klídek. Je to tvoje cesta. Já na vás počkám tady. Budu si číst na pláži. To jsem nedělala, ani nepamatuju.“

„Tvoje cesta“ je nešťastná věta. Usínám a zdá se mi, že jsem na lodi kapitána Achaba a pomáhám mu v lovu bílé velryby.

– 18

Láskou mého dědečka Michela bylo rybaření. Každý rok v srpnu zavřel vrátnici a vyrazili jsme k moři. Často mě ráno budil ještě před svítáním a vyjeli jsme v jeho rybářském člunu na moře u exotické Ostie Lido. Lovili jsme kalmary, romantiky, kteří se k břehu přibližují, jen když slunce vychází nebo zapadá. Občas jsme chytili i malého tuňáka nebo pelamidu a babička Alfonsina nám je připravila k večeři se svou obvyklou kuchařskou zručností. Dědeček byl fakt eso v lovu ryb na udici a ani já jsem si nevedl špatně.

Půjčil jsem si veškeré vybavení pro zkušeného rybáře, dva kompletní pruty se všemi typy udic a návnad, gumový člun s motorem o deseti koních a obstaral lahvičku opalovací emulze padesátky. Paola se s námi přijde rozloučit na molo. Myslím, že jí jeden den o samotě udělá dobře. I pro ni to bylo vysilující období, poletovat mezi školou, dětmi a nemocným manželem nevěrníkem.

„Mami, moc neobědvej, protože k večeři si uděláme ohromnou grilovačku,“ nabádá ji Lorenzo.

A já ještě zvedám laťku.

„Budeme toho mít tolik, že něco prodáme do hotelové restaurace.“

Jsem si sebou jistý, nikdy jsem se ze dne rybaření nevrátil s prázdnýma rukama.

Jónské moře je jako zrcadlo. Vyplujeme a asi míli od břehu začínáme rybařit. Děti jsou nadšené. Poslouchají mě a bombardují mě otázkami.

„Co budem dělat, když se chytí žralok?“

„S návnadami velikostí, co máme, se určitě nechytí. Jsou moc malé. Žraloci jsou skoro slepí, neuvidí je.“

„A když zabere kosatka?“

„Ve Středozemním moři jsou vzácné. Byl bych klidný. Tady je oblast plná tuňáků.“

„Jestli se chytí delfín, pustím ho,“ uzavře Eva.

Po dvou hodinách zabrala jenom utrápená parmice, co náhodou plavala kolem. Nevzdáváme se, zdvojnásobíme návnady a změníme místo. Zahlédneme bójku nějakého potápěče a držíme se v bezpečné vzdálenosti. Když ho vidím vyplouvat na hladinu blízko jeho lodě, zakřičím na něho jedinou otázku.

„Je tohle místo bohaté na ryby?“

„Propána, samozřejmě že je. Tam dole jsou hejna obrovských tuňáků. Nádhera.“

Uklidnil jsem se. Nevrátíme se s prázdnýma rukama, je to jenom otázka trpělivosti, hlavní ctnosti dobrého rybáře.

Moji malí asistenti znásobí své úsilí. Jsme skvěle sehraný tým. Hodiny rychle plynou a slunce klesá k obzoru.

Výsledek našeho rybolovu?

Pobavili jsme se a ulovili jsme už zmíněnou parmici, tři smutné chobotničky a jednu plastovou láhev. A taky jsme zaznamenali ztrátu jednoho prutu, který vyklouzl Lorenzovi z rukou. Dvěma slovy: rybářské Waterloo.

„No a co teď s maminkou? To bude ostuda,“ uvažuje Lorenzo.

„Žádný strach. Existuje jedno úžasné místo, kde si zaručeně dokážeme obstarat ryby. Kouzelné místo.“

„A kde to je?“ ptá se Eva. „Jak se jmenuje?“

„Je ve vesnici a jmenuje se rybárna.“

„Ale to je podvod!“ vybuchne moje čestná dcerunka.

„Přesně tak,“ odpovím jí bez váhání.

Lorenzo je nadšený z představy, že oblafneme maminku, Eva je naopak zaskočená: její smysl pro čestnost je ještě velice rozvinutý. Možná až příliš.

Nakoupíme různé ryby a dvě obrovské sépie, plný koš. A už v pokročilém odpoledni triumfálně předstoupíme před Paolu. Hrdě jí ukážeme dnešní úlovek a ona se na nás užasle dívá.

„Ale to je neuvěřitelné. Tolik ryb!“

„Táta je fakt skvělý!“ prohlásí Lorenzo.

„A moře tady je plné ryb,“ dodá Eva.

„A ty všechny nalovil táta?“ zeptá se Paola.

„Ne, tu největší rybu jsem chytila já a tuhle sépii Lorenzo.“ Eva lže s výjimečnou věrohodností a nonšalantností. Dva rození lháři. Jsem na ně hrdý. Především na dceru, která se dnes naučila lovit ryby a lhát. To není špatný výsledek.

Odneseme koš do hotelové kuchyně a rozjásané děti si ještě jdou hrát na plážičku. Zůstanu sám s Paolou, která mě odrovná jedinou větou.

„Nevěděla jsem, že štiky žijí v moři.“

„Jaké štiky?“

„Ta největší ryba, kterou jste chytili, je štika, pozná se podle kachní tlamy.“

„Aha, tak to je štika?“

„Ano. A štiky žijí pouze a jenom ve sladké vodě.“

„Asi zabloudila… Štiky někdy ztrácejí orientaci. To vědí všichni,“ pokouším se o nemožné.

„Jistě…“

V Paolině pohledu je úsměv. Nebo aspoň jeho náznak. „Kolik jste za ně zaplatili?“ Vzdávám se. „Málo. Už zavírali. To byl můj nápad. Děti s tím nemají nic společného.“ Teď už se na mě opravdu usměje, jako bych byl malý kluk přichycený s prsty v marmeládě. „Nebyla to štika. Kde by asi tak tady sehnali štiku?“ Nastražila na mě past a já do ní spadl. Nečeká na mou odpověď a jde za dětmi na pláž, svlékne si pareo a volá je, ať se jdou před západem slunce naposledy vykoupat.

Dnes s nimi nezvládnu jít. Den ve člunu mi dal pěkně zabrat. Sednu si na lehátko a dívám se na svou malou vodymilovnou rodinu, která se honí na mělčině a stříká na sebe. Nechtěl bych být nikde jinde na světě.

– 17

Noc. Náš hotelový pokoj je zahalený do tmy. Okna jsou otevřená. Paola spí. Já ne. Pomalu dýchám. Bolest žaludku už mi nedovolí usnout. Silně kašlu, nemůžu přestat, skoro chroptím. Vstávám, jdu do koupelny. Nedokážu zastavit ten zatracený kašel. Tělo se mi zkroutí bolestí při každém otřesu. Je mi na zvracení. A taky zvracím, částečně na podlahu, částečně do mísy a taky na triko. Pak se opřu zády o stěnu, vyčerpaný, zničený, odevzdaný. Takhle to dlouho nevydržím.

Paola strčí hlavu dovnitř. Probudil jsem ji.

„Jak je?“

„Špatně, hrozně špatně.“

Moje žena spláchne, odtrhne toaletní papír, otře podlahu a dojde ke mně.

„Pozor, myslím, že můj dech by tě mohl vmžiku zabít.“

„Ještě se ti chce vtipkovat, takže je všechno v pořádku,“ napůl se na mě usměje, možná i o trochu víc než napůl.

Začne mi z tváře a rtů otírat zvratky. Pak mi svlékne tričko plné skvrn. Namočí houbu a opatrně mi čistí krk a hrudník.

Nechávám ji. Miluju, když o mě pečuje. Doufám, že je to z lásky a ne z toho podivného ošetřovatelského pudu, který je vrozený mnoha ženám.

Sedne si na podlahu a vezme mě do náručí. Poddávám se.

„Vypadáme jako Michelangelova Pieta,“ prohlásí Paola ve snaze všechno zlehčit.

Rozesměju se. A znovu se rozkašlu.

Několik minut nato mě ukládá do postele a zahrnuje mi přikrývky, jako jsme to dělali našim dětem ještě před nedávnem.

„Musíme se vrátit domů,“ řekne mi místo očekávaného polibku na dobrou noc.

„To byla jenom chvilková slabost. Ve skutečnosti je mi o hodně líp, když jsme u moře. Líp se mi dýchá.“

„To jsem viděla. I slyšela. No tak, Lucio, prosím tě, ukončeme tuhle hru na cestování, byl to hodně blbý nápad. Říkám ti to na rovinu: potřebuješ se léčit, především teď, když už je nádor v tom nejvyšším stadiu.“

„Lásko, prosím tě, jsou to moje poslední dny. Chci je prožít až do konce. Ještě musíme projet spoustu etap.“

„Já se s dětmi vrátím.“

„Nemůžeš. Teď mě nemůžete opustit. Jestli se vrátíte, já s vámi nepojedu. Zbývá už jenom pár dní. No tak.“ Souhlasné ticho. Vzdala se. Nebude toho litovat.

– 16

Připravil jsem pár cédéček se soubory mých nejoblíbenějších písní. Nechci během téhle cesty poslouchat songy náhodně vybrané strojem. Miluju slovo „compilation“, okamžitě vyvolá první lásky na lyceu a léta u moře. Moje generace byla poslední, která si mohla pořizovat nahrávky na kazetách – a zjistit, že se vymazaly, hned jak jsme je nechali na palubní desce auta.

Ty moje jsou fakticky archaické kompilace, jediným kritériem byl osobní vkus. Dneska jsou na řadě:

Romeo and Juliet Dire Straits

Through the Barricades Spandau Ballet

Meraviglioso Domenico Modugno

Yesterday The Beatles

Rain and Tears Aphrodite’s Child

Un giorno credi Edoardo Bennato

Can’t Smile Without You Barry Manilow

In My Room Beach Boys

Father and Son Cat Stevens

Goodbye My Lover James Blunt

Uvědomím si až po půlce písní, že jsou to hity spíš zasmušilé. Vytáhnu CD a naladím místní stanici, která vysílá vtipy po telefonu. Míříme do Molise, což je něco jako italské Lichtenštejnsko, nádherný kraj, ale opomíjený turistickými průvodci. Nestojí tu slavné památky a nenarodily se tady slavné osobnosti kromě prarodičů Roberta De Nira. Poprvé jsem sem přijel na skautský tábor s vlčaty do pohoří Matese. A do Molise jsem se zamiloval. Nemusí nic závidět sousedícím známějším krajům. Z jediného údaje pochopíte, jak se tady líp žije: průměrná hustota obyvatel na jeden kilometr čtvereční je 72 lidí, v Laziu je to 330, v Lombardii 412 a v Kampánii 429. Je tu prostor, hodnota, na kterou už nejsme zvyklí.

Hotel, který si zvolíme, vlastní jedna rodina. Je tu pět pokojů, z nichž pouze jeden má výhled na pláž. Rád ho přenechávám dětem. Já a Paola se ubytujeme ve „suite Gardenia“, odkud vidíme na málo frekventovanou přímořskou silnici. Majitelům, jimiž je dvojice sedmdesátníků, Sabino a Alba, pomáhají jejich tři děti a pár vnuků. Sabino nám vypráví, že všechno zdědil po otci a dokázal přesvědčit své potomky, aby tu pracovali a žili společně. Šťastlivec v naší době, která rozmetává do větru příbuzenství a city.

„Jestli máte chuť, dneska je ve vesnici soutěž v tanci,“ říká mi Sabino s výrazem člověka, který ti nabízí lístek na finále mistrovství světa ve fotbale.

„Jakém tanci?“ ptám se.

„Ve všech. Soutěž o to, kdo je lepší. V porotě bude i starosta a ještě jeden chlápek, jméno si nepamatuju, ale tančil s Carlou Fracci.“

„A jak se můžem přihlásit?“

Paola mi skočí do řeči: „Nemyslím, že tanec je…“

Nedám jí šanci dokončit a opakuju otázku: „Jak se můžem přihlásit?“

„Přímo na náměstí, bude tam můj zeť, který bude zapisovat jména a dávat čísla. Tři eura včetně piva. Jestli paní nechce tančit, budou tam i stánky, dnes je svátek našeho patrona. Ani moje manželka netančí, protože před třemi měsíci uklouzla na kameni a zlomila si stehenní kost. Ještě chodí na fyzioterapii.“

„Díky, ale nemyslím, že půjdeme,“ usekne to rázně moje choť, teď už viditelně jízlivá. „Cesta byla dlouhá, můj manžel poslouchal hnusnou hudbu a děti jsou unavené.“

„Kdyby něco, začíná se ve 21.30,“ řekne Sabino s úsměvem, který prozrazuje zřídkavou návštěvnost u zubaře.

Za dvě hodiny už stojím s Lorenzem a Evou u stolku a všechny čtyři nás přihlašuju. Zvítězili jsme demokraticky tři ku jedné, a Paola byla nucena jít s námi. Navíc je hotelová kuchyně zavřená, protože celá ta veselá rodinka, která ji spravuje, je mezi našimi soupeři, až na Albu, která, až teď jsem si toho všiml, trochu kulhá. Sabino je moc rád, že jsme přišli.

„Jak jste ve dvojicích? Přihlašují se přímo páry.“

„Doufám, že budu tančit se svou manželkou, a naše děti spolu.“

„Ne, já netančím,“ opravuje Paola, „přišla jsem, ale netančím. Stejně mi Lorenzo nepřijde nějak nadšený.“

Můj dědic už se motá kolem stolního fotbalu, který hrají místní kluci.

Obrátím se na Evu: „Tak budeme tančit my dva spolu?“

„Ale já neumím tančit, tati.“

Naše malé ztělesnění poctivosti opravdu nemá v seznamu svých přemnohých schopností tanec. I když by mu udělala vyloženě dobře ta stopa bláznovství a ztráta kontroly, která tanec obsahuje.

„Naučím tě to,“ riskuju, jako bych byl Nurejev a ne medvěd Balú.

Jsme mezi tanečníky jediný pár s výškovým rozdílem šedesát centimetrů. Nelze si nás nevšimnout. Pochopím, že v téhle vesnici se taneční soutěž bere velice vážně. Na konci každého tance porota přiděluje po tajemném a kratičkém konkláve body.

Na začátku je Eva v pohodě: improvizujeme velice prostý twist. Dva kroky od nás se předvádí Sabino v páru se svou dcerou a vypadá dosti nepohyblivě a nemotorně. Nicméně nemáme šanci vyhrát, to je mi jasné okamžitě. Rozhlídnu se, je tam pár dvojic, které jako by vyšly přímo z Hříšného tance.

Když nadejde chvíle pro mazurku, jsem už neskutečným způsobem zpocený. Paola se prochází mezi stánky a jen občas po nás mrkne. Lorenzo nás vesele ignoruje, naprosto zabraný do zuřivého boje ve fotbálku.

Po deseti minutách opouštíme s Evou náměstí. Obrazně řečeno, aby bylo jasno. Znáte ten podivný stav, zvláštní trans, který se vás zmocní, například když čtete knihu? Čtete na břehu moře poslední román Kena Folletta a zničehonic se ponoříte do stránek a jste ve středověké Anglii až do té doby, kdy vás něco znovu prudce vrátí do reality. Takže tenhle typ transu mám na mysli. Zkrátka po deseti minutách moje holčička a já tančíme sami, jsme na vrcholku hory, kolem nás jenom sníh a ticho. Tančíme divoce, necítíme únavu a skoro nemusíme dýchat. Takovou euforii jsem už dlouho neprožíval, a moje dcera myslím ještě vůbec nikdy. Neviděl jsem ji nikdy tak šťastnou jako při rokenrolu, když jsem ji nechal sklouznout do své náruče ve vzpomínce na pohyby ze starých mejdanů na lyceu. Je lehounká, což je výhoda. Tančíme dál a nestaráme se o svět, který nás obklopuje. Jsme jenom my dva. Já a moje malá odvázaná princezna.

Před srdečním kolapsem mě zachrání hlas z megafonu.

„Konec tance! Za pět minut vyhlášení vítězů!“

Zhroutím se na lavici vedle své tanečnice.

„Byli jsme dobří, tati?“

„Bombastičtí.“

„A vyhrajeme, podle tebe?“

„Nemyslím, nenechají zvítězit cizince,“ moudře si připravuju půdu v předzvěsti nijak skvělého umístění.

Paola a Lorenzo už jsou u nás. Zjišťuju, že nám během posledních tanců fandili. Moje žena nám podává dva kousky čerstvého melounu. I pro tohle ji miluju.

S obličejem ponořeným do červené dužiny posloucháme, jak porota vyhlašuje vítězný pár. Mluví přímo starosta, kterého přivítá salva pískotu a potlesku.

„Se ziskem 128 bodů vítězí pár tvořený Sabinem a Gabriellou Antinorovými.“

Vyhrál Sabino s dcerou. Vzhledem k tomu, že manžel tanečnice je jedním z organizátorů, podezření na řešení po italsku je oprávněné. Ti dva oslavují, jako kdyby vyhráli Oscara.

„Tady je k nahlédnutí celkové pořadí,“ uzavírá předseda poroty.

Eva se okamžitě běží podívat. Nemám sílu jít s ní. Vrací se po půl minutě se sklopenýma ušima.

„Jsme poslední,“ oznamuje mi.

„Určitě podváděli,“ prohlásím. „Příště budem trénovat a dopadne to líp. Chceš ještě kousek melounu?“

Nadšeně odpoví, že ano, a mizerný výsledek klání je rázem zapomenutý. Beru ji za ruku a běžíme ke stánku, sledováni znepokojenýma Paolinýma očima.

„Teď si ale odpočiň.“

Neposlouchám ji a objednávám dva supermega řezy melounu. Jsem velice spokojený táta. Dneska se Eva naučila odvázat a prohrát. Dvě věci, které se jí budou v budoucnu velice hodit. Pokouším se odhalit v jejích rysech ženu, jakou bude. Krásnou ženu, která bude motat hlavy všem mužům, co budou mít to štěstí, že ji potkají. Jaká škoda, že ji neuvidím ve svatebních šatech. A že ji nedoprovodím k oltáři. To byl přece můj úkol.

Na tvář mi sjede slza.

„Ty pláčeš, tati?“

„Ne,“ ujišťuju ji, „to je jenom pot.“

Pak jí podám její supermega řez. A usměju se na ni.

– 15

Než jsme vyrazili z Říma, přečetl jsem si na internetu pár informací. Velice sympatický článek popisoval místo s tajemným názvem: Osada Neosapiens.

Je to zábavní park sui generis, vystavěný jako skutečná prehistorická osada, kde je možné si vyzkoušet tehdejší způsoby života a otestovat sám sebe při mnoha činnostech, třeba při střelbě lukem, stavbě přístřešků, na opičích drahách a při hodu oštěpem.

Okamžitě mi to přišlo jako další dokonalý úsek naší cesty. Zakusit na jeden den život v minulých časech, kdy nebyla elektřina, zapalovače nebo supermarkety, je výchovná zkušenost. Nikdy se mi nepodařilo přesvědčit přeúzkostlivou Paolu, abychom zapsali děti do skauta, a tohle byla příležitost pro kurz takzvaně full immersion do života pod otevřeným nebem. Po pravdě ani mé děti zrovna nejásaly při představě, že by měly trávit konec týdne v lesích, což mě vždycky mrzelo. Považuju roky prožité mezi skauty za nejzábavnější v životě a zároveň taky za ty nejvíce výchovné, což jsou dvě věci, které skoro nikdy nejdou dohromady.

Při příjezdu nás uvítá srdečný animátor, který nám vysvětlí pravidla: po celý den je zakázáno kouřit a používat mobily a elektrotechnické přístroje všeho druhu. Žádá nás, abychom se pokusili myslet a chovat se jako primitivní lidé.

„Jsou tu i dinosauři?“ ptá se s nadějí Lorenzo.

„Ne, nejsou,“ odpovídá animátor. „Dodal bych naštěstí. I s dnešními zbraněmi bychom neměli žádnou šanci přežít útok velociraptora nebo tyranosaura.“

„Jako primitivní lidé, jaké evoluční stadium máte přesně na mysli?“ tahle otázka pochopitelně přichází od Evy.

„V jakém smyslu?“ zeptá se šokovaný animátor.

„Ve smyslu, jestli už máme společnou řeč? Umíme psát? Už jsme vynalezli kolo?“

Mladík se na mě podívá viditelně zaskočený. V jeho očích čtu, že si myslí, že moje dcera je profesorka antropologie malého vzrůstu, převlečená za holčičku s copy. Pak dá dohromady smysluplnou odpověď.

„Takže… máte společnou řeč, neumíte psát, používáte oheň, ale neznáte kolo.“

„Děkuji,“ odpoví vychovaně Eva.

Už jste někdy zkusili zapálit oheň s dvěma kameny a pár větvičkami? Udělejte to, prosím. Je to úžasný antistresový prostředek. Po hodině zápasu „kámen o kámen“ se vzdáváme. Ostatní rodiny kolem nás, které také absolvují den pralidí, to skoro všechny dokázaly. Lorenzo vytahuje zápalky a navrhuje zafixlovat. Odmítám a dál ťukám kameny o sebe a doufám, že se mi podaří vykřesat vytouženou jiskru. Paola mě sleduje s něhou smíšenou se soucitem, stejnou, s jakou se díváme na křečka běhajícího v kole. Po čtvrthodině zapálím větvičku, ale nedokážu přenést plamen na celou otýpku. Navrhuju odvetu v následující disciplíně: střelbě z luku. Také v tomto případě vás vyzývám, abyste to zkusili aspoň jednou v životě. Vypustit šíp je rychlý a instinktivní pohyb, zakořeněný v naší DNA. Pohyb, který nám přijde přirozený, jako bychom ho dělali každý den. Nejlepší ze všech je Paola, která střílí jako Robin Hood. Zasahuje střed v dlouhé sérii s jistotou několikanásobné olympijské vítězky. Zírám na ni, jako bych ji viděl poprvé. Vypadá jako bojovnice kmene Siouxů – a možná jí v jiném životě byla. Lorenzo a Eva se ze všech sil činí se svými miniaturními luky a baví se, jak jsem je viděl jen málokrát.

V hodu oštěpem naopak nezáříme. Tahle disciplína má také složky techniky a síly, které nemůžou být nahrazeny štěstím. Naše oštěpy se mírumilovně zabodávají několik málo metrů od našich nohou. V dalších hodinách vidíme výcvik sokolů, učím děti číst v mapě, vytvoříme dvě terakotové vázy a vymyslíme přístřešek na přespání, který už ale nemůžeme postavit, protože se blíží zavírací hodina. Odcházíme s vázami v tašce a několika suvenýry, mezi nimiž jsou i křesací kameny. Dneska, poprvé od našeho odjezdu, jsem viděl Paolu trochu zapojenou. Možná nastává doba oteplení.

– 14

Jak víte, Pinocchio je mou druhou nejoblíbenější knihou. Autorem je největší monospisovatel všech dob Carlo Lorenzini, zvaný Collodi. Loutka odmetla pryč celý zbytek jeho bohaté tvorby.

K rozpoutání mé pinocchiovské vášně zcela jistě přispěl televizní seriál Luigiho Comenciniho. Myslím, že většina mých vrstevníků, když má vyprávět Pinocchiův příběh, použije právě ten z televizního filmu, který je trochu odlišný. Stačí si uvědomit, že z Pinocchia se stane dítě v prvním díle, zatímco v knize se jím stává až na poslední stránce. Ještě dneska, když myslím na Geppetta, vidím Nina Manfrediho, když myslím na kocoura a lišáka, vidím Franca a Ciccia, víla Modrovláska je samozřejmě Gina Lollobrigida a Pinocchio bude mít navždy drzý toskánský obličej Andrey Balestriho.

Takže proto byl hlavním cílem naší cesty Pinocchiův park v Toskánsku. Není to žádný supertechnologický park s horskými dráhami a filmy v 3D, a právě v tom je jeho kouzlo. To místo vypadá jako z devatenáctého století a jako byste tu vdechovali atmosféru nejslavnější pohádky na světě. Restaurace se jmenuje Hostinec U Červeného raka a je tu spousta soch a jiných artefaktů, které znázorňují okamžiky nebo osobnosti příběhu.

Cítím se jako doma: o Pinocchiovi vím všechno.

„Víte, děti, že Pinocchio není maňásek, ale marioneta? Maňásci jsou ty loutky, do nichž zespoda strčíte ruku, ale marionetu manipulátor vede dráty ovládanými shora, třeba jako právě Pinocchia. Chyba je už v Collodiho textu, to on o něm v celé knize mluví jen jako o maňáskovi.“

„Takže Collodi byl hloupý?“ zeptá se drze Eva.

„Ne, ale nadělal hodně zmatků. Například příšeru, která spolkne Pinocchia, označuje jako žraloka, ale pak ji popisuje jako velrybu. A v Pinocchiovi Walta Disneye je to opravdu velryba.“

„Já Pinocchia nemám rád. Mám rád Petera Pana,“ prohlásí Lorenzo, kterému nezmizel z paměti zážitek ze školního představení.

„Nejsou moc rozdílní,“ tvrdím, „oba jsou děti, které nechtějí vyrůst. A byli i kamarádi.“

„Ale když jsou to vymyšlené postavy, jak můžou být kamarádi?“ ptá se moje malá.

„To nikdo neví, ale setkali se v Tramtárii.“

„Žádná Tramtárie neexistuje!“ zaječí Lorenzo.

„A to víš, že existuje! Já jsem tam byl. A tam jsem se seznámil s Romeem.“

„Kdo je to Romeo?“ I Paolu začíná zajímat mé zmatené vyprávění. Pokračuje neměnný stav na téhle cestě, že se drží trochu stranou.

„Romeo je Pinocchiův kamarád, kterého všichni známe pod jeho přezdívkou Kahánek.“

„Ty ses seznámil s Kahánkem?“ užasne Eva.

„Mnohem víc, skamarádili jsme se.“

„Pinocchio je román napsaný na konci devatenáctého století, kolik je ti let, tati?“ Lorenzo se snaží jedinou otázkou zničit veškerou poetičnost.

„Poznal jsem ho v sedmdesátých letech, já jsem byl kluk a jemu bylo skoro sto let.“

„Ty ses kamarádil s takovým dědečkem?“ Eva je ohromená.

„Jasně! V přátelství nejsou roky důležité.“

„Ty ses kamarádil se stoletým oslem?“ nevzdává se Lorenzo.

Nojo, zapomněl jsem, že v pohádce se z Kahánka stane osel.

„No, byl to vlastně osel, ale pak mu po pár letech odpustili trest a stal se zas klukem. Já jsem ho poznal spoustu let potom. Do Tramtárie jsem se dostal, když jsem se ztratil na jedné cyklovýpravě.“

„A kde je ta Tramtárie?“ Lorenzo pomalu ustupuje.

„To nikdo neví. Dorazíte tam jenom náhodou. Já jsem okamžitě poznal tu osvětlenou vstupní bránu, asi jako do lunaparku. Uvnitř byly tisíce chlapců a jenom jeden dospělý, a to byl Kahánek.“

„A proč tam zůstal?“ V Evě se už probudila zvědavost.

„Protože venku neměl žádné přátele, Pinocchio se přestěhoval bůhvíkam a Kahánek našel zaměstnání jako hlídač v Tramtárii.“

„A jak jste se skamarádili?“ pokračuje ve výslechu má malá.

„To je dlouhé vyprávění.“

„To vám řeknu já,“ překvapivě zasáhne Paola.

„Ty to víš?“ zeptají se jednohlasně naše děti.

„Jasně že to vím. Taky jsem tam byla. Ale tehdy jsem ještě tatínka neznala. Taky jsem se zastavila v Tramtárii.“

Nemám slov. Štafetové pohádky jsou specialitou naší rodiny. Já a Paola jsme jich našim dětem odvyprávěli desítky, aby usnuly, ale dneska je naprosto nečekaná. Je to skoro zázrak.

„Byla jsem s rodiči na dovolené na venkově. Bylo mi tak deset a pouštěla jsem si draka. A jak tak jdu za ním, ztratím se v lese. A slunce už zapadá.“

Přebírám štafetu a pokračuju.

„V té chvíli jsem už já dorazil k Tramtárii a Kahánek mě zastavil, protože moje jméno nebylo na seznamu hostů. Jsem pro něho vetřelec. Vysvětluju mu, že jsem se ztratil na cyklovýletu, ale nevěří mi.“

„A vtom se objevím já a předstírám, že tatínek je můj bratr. A že se o něho dost bojím, protože je trochu blázen.“

„Kahánek napřed moc nevěřil, ale pak si dal říct, oblíbil si nás a pozval nás na večeři. Skvělá večeře, samá čokoláda, cukrová vata a karamely, všechno dobroty vyrobené cukrářem, který pracoval přímo v Tramtárii.“

„Po večeři nás provezl po Tramtárii ve svém kočáře taženém myšmi, který koupil z druhé ruky od Modrovlásky. Všude samé kolotoče, kina, divadla, atrakce všeho druhu. A tisíce dětí jako my. Ráj.“

„Hráli jsme si až do rána, zatímco Kahánek usnul na kozlíku svého kočáru. Příští den nám prozradil, že pro naše zdraví bude lepší, když hned odejdeme. Druhý den v Tramtárii je osudný.“

„Protože se z vás stávají osli?“ zeptá se Lorenzo.

„Jasně,“ odpovídá Paola, „není to pohádka, jak jsme si mysleli. A aby nás přesvědčil, ukázal nám stáj, kde chovají všechny děti proměněné v oslíky.“

„Takže jsme hned toho dne odešli a vrátili jsme se domů. Všichni si o nás dělali starost. V příštích měsících jsem se tam často vracel, abych navštívil Kahánka, a spoustu večerů jsme se spolu bavili a smáli.“

„Já už jsme se tam bohužel nevrátila, protože dědeček si to nepřál. Podle mě totiž žárlil na místního cukráře, který byl lepší než on.“

„Za pár let oslavil Kahánek sté narozeniny a šel do důchodu. Já jsem vyrostl a už nikdy se mi nepodařilo najít cestu do Tramtárie.“

„Škoda,“ prohlásí Eva.

„To jo,“ přikývnu. „Ale naštěstí jsem dost roků nato našel znovu maminku.“

Hledám očima Paolu a jen na kratičký okamžik se naše pohledy střetnou. Štafetová pohádka pobavila i ji. Ale naše děti ne, jsou trochu zklamané příběhem, v němž nebyl žádný drak, strašidlo ani tajemný rytíř.

A je to Lorenzo, kdo vynese nelítostný rozsudek.

„Jestli je to skutečný příběh, tak je teda strašně smutný. Jestli jste si ho právě vymysleli, tak to není žádná bomba, mohli jste to zvládnout líp.“

Paola a já se na sebe konečně díváme déle. A musíme se smát. Chci ji obejmout, ale odtáhne se a odvede pozornost jinam.

„A teď všichni k Červenému rakovi. Nemáte hlad?“

Ano malého chóru nepřipouští pochyby. Jdeme všichni jíst. Dívám se na Paolu vedoucí hordu hladovců. Cítím se jako útočník, který právě vsítil gól. Ale utkání o city bude ještě dlouhé.

– 13

Argentario. Blyštivé slovo, které pro mě a Paolu má magický význam: to tady jsme před deseti lety počali Lorenza. Rezervoval jsem stejný hotýlek, který mezitím změnil majitele, ale je stále úžasně romantický. Stojí na výběžku mezi Porto Ercole a Porto Santo Stefano, v oblasti méně dostupné turistům. Pamatuju si ho jako malý ráj, kdo ví, proč jsme se sem už pak nikdy nevrátili.

„Víš, Lorenzo, že maminka a tatínek tě počali tady?“

„Já nejsem z Říma?“

„Narodil ses v Římě, ale počat jsi byl tady.“

Vtom se vmísí Eva: „Co to znamená počat?“

No a jsme u toho, tedy u nejnebezpečnějšího rozhovoru pro rodiče všech zeměpisných šířek.

„To znamená, že si táta s maminkou dali spoustu pus a rozhodli se mít dítě. Právě Lorenza.“

„Abys měl dítě, nestačí se líbat,“ upřesňuje Lorenzo, „musíš se milovat.“

Perfektní. Jsme už o krok dál.

„Přesně tak, milovali jsme se a za devět měsíců se narodil Lorenzo. Bydleli jsme právě v tomhle hotelu.“

„Táta už byl tehdy tlustý?“ ptá se Eva.

Paola, až do téhle chvíle viditelně nesvá, nezadrží úsměv.

„Ano, už byl řekněme robustní.“

„A jsme tady,“ useknu rozhovor a vjíždím do brány hotelu.

Zatímco vykládáme zavazadla, upozorním děti na jednu svou iniciativu.

„Dneska večer vaši rodiče povečeří jen ve dvou. Našel jsem někoho, kdo vám bude dělat společnost.“

Paola se okamžitě naježí a kontruje.

„Nemám naprosto v úmyslu nechat své děti s nějakou neznámou holkou.“

Vychutnávám si chvíli, kterou jsem předpokládal už kolik dní.

„Po pravdě,“ začnu, „to není zrovna holka, ale především to není žádná neznámá.“

Ukážu na někoho za jejími zády. Paola se obrátí a uvidí na prahu hotelu Martinu, která jí mává na pozdrav. A za slečnou Marplovou stojí Oscar. Má brýle proti slunci a usmívá se. Jako kdyby omládli o deset let.

„Vyhovují ti jako baby-sitter?“ ptám se s úsměvem.

Děti běží k prarodičům a ječí radostí.

„Dneska je cukrárna zavřená,“ vysvětluju Paole, „a tak jsem poprosil tvého otce, ať si s Martinou udělají výlet na Argentario. Musím říct, že se nenechal prosit.“

Paola kapituluje. Zaznamenal jsem gól přímo do šibenice.

Když se setmí, svěřujeme Lorenza a Evu dvěma postarším baby-sitterům a já odvádím Paolu na večeři do malé hotelové restaurace, romantického ráje nad mořem. Objednáváme si předkrm ze syrových ryb.

„Proč jsi mě sem zavedl?“ zeptá se, když čekáme na jídlo.

„Protože jsem chtěl Lorenzovi ukázat místo, kde byl počat.“

„Opakuju svou otázku. Proč jsi mě zavedl sem?“

Odpovídám přímo a bez vytáček.

„Protože je to místo důležité pro nás dva a ani nevíš, jak moc bych se s tebou chtěl usmířit. Odpusť mi, odpusť mi, odpusť mi, odpusť mi, tisíckrát tě prosím.“

„Víš co, Lucio?“

Když mě oslovuje Lucio a ne lásko, je to špatné znamení.

„Kdybych si vzala někoho jako Corrado, počítala bych s nevěrou, dokonce s tisícem nevěr. Řekněme, že by ten pád nebyl tak tvrdý. Ale za tebe, za nás, bych dala ruku do ohně.“

„Udělal jsem chybu, co mám dělat?“

„Nenaléhej, dej mi čas.“

„Já už nemám čas.“

Ví, že nechtěně řekla moc nešťastnou větu. Na malou chvíli zmlkne, pak znovu promluví.

„Chtěla bych všechno smazat. Ani nevíš jak moc. Chtěla bych tě obejmout a říct ti, že tě miluju. Ale nedokážu to. Vím, že to nemůžeš pochopit, ale je to tak. Dneska je to tak.“

Velký talíř s mořskými potvorami uvolňuje napětí. Zatímco si pochutnáváme na langustách a garnátech, Paola pokračuje: „Vzpomínáš, jak jsem před rokem šla k novému ortopedovi, protože mě pořád bolela záda?“

„Ano.“ Tahle nečekaná změna tématu ve mně probouzí podezření.

„Nebyl to žádný skvělý stařík, jak jsem ti řekla. Pětačtyřicet, obličej i tělo úžasné a prevít od pohledu. Šíleně se mi líbil.“

Sedím jako přikovaný k židli.

„A jednoho krásného dne mě po prohlídce políbil.“

„A ty?“

„Mě to překvapilo, pak jsem ten polibek opětovala a…“

„A?“

„Utekla jsem. Změnila jsem ortopeda a neřekla jsem ti o tom.“ „Takže byl jenom jeden polibek?“ „Jenom jeden polibek. Já jsem odolala. Já jo.“ Dvakrát zopakované zájmeno první osoby spustí oponu za naší konverzací. Zbytek večeře sníme mlčky jako dva staří unudění manželé.

Když se vrátíme do haly, najdeme naše baby-sittery v plné hře na schovávanou, do které jsou zapojeny kromě našich dětí i děti majitele hotelu.

„Všechno v pořádku?“ zeptá se Oscar, který vyčetl z mého obličeje porážku.

„V pořádku,“ lžu naprosto nevěrohodně.

Brzy nato se loučíme s ním i s Martinou a děkujeme za bleskovou návštěvu. Jsou ubytovaní v našem hotelu, ale odjíždějí hned za svítání, ještě než se probudíme.

„Nezvykejte si na tuhle donášku až do domu,“ bručí Oscar.

„Hezkou další cestu, děti,“ přeje nám Martina.

Lorenzo si všimne mého nezvykle dlouhého objetí s dědečkem.

„Tati, vždyť ho uvidíme za dva týdny v Římě!“

Odtrhnu se jako přistižený při činu. Když naši dva senioři vyrazí zavěšení do sebe nahoru po schodech, kousek mého já odchází s nimi.

– 12

Tak na tuhle chvíli jsem čekal celou dovolenou: na den jen pro muže. Pro Lorenza a mě.

Paolu a Evu necháváme v hotelu, už si rezervovaly jedna místo v lázních a druhá turnaj v minivolejbalu. My dva s batůžky na zádech vyrážíme podél výběžku Argentaria. Máme na sobě trička a bermudy, kromě opalovacích krémů a ručníků jsme si vzali vodu a ovoce. Dva dokonalí výletníci.

„Asi hodinu chůze odtud,“ vysvětluju Lorenzovi, „se dá sejít k moři po pěšině vytesané ve skále, o které nikdo neví.“

„A jak to, že o ní víš ty?“

„Zavedl mě tam tvůj pradědeček, když jsem byl ve tvých letech.“

„A jak o ní věděl on?“

„Když byl na vojně u námořníků, přistáli jednoho dne v těchhle končinách a on prozkoumal břeh.“

Ukazuju mu úžlabinu, ke které míříme, na Google Maps v iPhonu. Asi ho to přesvědčilo.

„A voda je tam mělká?“ ptá se.

Hluboká voda je jeho nepřítel číslo jedna.

Uklidňuju ho.

„Jo, je tam malá plážička s útesy, ale dosáhneš na dno.“

Vypadá to, že mi věří. Pochodujeme svižným tempem pod pálícím sluncem. Vydáme se po pěšině vedoucí přímo nad srázem. Cesta pro horské kozy.

„Dávej pozor, kam stoupáš, a přidržuj se rukou skály.“

Pěšina začíná klesat v malých ostrých zatáčkách. Kamenitý terén je nebezpečný. Klouže. Pokračujeme pomalu, nechceme riskovat. Občas se rozkašlu, ale snažím se zakrýt vypětí. Cítím únavu, jsem skoro na kraji sil.

Moje fotografická paměť se probouzí, a najednou si všechno pamatuju. Jsme teď na opačných stranách, já je Lorenzo, a dědeček jsem já. Vzpomínám si i na to, že jsem párkrát málem sklouzl dolů. Lorenzo je šikovnější, nebo možná jsou jeho boty lepší než staré tenisky značky Mecap, které jsem měl na nohou já před třiceti lety.

„Můžu se tě na něco zeptat, tati?“

„Jasně.“

„Kdo je ten přítel Fritz, o kterém občas mluvíte s mamkou? Je to nějaký tvůj kamarád, kterého neznám?“

„Přesně, neznáš ho. Není nic moc a doufám, že se s ním nikdy nesetkáš.“

„Tak proč mu říkáš přítel?“

„To je míněno ironicky. Jako když ti Eva řekne, že jsi třídní jednička.“

„Takže taková legrace?“

„To není přesné. Ironie je jemnější. Abys nějakou věc zdůraznil, řekneš její opak. Třeba když jsi před týdnem rozbil obraz míčem, co jsem ti řekl?“

„Výborně, blahopřeju!“

„Přesně tak, mluvil jsem ironicky.“

Lorenzo se usměje. Pochopil.

Taky se usměju. Škoda, že jsme si ty mužské dny nedělali častěji. Fakt škoda.

Moře je už blízko. Už tam jsme. Pamatuju se, že se naposledy projde mezi stromy a objeví se ta nádherná úžlabina.

Malá drobnost nás upozorní, že něco není v pořádku: slyšíme přeřvávající se hlasy Tria Medusa, které na frekvenci Radia Deejay vyzývají Italy k inteligentnímu odjezdu, aby se vyhnuli prvnímu černému pátku tohoto horkého léta. Pak se rozezní nadčasový evergreen, znělka Ufo Robot Grendizer.

Při zvuku nezapomenutelné první sloky hitu pro děti se ocitneme v rajské úžlabině. Bývalé rajské úžlabině. Dneska je obsazena hordou rekreantů, kteří se vylodili z dvou velkých člunů kotvících asi třicet metrů od břehu. Slunečníky, kravál, vůně opalovacích krémů a olejů, rakety na badminton, bikiny, toasty s rajčaty a mozzarellou. Padesát metrů skalnaté plážičky je narvaných jako obchoďák při začátku slev.

Lorenzo se na mě zahledí a prohlásí: „To je nádherná čistá pláž, výborně, tati.“

Princip ironie už je mu naprosto jasný. Musím se smát.

Najdeme si kamenitý koutek a odložíme si tam batohy a ručníky.

„Neukradnou nám je?“ zeptá se Lorenzo.

„Budem je hlídat očima… Tak pojď, vykoupem se.“

Svléknu si triko a kývnu na něj, ať to taky udělá. Váhá. Pak poslechne.

Běžím do vody a ponořím se. Lorenzo udělá pár kroků, a když je mu voda do pasu, zastaví se. Uklidňující kontakt s pískem pod nohama je pro něj jako plyšák v náručí před usnutím.

Vracím se k němu.

„Chceš se chvilku položit na vodu? Podržím tě.“

Souhlasí a nechá se zdvihnout. Jednu ruku pod hlavu, druhou pod boky.

„Zhluboka dýchej. Lidské tělo je jako kus dřeva. Plave. Nemůže se potopit.“

„Ani když vypiju dvacet litrů vody?“

„Co je to za otázku? Když je vypiješ, jasně že se potopíš. Ale když se dostaneš pod vodu, měj zavřenou pusu a nenapiješ se.“

Lorenzo se uklidní. Zavře oči a nechává se pohupovat vlnami. Držím ho s minimální námahou díky Archimedovu zákonu. A pomalu, postupně uvolňuju sevření. Pak ho pustím úplně. Nevšimne si toho. Stojím blízko něho, abych ho mohl chytit. Jeho pozice na vodě je perfektní, ale jen dokud neotevře oči a nezjistí, že ho nedržím. Zamává rukama a hledá nohama dno, ale proud nás odnesl trochu dál a nestačí tady.

„Tati, já se topím!“

„Klídek… netopíš se,“ jsem dva metry od něho, což ho uklidňuje. „Zkus hýbat nohama, jako když jedeš na kole.“

Poslechne. Ale drží špatně paže a to mu brání vybalancovat tělo na vodě.

„Už stačí, tati. Pomoz mi.“

„Čím budeš klidnější, tím líp to dokážeš. No tak, nohy jako na kole a pažemi rozhrnuj vodu, jako by sis v ní chtěl otevřít cestu.“

Kolo, paže… už mu to jde líp.

„A teď už chci na břeh. Nedokážu to!“

„Jasně že dokážeš! No tak… dole kolo, nahoře pohybuj pažemi zároveň, jako žába.“

Konečně chytne ten správný rytmus. Uklidní se. Plave.

„Vidíš, že to zmákneš?“

Překvapeně se usmívá, že to zvládl.

Nohy, paže, nohy, paže.

Lorenzo se naučil plavat. Na nějaký styl to bude chtít čas.

Doplavu k němu a pevně ho obejmu. Unavený zůstane viset v mé náruči. Odtáhnu ho o pár metrů blíž, tam kde se může postavit. „Byl jsi super!“ prohlásím. „Mluvíš ironicky?“ zeptá se, když se dokáže nadechnout. „Ne, říkám to vážně.“ Lehneme si na slunce, abychom uschli. Pak sníme panini, které nám připravili v hotelu. A zůstaneme, dokud lodě neodplují. To se už slunce opírá o obzor. Malá pláž je plná odpadků, zničená invazí turistů. Začneme ji uklízet. Uděláme dvě velké hromady a doufáme, že nazítří se jeden z kapitánů těch superčlunů zastydí a odveze je.

Vracíme se k našim ženám už za tmy, po západu slunce.

Jsme k smrti unavení a nemáme ani sílu povečeřet. „Tak jak to šlo?“ zeptá se mě Paola, hned jak osamíme. „Měl jsem s ním trávit víc času.“ „Já vím,“ zní bolestná odpověď mé ženy. „Já vím.“

– 11

Jedeme po Aurelii rozumnou rychlostí, s otevřenými okýnky. Cítím se jako Bruno Cortona alias Vittorio Gassman v mistrovském díle Dina Risiho Sváteční vyjížďka, archetypu všech dalších filmů road-movie. Řídím a ignoruju bolest pod žebry, která mi bere dech. Paola sedí vedle mě a podřimuje, zatímco naše auto za sebou nechává Toskánsko a triumfálně vjíždí do Ligurie. I Eva spí, opírá se o Lorenza, který naopak pozorně sleduje cestu i dopravní značky.

„Zpomal, tati, tady kontrolují radarem.“

„Díky.“

Právě v té chvíli jede proti nám auto a zabliká.

„Co chtěl?“

„Upozornit nás, že tam stojí policajti. Klasika. Zpomalíš, protože vidíš ceduli, a hned nato zrychlíš. A policajti tě zastaví a dostaneš pokutu.“

„A jak to, že tě ten řidič upozornil? Vy se znáte?“

„To je italský zvyk. Všichni jednotně proti policistům.“

„A proč?“

„Dobrá otázka. Protože jsme Italové. A všichni máme co skrývat. Porušování zákonů je jediná věc, která nás doopravdy spojuje.“

„Ty je taky porušuješ, tati?“

Jako obyčejně jsem se nechal zavést na minové pole. I když to možná není moc výchovné, rozhodnu se říct pravdu.

„Občas. Ale snažím se to nedělat.“

„A jaké zločiny děláš?“

„Zločiny je moc silný výraz. Řekněme přestupky. Je spousta způsobů, jak se provinit, třeba dneska ráno, když se nás v hotelu majitel zeptal, jestli chci fakturu, a já odpověděl, že ne. A on nám dal slevu.“

„Ale sleva je přece dobrá věc.“

„Ano, ale hoteliér se tímhle způsobem vyhnul placení daně a já jsem jeho spolupachatel.“

„To mi nepřijde jako vážný zločin.“

„A tohle je problém Itálie, Lorenzo. Trestné činy, které se nezdají vážné. Nikdo by nezabil souseda, protože má televizi puštěnou hrozně nahlas, ale ten soused třeba nezaplatil televizní poplatky nebo se dívá na načerno stažený film. Kolik filmů si stahuješ ty?“

„Hromadu. Ale jenom animované. Proč, je to zločin?“

„Velice závažný. Říká se mu krádež. Jako kdybys kradl v supermarketu.“

„Jenže když kradu v supermarketu, všechno začne u východu zvonit. Doma mě ale nikdo nevidí.“

„Přesně tak. A to je důvod, proč všichni stahují filmy a jen málo lidí krade v supermarketu. Protože tě nikdo nevidí. Víš, jak se odliší čestný muž a zločinec? Podle toho, jak se chová, když ho nikdo nevidí. Na tohle nikdy nezapomeň.“

Jsem hrdý na svou spatra udělenou lekci občanské výchovy. Až teď si všimnu, že Paola se probudila a všechno slyšela. A nemůže se dočkat, až bude moct promluvit.

„Tak například tatínek, když ho nikdo nevidí, jde do ledničky a cpe se parmezánem.“

„To se stalo jestli jednou,“ bráním se.

„A když jste byli malí, kradl vám i dětskou výživu.“

„Když je tak dobrá…“

„A taky dětské piškoty.“

„Prostě dobrota. I když technicky vzato to nebyla krádež, protože jsem je koupil já.“

„Ale byly pro mě,“ upřesňuje Lorenzo.

„Jen jsem je ochutnal, jestli jsou dobré. Jsem táta ochránce.“

„Ochutnával jsi je, protože jsi mlsný a nenažraný,“ odsekne moje žena.

„Jak, nenažraný? Vzal jsem si tak jeden nebo dva.“

„Jeden nebo dva? Měl jsi celou krabici schovanou mezi čistými ponožkami.“

„Ty sis jí všimla?“

„A kdo si myslíš, že ti pere ponožky? Duch Svatý?“

Chtěl bych, aby tenhle rozhovor pokračoval do nekonečna. Jedna z nejhezčích věcí v životě je takovéhle rodinné hašteření. Prosakuje z něho intimnost a city. Aurelia dál klouže pod námi jako přepravní pás a já jsem šťastný řidič.

– 10

Dívám se na Paolu a děti, jak kráčejí deset kroků přede mnou po janovských uličkách. Ty tři spojuje zvláštní a nedosažitelné pouto. Už roky je mi jasné, že jsem mimo tu magickou pupeční šňůru, která se mezi maminkou a dětmi nikdy nepřetrhne. Dneska už nám všechny texty o dětské psychologii, které publikují i magazíny na léto, vysvětlují, že během těhotenství matka vyživuje plod nejen ve smyslu gastronomickém, ale také duševním a vytváří tak věčnou a vřelou spřízněnost volbou. Jejich duše sdílejí devět měsíců života se srdci synchronizovanými v radostech i bolestech. Dvě bytosti, které žijí společně a předávají si emoce, vzpomínky a sny.

Víte, kdo jako první vytušil tento prenatální vztah?

Není to těžké.

Leonardo da Vinci.

Vynikající umělec se bavil tím, že se pletl i do psychologie a mateřství, a v jednom svém zápisku píše:

… Do svých bytostí tedy vloží duši, jež dá podnět k vývinu těla, tj. duši matky, která v děloze vytvoří podobu člověka a v pravý čas probudí duši, která ji bude obývat. Tato duše nejprve spočívá pod opatrovnictvím duše matky, která ji a všechny její duchovní aspekty vyživuje a udržuje při životě pupeční šňůrou, kterou je dítě spojené s matčinou placentou a dělohou. To je také důvodem, proč má přání, silná touha, zděšení nebo jiný vnitřní otřes matky větší vliv na dítě než na matku. Protože existuje mnoho případů, kdy takto dítě ztratí život.

Jak může táta, který se objeví devět měsíců po tomhle nepřetržitém vlivu, dokázat konkurovat? V angličtině se tomuto prenatálnímu vztahu říká bonding a lékaři doporučují vyživovat ještě nenarozeného mrňouska čistým vzduchem, zdravým jídlem, klasickou hudbou, uměním a pozitivními city.

Dál nenápadně pozoruju tu trojici, jako bych byl autorizovaný šmírák. Paola se zastavila u stánku, kde prodávají focacciu z Recca, možná nejlepší focacciu se sýrem na světě a podle mé naturopatky zároveň také s nejsmrtelnějšími účinky. Gestikuluje na mě, jestli chci kousek. Kývám, že jo. Lorenzo něco říká Evě a ta se směje. Najednou rozumím, že to, na co se dívám, není nic jiného než budoucnost. Moje oči jsou dokonalý stroj času, který mi dovoluje mít na pár minut představu o své rodině beze mě. Beze mě. Zní to jako název nějaké odporné písně. Mířím ke stánku a dělám si přirozený zoom na obličej své ženy, která mi podává kousek teplé focaccie. Zakousnu se do ní a pochutnávám si. Rozteklý sýr mi kape na obličej a na tričko. Přestávka na jídlo mi dává čas zamyslet se a zhodnotit situaci.

Je ještě něco, co bych chtěl dělat v těch deseti dnech cesty, co zbývají? Nevím. Děti se baví, ale cítím, že jsem ještě nedostal žádný správný nápad, jak znovu dobýt Paolu. A vzhledem k tomu, že nápady, když se na ně příliš myslí, nikdy nepřicházejí, zkouším na ně nemyslet.

Paola mi něco říká, ale já ji neslyším. Opakuje.

„Všechno v pořádku?“

Pohotově odpovídám: „Jistě, lásko moje. Půjdem teď do akvária?“

Z nadšeného jekotu naší Evy pochopím, že návrh byl přijat.

– 9

„Dneska dokončíme etapu naší cesty nazvanou ‚průzkumníci moří‘ a vyrazíme do chrámu kytovců.“

„Co to je? Kostel zasvěcený velrybám?“

Eva mě zdola upřeně pozoruje, když spolu kráčíme ruku v ruce. Je ještě nadšená ze včerejší návštěvy akvária. Má pravdu, ten název je fakt nejednoznačný.

„Ne, to je část Ligurského moře, kde žijí delfíni, velryby, vorvani a želvy,“

„Já chci domů želvu! Takovou, jakou jsme viděli včera,“ přeje si Eva.

„Nemůžeme ji vzít z moře. Je to mořská želva.“

„Už ji z něho vzali. Žije přece v akváriu!“

Její uvažování je precizní, jako vždycky. Já a moje mladičká společnice jsme se vydali na misi: nakoupit pro všechny croissanty. Nejsou takové, jaké peče můj tchán, ale spokojíme se s nimi. Včerejší snídaně v hotelu byla tak deprimující, že nás vyhnala lovit dobroty v okolí.

O dvě hodiny později už nastupujeme na palubu malé lodě, která vyráží s turisty na moře, kde můžou pozorovat velryby. Whale watching se tomu říká. Je nás asi třicet.

Lorenza víc fascinuje fungování lodě než očekávané setkání s největšími kytovci Středozemního moře. Paola je nezvykle v pohodě. V těchto dnech se cítím jako turistický průvodce, který se snaží denně zabavit své klienty originálními nápady. Dneska, to je všem jasné, je výlet věnován Evině lásce k přírodě a zvířatům.

Jako první nás navštíví delfíni. Dělají piruety, synchronizovaně skáčou a sledují naši loď jako artisté z Cirque du Soleil, kteří předvádějí své roky nacvičované číslo. Tak krásné, až to připadá neskutečné.

Slunce a slaná voda mě připalují, ale dnes se necítím unavený. Snažím se dýchat pomalu, uvolněně, zatímco moje dcerka radostí ječí a pobíhá kolem lodního zábradlí. Nadechuju se a vydechuju, nadechuju se a vydechuju. Poslouchám skřípání dechu, který plní mé nemocné plíce. Zní to jako velké syčení. Nezní to tak, je to velké syčení.

Obracím se a pohled, který mám před sebou, je neuvěřitelný: podél lodě plave obrovská velryba a vyfukuje vodu jako gejzír. Na tomhle boku lodě jsem jenom já, všichni ostatní sledují zábavnější delfíny na druhé straně. Chtěl bych vytáhnout z batohu polaroid, ale jsem jako zhypnotizovaný. Obrovitý savec mě pozoruje. Jeho gigantické oko se na mě naléhavě dívá. Usměju se na ni. Nerozumí. Jako by mi chtěla něco říct. Studujeme se navzájem na pozadí výkřiků, které vyvolali delfíni akrobati. Pluje kolem lodě bez zjevné námahy. Jasně slyším její dech. Je to okamžik bezmezného klidu.

Na pár okamžiků si pohrávám s myšlenkou vrhnout se za ní do vody a navždycky zmizet v tom azuru. Možná by to byl elegantnější konec. Užuž se chystám opřít nohou o zábradlí, když se přiřítí Eva, která jako první odhalila naši spolucestující, a zaječí: „Velryba! Tady!“

Všichni se vrhnou na druhý bok lodě a nebezpečně ji rozhoupou. Sbohem, nekonečný klide.

Stydlivý kytovec se okamžitě ponoří a ukončí show. Celé dopoledne už nepotkáme žádné obyvatele moře. Vracíme se do přístavu, když už čas oběda dávno minul. Eva je šťastná: napočítala dvanáct delfínů, čtyři racky a jednu velrybu. Já se cítím klidnější, jako by mi kytovec předal kousek své zenové vyrovnanosti.

– 8

Snídaně na mořském břehu. Paola luští křížovky, já čtu zprávy o fotbalových přestupech před mistrovstvím, které neuvidím, Eva a Lorenzo se pustili do stavby hradu takových rozměrů, že se těžko dočká zítřejšího rána. Vypadáme jako jedna z mnoha rodin na prázdninách. Chybí nám už jen nafukovací člun nebo matrace tvaru krokodýla. Dneska mám narozeniny. Rozhodli jsme se, že je oslavíme obědem v nejlepší restauraci v okolí. Představoval jsem si tu svou čtyřicítku trochu jinak. Opouštím noviny a vstávám z lehátka.

„Lorenzo! Evi! Zahrajeme si spolu něco?“

Nedají se dvakrát pobízet.

Kuličky.

Nejdřív připravíme dráhu. Eva se posadí a Lorenzo a já ji táhneme za nohy, abychom vyznačili rýhu. Nebude to obyčejná dráha, ale ten nejneuvěřitelnější okruh pro kuličky v dějinách lidstva: parabolické zatáčky, tunely, příkopy a různé léčky.

„Vysvětlím vám pravidla. Tři kola kvalifikace, v nichž se počítá počet cvrnknutí za kolo. Kdo jich udělá nejmíň, vybojuje si právo zahájit z pole position a cvrnkat první. Následovat bude pět soutěžních kol, jeden cvrnk pro každého.“

Vytahuju z pytlíku kuličky. Žárlivě jsem si je střežil, jsou to stále ty původní, poškrábané a opotřebované, se zažloutlými fotografiemi cyklistů: Baronchellim, Moserem a Saronnim. Už jenom ta mytická jména ve mně vyvolají vzpomínky na zuřivá stoupání při Giru, na propocené žluté nebo růžové dresy a láhve odhozené na kraj silnice a sbírané přihlížejícími diváky. Boj nás cyklistů začíná v poledne, pod sluncem zasluhujícím krém s faktorem 50. Jako ve všech podobných hrách jsem jednička, ale hraju pomalu, abych umožnil dětem soutěžit. Nakonec vyhrává Lorenzo, druhá je Eva, třetí já. Když jdeme na oběd na pobřeží, jsme zpocení a nadšení. Žádám o brzkou odvetu a je mi přislíbena.

Na závěr oběda přinášejí dort se dvěma svíčkami: voskovou čtyřkou a nulou. Rychle je sfouknu a předstírám, že jsem šťastný, zatímco zbytek rodiny tleská a zpívá Hodně štěstí, zdraví.

Vracíme se do pokoje, a zatímco se Paola sprchuje, já jí prohrabávám tašku a hledám nabíječku na mobil, protože se mi vybil.

Pod vyrovnanými halenkami a párem bot nenajdu nabíječku. Objevím dopis. Zažloutlou stránku s několika vlhkými skvrnami, vytrženou z linkovaného sešitu. Napsal jsem ho já. Paole. Před dvanácti lety. Je to možná poslední dopis, který jsem napsal, než jsem byl lapen suchopárnou, hroznou diktaturou e-mailů.

Vycházím na terásku a čtu si ho. Skoro nic si z něho nepamatuju.

Má nejdražší lásko, už jsme skoro v cíli. Zítra se bereme. Ne aby ses opozdila, vždycky mi bylo líto těch nastávajících manželů, kteří čekají před kostelem a musí přetrpět zaručenou hlášku vtipného dobráka kamaráda: „Podle mě si to rozmyslela!“ Zítra budu dojatý, možná i unavený, a nedokážu ti říct všechno, co bych chtěl, takže ti píšu. Poznat tě a (doufám) oženit se s tebou je ten největší dar, který mi život dal. Předevčírem mi zatelefonoval jeden sympaťák z úřadu Osudu a sdělil mi pár střípků z našeho budoucího života: budeme mít čtyři děti (taky jsem mu řekl, že je to hodně, ale Osud si dělá, co se mu zachce); každý rok pojedeme s tvým otcem a matkou na dva týdny do Fregene (uhádal jsem to na maximálně týden); jednoho krásného dne nám naše nejstarší dcera sdělí, že je těhotná s mužem, kterého miluje, a my se radostí až rozpláčeme; až nám bude šedesát let a naše děti odejdou z domu, všechno prodáme a odstěhujeme se na plachetnici, abychom konečně podnikli tu cestu kolem světa, kterou jsem ti vždycky sliboval a nikdy ten slib nedodržel; a nakonec se uchýlíme do ústraní a budeme žít v domě na pláži, tohle říkají všichni, ale my to uděláme, zestárneme vedle sebe, když budeme pozorovat, jak se slunce sklání nad mořem a nad naším životem (tohle nejsou moje slova, opsal jsem je, ale už si nepamatuju od koho), pak jednoho dne usneme v objetí a už se neprobudíme. Miloval jsem tě, miluju tě a budu tě milovat.

Tvůj Lucio

Skládám dopis. A brečím. Zvláštní… ve všech předpovědích jsem se spletl. Nikdy se neuskuteční nic z toho, v co jsem doufal. Až teď si všimnu, že mi Paola stojí za zády. Taky jí tečou slzy. „Pamatoval sis ho?“ ptá se a tak nějak napůl se usmívá. „Ano, jistě…“ Není to pravda, jako všichni muži zapomínám ty hlavní věci. Paola přistoupí až ke mně. Obejme mě. Očichám jí krk. Voní domovem. Nekonečné objetí. Jestli tohle není odpuštění, chybí jen málo.

*

Asi dvě hodiny nato telefonuju Umbertovi. Když jsem si voněl k Paole, napadla mě věc, která se na realizaci zdá být moc těžká, ale úžasná.

„Ahoj, kámo. Všechno nejlepší k narozeninám. Psal jsem ti esemesku.“

„Už jsem ji četl, děkuju.“

„Jak se cítíš?“

„Všechno v pořádku, jsme u moře…“

„A jaké je počasí? Máte tam sluníčko?“

„Co je ti do toho. Drž chvilku pusu, chci od tebe velkou laskavost… Přísahám, že poslední.“

Svěřím mu téměř nemožný úkol a ani ne týden na jeho realizaci. Svého Athose znám dobře, vím, že to zvládne.

– 7

Ligurské moře má za svítání vždycky chuť povídat. Dívám se na ně malým oknem našeho dvouhvězdičkového hotýlku v Arma di Taggia a poslouchám jeho vyprávění, zatímco Paola a děti za mnou jsou ještě naplno ponořeni do REM fáze.

Vítr mi cuchá zešedivělé zbytky kštice a šeptá mi do ucha neuvěřitelná dobrodružství skutečně existujícího osmanského piráta, jistého Turghuda Alího, v tomto kraji známého jako Dragut. Jeho příběh si pamatuju dobře, vyprávěl mi ho dědeček, když jsem byl v Lorenzových letech. Dokonce si pamatuju, co měl toho večera dědeček na sobě, kde seděl, a co vařila babička. Najednou si všechno vybavuju. Zvláštní, jak se vzpomínka znovu vynoří bez ohlášení, jako stará VHS kazeta, zapomenutá v zaprášeném rohu knihovny, na které jsou ale zaznamenány všechny základní informace každého prožitého okamžiku. Možná se to stává jenom s krásnými okamžiky, ty zlé se brzy vymažou a odletí pryč jako prach odfouknutý proudem vzduchu. Mezi krásnými okamžiky mého života jsou na prvních místech žebříčku vyprávění mého dědečka a taky den, kdy se zrodila má vášeň pro dobrodružné romány. Byla to neděle. Moji milovaní domovníci mi darovali, bez nějakého důvodu nebo oslavy, luxusní vydání Ostrova pokladů. Ještě si vybavuju smaragdovou obálku s kresbou, na níž byl Jim ukrytý za sudem ve své krčmě, aby ho nespatřil ukrutný Silver. Vázaná kniha s těžkými deskami, plná barevných ilustrací, kterou jsem zhltl ještě toho odpoledne. Je to jediná kniha, kterou jsem si vzal i na tuhle cestu. I když vím, že ji nebudu číst. Od té neděle před mnoha lety se vyprávění o pirátech, korzárech a bukanýrech stala mou oblíbenou četbou.

Miluju všechny námořní lupiče, ty vymyšlené perem nějakého spisovatele i ty skutečné, od komunisty Sandokana přes aristokratického Černého Korzára, buranského kapitána Hooka, už citovaného škodolibého Dlouhého Johna Silvera až k těm méně známým a zapomenutým. Romány o pirátech voní slaným mořským vzduchem, prohřešky a letními prázdninami, opojným koktejlem pro kluky všeho stáří. Kdybych se na konci tohoto mého přerušeného života měl reinkarnovat, prosím, chtěl bych se narodit před pěti sty lety a tělo i duši zasvětit pirátství. Pozor ale, budu nelítostný, budu lhát a mstít se právě jako udatný Dragut, který byl víc než třicet let pohřbený v mé mysli. Mezi tolika exotickými piráty, kteří zamořili Malajsii nebo Karibik, zvolil si zlolajný Osman jako svůj lovecký revír právě italské pobřeží. Na okamžik se jen mírňoučce zčeřené moře v Arma di Taggia před mýma očima zaplní galeonami, brigantinami a škunery. Když zavřu oči, slyším i vzdálenou ozvěnu výstřelů z kanonů a hluché zadunění lodních můstků, když se zaháknou na přepadenou loď.

Obrátím se. Paola je ještě v posteli. Děti jsou uvelebené na přistýlce a na pohovce a neslyšely kanonádu.

Vypadá to jako dovolená. A možná to i je dovolená.

Přitulím se ke své ženě. Obejmu ji a vdechuju její vůni. Musím načerpat plnou nádrž.

Den začíná o pár hodin později prohlídkou hlásných věží v Civezze, postavených venkovany před půl miléniem právě proto, aby se bránili před pirátem Dragutem, a já toho využívám a začínám své vyprávění. Lorenzo a Eva, první podivně krotký, druhá podivně zaujatá válečným vyprávěním, se posadí mezi dva zuby cimbuří a bez dechu mi visí na rtech. Paola stojí o pár kroků dál, cvaká fotografie a možná mě na půl ucha poslouchá. „Korzár Dragut byl nejstrašnějším bukanýrem, který kdy plenil italská moře.“

„Co to je za jméno, Dragut?“ okamžitě mě přeruší Lorenzo.

„Osmanské jméno. Tedy turecké. Doplul do Itálie, aby našel města a lodě, co by mohl vydrancovat.“

„A našel je?“ zeptá se puntičkářka Eva.

„Ano. Města a ostrovy, které napadl ohněm i mečem, ještě dneska existují: Olbia, Portoferraio, Rapallo, Vieste a také ostrov Elba. Dragut vysoce oceňoval italská moře, italské jídlo a také italské ženy. Taky měl asi deset manželek.“

„A jak je živil?“ Eva je vždycky velice praktická.

„Byl pirát, takže byl hodně bohatý.“

Odkašlu si, abych získal pozornost a už mě nikdo nepřerušoval. Rozhodnu se ke skutečnému příběhu osmanského piráta přidat pár motivů z vlastní fantazie.

„Musím vám říct, že pradědeček pradědečka pradědečka mého pradědečka a tak dále, jistý Igor zvaný Jednoočko, tlusťoch neskutečně obratný v šermu, byl Dragutovým místodržícím.“

„Tomu nevěřím,“ vypálí okamžitě Eva.

„Ale je to pravda.“

„Prosím tě, že bychom zrovna my měli praprapradědečka piráta?“ přisolí si Lorenzo. „Nebyl pirát, nejprve byl majitel krčmy, pak mu obrovský havran vyškubl oko a odletěl nad moře. Tehdy se Igor nalodil na první loď, která odjížděla, aby ho pronásledoval. A první lodí byla ta Dragutova. Netrvalo dlouho a stal se pravou rukou lstivého Osmana. Ale nikdy nenašel ani havrana, ani oko.“

„Ty si vymýšlíš,“ zkrátí to Eva.

„Pokračuj,“ pobízí mě Lorenzo.

Nevěřili tomu, ale příběh je zaujal a chtějí vědět, jak to skončí. Moje sebeúcta vypravěče roste.

Paola se na dálku usmívá. A já nadšeně pokračuju.

„Jeho nejzuřivějším nepřítelem (každý pirát má svého oficiálního nepřítele) byl Andrea Doria, o němž se všichni domníváme, že to byl jenom zaoceánský parník, který se potopil, ale on to byl ve skutečnosti zdatný admirál, který se narodil pár kilometrů odtud, v Oneglii. Oba sokové spolu statečně bojovali celé roky.“

„Andrea Doria tedy byl zlý jako lord Brooke, Sandokanův nepřítel?“ ptá se Lorenzo.

„Ne, technicky vzato byl admirál Doria ten dobrý a Dragut ten zlý.“

„Já fandím Dragutovi,“ rozhodne se Lorenzo.

„Já taky,“ upřesňuju. „Někdy člověk fandí těm zlým. Jednoho rána na konci podzimu, potom co se pronásledovali po tisíci moří, Draguta zajal právě Doria a uvěznil ho po námořní bitvě, která trvala deset dní.“

„Stejně nakonec uteče,“ předpokládá můj prvorozenec.

„Dragut byl přikován k veslu na jedné galéře v admirálově flotile. Ale je jasné, že takový pirát jako on nemůže takhle skončit svou brilantní kariéru.“

„Takže uteče,“ trvá na svém Lorenzo.

„Ne. Za něco málo let Barbarossa…“

„Fridrich Barbarossa?“ to se zeptala Paola, kterou to konečně začalo bavit.

„Ne Fridrich, ale kolega korzár, který se tak jmenoval podle barvy svých vousů, zkrátka tenhle pirát Barbarossa zaplatil Doriovi velké výkupné a dosáhl tak osvobození Draguta.“

Zklamané mumlání. Moje miniaturní publikum by raději vidělo dobrodružný a vynalézavý útěk.

„Dragut se vůbec nenapravil a vrátil se ke své staré námořní profesi. Zaútočil na mnoho italských měst a lodí, až roku 1564 dorazil právě sem, k Arma di Taggia, do horské vesnice, která se dodnes jmenuje Civezza. Právě sem, kde jsme teď my. Odvážný pirát totiž rád dobýval a neomezoval se jenom na galéry nebo přístavy. Byl to kreativec pirátského umění. Ale v tomhle případě nepočítal s hrdinským odporem obyvatel Civezzy.“

„Zabijí ho?“ ptá se s obavami Lorenzo.

„Ne. I přes opakované útoky se obyvatelé vesničky ubránili, vybudovali tuto pevnost a způsobili pirátovi četné ztráty. Po této výpravě se Osman rozhodl, že Itálie se stala nebezpečným místem pro zločince, a přemístil se na Maltu, která mu připadala neškodnější. Roku 1565 se spolu s tureckou flotilou zúčastnil obléhání pevnosti svatého Eliáše.“

„Co to je za jméno, Eliáš? Všichni v tomhle příběhu mají pěkně hnusná jména.“

„To je prastaré jméno. Prostě ten svatý, podle něhož se pevnost jmenuje, byl Eliáš. V polovině června, právě když si Dragut užíval zaslouženou dovolenou, ho na hlavě zranil úlomek kamene, který odlomila velká železná kule vypálená nepřítelovým zabijákem.“

„A umřel?“ tentokrát se děti zeptají jedním hlasem.

„Počkejte. Náš oblíbený pirát necouvne, dál statečně vede své muže do útoku, ale teče mu krev z uší a úst. A tak ho ošetří a položí na lůžko ve stanu, kde dva dny nato umírá.“

„A pak vstane z mrtvých jako Ježíš?“ Lorenzo neztrácí naději.

„Nevstane. Jeho tělo je převezeno do Tripolisu, kde je pohřbeno se všemi poctami v jedné mešitě. Legenda praví, že jeho arcinepřítel Andrea Doria si ho tak velice vážil, že když dostal zprávu o smrti osmanského korzára, pojmenoval svého kocoura právě Dragut.“

„A Jednoočko?“ vyslýchá mě Eva.

Možná tomu trochu věřila. Vytrvám a ochutím finále řadou zcela vymyšlených detailů. Začnu znovu vyprávět s nadšením dítěte, které objeví Nutellu.

„Jednoočko se přestěhoval do Malajsie, kde poznal Sandokana a Janéze a spojil se s nimi. Změnil i své nom de guerre: v Salgariho románech se jmenuje Tremal-Naik.“

„Tremal-Naik měl obě oči a byl to Ind,“ uzemní mě Lorenzo.

Zamotal jsem se do toho. Pokouším se dostat z toho vypravěčského labyrintu a vysvětluju, že Tremal-Naikové byli dva muži stejného jména, ale zaplétám se stále víc do smyček své upadající kreativity. Zachrání mě horlivý kustod, který nám oznámí, že pevnost se bude brzo zavírat kvůli polední přestávce.

O jedné věci se nedá pochybovat: můj dědeček byl ve vyprávění příběhů lepší než já.

Odpoledne, po pantagruelské svačině skládající se z ligurských trofií s pestem nás překvapí ten nejklasičtější letní slejvák. Zastihne nás, když jsme jen pět set metrů od auta, přesně aby nás úplně promočil. Když nasedneme do auta, přepadne nás zničující záchvat smíchu. Nedokážeme přestat snad deset minut. Paola se na mě dívá a poprvé za celou tuhle cestu se na mě opravdu usměje.

A tak mi rozvrzaný penzion Gina, do něhož se toho večera uchýlíme, připadá jako Four Season.

– 6

Zvolil jsem nejet po dálnici, aby mohla být otevřená okýnka a mohli jsme se těšit z krajiny. Je to dopoledne on the road, doprovázené jednou z mých oblíbených popových kompilací: italští písničkáři sedmdesátých let. Do cíle dorazíme před obědem, zatímco De Gregori notuje zcela mimo časový kontext Buona notte fiorellino. Dobrou noc, kvítečku.

„Tak jsme na místě.“

„Kde je hotel?“ ptá se Paola.

„Tady není žádný hotel. Kempink!“

Nadšené výkřiky dětí přehluší Paolino: „Ne!“ Rezignovaně při tom zavírá oči. Doufám, že jsem vám to už vyprávěl, zbylí mušketýři a já jsme kromě do školy chodili společně i do skauta. Roky jsem trávil prázdniny pod stanem, pak jsem přestal, protože jsem poznal Paolu, která jestli něco fakt nemá ráda, tak je to táboření. Když jsme se zasnoubili, slíbila mi, že jednou se mnou pod stan pojede. Byl to žolík, který jsem mohl kdykoliv vytáhnout. A rozhodl jsem se, že to udělám dneska.

Náš kombík vjíždí triumfálně do kempu.

Zamluvil jsem místo přímo u břehu jezera. Zaparkujeme auto a začneme stavět superstan, který jsem koupil na Via Sannio. Jsem kouzelník ve stavění stanů, přirozený talent. Někdo umí hrát tenis, hrát na klavír, malovat, vařit, já umím stavět stany jakéhokoliv typu, staré klasické áčko i moderní kopulový připomínající iglú. Ten náš je superiglú, které se po pravdě staví samo, když ho vyhodíš do vzduchu. Vysvětluju svým malým asistentům, jak vyhrabat stružku kolem, abychom zabránili potopě, kdyby začalo znenadání pršet, jak kladivem zatlouct kolíky a neublížit si a jak nafouknout matračky. Koupil jsem všechno potřebné. Ani manuál pro dokonalého táborníka nepředpokládá všechny tyhle serepetičky, plynové lampy, vařiče, hrnce typu matrjoška, které se skládají jeden do druhého.

Paola se nechá strhnout a velice prakticky uspořádá táborovou kuchyni. Tajně jsem nakoupil všechno potřebné pro přípravu pravé trapperské večeře.

„Zkusíme ho zapálit kameny?“ zeptá se Lorenzo s ironií, kterou už ovládá až příliš dobře.

„Ne. Koupil jsem pevný podpalovač. Máte hlad, nebo ne?“

Posbíráme v okolí větvičky a větve a za pět minut už máme svůj táborový oheň, který chrání kruh z kamenů. Vaříme si brambory ve slupce, buřty a směs fazolí a vajec. I komiksovému Texovi a jeho přátelům by naše večeře přišla příliš těžká. Ale my se jí cpeme s chutí a zajídáme všechno chlebem. Několik málo dní od konce jsou všechna stravovací doporučení mé naturopatky zapomenuta. Uplatňuju jediné a nezvratné kritérium: jím všechno, co mi chutná. Skoro dojídáme, když začínají padat první kapky. Už pár let se podnebí v Itálii mění v tropické, ale nikdo nemá odvahu to potvrdit oficiálně: v létě prší.

V minutě průtrž zesiluje, doprovázená nezbytnými blesky a hromy. Stěží jsme se stihli schovat do stanu a sklidit naši provizorní kuchyni.

Sedět zavření uvnitř stanu, když prší, má vždycky své kouzlo. Síla živlů se dostává až na centimetr k tobě, a tebe chrání bublina, která teď opravdu připomíná dílo kouzelníka z Lorenzovy videohry.

Hluk je ohlušující, ale všichni čtyři ležíme a posloucháme, jako by to byl koncert symfonické hudby. Když bouře skončí, vycházíme, abychom sečetli škody: stan vydržel právě díky stružkám, které jsem vyhloubil s dětmi, a taky táborová kuchyně, dobře zakrytá nepromokavou plachtou, vyvázla bez úhony.

„To je ale dobrodružství!“ vykřikne Eva.

Obrátím se a usměju se na ni. Požádám je všechny tři, aby zapózovali před stanem, a nařídím na svém polaroidu samospoušť. Pak běžím k nim a donutím se usmát.

Cvak!

V té chvíli jsem to nevěděl, ale byla to naše poslední společná fotografie.

– 5

Moje oblíbená atrakce v Gardalandu se jmenuje Space Vertigo. Věž vysoká čtyřicet metrů, z níž padáte nadzvukovou rychlostí a zastavíte se kousek před dotykem se zemí. Na každou stěnu se vejdou maximálně čtyři lidé. My.

Stojíme ve frontě ve společnosti velké skupiny rakouských mládenců, kteří u jezera tráví prázdniny. Pohádám se se zřízencem u vchodu, protože Eva nemá dostatečnou výšku a z bezpečnostních důvodů nemůže jít s námi. Svěřujeme ji maskotovi parku, zelenému drakovi Petrželce, uvnitř něhož je chlapec s výrazným kalábrijským přízvukem.

Lorenzo, Paola a já se usazujeme do sedadel spolu s vyděšenou lyceistkou z Bergama, která si z neznámých důvodů vybrala tuhle vertikální horskou dráhu. Celou dobu stoupání brečí, křičí a naříká. My se celí nadšení smějeme. Nahoru, ještě, ještě… místo abych se díval dolů, dívám se nahoru. Nebe se mi zdá bližší. Kdoví proč byl onen svět, ráj, ztotožněn s nebem. Já bych upřednostnil jako místo pobytu post mortem moře.

Najednou sedadla prudce padají dolů, srdce mám v krku a cítím elektrický výboj podél páteře. Čtyři vteřiny, které jsou dlouhé jako měsíc. Jsme na zemi a chechtáme se jako blázni, tak nás přemohla lunaparková hysterie. Máváme na Petrželku, který si hraje s Evou, a okamžitě se znovu stavíme do fronty, abychom vyjeli nahoru ještě jednou. Stoupáme, tentokrát ve společnosti mlčenlivého Japonce, a já to celé prokašlu. Možná měli na tu ceduli u vchodu napsat: zákaz vstupu dětem menším metr dvacet, lidem se srdečními chorobami a umírajícím. Bolí mě žaludek, cítím tlak na prsou, jako by na mě při zdvíhání činky spadla její tyč. Nevolnost a srdce bijící jako metronom, který zešílel. Sestup je vysvobození. Vystoupím, poodejdu od Paoly a dětí s tím, že mi něco nesedlo. Ještě gestem naznačím své ženě, ať si nedělá starosti. Lehnu si na trávník za květinovým záhonem břichem vzhůru. A pomalu dýchám, snažím se upravit bušení srdce do pravidelného rytmu jako při józe.

Jenom kretén jde do Gardalandu čtyři dny před smrtí. Ale já zábavní parky miluju. Jasně, kdybych si měl vybrat svůj soukromý ráj, nechtěl bych nebe, a vlastně ani moře, chtěl bych Gardaland, chtěl bych Tramtárii.

Asi po čtvrthodině se vracím k Paole. Usadili se ve fast foodu a cpou se cheeseburgery a hranolky.

„Tak jak ti je?“ ptá se mě má žena plná obav.

„Líp. Skoro dobře,“ usměju se na děti.

Nikdy nesmím zapomenout se usmívat.

Eva mi nabízí kousek pomačkaného burgeru. Odmítám. Nemám hlad. Ale mám hroznou žízeň a vypiju celou lahvičku vody. Vím moc dobře, že je to zlé znamení, když přestaneš mít hlad v pravidelných hodinách svého běžného dne.

Hodně špatné znamení.

Vstávám od stolu a přesvědčím všechny, že si zajdeme na pirátskou galéru. Dokonce zanotuju písničku z Ostrova pokladů: „Patnáct mužů, patnáct mužů na truhle mrtvého!“

Slovo „mrtvý“ se mi do hlavy vrací v těchto posledních měsících neskutečně často, tak trochu jako slovo „láska“ v písničkách. Ale nedělám to schválně, věřte mi.

Ještě ani nedojdeme ke galéře, když si uvědomím, že se mi těžko dýchá, točí se mi hlava a užuž se hroutím na zem. Posadím se na lavičku a řeknu Paole, ať jde sama s dětmi.

„Já tu galéru viděl už tisíckrát…“

Zůstávám tam, mezi tisícem dětských hlásků, veselými písničkami a křikem plným nadšeného strachu. Přivřu oči. Nikdo si mě nevšímá. Čtyřicetiletý stařec opuštěný na lavičce v Tramtárii, který nemá ani vrabce, co by mu dělal společnost.

– 4

Naposledy, když jsem byl v těchhle místech, jsem chodil do sekundy a byl to klasický školní výlet. Hlavním cílem byl Milán, ale náš profesor technické výchovy nás donutil odbočit směrem na Bergamo. V té době jsem byl beznadějně zamilovaný do jisté Letizie Calamaiové, úžasně vyvinuté zrzky s vadnými sykavkami, hlavní hrdinky jednoho z nejsmutnějších okamžiků mého života. Potom co jsem se jí dvořil tvrdošíjně a urputně celé tři roky střední školy, navíc aniž jsem dostal i třeba jen cudnou pusu na tvář, jsem se s ní setkal díky laskavému řízení osudu ve stejné třídě na lyceu. První den ve škole, potom co jsem zjistil tu šťastnou náhodu, se k ní rozběhnu, když čeká na dvoře na školní zvonek.

„Ahoj,“ pozdravím nadšeně. „Víš, že jsme ve stejné třídě?“

A ona mi odpoví: „Fajn. Já se jmenuju Letizia. A ty?“

A ty?

Nepohnu se, jako po ráně do srdce.

Ona mě nepoznala! Byl jsem pro ni obyčejný nový spolužák. Tři roky nadbíhání, možná příliš stydlivého, abych zjistil, že mě nikdy ani nezaznamenala. Byl jsem neviditelný.

Už nikdy za ty roky strávené společně jsem nic nenaznačil a dokonce jsem jí i přestal nadbíhat. Nezasloužila si mě. Asi měsíc nato jsem se zasnoubil s jistou Antonellou Užsianinepamatujupříjmení a strávil jsem školní podzim muckáním s ní.

Po letech, asi po dvaceti, jsem zrzku Letizii zase potkal. Tlačila kočárek s miminkem, druhé dítě držela v náručí a na ruce měla tašku s nákupem, ale hlavně nakynula o třicet kilo, což nás spojovalo.

Naše pohledy se na okamžik setkaly u pokladny supermarketu. Myslím, že mě ani tenkrát nepoznala.

Dorazíme do Imbersaga na břehu Addy, když už slunce stojí hodně vysoko na obloze. Jsme čtyři pečené kaštany v pekáči tvaru automobilu. Ani klimatizace toho moc nezmůže.

Vystoupíme a vykročíme na molo.

Zaplatíme lístky a nastoupíme na trajekt, který jezdí mezi Imbersagem a Villa d’Adda. Je to jediný trajekt s ručním pohonem na světě. Břehy jsou spojené ocelovým lanem, na které je zaháknuté plavidlo. Stačí jeden člověk, aby ji dostrkal od jednoho břehu k druhému. Geniální.

V tomhle případě není vůbec pochyb o jménu vynálezce: kuriózní dopravní prostředek se jmenuje „Leonardův přívoz“. Přestože byl několikrát modernizován, zachovává si stále starobylý ráz, který se tolik líbí dětem. Vyprávím jim příběh tohoto vynálezu.

„Leonardo byl zamilovaný do princezny, která se jmenovala Isabella. Žila v zámku, který stál nedaleko paláce, v němž bydlel mladý vynálezce. Ti dva se viděli jenom jedinkrát a byla to láska na první pohled. Ale Isabellin otec dceru už zaslíbil synovi jednoho svého přítele krále, takže chudák Leonardo neměl víckrát možnost ani se s ní setkat. Ale vymyslel způsob, jak s ní zůstat v kontaktu. Natáhl tajně ze střechy svého příbytku až k oknu princeznina pokoje drát tmavé barvy. Zdola ho nikdo nemohl spatřit, byl dokonale neviditelný. Díky tomuto drátu dokázal za hluboké noci posílat princezně zamilované dopisy a kresby, aby se ji pokusil získat. Ale jednoho hnusného dne její otec drát objevil a odvážnému nápadníkovi začal vyhrožovat smrtí. Leonardo se musel vzdát a jeho příběh lásky nedospěl ke šťastnému konci. Ovšem pár let nato si vzpomněl na nápad s drátem a použil ho na přívoz.“

„A proč nepostavili most?“ ptá se puntičkářka Eva.

„Možná byl dražší, nebo by břehy neudržely jeho základy.“

„Prostě to nevíš,“ uzavře má malá.

„Ale to není všechno, uběhlo mnoho let a Leonardo na počest své milované Isabelly namaloval svůj nejslavnější obraz: Monna Isa.“

Tentokrát se ozve Lorenzo: „Nejmenuje se Monna Isa, ale Mona Lisa.“

„To zavinila tisková chyba prvního vědce, který o obraze napsal v jedné knize o dějinách umění.“

To vysvětlení je evidentně nepřesvědčilo, ale předstírají, že tomu věří. Ještě na ně rychle vypálím otázku, aby neměli čas moc o tom uvažovat.

„Víte, kdo vynalezl tisk?“

„Gutenberg!“ odpoví Lorenzo s rychlostí hodnou soutěžícího v televizním kvízu.

„Přesně tak, ale kdo jako první vynalezl typografický lis vybavený automatickým doplňovačem papíru, jaký mají dnešní tiskárny? Leonardo da Vinci.“

„Mně tenhle Leonardo není moc sympatický,“ uvažuje Eva, „dělá až moc věcí.“

Jdeme se najíst do malé osterie, která se jmenuje právě U Leonarda. Rybí jídelní lístek, který obsahuje i božskou a vražednou směs smažených rybek. Přál bych si, aby tahle cesta neměla konec. Pomalu se změnila ve skutečnou dovolenou. Ale jak je známo, dovolené mají ten hnusný zvyk, že moc brzy končí.

– 3

Je večer. Nábřeží Gardského jezera je osvětlené pravidelně rozmístěnými pochodněmi. Velký trávník v kempu, který vede až k vodě, se hemží spoustou lidí. Jsou jich desítky, mladí, rodiny s dětmi, všichni zaujímají místa a vytahují z batohů malé bílé předměty. Každý rok začátkem července se tu slaví svátek místního patrona, který vrcholí zvláštním ceremoniálem. Také náš kemp se účastní a všechno k tomu přichystal.

Eva a Lorenzo stojí vedle mě a zvědavě pozorují dění. Paola je o kousek sál a fotografuje nás. Stará fotografická vášeň se jí zmocnila právě při téhle cestě.

„Co to je?“ zahájí Eva.

„Čínské lampiony. Když se v něm zapálí oheň, lampion vzlétne vzhůru a zmizí na obloze.“

„Jako montgolfiéra!“ Lorenzo to okamžitě pochopil.

„Přesně, je to stejný princip, teplo ho donutí stoupat.“

„Já chci taky jeden,“ prohlásí můj prvorozený a jeho sestřička ho okamžitě napodobí.

Otevřu svůj batůžek a vytáhnu čtyři lampiony.

„Proto jsme tady.“

Rozdám jim je. Dojde k nám i Paola a vezme si svůj. Vytahuju z kapsy zapalovač.

Večer zatím pokračuje podle plánu a jeden speaker všechny vyzývá, aby se připravili k „vypuštění“. Zazní velice sugestivní hudba, připadá mi to jako Enya nebo něco podobného.

Eva projeví oprávněnou zvědavost: „Ale k čemu slouží, tati?“

„Ke splnění přání. Hned jak lampiony zahájí svou cestu k nebi, každý musí myslet na své nejopravdovější přání. Musí chtít to, o co nejvíc stojí, a lampiony pak odnesou poselství ke hvězdám.“

Otočím se na Paolu.

„Jsi připravená, lásko?“

Všimnu si, že je dojatá.

„Ano.“

Hudba zesílí. Speaker dává pokyn.

Zapaluju lampiony jeden po druhém.

Vylétá Lorenzův…

„Mysli na své přání, prosím tě!“

Pak Evin…

„Neříkej ho nahlas, jinak se nesplní!“

Pak Paolin…

„Bezva, mami!“

Paola vypouští svůj lampion a upřeně se na mě dívá. Nevím, jestli se mi podaří splnit tvé přání, lásko moje, jestli je to to, co si myslím.

Poslední jsem na řadě já.

Mé přání je prosté. Přeju si štěstí pro Evu, Lorenza a Paolu. Dlouhý a šťastný život. Nic jiného od hvězd nežádám.

Můj lampion se připojuje k těm třem a společně doletí ke stovkám plamínků odeslaných lidmi kolem. Pochodňový průvod, který stoupá k nebi.

Stojíme s nosy vzhůru a sledujeme, jak se zmenšují. Všichni čtyři se objímáme. Možná jsme se Paola a já znovu nestali párem, ale jsme rodina. Moje rodina.

– 2

Gardské jezero ubíhá po pravém boku našeho auta. Je skoro poledne. Probudili jsme se pozdě. Řídím a snažím se nevnímat bolesti v žaludku a potlačovat stále úpornější záchvaty kašle.

„Asi mi neudělala dobře ta klimatizace,“ vysvětluju dětem s přesvědčivým výrazem.

Paola na mě spiklenecky mrkne, zatímco Eva zahájí přednášku o tom, proč bychom neměli používat klimatizaci, která ničí životní prostředí.

Usměju se na svou otravnou potomkyni.

„Víš, kdo vymyslel klimatizaci?“ zeptám se.

Zavrtí hlavou.

„Jeden newyorský inženýr, jistý Willis Haviland Carrier, roku 1902. Na rozdíl od tolika vynálezců smolařů tenhle mazaný Willis založil továrnu, dodnes fungující, a stal se miliardářem. Ale kdo ve skutečnosti narýsoval první projekt klimatizačního zařízení?“

„Leonardo,“ odpoví Lorenzo.

Nebylo to těžké.

Neúnavný Toskánec vymyslel stroj, který stlačoval vzduch, pak ho ochladil a vypouštěl ho silou potrubím, aby větral místnosti. Zkrátka a dobře, klimatizace.

V téhle chvíli vám prozradím jednu svou teorii o Leonardovi. Při analýze jeho děl je jasné, že zcela extratřída byl v jediné věci: skvěle kreslil. Zbytek jsou hypotézy, výmysly, projekty strojů a konstrukcí, pouze ty nejjednodušší stroje byly vyrobené, ale většina je pouze narýsovaná a zůstala snem, protože byly příliš složité, než aby se daly vyrobit tehdy dostupnými prostředky. Ale kdo byl skutečně Leonardo? Geniální vynálezce, nebo někdo jiný?

Tady je odpověď: Leonardo byl špičkový kreslíř naší doby, který se vrátil zpět časem kdoví z jakého tajemného důvodu a kdoví jakým způsobem. Zná všechno z naší současnosti: vrtulníky, letadla, mechanické a elektronické přístroje všeho druhu, ovšem je schopný pouze je narýsovat, ale ne je vyrobit. Ostatně jako každý z nás. Kdo by byl schopný vyrobit z ničeho tak jednoduchou věc, jako je jízdní kolo, s prostředky patnáctého století? Já ne. Většina z vás taky ne. Ale s jistou přesností bych je dokázal nakreslit. Zkrátka náš dobrý Leonardo je největší pošetilec všech dob. Takové je prosté a logické řešení tajemství. A jak nás učí poručík Colombo, to nejprostší a nejlogičtější řešení je vždycky to správné.

Nedokážu se soustředit na řízení.

Proč jsme na tuhle cestu nevyrazili před rokem?

Přede dvěma?

Každý rok našeho života?

Proč jsme spolu netrávili víc času?

Proč jsem ztratil tolik dní Lorenzova a Evina růstu?

Krutě banální otázky. Otázky, na které nedokážu odpovědět.

„Už jsme na místě,“ sděluju všem. „Kde?“ zeptá se Paola.

Pak se rozhlédne, její ospalé podvědomí najednou pozná krajinu kolem. Konečně pochopila, kam ji vezu. Tedy znovu vezu.

„San Rocco?“

„Svatý Rochus, poutník a bičovaný vězeň,“ upřesňuju.

Gotický kostelík, kde jsme se před více než deseti lety vzali. Od té doby jsme se sem nevrátili. Je to hlavní část naší cesty.

Paola nemluví. Nevím, jestli ji potěšila tato nečekaná návštěva.

Je skoro poledne, když tam dorazíme. Zdoláme pár kopcovitých serpentin a pak se nám San Rocco ukáže ve vší své miniaturní majestátnosti. Připomíná zmenšený pařížský Notre Dame. Bonsai nejslavnější francouzské kolegyně, opěvované úspěšnými romány a muzikály. San Rocco nezná nikdo. Je to kostel mimo vesnici, ponořený v zeleni, nejklasičtější z katedrál v pustině.

Zaparkuju auto na nezpevněném prostranství před vchodem. Kolem je neskutečné ticho, narušované jenom nějakou tou neúnavnou cikádou. Vystupujeme. Pamatuju si celý ten den. Kde jsem stál, když jsem celý nervózní čekal na Paolin příjezd, jaká auta byla tady kolem zaparkovaná, vyzáblou tvář dona Waltera, kalábrijského kněze, který nás oddával.

„Tohle je, děti, kostel, kde se vzali vaši rodiče.“ Moji mladí potomci se nezdají příliš uchváceni vidinou prohlídky.

„Je malý,“ lakonicky komentuje Lorenzo.

„Je okopírovaný podle toho pařížského.“ Eva má přesný postřeh.

Oba mají pravdu.

„Máte chuť si ho prohlídnout?“ ptám se.

Nevidím velké nadšení.

„Třeba je tam ještě don Walter…,“ dodávám.

Zamíříme ke vchodu.

Užuž vcházíme, když se Eva obrátí na maminku.

„Rozvázala se mi tkanička, pomůžeš mi?“

Eva je ohromná, dokonale plní můj plán.

Paola se o pár okamžiků opozdí, aby zavázala dcerčinu botu. Já na ni nečekám a vcházím, s Lorenzem v zádech. Odhrnu těžký závěs a mířím do kostelíka.

Je přesně takový, jak si ho pamatuju, holý, ale fascinující. Mám jenom pár vteřin, abych se postavil na své místo. Běžím, zatímco Lorenzo se usazuje v jedné lavici na levé straně.

Za okamžik vcházejí Paola a Eva. Moje žena se překvapeně zarazí ve dveřích, zatímco varhany začínají hrát svatební pochod. Nevěří vlastním očím.

Kostel je přeplněný. Naši přátelé tleskají a usmívají se na nevěstu, všichni ve slavnostním. Umberto odvedl skvělou práci. Nepochyboval jsem. Jsou tu fakt všichni: Corrado vedle Umberta v lavici svědků (byli jimi pochopitelně i před těmi dvanácti lety), Paoliny kolegyně, včetně té profesorky, co klade zbytečně mnoho otázek, několik historických párů přátel, otravný Gigi, Massimiliano z obchůdku Klábosení i Giannandrea, už ne v depresi, můj mytický knihkupec Roberto, nová Oscarova přítelkyně Martina a pár našich sousedů. Překvapivě je tu i D’Artagnan a usmívá se na mě. Jediný omluvený nepřítomný je můj asistent Giacomo, protože dnes odpoledne hraje Brancaleonova armáda semifinále play-off.

Vedle vchodu se na svou dceru usmívá Oscar, narvaný v modrém obleku, který je ještě cítit naftalínem.

Eva byla fantastická, když si schválně rozvázala tkaničky. Nevysvětlil jsem jí proč, řekl jsem jenom, že chystáme překvapení pro mamku. To Lorenza jsem varoval, abych zabránil tomu, že se vyjeví, hned jak vstoupí dovnitř, a nějak to překvapení zkazí. Všechno vyšlo dokonale. Já stojím u oltáře, před šlachovitým donem Walterem, stejným, jak jsem si ho pamatoval.

Všechno je připravené pro mou druhou svatbu. Chybí jenom souhlas nevěsty.

Oscar jí nabízí rámě, připravený doprovodit ji ještě jednou k oltáři.

„Půjdeme, poklade?“

Paola váhá, dojetím rozpačitá. Nečekala to, ticho venku bylo naprosté a iluze opuštěného místa dokonalá. Umberto sem všechny dovezl z vesnice dvěma autobusy. Organizace hodná vojenského tažení.

Usmívám se na Paolu od oltáře.

Nenech mě tady stát samotného jako idiota, myslím si. Na okamžik se mě zmocní hrůza, že udělá čelem vzad. Ale všichni mi fandí. Přátelé stále tleskají. Varhany dál na plné pecky hrají svatební pochod. Napočítám dvě stě úderů za vteřinu, moje srdce má stejně energii na rozdávání, vrátím ho ještě nabité.

Paola dál nehybně stojí.

Vteřiny jsou nekonečné a emoce, které zaplavují kostel, nedokážu popsat, jak bych chtěl.

Já vím, hrál jsem nečistě, ale potřeboval jsem pomoc všech lidí, které miluju, abych ji získal zpět. Byla to ostatně jediná opravdu důležitá věc, kterou jsem musel udělat v těchto stech dnech.

Když Paola natáhne paži a dovolí, aby ji otec odvedl k oltáři, potlesk se změní v ovace. A moje srdce je ohňostroj.

Říká se tomu „opakování manželského slibu“ a je to ten nejkrásnější obřad, jaký existuje. Manželství je dárkový balíček plný nadějí a jeho nové potvrzení znamená, že jsi ten balíček otevřel a obsah se ti líbil. Já vím, určitě se ptáte, proč jsem se ženil v kostele a ještě to opakuju. Protože to chtěla Paola, místo bylo úžasné a já jsem srab. Stačí vám to jako odpověď?

„Chceš si ty, Paolo De Nardis, znovu vzít za manžela zde přítomného Lucia Battistiniho?“

Usměje se na mě. Během obřadu ani na okamžik nepřestala plakat.

„Ano, jistě že chci.“

„A chceš si ty, Lucio Battistini, znovu vzít za manželku zde přítomnou Paolu De Nardis?“

Paola je nádherná. I bez svatebních šatů je pro mě stále ta dojatá dívka jako před dvanácti lety.

„Chci.“

Don Walter se usmívá.

„Prohlašuji vás ještě jednou za muže a ženu.“

Rozlehne se potlesk, jaký jsem ještě neslyšel. Líbám Paolu, jako jsem ji nikdy nelíbal. Chtěl bych, aby to nikdy neskončilo.

Vycházíme z kostela zaplaveni rýží, smíchem a potleskem. Na rukou držíme děti. Vrháme se do bitvy s Basmati proti Aramisovi, který už sbalil nejhezčí Paolinu kolegyni. Všechno je dokonalé. Postavíme Lorenza a Evu na zem a začínáme s nejnáročnější částí: všechny pozdravit a políbit.

Nejdelší objetí je s Umbertem. Je v něm všechno. Byl to ohromný přítel.

Strčím mu do kapsy obálku.

„Přečti si to potom…“

„Po čem?“ nebyl nikdy dvakrát chápavý.

„Potom.“

Trochu se na mě usměje.

„Aha…“

Až obálku otevře, najde jen pár slov. Doufám, že je pochopí.

„Jdi klidně do toho, kamaráde. Neurazím se.“

Odjakživa vím, že je zamilovaný do Paoly, ale kvůli našemu přátelství své city skrýval. Vidím, jak se na ni dívá, jak se na ni usmívá. Cit nepotřebuje slova. Vím to a dost. A vím taky, že jí bude stát po boku při všech těžkostech a nikdy ji neopustí. Doufám, že najde i způsob, aby se do něho zamilovala a aby se stal náhradním otcem pro mé děti. Jestli existuje ten správný muž, je to on. Když se to tak vezme, je to jenom povýšení ze strejdy na tátu. Nic jiného si nepřeju.

Nestačím se s ním rozloučit, protože jsem převálcován Oscarem a jeho city. Tentokrát je to on, kdo má něco pro mě.

„Vem si to. Je na zítra.“

Podává mi papírový sáček. Nepotřebuju ho otevřít, abych poznal obsah. Na spodní straně je mastná skvrna.

Odpoledne ubíhá ve veselé náladě. Umberto zajistil pohoštění v blízké agrofarmě, kde je i bazén. Zaplavu si s Lorenzem, který teď, když se sblížil s vodním živlem, se pořád dokola potápí a skáče bagr. Vypadáme jako rozjařená společnost na dovolené.

Tančíme na staré hity ze šedesátých let na improvizovaném parketu na kraji bazénu: Oscar a Martina se odvázali, vypadají jako obézní verze Johna Travolty a Umy Thurman v Pulp Fiction. Když konečně zazní první ploužák, chytím svou dámu a pevně ji k sobě přitisknu. Kdo ví, proč už ploužáky nejsou v módě. Kdo je nikdy netančil, neví, o co přišel. Moje dáma má šest a půl roku a já doufám, že nikdy nezapomene na ty čtyři minuty prožité v tatínkově náručí, půl metru nad zemí, před usmívajícíma se očima své mamky, která tančí s Lorenzem dva kroky od nás.

V šest večer, jen chvilku před tím, než slavnostně přinesou aperitivy, mi zazvoní mobil: je to můj asistent Giacomo.

„Lucio… Vyhráli jsme semifinále! Devět osm! Chybou jejich brankáře v poslední minutě.“

Jásá jako malý kluk. Ano, teď je dnešní den dokonalý.

Téměř dokonalý.

K dokonalosti dospěje o pár hodin později. Všichni odjeli z agrofarmy, Umberto zarezervoval pro zbytek hostů pokoje v místním hotelu. Pro nás ale dva nádherné propojené apartmány obložené kamenem s výhledem na hory. Místo přesně pro dovolenou.

Když děti spí, pozoruju Paolu, která se svléká a chystá se do postele. Byl to nádherný den plný emocí, jen strašně únavný. Ale adrenalin mi ještě neklesá. Kdyby mě vzali na antidoping, byl bych doživotně diskvalifikován. Kratičká diskvalifikace.

Přisunu se k Paole a pohladím ji po nahém rameni. Dovolí mi to.

Nemilovali jsme se skoro pět měsíců.

Pokračování nechám na vaší představivosti. Jenom vám řeknu, abych vám pomohl, že jsme se milovali třikrát (což se nestalo už osm let), že jsme se smáli jako blázni, že jsem jí ozdobnou koulí na pelesti způsobil modřinu na boku, že jsem se praštil kolenem o hranu nočního stolku a že, naštěstí, se děti neprobudily.

Usnuli jsme si v náručí o půl páté ráno.

Teď je den opravdu dokonalý.

– 1

Včera večer jsme dobře nezavřeli okenice a slunce vítězně vniká do našeho pokoje. Přivírám zalepené oči. Paola ještě spí a děti ve vedlejší místnosti jsou taky neobvykle tiché. Vstávám trochu s potížemi, přerývaná bolest mi trýzní bok. Tu nesouvislost způsobuje můj dech. Když nedýchám, je mi skoro dobře. Kromě mravenčení v celém těle. Obtížné vnitřní svědění, které si nemůžu poškrábat, jako kdybych spolkl úl a teď se všechny včely najednou pokoušely vylétnout ven.

Dovleču se do koupelny, s potížemi si nasadím kontaktní čočky a sprchuju se déle než obvykle. Horká, studená, zkouším všechno, abych se zbavil nesnesitelného svrbění. Ale voda mi nemůže pomoct. Spolknu tři tablety ibuprofenu, které mi darují pár hodin iluzorního klidu.

V županu se vrátím do pokoje, kde už Paola mezitím probudila děti. Jdeme se nasnídat do přívětivé jídelny agrofarmy. Superklasická continental breakfast s domácími marmeládami a čerstvým chlebem. Hraju s Lorenzem a Evou Mistera Muffina, při němž se hádá tlustý čokoládový koláč s rozinkami a tenčí borůvkový, který je manželka. Nevědí, jestli jet na dovolenou k moři, nebo do hor. A než se dohodnou na cíli, s chutí je sníme.

Paola je jediná, kdo se dnes nedokáže ani usmát. Já naopak jsem tyhle týdny zvládl dobře. Po celou cestu jsem před dětmi bagatelizoval své bolesti i úzkostné stavy: chci, aby si pamatovaly usměvavého tátu, vtipkujícího a ve formě, ne jeho fotografii vybledlou vinou přítele Fritze.

Po snídani vyrážíme. Řídím já. Zapínám klimatizaci, protože venku je skoro čtyřicet stupňů. Z otvorů okamžitě zafouká jemný vánek, který nám zachraňuje život.

Vjíždím na dálnici. Směr sever.

Zapínám autorádio, jehož vynálezce neznám, a pouštím oblíbené cédéčko svých drahoušků. Zpíváme na plné pecky, falešně a se smíchem.

„Jsou tu dva krokodýli a jeden orangutan, dva malí hadi, orel královský, kocour, myška, slon, nikdo už nechybí. Jenom ti dva jednorožci nejsou vidět!“

Jsme už skoro na švýcarských hranicích, když malí zpěváčci na zadních sedadlech usnou. Využívám toho a měním žánr.

Elvis.

Always On My Mind.

Naše píseň.

Paola ji poznává po prvním akordu.

Sametový Elvisův hlas zazní po sedmi nezaměnitelných vteřinách.

Paola mi silně tiskne ruku a nedokáže se na mě podívat. Přepnu na automat a auto jako by pochopilo, co se děje, a samo pokračuje po dálnici. My sledujeme ubíhající panorama a posloucháme nostalgická slova velkého Presleyho. Tehdy se zpěvák právě rozešel s Priscillou a autoři úžasně zachytili jeho stesk.

Tu skladbu, tak jednoduchou a tak působivou, složili Wayne Carson, Mark James a Johnny Christopher. Absolutní géniové, pro mě jsou lepší než ta nejoslavovanější dvojice Lennon/ McCartney. Thanks guys!

Píseň skončí a je to jako ve filmu. Objeví se cedule: „Švýcarská hranice, 1 km.“ Jsme na místě.

Je skoro hodina oběda, zastavujeme se na jídlo v malé rodinné restauraci. Laxně přehrabuju talíř těstovin, protože hlad už nějaký čas necítím. Dívám se na své děti, jako bych si chtěl zaznamenat každý okamžik tohoto oběda. Mluvíme málo, jako by to byl úplně normální oběd v úplně obyčejnou sobotu.

Rozloučení se odehraje na zastávce autobusu, který mě odveze do Lugana. Nakládám své lehounké zavazadlo do kufru autobusu, políbím děti a obejmu Paolu. Objetí bez konce. Dětem jsme řekli, že táta odjíždí za prací. Na velice dlouho. Budu pracovat ve fitku ve Švýcarsku, kde vinou čokolády všichni potřebují zhubnout. Vím, že Paola jednoho dne najde odvahu říct jim pravdu. Ale ten den není ten dnešní.

Nastala chvíle předat Paole zvláštní dárek.

„Tohle je pro tebe.“

Podávám jí balíček. Udiveně se na mě dívá.

„Dneska nemá narozeniny!“ namítá Eva.

„Já vím, ale o těch posledních narozeninách jsem jí dal špatný dárek. Tak jsem vybral jiný.“

Paola trhá dárkový papír. Uvnitř je tlustý velký sešit, co se užívá na střední škole. Vypadá opotřebovaný. Ničemu nerozumí.

Otevře na první stránku a zastaví se jí dech.

Rukou jsem přepsal Malého prince, aniž bych vynechal jediné slovo, a snažil jsem se o čitelné písmo. Pracoval jsem na tom tajně skoro měsíc.

„Tohohle nemáš. Je to originál.“

Paola se rozpláče a prudce mě obejme. Tentokrát jsem ji překvapil.

Po pravdě řečeno to nebyl můj nápad, ale Robertův. Mrzelo ho, když jsem mu vracel Le petit prince, původní vydání.

Objetí s Paolou jako by trvalo nekonečně. Když se ode mě odtrhne, má obličej pokřivený pláčem. Jsou to slzy radosti. Neplakala kvůli mně radostí už bůhvíjak dlouho.

Je čas odjet, ale nedokážu nastoupit. Polibek, ještě jeden a ještě jeden. Těžké rozhodnout, který má být poslední. Ztrácím čas. Říkám hlouposti, aby se děti smály. Jsem v tom skvělý. Pohladím Lorenza, pak Evu. Ale nesmím to přehnat. Nesmějí si domyslet, že to není na shledanou.

„Chceš, abychom tě doprovodili v autě?“ naléhá Paola.

„Ne, opravdu ne, děkuju.“

Na poslední cestu se sloni vydávají sami. A ona má před sebou spoustu hodin v autě. Dal bych nevímco za to, kdybych se mohl vrátit s nimi a hrát celou zpáteční cestu hru na sudé a liché značky. Ale nemám co nabídnout výměnou.

Ještě jednou něžně líbám Paolu, když nás vyruší klakson. Řidič autobusu ztratil trpělivost. Odtrhnu se a zamířím ke dveřím. Až teď zazní věta, na kterou jsem čekal skoro sto dní.

„Čau, lásko moje.“

Srdce se mi rozhoří radostí. Usměju se na Paolu a nastupuju.

V následující minutě jsou jenom slzy a autobus, který pomalu odjíždí.

Jsem přilepený na okno a upřeně se dívám, jak se vzdaluje mé milované trio. Posílám Paole telepatické vyznání „Miluju tě“. Zdálky mi mává. Dostala je.

Pak tam stojí na rozpáleném asfaltu, drží děti za ruku, dokud se z autobusu nestane tečka ve slunci.

Představuju si ji, jak se dává dohromady, usměje se na děti a nastupuje do auta. Byla vždycky velká herečka.

Klinika, kterou jsem si zvolil, vypadá zvenku jako hotel v Rimini.

Přijímá mě lékař, jistý Patrick Zurbriggen, s nímž jsem si vyměnil pár e-mailů. Mluví italsky s neskutečně komickým německým přízvukem a má pevný stisk ruky. Tady v Luganu se naštěstí mluví italsky. Je to největší „italské“ město mimo poloostrov.

Vysvětlí mi, jak bude vypadat můj kratičký pobyt tady u nich. Nikdy nepoužije slova „asistovaná sebevražda“. Ale o té mluvíme. Život mi nevezme lékař, budu to já sám. Švýcarské zákony to dovolují, ale vyžadují, aby osoba, která souhlasí se „službou“ (fakt zbožňuju, že to nazývají službou), byla informována o alternativách a aby byla schopná pochopit a chtít ji.

Můj nový domov.

Jednolůžkový pokoj.

Rezervoval jsem si jedinou noc. Jako v motelech.

A můj pokoj fakticky připomíná Bates Motel.

Švýcarský Bates Motel.

Dvacet metrů čtverečních. Aspoň prostor tu je.

Stěny úzkostně nazelenalé.

Unuděná dřevěná komoda s několika výtisky místní sportovní revue a jedny únorové Sorrisi e canzoni s fotografií skupiny zpěváků z festivalu v Sanremu.

Kovová postel s bílým povlečením. Taková s pákou na zvednutí u nohou nebo hlavy.

Skříň z Ikey značky Stolmen křivě sestavená lhostejným dělníkem.

Uvnitř tři lichá ramínka příliš živých barev.

Dřevěná židle, která vypadá jako ta, na níž jsem seděl v lyceu. Někdo na ni něco napsal ve francouzštině. Nečitelné písmo některého předchozího hosta. Na konci je i podpis. Vypadá jako Alain něco. Kdo ví, kdo to byl.

Obraz s akvarelovou reprodukcí Luganského jezera. Nebo prostě jezera.

Bílé záclony, lehounké a poletující jako ve filmovém hororu.

Francouzské okno, které vede na terásku dva na jeden metr.

Kolem je vidět park. Žádný obzor. Jenom zeleň a modré nebe. Vězení v přírodě.

Kromě toho velká koupelna bez poskvrnky, toho typu, co do ní vjedeš i na vozíku.

Čistý motel, který stojí stejně jako pětihvězda. Dokonce jako týden v pětihvězdičkovém hotelu.

Stejně si žádný klient potom nestěžuje.

Tady slovo „potom“ neexistuje.

Do pokoje vstoupí ošetřovatel. Dvojník Ralpha Malpha z Happy Days se mě ptá nejistou italštinou, jestli je všechno v pořádku.

Lžu a říkám, že ano.

Sděluje mi, že se vrátí k sedmé hodině s večeří. Ptám se ho na menu. Řečnická otázka. Čekám nemocniční kuřecí prsa na roštu, bramborovou kaši ze sáčku a ovocný salát z diskontu.

A tak mě odpověď překvapí: makarony se sugem, pečená kuřecí prsa s brambory a kousek sachrdortu se šlehačkou. Možná mě chtějí zabít glykemickým kolapsem.

Ralph Malph se na mě usměje a odchází.

Můj osobní kat je milý. Už to je něco.

Přenesu si židli na terásku. Posadím se. Dýchám.

Vyndám si kontaktní čočky na jedno použití a svět venku se stává rozostřený a nejasný. Stromy a obloha už nejsou oddělené.

Jsou to poslední kontaktní čočky. Na zítra ráno nemám žádné na výměnu. Je to jedno.

Vezmu papírový pytlík, který mi dal Oscar. Je hrozně umaštěný a obsah důvěrně znám. Ciambella.

Oscar je výjimečný chlap. Není to tchán.

Dívám se na svou pocukrovanou kamarádku.

Voňavá. Vábivá. Téměř sexy.

Všechny ty ošklivé věci, které o ní říkají, nejsou pravda. Na každý pád je mi to jedno.

První kousnutí je orgasmus.

Dlouho žvýkám. Pomalu, pomaloučku, vychutnávám si každý okamžik.

Cítím krystalky cukru, jak se rozpouštějí na patře.

Je skoro dvoudenní a trochu ztvrdla, pochopitelně. Ale stejně chutná jako ambrózie bohů.

Další kousnutí.

Nemyslím na nic.

Hlava je prázdná. Zásobník bez obsahu.

Jsme sami jenom já a moje ciambella.

Zavírám oči.

Vychutnávám si nic, které buší v mé lebeční dutině.

Slyším i moře, jako když posloucháš mušle.

Vyruší mě zašustění.

Obrátím se.

Otevřu oči.

Na zábradlí po mé pravici se posadil ptáček.

Aspoň myslím, že je to ptáček. Nemám kontaktní čočky.

Nakloním obličej blíž, abych ho líp viděl.

Je to vrabec.

Zvědavě a drze mě pozoruje.

Pozorně si ho prohlížím, mhouřím oči, abych je líp zaostřil. Koukejme, že by… ne. Není to můj obvyklý druh při snídani. Je jiný, podobný, ale určitě vybarvenější a lesklejší. Nebojácný domorodý vrabčák. Škoda. Ale až budete někomu vyprávět tenhle příběh, řekněte, že to byl stejný ptáček, který mě navštěvoval každé ráno v cukrárně. Finále tak bude vypadat magičtěji.

Rozdrobím kousek ciambelly. Natáhnu dlaň a vrabec přiletí na můj palec. Sezobe s chutí drobečky těsta.

Pak na okamžik ztuhne, jako by mi říkal: „A to je všechno, kamaráde?“

Nenechám se obměkčit.

Zbytek ciambelly je můj, drahý švýcarský vrabečku.

Nový spolustolovník vmžiku pochopí, že jsem neoblomný, a odletí, aniž poděkoval. Dívám se za ním, jak klouže nad stromy v plotu a mizí. Chtěl bych ho následovat a vzlétnout z té liliputánské odletové rampy, na níž se nacházím.

Vstanu a podívám se dolů.

Z terásky v prvním patře to není ani pokus o sebevraždu. Je to čistá blbost.

Vestoje dojídám svou ciambellu a opírám se přitom o zábradlí.

Pak si olíznu pocukrované rty. A na kratičký, slaďoučký okamžik jsem v ráji.

Jdu dovnitř. Zmačkám do kuličky mastný sáček a hledám koš, který tu není. Možná je v koupelně. Najdu ho pod umyvadlem, kde logicky vzato je jeho místo. Hodím papírem, ten se odrazí od okraje a až potom skončí v koši.

Vracím se do pokoje a natáhnu se na postel. Vytáhnu z kapsy poslední fotografii, kterou jsem udělal. Naše šťastná čtveřice.

Položím ji, vezmu mobil a vyhledám „Domů“.

Už dorazili?

Nezavolám.

Zatelefonuju Umbertovi.

„Ahoj, Lucione,“ pozdraví mě s hranou srdečností. „Právě jsem s nimi mluvil. Už jsou doma, všechno v pořádku. A co ty?“

Doufal jsem, že na tohle se nezeptá.

Požádám ho, aby se zeptal na něco jiného. Tohle přeskočíme.

„Jaké je v Luganu počasí?“ ptá se.

Nic. Požaduju třetí otázku.

A konečně se dočkám trochu originality.

„Otevřel jsem dopis. Nevydržel jsem. Odpustíš mi?“

Věděl jsem to.

Odpovím roztřeseným ano, pak pár minut mlčíme. Nikdy jsem v telefonu nemlčel. Ne tak dlouho. Nikdo nemlčí do telefonu. Ohlušující ticho, které obsahuje všechna slova, která jsme si nikdy neřekli. Hra na ticho ve verzi pro dospělé. Prohrává on.

„Nedělej si s ničím starosti… Postarám se o ně, kamaráde.“

I tohle jsem věděl.

Dokážu zamumlat jenom „děkuju“.

Pak, dřív než se hovor zkomplikuje, ho požádám o poslední věc: „Pozdravuj ode mě Aramise…“

A ukončím spojení. Ležím tam s mobilem v ruce.

Vím, že Umberto dělá to samé.

V sedm hodin odmítnu večeři, která mi připadala tak luxusní: těstoviny jsou převařené, kuřecí prsa oschlá a brambory gumové. Ale velice rád přijímám chutnou injekci analgetika. Žádám o dvojitou dávku morfia. Chci prožít klidnou noc, snít a probudit se v plné formě.

Zítra je čtrnáctého července. Důležitý den.

0

Vzal jsem si s sebou elegantní oblek. Mrtví jsou vždycky elegantní, i když za života to byli otrhanci v triku a pantoflích.

Když ho vytáhnu z tašky, hned mi to přijde jako moc špatný nápad. Nemůžu umřít v saku a kravatě.

Nahradím ho soupravou svého týmu vodního póla. Víc se mi podobá.

Oblíknu si ho a vyhnu se zrcadlu. Kašel mě dnes trápí celé ráno a tváře mám ještě propadlejší než obvykle. Co jsem se rozloučil s Paolou, jako by mé tělo přestalo bojovat, cítím se jako maratonec, který se zhroutí metr za cílovou čárou a klesne na kolena. Těžko dýchám a bolest v krajině břišní je jako otrávený siouxský šíp.

Otevřu okno. Park dole je tichý. A dokonce mě zdraví i nesmělé slunce.

Za mými zády se vynoří Ralph Malph s tácem se snídaní. Dva schlíplé plátky křehkého chleba, marmeládička v piksličce, vychladlá káva, sáček s cukrem a pomerančový džus z diskontu v plastovém kelímku. Když se to tak vezme, proč plýtvat dobrým jídlem pro člověka, který se už zhroutil za cílovou čárou.

„Děkuju, raději zůstanu nalačno.“

„Dobře. Schůzka je v poledne,“ upozorní mě pečlivý ošetřovatel.

„Budu přesný.“

„Chcete, abych přišel a zavolal vás, nebo se uvidíme přímo ve třetím patře?“

„Přijdu sám, děkuju. Můžu se projít v parku?“

„Jistě. Pokud budete potřebovat, zavolejte mě.“

Vyjde z pokoje a já zůstanu sám se svými myšlenkami. Touhle dobou bude Paola v kuchyni připravovat dětem snídani. Hodně jinou snídani.

Park není špatný. Možná jediná slušná věc v tomhle švýcarském lágru.

Můj záměr projít se narazí okamžitě na bolesti. Sotva dokážu obejít park jednou, pak se dovleču na trávník blízko jezera a lehnu si na záda. Nebe jako by bylo namalované na počítači, neměnná modř hodná komiksů.

Projde se po mně mravenec.

Cítím se jako Gulliver, když dorazil do země Lilliputů.

Zavírám oči. Dorazil jsem do cíle. Konec. Závěrečné titulky.

Stejný pocit, který všichni známe z dovolené: otevřít zavazadla, abychom vyskládali věci v hotelu, a opačná akce jsou vždycky nesmírně blízko sebe, víc, než to na začátku vypadalo.

Říká se, že člověk před smrtí znovu vidí svůj život jako ve filmu. Doufám, že mně se to nestane. Nikdy se nedívám na žádný film dvakrát, s výjimkou Kubricka, Hitchcocka a Spielberga. A žádný z těch tří by nenatočil film o zkrachovalém hráči vodního póla. A potom, jaký žánr je můj život? Dramatický kousek? Romantická komedie? Ano, určitě romantická komedie. A tohle finále, i když technicky vzato to tak není, dál vypadá jako šťastný konec.

Usínám. A sním.

Jsem v restauraci u moře v Ladispoli, s dědečkem a babičkou. Je mi osm. Moji milovaní domovníci žertují s číšníkem, kterého zjevně znají už léta. Já jím smažené kalamáry a občas hodím kolečko toulavému kocourovi, který se tu objevil. Zdám se šťastný. Je to skutečná příhoda, nebo výplod mé zesláblé mysli? Neumím to rozpoznat. Nepamatuju se. Dojím kalamáry a objednám si ovocný zmrzlinový pohár se šlehačkou. Dědeček požádá číšníka, ať mi ji posype nasekanými oříšky a polije rozpuštěnou čokoládovou polevou. Usmívám se na něj. Opravuju, nezdám se šťastný, jsem šťastný.

„Pane Battistini?“

Někdo mě volá. Vždycky mě někdo volá, když se mi něco zdá.

„Pane Battistini? Budíček.“

Otvírám oči a vidím nad sebou velký obličej Ralpha Malpha.

Je dvacet minut po dvanácté. Spal jsem dlouho a vysekl jsem si před Švýcary pěknou ostudu, když jsem potvrdil to, co si myslí o nás Italech.

Vstanu, opíraje se o jeho paži.

„Jsem připravený.“

Celou proceduru znám dobře. Nastudoval jsem si ji. Prakticky se jedná o dvě injekce, jejichž píst stlačuješ sám. První vstříkne silné anestetikum. Ta druhá jed. Logické, snadné, bezbolestné. Usneš a už se neprobudíš. Příprav je ale hodně. Připojí mě na EKG, uloží na lehátko. Vysvětlí mi, že po první injekci mám pouze minutu na aplikování té druhé, než začne působit anestetikum. Pokud si to rozmyslím, je právě tehdy vhodný okamžik, vysvětluje mi profesionální doktor Zurbriggen. Už se to stalo. V tom případě se probudím v posteli, zaplatím účet a vrátím se domů. Pak se pokusí odlehčit situaci se švýcarským humorem, který nepochopím.

„Máte poslední přání?“

Ale co to je za blbou otázku? To se mám smát?

„Ano, mám,“ odpovím. „Nebýt tady. Dá se to zařídit?“

O pět minut později mi zabodnou dvě jehly.

Nedám si čas na rozmýšlení a zmáčknu první píst.

Jako když střílíš pokutový hod, nesmíš myslet. Když moc uvažuješ, změníš svůj úmysl jak střílet a mineš.

Ta moje byla správná volba. Nevyhnutelná.

Anestetikum vtéká do mé žíly a já cítím chlad.

Mám jednu minutu.

Ralph Malph se na mě usmívá a ukazuje mi na druhý píst.

„Spěcháš?“ ptám se ho. „Končí ti služba?“

Blízko smrti se stávám hádavý. No to jsou věci.

Padesát vteřin.

Na okamžik se mi hlavou mihne myšlenka nedělat to.

Sotva se mihne.

Čtyřicet vteřin.

„To je škoda…,“ zamumlám.

Ralph Malph nerozumí.

„Co jste říkal?“

„Ne, říkal jsem, že je to škoda…, obecně…, škoda…“

Třicet vteřin.

Nikdy jsem nemiloval pokutové hody. Příliš stresu. Jsem přece brankář. Místo pro sraby. Když jako útočník neproměníš, jsi břídil, když inkasuješ jako brankář, je to normální. Jsem charakterní brankář.

Dvacet vteřin.

Vedle mě už není Ralph Malph. Teď je tu babička, která se na mě usmívá. Věděl jsem, že přijde. Vždycky přišla, když jsem byl v nesnázích. Babička je tu vždycky. Pevně mě chytí za pravou ruku. Stiskne ji.

„To je fajn, že jsi tady…,“ šeptám jí.

Oči se jí lesknou, ale stále se usmívá.

Nejkrásnější úsměv je babiččin úsměv.

Deset vteřin.

„Už jdu, babi…“

Kývne hlavou. Už to věděla. Babičky vědí všechno.

Na okamžik pouští mou ruku. Přišel ten okamžik.

Pokládám palec na píst druhé injekce.

Nemám strach.

Tisknu až dolů. A moje pohostinná a nic netušící žíla se nechá zaplavit zlatožlutou tekutinou.

Ve stejném okamžiku o tisíc kilometrů dál Paola vaří oběd a ucítí studený závan na krku. Rozhlédne se. Okna jsou zavřená a je léto. Děti si hrají v pokoji a trochu při tom rámusí. Na vteřinu neví, co si myslet. Pak pochopí.

Vyjde na terasu a zdvihne oči k obloze. A nedokáže zabránit, aby se nenaplnily slzami.

Neplač, lásko moje. Prosím tě, neplač.

Chce se mi spát. Moc se mi chce spát.

Poslední, co slyším, je ukolébavka, kterou mi zpívá babička. Zpívá ji potichoučku, aby mě neprobudila. A pokračuje, i když už spím. Pomalu mě ukolébává a jednu ruku má položenou na mém břiše. Pokračuje, dokud si není jistá, že spím tvrdě. Jak je smutné, že někdo umírá bez své babičky vedle sebe. Mělo by to být povinné.

„Hajej… dadej…“

Její hlas se vzdaluje…

„Hajej… dadej…“

Spím.

Udělal jsem všechno, co jsem měl udělat. Všechno, co jsem mohl udělat. Nebyl jsem ten nejlepší, ale dal jsem do toho všechno.

Jsem klidný.

Vím, že až se probudím, uvidím dědu s babičkou a budu zase dítě.

Sto dní proletělo vmžiku.

A dnes to můžu říct s jistotou: byly to nejšťastnější dny mého života.

Potom

Potom.

Slovo, které během života vyslovíme tisíckrát, obyčejně abychom odsunuli nějaký problém. „Zavolám ti potom“ je nejpoužívanější věta, která to slovo obsahuje.

Ale „Je nějaké potom?“ je taky zásadní otázka, kterou si pokládáme bez možné odpovědi nebo, jako v mém případě, si ji nepokládáme vůbec.

Je nějaké potom?

Odpověď zní ano.

Vždycky je nějaké potom.

O potom už vím všechno, je to jediné skutečné uspokojení, které máte, když umíráte dřív než vaši přátelé. Je to, jako když si předem přečtete vyluštění na posledních stránkách hádankářských časopisů.

Potom není zlé. Ale užívejte si teď, to je lepší.

Můžu vám prozradit jen málo, protože je to zakázané vnitřním řádem. Při příchodu dozorci (ano, rozuměli jste dobře) dají nově příchozímu na výběr, kolik let si přeje mít pro zbytek věčnosti. Krásná otázka, obvykle se vytvoří dlouhatánská fronta, protože jsou tu nerozhodní a ti, kteří si to rozmyslí a mají námitky.

Který byl nejkrásnější rok vašeho života?

Ten, který chcete znovu žít navěky.

Já odpovídám bez sebemenšího váhání.

„Chci mít osm let, děkuju.“

Navěky osm let, kdy sny jsou veselé myšlenky, vybarvené voskovkami. Kdy můžeš třeba odletět oknem svého pokojíku, stačí, když otevřeš stránky dobrodružných románů Stevensona nebo Barrieho.

Kdy minulost neexistuje. A budoucnost je vzdálená světelné roky.

Včera jsem znovu uviděl své prarodiče. Taky oni požádali o věk osmi let. Úžasná souhra. Poznal jsem je okamžitě podle fotografií, které jsem našel doma. Dlouho jsme se objímali a pak jsme si hráli celý den, který trvá zhruba váš týden. Ve hře na čísla byl dědeček nepřekonatelný, ale ve schovce jsem byl neporazitelný já. Všechno, jak jsem snil, aby to tak bylo: znovu jsem se svým dědou a babičkou a jsem dítě.

Moji starostliví a ztracení rodiče, jak to vypadá, zatím nedorazili, což jsem si potvrdil v úřední databázi onoho světa. Buďte opatrní, jsou ještě na zemi a škodí.

Na seznamu osob, se kterými se chci setkat, je kromě mých nejdražších samozřejmě taky jistý všestranný Toskánec, jehož jsem si vždycky přál poznat.

Leonardo da Vinci je nesympatický a nafoukaný třináctiletý kluk, který si otevřel opravnu jako Horace Horsecollar, kůň Myšáka Mickeyho. Zkusil jsem s ním zapříst rozhovor, abych si potvrdil svou bláznivou teorii, ale jako všichni kluci kolem třinácti vůbec nebral na vědomí názory nějakého osmiletého dítěte. Odehnal mě jako obtížný hmyz. Naštěstí mám celou věčnost na to, abych se pokusil s ním skamarádit.

Dneska Brancaleonova armáda hraje nejdůležitější utkání své krátké historie: finále play-off pro postup do okresního přeboru. Srdcem jsem tam s nimi.

Tribuny našeho bazénu jsou narvané, asi stovka diváků, rodičů a příznivců. Za lavičkou, na níž přichází o hlas Giacomo, sedí Paola, Lorenzo, Eva, Umberto a taky Corrado, podruhé v životě. Musí to být vedlejší účinek mého pohřbu, který se uskutečnil včera.

Našimi soupeři jsou obávaní plavci ze Santosu Montesacro, vedení kredenciózním hromotlukem, který se vytahuje, že hrál v sedmdesátých letech tři zápasy za nároďák. Nevěřím, že je to pravda, ale faktem zůstává, že svůj tým trénuje jako oddíl námořníků. Během roku nás porazili doma i u nás: s celkovým skóre 17 ku 3. Jsme jasní.

Mají o čtyři nebo pět metráků svalů víc než my. Mejdlíčko a Martino vypadají proti nimt jako dva rachitičtí hobbiti.

První čtvrtinu hrdinsky odoláváme: 2:2. Dva góly dává Martin, je to gigant. Santos měli velkou smůlu, trefí jednou břevno a dvakrát tyč, ale taková je hra.

Ve druhé čtvrtině se parádně sesypeme: celkové skóre je 7:5. Zápas je zábavný, hodně branek, hodně emocí, ale už vypadáme uspokojení a unavení.

Do toho, kluci, do toho.

Třetí čtvrtina je naše znovuzrození. Vyhráváme ji 2:1 a dotáhneme skóre na 8:7. Od našich soupeřů nás dělí jediný gól.

Sleduju Giacoma, jak mluví s mými bojovníky, shluknutými u lavičky. Z toho, jak se opírají o okraj, vyrozumím, že únavou sotva vidí.

Teď to nevzdávejte, prosím vás.

Poslední čtvrtina začíná dobře. Odvážný Martinův padáček se něžně snese pod břevno soupeřovy branky. Srovnáno na 8:8!

Můžem to dokázat.

Iluze trvá jen pár minut. Dvě branky jejich středního útočníka, sedmdesátikilového mamuta, nám zkazí radost. 10:8. Zase rozdíl dvou gólů.

Teď už není u bazénu slyšet vlastního slova, publikum řve a tleská. Moji skupinku taky posedlo fandovské šílenství, patří k těm nejhlasitějším a skandují jméno našeho nejlepšího útočníka: Mar-ti-no! Mar-ti-no!

Minutu před koncem právě on zachytí při obraně míč, vyráží do protiútoku a vstřelí gól, pokoří jejich brankáře. Ztrácíme jediný gól padesát vteřin před koncem. Můžeme ještě srovnat a vynutit si nastavení.

Padesát vteřin zápasové apnoe.

Náš soupeř jde do útoku, zachytíme míč a teď útočíme my, pokoušíme se o rychlou ránu, brankář ji chytá. Protiútok, mamut rozráží vodu jako rychlý člun a míří k naší brance chráněné Mejdlíčkem. Náš spolehlivý brankář jde proti němu, jako jízdní kolo proti tirákovi. Vyhynulý chobotnatec to nečekal, zaváhá, vypálí odrazem od vody, ale Mejdlíčko to vystihne. Chytí s jistotou míč. Ještě sotva patnáct vteřin. Mužstvo se užuž vracelo do obrany, teď změní směr. Mejdlíčko zařve jako vojevůdce: „Všichni do útoku!“

A sám plave s míčem vpřed. Spoluhráči ho následují z posledních zbylých sil. Je to poslední možnost. Předáváme si míč a hledáme dobré místo na střelu. Odpovědnost na sebe bere Martino. Vypálí dělovku z pěti metrů těsně nad vodou. Nechytatelná rána. Brankářem, ale ne tyčí. Naši fanoušci zakřičí zklamané „Ne!“, ti druzí jásají a objímají se, jako by vyhráli mistrovství světa.

Soudce píská konec zápasu.

Bojovali jsme a prohráli jsme. Je to tak dobře. Jsem na ně hrdý. Moji chlapci to zkoušeli až do poslední vteřiny, nevzdali se.

Publikum vstává. Všichni míří k východu, i Paola, která objímá děti. Než vejde do dveří, zastaví se a obrátí.

Až teď si všimne osmiletého chlapečka, který sedí v té nejzastrčenější řadě a dívá se na ni.

Naše pohledy se na dlouhý okamžik setkají.

Poznala mě, vím to.

Usměju se na ni.

„Čau, lásko moje. A děkuju.“

Celá rozrušená opětuje úsměv. Pak se na mě naposledy podívá a spěchá k Umbertovi, který už na ni volá. Vidím ho, jak ji chytá za ruku a odvádí ji ven z haly.

Já tam zůstávám a dívám se na Paolin stín, který vychází dva kroky za ní.

Když už u bazénu nikdo není a světla jedno po druhém se zahučením zhasínají, svléknu se do naha a vklouznu do vody.

Stále jsem přeborník v delfínovi.

A plavu… plavu… plavu… plavu… plavu.

Konečně lehounký.

Poděkování

Děkuju dědečkovi Michelovi a babičce Concettě, že tu jsou vždycky, i když už nejsou.

Mamince a taťkovi za to, že když jsem do školních slohovek psal „Chci být spisovatelem“, nedali mě k adopci.

Mé sestře Sonie, nekonečnému zdroji komické inspirace.

Marcovi Martanimu, věčnému druhovi ve psaní.

Mé agentce Kylee Doust, která je teď už mou nenahraditelnou life coach.

Anně Chiatto, která jako první četla synopsi románu a donutila mě ho napsat. Jestli se vám nelíbil, vyřiďte si to s ní.

Paolovi Repettimu a zaměstnancům nakladatelství Einaudi, kteří hned uvěřili v tento příběh.

Severinu Cesarimu, který mě povzbuzoval, když byla kniha ještě v plenkách.

Francescu Colombovi a Lauře Ceccacci za nesmírně cenné rady.

Flaviovi Insinnovi, který je ten Lucio, jak si ho představuju já. Jestli jste si představovali Brada Pitta, začněte číst od začátku a dosaďte si Flavia.

Nerimu Parentimu, který mě naučil umění, jak donutit k úsměvu.

Giorgiovi Falettimu, nejnadanějšímu člověku, jakého znám.

Chiaře Della Longa za nápad s Malým princem.

Eleně Bucaccio, která mi vyprávěla, že mňouká, když chce ukončit hádku.

Maurovi Uzzeovi a Michelovi Astorimu za jejich zásadní nápovědi.

Robertu Louisi Stevensonovi a Carlu Collodimu za jejich fantazii.

A všem těm, kteří mě podporovali během měsíců mého psaní. Odpusťte.

Poznámka překladatelky

Úryvek z deníků Leonarda da Vinciho na str. 327–328 přeložila Daniela Vránová (Leonardo da Vinci, Deníky, vydal ČS, 2010)

O autorovi

FAUSTO BRIZZI (narozen v Římě v roce 1968) je mimořádně úspěšný italský režisér, scenárista a filmový producent. Jeho první celovečerní snímek Noc před maturitou (Notte prima degli esami) získal prestižní ocenění italské filmové kritiky: David di Donatello (Donatellův David) a Nastro d’Argento (Stříbrná stuha) a stal se kinematografickým fenoménem roku 2006. Následovaly režisérsky vydařené a divácky úspěšné komedie Ex (2009), Maschi contro femmine (Muži proti ženám, 2010), Com’è bello far l’amore (Jak je milování krásné, 2012), Pazze di me (Bláznivě zamilované, do mě, 2013).

Diváci, čtenáři i kritici oceňují „komický pesimismus“ typický pro jeho postavy, které i přes nepřízeň a rány osudu dokážou najít sílu znovu ráno vstát a dokonce se i usmívat. Stejně jako ve svých filmech ani zde neskrývá svůj obdiv k famóznímu režisérovi a herci Mariu Monicellimu, který se proslavil mimo jiné filmy Mí přátelé, Brancaleonova armáda a Velká válka.

100 dní štěstí je jeho první román a práva byla prodána do více než 30 zemí, mj. do Francie, Německa, Velké Británie, Španělska, Brazílie, Izraele, Slovenské republiky, Srbska, Turecka a Austrálie. Brizzi už ohlásil, že román 100 dní štěstí brzy převede na filmové plátno.

Table of Contents

Obsah

Shrnutí předchozích částí

Moje rodina

Věc, která sem vůbec nepatří

Moji přátelé

Už se skoro blížíme

Přítel Fritz

Kolik?

- 100

- 99

- 98

- 97

- 96

- 95

- 94

- 93

- 92

- 91

- 90

- 89

- 88

- 87

- 86

- 85

- 84

- 83

- 82

- 81

- 80

- 79

- 78

- 77

- 76

- 75

- 74

- 73

- 72

- 71

- 70

- 69

- 68

- 67

MILUJU

NENÁVIDÍM

- 66

- 65

- 64

- 63

- 62

- 61

- 60

- 59

- 58

- 57

- 56

- 55

- 54

- 53

- 52

- 51

- 50

- 49

- 48

- 47

- 46

- 45

- 44

- 43

- 42

- 41

- 40

- 39

- 38

- 37

- 36

- 35

- 34

- 33

- 32

- 31

- 30

- 29

- 28

- 27

- 26

- 25

- 24

- 23

- 22

- 21

- 20

- 19

- 18

- 17

- 16

- 15

- 14

- 13

- 12

- 11

- 10

- 9

- 8

- 7

- 6

- 5

- 4

- 3

- 2

- 1

0

Potom

Poděkování

O autorovi