Prodáno 03.12.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

Copyright © Anna Bolavá, 2020

ISBN 978-80-207-1994-2

Kniha vznikla za podpory tvůrčího stipendia Ministerstva kultury České republiky.

(…) Tam u dna to stará Strnadová dobře zná. Právě tam se svým tehdejším milým zplodila svou nemanželskou dceru. Tehdy vydržela i několik minut bez nadechnutí… Čas nehrál žádnou roli, svět se zastavil a plul v jediné obrovské křišťálové bublině, jakou mívají vodní pavouci přilepenou na zádech. Tehdy ještě mělo smysl přes den spát a za tmy utíkat z domu, život se rozevíral touhou a objevováním, naivní důvěra až po okraj. Když pak Alžběta porodila, už se nepřišla v noci vykoupat. Držela v náručí naříkající dítě, pochodovala s ním po domě a přemýšlela, co dělá špatně. Proč nejde to stvoření s obrovskýma zelenýma očima ničím utišit? Copak mu schází?…

Ke dnu, str. 182

Závěr I.

Blíží se půlnoc, město zrychleně dýchá. Potrhané koryto řeky ho krájí na dvě části. Na bezpečnější horní a pak tu spodní, zmrtvělou a potopenou. Oblasti přiléhající k vodě byly evakuovány, předpověď počasí na nejbližší hodiny neslibuje příznivý vývoj. Nad horami se vlní další kotouče oblačnosti, které zákonitě spadnou. Jak rychle a kam, nedá mnohým spát. Vpodvečer byla řeka dravá a kalná, rozlitá do luk a k prahům rekreačních chat. Nyní už židle, které nebyly nikým zvednuty na stůl, obtéká proud špinavé vody. Také hnědá tma probouzí v lidech vyhlížejících z oken paneláků na kopci strach. Zvláštní, zkaramelizované světlo, jež mění tvary budov a předmětů, padá na dolní Řečovice jako trest. Hutný, tetelící se vzduch s nádechem bahna, takhle vlahá květnová noc vypadat nemá. Nejlepší příležitost obléknout si růžový svetřík s šikmým krajkovým výstřihem.

Všechny obdarované, které ho zkoušely, měly pravdu. Svetr je krásný, jemný, téměř dokonalý. Jenže škrábe na krku. Kvůli této na první pohled neodhalitelné drobnosti je jeho existence zbytečná. Nikdo o kousavý růžový klenot nestojí. Kdyby ho v noci vzala voda, nikomu nebude chybět. Před půlrokem na něm visela cenovka s velmi vysokou cenou, pak byla opatrně odstřižena a předmět se stal vánočním dárkem. Nechtěným a nepříjemným. Jeho chvíle tedy přijde teď. Ve vile u řeky se na špinavou práci bude hodit. Osoba, která je potmě v cizí ložnici, si svlékne zpocené triko a zhluboka se nadechne. Musí se uklidnit, jinak úkol nedokončí. Vezme růžový svetřík, který byl ledabyle přehozen přes židli, a přičichne k němu. Voní jinak. Už ne novotou, ale ani zatuchlinou nebo rybinou, jak by se dalo čekat. Ten parfém jí cosi připomíná. Něco ze starých časů, kdy svět ještě držel pohromadě. Je to však jen mžik, hned je to pryč, není čas na to myslet. Na co si to ta holka hrála? Odkdy se ryba voní jako člověk? Pár zkušených pohybů a krajka růžového svetříku se starší ženě zakousne do krku. Zabolí to, ale ona tento pocit vítá. Alespoň ví, proč je tady. Jen ať to přijde a ať je to celé její. Nikdo by neměl pohrdat jejími dary! Žádný člověk, natož slizká obluda chycená dole ve sklepě do dřevěné bedny. Možná už ve své pasti otevírá oči a volá řeku na pomoc. Tak jen rychle, dokud je noc. Dokud jsou lidi se svými obavami zalezlí a neřeší zanedbaný dům na prahu další povodně.

Část první

1. Příjezd doktorky Borské

Doktorka Borská opatrně vystupuje z motorového vlaku, který před malou chvílí zastavil na řečovickém nádraží. Je přesezená a trochu ospalá, ale konečně je na místě. Na nástupišti ji ovane čerstvý jarní vítr a ona se ho musí zhluboka nadechnout. Na moment přivře oči. Volnost a chlad jí vžene do těla energii. Samozřejmě že s Borskou přicestoval i její obrovský kožený kufr plný medikamentů, ale s ním dobrovolně zápasí sám průvodčí, na něhož starší dáma během cesty zapůsobila. Konečně je venku i těžké zavazadlo a vláček může pokračovat dál.

Radka Borská je velkoměstský pták hnízdící většinu života na jednom místě. Vlakem dnes jela po několika letech a je nadšená! Železnici obdivuje. Všechno to čekání a nepohodlné přestupy si mohla ušetřit, kdyby si zvolila ke svému cestování autobus. Jenže jí, stejně jako devadesáti procentům jejích psychicky narušených pacientů, imponuje doprava po kolejích. Možnost toalet jakékoli hygienické kvality je k nezaplacení. Navíc atmosféra na venkovských nádražích! Staré informační tabule, odpočítávání minut předpokládaných zpoždění. Milí lidé ochotní táhnout její obrovské zavazadlo. Každého paní doktorka odměnila vřelým úsměvem, o kterém ví, že otevírá dveře dokořán. Radku musí mít každý rád. Má v sobě zvláštní kouzlo, přirozeně vzbuzuje důvěru, a aniž by se jakkoliv snažila, přisvojuje si sympatie okolí. Včetně poněkud nervózního mladého muže, jenž ji dnes přijel na vlakové nádraží vyzvednout.

„Konečně se vidíme, pane Vávro!“ natáhne k němu Borská ruku a celého ho obejme úsměvem.

„Jarda,“ oplácí návštěvě pan Vávra pevný stisk a automaticky se ujímá obrovského kufru. „Vítám vás u nás.“

„Jízda vlakem je báječná!“ rozpaží zvesela Borská ruce a opět se zhluboka nadechne. Pak se rozesměje, skoro má chuť se zatočit dokola. Už jsou na nástupišti sami, ostatní cestující se bez meškání rozutekli do stran. Jarda Vávra si se zájmem tu malou, podsaditou osůbku v sukni a kabátku prohlíží. Nechápe, co je na celodenním kodrcání ve vydýchaném kupé báječného, ale nebude se s doktorkou, která je považována za kapacitu v oboru psychiatrie, hádat. Navíc se musí postarat o její zavazadlo. Prastarý kufr váží snad padesát kilo a jeho vrzající kolečka volají s každým pootočením o pomoc. Pěšina od vlakového nádraží k parkovišti je vysypaná hrubým štěrkem, a proto je třeba zacházet se svěřeným nákladem obezřetně.

„Nemohla jsem se dočkat čerstvého vzduchu,“ mrkne Borská na svého nového průvodce.

„Tak to dýchejte rychle, za chvíli se možná začne topit…“ spustí Jarda, ale pak nad tím mávne rukou. Jestli to u nich touží návštěva poznat, přijde na to sama.

„Nepůjdeme chvíli pěšky?“ zazní u jejich auta nečekaná otázka. Mladý Vávra zvedne obočí a pomyslí na nejtěžší kufr, který kdy v životě viděl. Nechce paní doktorku poučovat hned v prvních minutách, ale zároveň bude třeba její nadšení pevně ukotvit v souřadnicích, do kterých ji motorový vlak zavezl.

„Navrhuju odvézt věci domů a pak se projít na večeři.“

Radka Borská se nepřestává usmívat. Souhlasí se vším. A nenápadně po tom silném mladém muži, který se několik týdnů neoholil, pokukuje. Je zvyklá testovat lidi od jejich prvních vyslovených vět a musí si v duchu přiznat, že na společnost pana Vávry se těší. Líbí se jí a nediví se, že i ta ubohá dušička Hany Strnadové, tvrdá a seschlá jako leklá ryba na slunci, zpozorněla a začala produkovat jakýsi pozitivní cit.

„Tohle je vaše auto? Nikdy jsem v dodávce nejela!“

„Bude se vám to líbit.“ Asi jako každé z vás…

Starší dáma sedí na sedadle spolujezdce, na stejném místě jako ještě nedávno její pacientka Hanka, a snaží se zacvaknout bezpečnostní pás. Nemůže se strefit, ale řidič je pohotový. Nelze si nevšimnout jeho rukou, které sebejistě svírají volant. Téměř na všech prstech krvavé škrábance.

„Stříhal jsem u mámy keře.“ Ani Jardovi neuniknou doktorčiny pohledy. I on se v lidech vyzná. Sice je nezařazuje do kategorií s odbornými názvy, ale o komplikovanosti mezilidských vztahů ví své. Také bude svou návštěvu testovat, a hned jak si Hančinu lékařku prověří, svěří jí nelehký úkol. Nyní spolu mlčky projíždějí městem, na které se snáší šero. Radka si připadá jako ve snu. Co tu vlastně dělá? Po tolika letech dokázala i ona sama říct ne a rozhodla se vybrat si dovolenou za poslední třetinu svého života. Profesionální deformace ji sice bude doprovázet na každém kroku, ale koneckonců, vždyť vyslyšela volání o pomoc! Zaznělo z dálky, která jí zrovna přišla vhod. Zda bude mít její letitý strnadovský případ ještě nějaké řešení, se teprve ukáže.

„Není to nic velkýho, ale pořád lepší než bydlet ve čtyřiceti s matkou,“ otevírá Jarda dveře do předsíně svého panelákového bytu a zve paní doktorku dál. Podruhé během deseti minut zmínil svou matku.

„Taky nebydlím ve dvoupatrové vile s výhledem na řeku,“ prohlásí Borská v úzké tmavé chodbičce.

Dvoupatrová vila s výhledem na řeku… kdo by to chtěl? Doktorka si Jardova povzdychnutí všimne a zmínka o řece ji zamrzí. Celý život strká nos do cizích věcí, a ani už to neumí jinak. Na základní škole byla nejbystřejší žákyní a hned v první třídě během výuky psaní velkého písmene D poznala, že se jejich třídní rozvádí. Pak stačilo jen pozorovat chování lidí a hodně číst. Diagnózy si domýšlela. Ve většině případů správně, opakovalo se to pořád dokola. V osobním životě jí její bedlivé oko mnoho dobrého nepřineslo, ale během své profesionální kariéry na klinice a později v soukromé ordinaci pomohla hromadě patologicky zdeformovaných duší.

„Váš pokoj je tady.“ Jarda projede s kufrem kolem lednice a botníku k zadní místnosti, kterou připravil pro pobyt hosta.

„Upravím se a pak hned můžeme vyrazit,“ zavírá za sebou postarší dáma dveře, za nimiž si rozpečetěním zavazadla rázem vytvoří své teritorium.

„Samozřejmě.“ Jarda se posadí do křesla v obývacím pokoji. Má toho za celý týden na pile a v dílně dost, nejraději by si lehnul a spal. Přesně tohle ale chtěl. Denně tahá těžké klády a pak ještě stlouká lavičky pro celé město, aby se večer nemohl pohnout a aby se vyčerpané tělo ihned po ulehnutí propadlo do černého spánku. Aby raději o ničem nevěděl. Aby se netrápil. Dnešek však ještě nekončí. Než se doktorka převlékne, zkontroluje si Jarda telefon. Ze zpráv, které mu za poslední půlhodinu přišly, radost nemá. Proč musí problémy jiných řešit zrovna on? Ze zadního pokoje je slyšet tlumené bouchání, možná stěhování nábytku, ale spíše otevírání všemožných kapes a přihrádek kufru, který se v takovýchto rozměrech už čtyřicet let nevyrábí. Borská se na večerní vyběhnutí pro něco k jídlu připravuje pečlivě a dveře jejího pokoje se otevřou až ve chvíli, kdy její hostitel v křesle klimbá. Když pak polekaně otevře oči, spatří ji. Vysněná pomocná ruka, která má zachránit jeho nešťastný, zpackaný život. Stojí naproti němu, s tím svým vlezlým úsměvem, ustrojená v kostýmkové sukni a v jarním sáčku, na klopě výraznou brož s rudými granáty.

„Můžeme?“

„Sluší vám to.“

„Omlouvám se za ten čas, hledala jsem střevíce,“ doktorka už se nezdržuje a přesouvá se do předsíňky ke dveřím.

„Poslyšte…“ vyskočí Jarda z křesla a pospíchá za ní. Sám se nepřevlékl a ani to neměl v plánu.

„V Řečovicích není moc nóbl restaurací…“ vysvětluje na schodech, „vlastně tady není žádná…“

„Nemáte žádnou restauraci?“ Borská konečně zpomalí a zpříma se zadívá na Jardu.

„Je tady hospoda, kde vaří obědy, ale ta zavřela už v šest. Pak je tu výčep, to nepřipadá v úvahu, a…“

„Kam tedy jdeme? Říkal jste, že si dáme večeři?“

„Zajdeme na bulgur,“ předběhne ji Jarda konečně dole v přízemí a otevře prosklené vchodové dveře. Venku oba ovane chladný večerní vzduch a silný zápach kouře. Přes den bylo teplo, ale po západu slunce, když každý druhý občan přiloží do kotle, bývá s jarní náladou konec.

„Bulgur?“ podiví se doktorka a trochu se schoulí.

„Máme tu vyhlášený noční bufet a bulgur je tam velký hit. Dělají ho na sto způsobů, ale úplně nejlepší je s pórkem. Zavíraj až ráno, takže máme spoustu času…“

„Bulgur mi nevadí,“ pokrčí nejistě rameny Radka a letmo se dotkne své granátové brože. Vyhlášený podnik není daleko, tudíž do deseti minut nasákne jarní sáčko doktorky Borské silným zápachem smažené cibule a pórku s kari. Už to nepůjde vyprat, a tak vzpomínky na první exkurzi po nočních Řečovicích zůstanou navždy zálohované ve skříni s oblečením.

„Kdo byla ta dívka u okna?“ cestou domů se paní doktorka zcela přirozeně do Jardy Vávry zavěsí. Má výtečnou náladu. Mladík, kterého zná sotva čtyři hodiny, do ní naléval zvláštní alkoholický nápoj fialové barvy a jí to vůbec nevadilo. V kombinaci s bulgurem to chutnalo podivně, téměř trýznivě, a přesto jaksi návykově. Teď se Radka cítí rozjařeně a nevázaně a je za to ráda. Přesně pro tuhle dovolenkovou náladu si dnes ty stovky kilometrů jela.

„Jaká dívka…?“

„Jaká dívka…?“ napodobí Borská jeho rádoby překvapenou intonaci. „Ta prsatá holka, co na vás celou dobu zírala!“

„Pavlína z drůbežárny,“ zazní stručně. Potom je ticho. Nic víc. Jen společné kroky, které se vedle sebe chvíli srovnávají, pak naladí stejný rytmus a vedou dál, nikoliv domů, ale směrem k půlnočnímu náměstí.

„Pořád si nás tak prohlížela. Líbíte se jí.“

„Nelíbím.“

„Probodávala mě očima. Nejraději by vedle vás seděla sama.“

„Pavlína vedle mě nechce sedět, potřebuje seřídit kotel a nikoho na to nemá. Psala mi to dneska už asi desetkrát.“

„Ona vám píše? A že nás ani nepozdravila?“

„Už se nezdravíme. A já nebudu seřizovat kotle na konci dubna!“

„Proč ne?“

„Tak dobře,“ Jarda zpomalí. „Předloni jsem s Pavlínou chodil, ale podváděla mě s policajtem a pak mě bodla nožem.“

„Bodla vás nožem? Kam?“ doktorčin stisk zesílí.

Jarda zastaví a jemně se vysmekne. Potom si pod svetrem vyhrne triko a ukáže jizvu na břiše. Ve tmě není vůbec vidět, a tak se oba přesouvají pod nejbližší rozsvícenou lampu, kde se zhruba tři centimetry dlouhá pravda vyjeví. Naštěstí to nebylo do hloubky, spíš povrchové říznutí. Jen výstraha, nikoliv pokus o zabití.

„Proč to udělala?“ Borské se tomu nechce věřit. Ze své praxe zná několik podobných případů, ale jejich aktéři rozhodně nesedí bez zaléčení v bistru u okna.

„Protože je pitomá, a já nevím, jak se jí mám zbavit!“ vyjede Jarda překvapivě nahlas.

„Šššššš…“ přikládá si doktorka prst ke rtům. „Nemusí nás slyšet celé město.“

„No to teda nemusí. Učíte se rychle,“ nabídne jí nyní pro změnu Jarda rámě a oba pak pokračují dál.

„Ona se nedávno s Davidem, s tím policajtem, rozešla a teď nahání předešlé známosti. Ale u mě má smůlu, já chci Hanu!“

Konečně je to venku. Jméno, kterému se celý večer oba vyhýbali, zaznělo nahlas. Teď mezi nimi leží jako nestrávené jídlo. Doktorka Borská se trochu otřese. Jarda si toho všimne a nabídne jí bundu. Ona ji přijme. Nechvěje se ale zimou. Dovolenková nálada je pryč.

„Chcete o Hance mluvit ještě dnes?“

„Ne.“

Borská přikývne. Ani jí se do toho nechce teď. Ještě ve vlaku byla natěšená zhltnout aktuální informace, než padne půlnoc, ale teď se na to necítí. Je plná bulguru a neoholený Jarda je najednou nesvůj. Obejdou spolu noční náměstí a pár vylidněných tichých ulic, ale nezahnou dolů k řece, kde nesvítí ani jedna z lamp, jak měli původně v plánu. Za čtvrt hodiny jsou zpátky doma, na druhé straně města, postupně se vystřídají v maličké koupelně a pak skončí každý ve své posteli, v hlavě zamotané chuchvalce vět připravených k vyslovení na další den. Rozmotávat je začnou až za světla.

2. Hedvika dostala další dopis

Anonymních dopisů přišlo na řečovickou pilu za dobu její existence nespočet, ale Hedvika Vávrová si jejich obsah nikdy k srdci nebrala. Místní mají názor na všechno a nepodepsané vzkazy a chytrolínské rady kolují z ulice do ulice téměř jako popelářské auto, jež pravidelně ulevuje domům od všeho nepotřebného. Neznámému pisateli mnohdy stačí napsat jednu dvě věty a stává se sám sobě hrdinou. Jasně sdělil názor, tudíž problém (většinou pouze jeho osobní) je vyřešen. Bez hádky a trapných pohledů. Dnes opět dorazila k Vávrům do schránky obálka bez známky, celkově třetí za poslední měsíc. Hedvika se právě vrátila z práce a společně s reklamními letáky položí dopis na stůl. Pak se jde převléknout do domácího.

Většinu předchozích anonymů napsali amatérští environmentální aktivisté a nebylo nutné věnovat jim větší pozornost. Kácení stromů a následné zpracování dřeva bylo, je a bude součástí lidské kultury a netřeba kvůli tomu povolávat policejní orgán. Kratší vzkazy na zmuchlaných ústřižcích papíru obvykle mívají na svědomí děti. Prozrazuje je jejich rukopis a také snaha vyzkoušet vulgární výrazy v psané podobě. Po č se píše měkké i, směje se obvykle Hedvika nahlas, když má náladu indiánské šifry luštit. Poslední korespondence, pro kterou není zapotřebí služeb místní pošťačky, však nutí spolumajitelku pily zpozornět.

První jiný dopis přišel předminulý pátek a netýkal se žádných křivě nařezaných prken nebo čehokoliv, co by souviselo s prací. Dobře si hlídej, co je ti nejdražší. Vytištěno na počítači, zalepeno v čisté obálce, vloženo do poštovní schránky nikoliv na pile, nýbrž na adrese jejího trvalého bydliště. Jinými slovy někdo cizí přišel přímo k domu a vlastníma rukama hodil pečlivě připravenou výhrůžku do schránky. Hedvika Vávrová se ošije. Nepříjemná myšlenka. Kdosi vyšinutý potají obchází jejich dům. Možná i teď stojí opodál opřený o strom a pozoruje, v kterých oknech se svítí. Jestli to je někdo z místních, tak ví, že v obrovském baráku, který během rozvodového řízení odmítala opustit, bydlí už Hedvika sama. Měla by si pořídit psa. Zvířata nemá v lásce a ani uspořádání její okrasné zahrady jim není nakloněno, ale možná je čas zamyslet se nad změnou. Psi prý dokážou rozehnat samotu na menší kusy a ohlídají dům i zahradu. Říkala jí to na ulici ta bába, co donedávna jezdila městem s prázdným dětským kočárkem. Před pár dny kočár zmizel a ta bláznivá osoba chodí omotaná křiklavou šňůrou a vlaje za ní pes. Dobře si hlídej, co je ti nejdražší. Nepsala to náhodou ona? Psychiatricky léčená matka místní lékárnice? Ne, ta by nesvedla dopis vytisknout, ona to nebyla. Ale potuluje se tu denně, a ať už venčí kočár, nebo živé zvíře, mohla si něčeho všimnout. Ráno byla schránka Vávrových prázdná, Hedvika ji kontroluje pokaždé, než jede na pilu. Anonymy tedy přicházejí během dne a pachatele mohl někdo vidět.

Druhý vzkaz zněl jako hádanka a byl to právě on, který přiměl Hedviku konečně se zamyslet. Slova byla prostá a nebyla nikterak zlá, ale zapůsobila jako plesknutí po tváři. Co se to tady děje? Proč tyhle pitominy nechodí na pilu, tam se odjakživa vyřizují reklamace a stížnosti zákazníků. Vilu u řeky navštěvuje nezvaný host. Kdo tohle Vávrové píše, co s tím má ona společného? Ve skutečnosti je to jasné. Celou dobu se to týká jejího syna. Toho, co jí zbyl. Dobře si hlídej, co je ti nejdražší. Jenže o Járovi ona ví všechno. Jestli Vávrová něco dělá dobře, tak je to hlídání syna. Samozřejmě jí neuniklo, jak a kde trávil poslední dobou veškerý volný čas. Celý podzim dával dohromady Strnadovic rozpadlou vilu u řeky. Dokonce tam zůstal i o Vánocích. Hedvika mu to oplatila scénou, na jakou ani jeden z nich nezapomene. Naštěstí pro ni se situace s Járovou počínající známostí vyřešila sama. Přivandrovalá Hana Strnadová to nevydržela. Necelé dva týdny dokonce docházela k nim do kanceláře pily coby nová asistentka, a pak byl konec. Utekla z práce i od mladého Vávry. Když si holt chce člověk s někým něco začít, musí počítat i s jeho rodinou. A Jaroušek rovná se Hedvika. Tohle každá neunese. Vlastně to nedokázala zatím žádná, dokonce ani despotická Pavlína, která každý měsíc předstírala buď těhotenství, nebo falešnou březost. Nána nevěrná.

Hedvika zapne televizi. Nebude se dívat na nic konkrétního, ale nesnese ticho, které v domě panuje. Nemá ráda pátky, protože začíná volno a ona je doma sama. Na víkend se netěší a často na pilu jezdí i v neděli, hlavně během zimy, kdy je brzy tma a nedá se chodit ven. Na jaře se to zlomí. Na zahradě se stříhají stromy a sbírají větve a vůbec uklízí po zimě. I hlodavci se probouzejí a je třeba je monitorovat. To má Heda ráda. A tak si nevšímá třetího dopisu, nechává ho na stole spolu s další poštou a obléká si teplý svetr. Myšlenka nejnovějšího úlovku je silnější než únava nebo hlad.

Situace v místech tajně nastražených pastí Hedviku netěší. Nechytlo se vůbec nic. Návnada ve čtyřech nejmenších pastičkách na myši zůstala netknuta a dvě pastičky střední velikosti, ty černé plastové, které by člověku dokázaly ve vteřině přerazit všechny prsty, jsou sice sklaplé, ale bez úlovku. Může to způsobit i vítr, četla někde. Nesmysl. Tady jsou všechny roztažené čelisti v závětří, zabezpečeny bedýnkami a cihlou, aby se k nim kromě myší nikdo nedostal. Když Vávrová s rozmísťováním nástrah začínala, dělala chyby. Skřípnutý prst, stinka a následně slezlý nehet, to byla jen její věc. Že však musí být ohleduplná i k okolí, zjistila, až když v pasti střední velikosti našla udušenou kočku. Nějakou dobu jí trvalo, než jí došlo, na co se to vlastně dívá. Bylo to ještě kotě, děti od sousedů ho měly sotva pár dnů. Toulalo se. Nemělo se toulat. Naštěstí nikdo nezjistil, co se stalo, Heda jednala rychle. Opatrně nadzvedla těžké železo a tuhé tělíčko nechala spadnout do igelitového pytle. Ten putoval do popelnice, společně s hromadou listí, které bylo v tu chvíli zapotřebí okamžitě shrabat a vyhodit. Od té doby si paní Vávrová dává na své volnočasové záliby pozor. Nechce nikoho týrat, jen hrozně ráda kontroluje výskyt škůdců. Své nástrahy nyní poctivě zakrývá před domácími zvířaty a také před pohledy lidí, kteří by mohli rýpat.

Třeba Eichlerovi, mladí sousedé hned za plotem, jsou aktivní až příliš. Ti nepatří k lidem, co posílají nepodepsané vzkazy. Rovnou přijdou ke dveřím zazvonit nebo se dlouze vybavují na zahrádce, a to se Hedě ne vždy zamlouvá. Ona chodí za dům hlavně kouřit a u toho chce být sama. Neumí tlachat o ničem. A když už se do podobné situace dostane a se sousedy se zapovídá, stejně jí skáčou do řeči tři rozeřvané děti. Rodiče je neokřiknou a ona pak opakuje jednu větu třikrát. Nejlepší je, když je venku každý v jiný čas. Eichlerovic děti jsou na zahradě, když Hedvika pracuje, a ona si pak večer v klidu o samotě zapálí. Přes zimu byly sousedské interakce minimální a spočívaly především ve vzájemném přehazování gumových míčů z jedné zahrady na druhou. Parchanti je házejí k Vávrovým omylem a Hedvika jim je čas od času vrací zpátky. I dnes jsou na jejím trávníku dva. Zvedne je a hodí za plot. Však se o ně ráno poperou. Dle nejnovějších zvěstí od chlapů na pile je Eichlerová zase v tom. Čtvrté dítě na cestě, to už je slušná ostuda. Hedvika sama nesleduje, zda se mladé sousedce zvedá, nebo nezvedá triko, spíš ji zajímá, jestli pořád vyhazuje zbytky jídla na hromadu u zdi. Eichlerovi to nazývají kompostem, ale je to jen spižírna pro hlodavce, kteří se velmi rychle množí. Škodí, přenášejí nemoci a je třeba je pochytat. Do jednoho.

Svou největší past zakoupila Hedvika v zahraničí. Byla to její první internetová objednávka, která doputovala z Číny a obsahovala dva kusy mimořádného odchytového zařízení. Dokázalo by to lapit i psa. Jen lapit, nikoliv zabít. Nyní je nenápadná klícka v přírodních barvách umístěna u obrovské hromady prken, kterou si na zahradě nechává Jára. Většina toho dřeva je ztrouchnivělá, přesto paní domu tento synův výstřelek toleruje. O každý centimetr trávníku je tu postaráno, jak nejlépe to jde, ale co se děje v dírách pod starými prkny, zůstává tajemstvím. Minulé léto odtud Heda vylákala do klece krtka a pak několikrát ježka, ale letos to může být něco docela jiného. Chycená zvířata pouští po čase na svobodu, nechce přece nikoho trápit. Baví ji však pocit, co by to tentokrát kromě myší a potkanů mohlo být. Co všechno si samo dobrovolně vleze do pasti a kdy se ona rozhodne otevřít dvířka a stanovit okamžik volnosti. Neopakovatelný a zvláštním způsobem naplňující pocit. Dnešního večera se však netýká, sezóna se teprve rozjíždí.

Vávrová obejde zahradu a chvíli jen tak stojí pod ostříhanou jabloní. Dýchá čerstvý vzduch, ve kterém je cítit jaro. Zapálí si cigaretu, aby jí atmosféra večera lépe vyhovovala. Odněkud zezadu za živým plotem k ní doléhá tlumený křik. I přes zavřená okna je slyšet, že se děti od Eichlerových chystají sprchovat. Každodenní večerní rituál, podle kterého by si mohla seřizovat čas. Na pravidelnost úkonů mladá sousedka dbá. Heda byla taky taková. Přísná a důsledná. K čemu to bylo, už je jiná kapitola. Kdoví, jak dopadnou tyhle děti. Ona to může jen tiše sledovat odvedle. Teď ale odchází domů, navečeří se a pak bude na internetu sledovat všemožné psí inzeráty. Nakonec se na to vykašle a objedná několik balení klasických dřevěných pastiček na myši. Bude to účtovat na firmu a doručit si to nechá taky tam. S jarem je třeba obměnit zastaralá zařízení a na tahle se Hedvika Vávrová obzvlášť těší.

3. Vana plná pulců

Pokaždé když otevře skříň, spatří ji sedět uvnitř. Lekne se, ale pak ji tiše pozoruje, opatrně, aby ji nevyplašila. Minulost stočenou do klubíčka. To kvůli ní se Hanka Strnadová třese zimou. Rozhrne oblečení zavěšené na dřevěných ramínkách a zaslechne dívčí zpěv. Obyčejná lidová písnička naučená nazpaměť ve škole. Teče voda mezi domy, teče voda z hor. Jak na ni mohla zapomenout? Teď je to zpátky, holčička chodí bosá a Hance se ženou slzy štěstí do očí. Je doma. Mezi zatuchlými kabáty prastaré skříně prosvítá světlo nezvykle teplého května. To jemné, smutné kdysi. Na zahradě je plno ruchu, všichni mají spoustu práce. Tráva pod jabloní je neposekaná a hustá a ta malá, co si tak nerada obouvá boty, má za úkol ji natrhat a odnést na dvůr králíkům. Proutěný košík však zdaleka není plný, naopak, leží převrácený na hromadě kamení. Dívčí pozornost byla obrácená zcela jiným směrem. Plechová vana na dešťovou vodu je letos plná žabích vajíček a ona je sem denně chodí pozorovat. Hlídá slunce, aby nesvítilo příliš, a pak se zase bojí, aby nebyl velký stín. Nakonec není třeba dělat si starosti, chuchvalce řas se samy rozkmitají, rosolovité obálky prasknou a rozvlní se hbitými ocásky. Holčička nedýchá. Naklání se těsně k hladině a snaží se pulečky spočítat. Copánky zapletené po stranách hlavy těžknou nacucanou vodou. Je to nádhera. Po dlouhém čekání se ten čarovný miniaturní svět obojživelníků začíná probouzet. Předchozí den jich bylo pár, nyní už spočítat nejdou. Fascinována strukturou vody plné pulců odhazuje dívenka jednoduché šatky do vysoké trávy a celá se opatrně noří do plechové vany. Po kůži utíkají nahoru k hladině poslední bublinky vzduchu, póry se roztahují a vypouštějí neviditelnou radost jako mořská sépie inkoust. Široko daleko nikdo, dospělí nemají čas zákoutí pod starou jabloní kontrolovat.

Hanička je v jiném světě, zvířenou vodu až ke krku, oči dokořán. Dýchá pomalu, usmívá se. Roztahuje prsty na rukou a nastavuje pulcům svoje dlaně. Ti oťukávají kůži dětského těla, jež je jim nyní k dispozici. Naslouchají si. Dívka zadrží dech a pak opatrně potopí hlavu. Pod hladinou pomalu otevře oči. Vidí je. Třepotají se, hýbou celým prostorem, ale ona se pak musí vynořit a nadechnout. Nabírá pulce do dlaní a pokládá si je na břicho. Utíkají jí, hrají si, ale ona ten podvodní mumraj hrne pažemi zpátky k sobě, potřebuje být přikrytá šelestem hladkých tělíček, který se přestal bát. Pulci nyní obalují její dívčí tělo, dokonale kloužou vodním prostředím a ona je chce ještě víc. Ještě jiným způsobem. Potřebuje být součástí hejna doopravdy. Touží rozumět jejich řeči a umět jejich pohyby. Být tím pohybem. Dokázat ztratit ocas a vyskočit! Hanička potopí bradu a otevře pusu dokořán. Na moment přestane dýchat. Pulečci neváhají dlouho a vplouvají do teplé jeskyňky, kam nedosáhne příliš slunečního světla. Vzápětí vyplouvají ven, střídají se, aby si to v dětských ústech prohlédli všichni. Jsou rozkošní. Dívka si jich nabere plnou pusu a pak ji zavře. Nahmatává je jazykem, pouští je ven a pak je zase nabírá zpátky. Jsou hladcí a lechtají její horní patro. Jenže je to pořád málo. Jako by stále nebyli její. Proto nyní nabere jen dva a pak je spolkne. Nádech. Výdech. Vzápětí se poleká, rozkašle se a zvrátí budoucí žáby ven. Překvapeně se drží okrajů vany a snaží se zklidnit svůj dech. Byli uvnitř… a teď si tu opět plavou… Dokážou jí číst myšlenky? Ona jim totiž ne. Ne úplně. Má chuť do nich kousnout a vysát je, nabrat si pulčí podstatu, chce ji dokonale vstřebat, ale něco jí říká, že ani tohle nebude stačit. Proč, plácne rukama do vody. Proč nemůže dosáhnout toho, co chce! Je téměř na hranici, ale něco, a ona neví co, se jí nedaří. Chňapne do dlaní další pulce a pevně zavře prsty. Mačká je a ví, že její ruce jsou prázdné. Nepatří k těm, co mají schopnost ztratit ocas. I kdyby v téhle vaně ležela do rána, nikdy nebude tak dokonale hladká.

Malá Hanička nabere do pusy další sousto. Chce to zkusit znovu. Otevírá vodě cestu k sobě dovnitř a tekutina toho využívá. Zvířátkům to jde tentokrát bez problémů tam i zpět. Mezi jednotlivými polknutími se dívka zhluboka nadechuje a snaží se omezit kašlání, aby se pulečci nepolekali. Pak se zahradou rozezní vyděšené Hano! a ona se ve vaně posadí. Kdyby její maminka přišla o chvíli později, stihl by vyplavat i ten poslední. Co to tu děláš! Vylez ven! Viděla ji. Viděla to? Bude se zlobit. Nepochopí je. Nikdy. Ani nemůže. Zažene holku domů, na krmení pro králíky už nesejde. Později večer vyběhne maminka ven a s brekem rázuje tmavou zahradou k vaně. U dna nahmatá špunt a trhne. Proud vody je pomalý, bahno téměř ucpalo odtok. Zato slzy proudí rychle, napojují se jedna na druhou a malují čáry po horkých tvářích. Co když to Hanička zjistí? A s dalším deštěm mi odpluje? To léto si maminka slíbí, že bude přísnější. Bude dcerku hlídat. I kdyby ji měla řezat nebo zamykat, malá je to jediné, co jí po něm zbylo. Veškerou silou se do toho opře a žabí nádobu se zbylou vodou rozhoupe do stran. Má jeho oči. Ale nikoho se o nic neprosí. Pět let na to byla sama, a zvládla to. I teď to dokáže. Povalí vanu na bok a couvne, nechce mít mokré nohy. Už nikdy nechce mít mokré nohy! Taky měla ráda pulce, když byla malá. Jejich hladká, klouzavá tělíčka. Slizké tvory si ale nesmíme připouštět blízko k tělu! Jsou to zrádci!

Hanička pije třetí sklenici vody na noc, ale pořád ji tlačí v krku. Možná tudy chce spolknutý pulec ven. Ti ostatní se plácají na suchu ve slehlé trávě. Do rána už tam nebudou a vana zůstane otočená dnem vzhůru. Plechová nádoba časem zcela zmizí… jako dětství na břehu řeky. Později vypluje ze skříně jako sen, schovaná za pověšenými kabáty. Holčička bez bot si sedá na její kraj a zpívá, pokaždé když se dospělá Hana Strnadová roztřese zimou a rozhodne se vzít si oblečení. Dlouho má pak tu píseň v hlavě. Točí se tam a zpátky a tlačí jako špatně polknuté sousto. Jak dlouho v ní zůstalo naživu? Vybavuje si, kdy vlastně jí to na hrudi netlačilo? Ten pocit totiž nešlo zapít nikdy. Hana bouchne dveřmi skříně a zmrzlými dlaněmi se chytne za stažené hrdlo. Musí se dostat z domu ven. Alespoň na dvůr nebo na zahradu, pod starou jabloň. Projít chodbou kolem zrcadla a rozrazit dveře, které mráz a vlhkost přes zimu pevně zapečetily. Teče voda mezi domy, teče voda z hor.

4. Na trhu

V sobotu ráno nemůže Jarda dospat a ani doktorka Borská se po probuzení nezdržuje ve svém pokojíku dlouho. Setkají se v kuchyňce, kde se už vaří voda na kávu.

„Půjdeme na trh?“ chce vědět ona.

„Potřebujete nakoupit?“ Jarda je otázkou zaskočen. Sám se před doktorkou o sobotním jarmarku nezmiňoval, musela si to nejspíš zapamatovat z Hančiných dopisů.

„Zajímá mě ten váš vetešník. Chci ho vidět,“ oznámí rozhodně Radka. Jarda otvírá skříňku s nádobím a vybírá návštěvě hrnek. Ty první na ráně raději odsouvá dozadu a snaží se skrýt rozpaky.

„Vezmu si tenhle,“ Borská se sama natáhne pro hrnek s růžičkou. Sotva ho vezme do ruky, všimne si otisků rudé rtěnky na jeho okraji.

„To dělá máma,“ bere si zahanbený hostitel špinavý hrnek zpátky k sobě, jako by ho chtěl ochránit před slídivým pohledem.

„Máma?“

„Občas si tu vaří kafe a pak to pořádně neumeje. Tady, její oblíbené,“ Jarda vyndává další hrnky, na kterých jsou rudé otisky rtů.

„Jako by si to tu značkovala.“

„Říkal jsem jí, že to musí vzít houbičkou. Ale ona nádobí nikdy moc nemyla.“

„Chodí sem, když tu nikdo není?“

„Teď už tu dlouho nebyla. Vidíme se hlavně na pile…“

„A to vám nevadí? Že vám sem někdo chodí?“

„Je tu jako doma a já jsem zase doma u ní.“

„To sem může kdykoliv přijít?“ paní doktorka má obavy v hlase.

„Kdykoliv.“

„Bez ohlášení?“

„Nebojte, řeknu jí o vás. Matka musí mít přehled o všech ženách v mém životě,“ žertuje Jarda a přitom nosí na stůl pečivo, máslo a med. „Teda aspoň si to myslí.“

„To je zvláštní…“

„Není to zvláštní. Měl jsem bráchu, ale před lety se zabil…“ Jarda ztiší hlas. Už je to dlouho, co to někomu vyprávěl, každý ve městě jejich rodinu zná a není třeba nic vysvětlovat. Až nedávno. Hanka. A teď doktorka Borská.

„Hanička se zmínila. V dopise. Muselo to být těžké.“

„Máma je chudák, je vlastně pořád sama. Jíte med?“

„Nikdo nemusí být sám, když nechce. Hanka se vaší matky bála.“

„Hanka se bála všeho. Co vám o mámě psala?“

„Jen krátkou zmínku o Štědrém dnu. Jak se křičelo. Víc nic. Někdy v polovině ledna mi pak poslala veškeré své loňské zápisky…“

Jarda se zarazí. Najednou musí sklopit oči a poškrábat se ve vousech. Cítí, jak rudne. To se mu málokdy stává. Borská o něm celou dobu ví úplně všechno. Přinejmenším to, co si Hanka vloni barevně zaznamenala. Jak moc do detailů šla? Četla si paní doktorka po večerech, jak se jim spolu nedařilo? Jarda se stydí, najednou neví, co má říct, a cítí se ponížený.

„To už mi neřekla.“

„Oběma nám tím ušetřila spoustu povídání. Sama teď vilu u řeky dokonale znám, přitom jsem tam ještě nebyla. Promluvíme s Hankou hned odpoledne, po nákupech?“

„Teď už ale neplatí, co bylo v lednu, ona je jiná. Nenávidí nás. Nenávidí všechny okolo. Jako bysme za infarkt její matky mohli my!“

„Mně vždycky důvěřovala, brzy to bude jako dřív, uvidíte.“

„Nemluví s nikým. Je zavřená v domě. Útočí na lidi. Nerozumí slovům. Minule mě ani nevnímala.“

„Všechno se zlepší, zařídím to. Zajdeme na trh a pak rovnou k řece,“ pošle paní doktorka k Jardovi jeden ze svých kouzelných úsměvů. Mladý muž mlčí. Najednou nemůže polknout. Ta osoba před ním mávnutím ruky pominula nejtěžší čtvrtrok v jeho životě. Nepočítá-li období po smrti bratra. Nebo že by to celé bylo takhle jednoduché? Komplikuje to jen on? Opravdu stačí zajít na trh a pak k řece? Sám toho vyzkoušel hodně. I jemu přece Hanka zprvu důvěřovala. Jenže pak tu byla nemoc, která rozhodovala za ni a na kterou je on jako laik krátký.

„A že zrovna vetešník…“ Vávra s Borskou se přibližují k náměstí. Za denního světla je to jiné, obyčejnější a namáhavější, ulice přetékají hlukem, lidmi, odpadky, jízdními koly a volně pobíhajícími psy.

„Hanka ho zmiňovala snad v každém dopise, tak si chci toho bubáka prohlédnout. Hrozně se bála, aby si lidi na náměstí nerozebrali jejich věci. Prý se tam rozprodávají celé domy?“

„Spíš jsou to rozbité krámy. Zbytečné věci po zemřelých.“

„Odporný člověk.“

„Grulich je v klidu. Na rozdíl od těch, co čekají, až někdo umře, a pak se poperou o jeho hůl. Podívejte, už to začíná.“

Dopolední náměstí je jako obrovské mraveniště, do kterého kdosi vysypal kostky cukru. Celý týden bylo teplo a jaro tradičně vyhání havěť z děr. Na trhu je možno zakoupit koření, med, všemožné sazenice a zbylé velikonoční pentle, dále pak velké množství vojenského oblečení, ručníky nejrůznější kvality i hrubosti vypouštěných cucků a zlevněné adventní věnce. Ty jsou k dispozici po celý rok na rohu nedaleko řeznictví, vyjma měsíce srpna, kdy hrozí požáry a adventní výzdoba je provizorně přemístěna do vlhkých sklepů. Jarda vede svou svěřenkyni skrz davy lidí, a pokud je tázán, objasňuje. Hlavně zdravte, i když je neznáte, zdravte je. Stačí kývnout hlavou a oni vás mezi sebe vpustí.

I přes svůj menší vzrůst chce mít vyšňořená Borská navrch. Nasadí si tmavé brýle a snaží se elegantně protahovat mezi lidmi. Není lehké do nikoho nevrazit a ona je jedna z mála, kdo si na to dává pozor. Je tu na dovolené, pohodová turistka, takže zdravit nebude nikoho, to by nedělala nic jiného a nesoustředila by se na maloměstské prodejce, mezi kterými se okamžitě pozná jejich král. Jeho říše se rozprostírá na několika dlouhých stolech a také na prostěradlech rozprostřených přímo na dlažebních kostkách. Každou sobotu pro sebe zabírá srdce náměstí, jehož tep vzbuzuje ve všech přítomných bázeň i respekt. Každý stařec, který se ještě dnes dokáže na jarmark přibelhat, může být za týden po smrti a jeho majetek bude za pár korun k dispozici místním občanům. Co se bude v sobotu prodávat, lze v předchozích dnech vysledovat ze smuteční vitrínky, v níž je aktualizován seznam nebožtíků. Být mrtvý a postupně rozprodávaný uprostřed náměstí je ponižující, ale pro přibližně polovinu penzistů jediný možný bod budoucího programu. Zaživa je nutné být v obraze. Nelze se nejít podívat, kdo byl tentokrát na řadě a co po něm zbylo. Nedaleko kašny v sousedství staré lípy je tradičně největší mačkanice. Na dračku jde všechno, proto je lepší dorazit do pojízdného bazaru včas.

Vetešník Grulich koná svoji práci. Pohodlně sedí v proutěném křesle a cení do ostrého ranního slunce všechny zlaté zuby. Je tajemný i upovídaný zároveň a každý druhý v okolí má v mobilu uložené jeho telefonní číslo. Protože až to nastane, budou problémy, a ty on lidem pomáhá řešit. Soudě podle tučného břicha vytékajícího přes povolený pásek jeho kalhot to dělá na výbornou. Jarda se nerozpakuje prorážet cestu Radce, která si připadá jako někde v Indii, což také vysloví nahlas, slyšet to však není, a když to chce zopakovat, dostane ránu do zad a kousne se do jazyka. Otočí se, ale pátrání je u konce, sotva začalo, za ní jsou jen malé děti a pak několik kabátů, všechno otočené zády k ní. Doktorka polkne, chutná to po krvi, najednou má sucho v krku a zatouží se napít. Pak ji dlouhé prsty, hrubé od truhlářské práce a poškrábané od keřů, popadnou, nasměrují doprostřed dění a opona zpocených namačkaných lidí se konečně rozhrne. Bleší trh z pozůstatků maloměstské civilizace. Zákazníci se překřikují a někteří z nich se perou. O talíře, vidličky, voňavky, hřebíky nebo rozbalené pánské pleny velikosti L. K prodeji jsou tu vedle sebe použité zubní kartáčky i kýbl plný uhlí. Speciální kategorií jsou nevyužité léky a doplňky stravy, nad kterými je decentně rozevřen slunečník. Trvanlivé potraviny se naopak vyhřívají na přímém slunci z boku jedné ze tří dodávek. Cenu všeho stanovuje muž, který si zde své místo pronajal na dvacet let dopředu.

„Všechno je to plesnivý,“ řekne Radce přímo do ucha Jarda a ona ucítí na své tváři dotyk dlouhých vousů. Přelidněné náměstí je krizová situace, která sbližuje lidi, co se příliš neznají nebo se vzájemně stydí. Doktorka nasává chaotickou atmosféru trhů a je vděčná za přítomnost doprovodu. S Jardou se cítí v bezpečí a najednou je zmatená, jakou roli k němu má zaujmout. I přes svůj věk se tu cítí jako malá holka. Jarda by mohl být její syn, kdyby nějakého měla. Zná ho krátce, a přesto o něm ví tolik. Jejím úkolem je vyřešit situaci s psychicky labilní ženou, do které se zamiloval, nic víc. Jenže. Není tohohle člověka pro hysterickou Strnadovou škoda? Není stejně tak škoda, že do něj každá může bodnout nožem a pak ho opustit? I teď je kolem spousta žen, a ne všechny si prohlížejí vystavené zboží. Přišly zkontrolovat, kdo se s kým vodí nebo nevodí. Měla jste je zdravit, dozví se doktorka Borská později. Tady se nic neutají. Měla jste je zdravit a sundat si ty sluneční brýle. Obyvatelky města vás nedokázaly rozšifrovat, takže teď počítejte s tím, že na vás budou zlé. Jako pokaždé, když jim něco vrtá hlavou. Když něco není jasné a není koho se zeptat, vymyslí si vlastní pravdu.

„Hnije to,“ Jarda se otočí od vetešníkova stolu a odchází pryč. I tenhle týden prodává Grulich navlhlý bulgur. Někdo si nadělal zásoby, špatně je uskladnil, a teď to nejde prodat ani za dvě koruny kilo. Radka si však potravin nevšímá. Vidí věci, které vidět potřebuje. I na ni začalo působit kouzlo, díky němuž je tento pouliční byznys nesmrtelný. Vázička, jakou měla kdysi v obýváku její babička. Soška, co se jim doma rozbila, ale oni ji s maminkou slepily. Nešikovně, jen s pomocí starého tvrdého lepidla. Než se ta jejich navždy ztratila, byla vybledlá a otlučená, ale tahle vystavená žádnou bolestivou rýhu nemá. Není nutné ji opět vlastnit? Nebo těžítko, kalamář či odznak s kapičkou krve pod sklíčkem, který kdysi rozdával Červený kříž dárcům za daný počet odběrů krve. Radka bere jednotlivé předměty do ruky a i přes výstražný nápis se jich musí dotýkat. Potom cítí, že se její kabelka nepřirozeně hýbe, a spatří zvláštní osobu, buď je to shrbené postižené dítě, nebo neumytý stařec, snažící se připravit ji o peněženku. Borská se zamračí a přitáhne si kabelku k sobě. V ten samý moment opodál spatří Jarda Vávra v davu svoji matku a je nucen změnit směr a zavrtat se do lidí.

Paní doktorka vykřikne. Potřebu zaječet nezažila dlouhé roky a nyní k ní přichází s naprostou přirozeností. Někdo jí neustále šlape na nohy, ale když couvne, utlačují ji sazenice fialových kedlubnů, které dnes mají všichni v podpaží. Ona naopak musí roztáhnout lokty a začít na své okolí také tlačit, jinak se udusí. Do jejího těla proudí hluk, a nejenom hlavou, ale celým jeho povrchem. Ječivé hlasy, smích, křik, dětský pláč, cinkot, štěkot psů a troubení aut, všechno. V zorném poli útržky obrazů. Abstraktní umění sobotního dopoledne na malém městě. Zpocená čela neznámých lidí. Kruhy pod očima. Cukrová vata v ústech bez zubů. Obličeje vzhůru nohama. Chodící strom a žraločí boty člověka, jenž si dřevinu nese. Zelené kari ve vlasech. Cucky vydrolené z nekvalitních ručníků. Cucky úplně všude! Sněží. Nebo hoří? Už někdo volal hasiče?

Radka dýchá zhluboka. Najednou je sama v kůži svých pacientů, kteří nemají na výběr a panikaří. Jestliže chce odtud pryč, musí začít utrácet. Měla štěstí, nebyla okradena a zachráněné peníze teď vymění za několik předmětů ze svého dětství. A potom dokoupí i med, aby se Jardovi revanšovala. Jarda Vávra? Kde tomu je konec? Už se spolu nepotkají, město je rozdělilo a oni se uvidí až doma. Tak to bylo i domluvené. Málokteré dvojice zůstávají pohromadě celé dopoledne, a tak Radka žije tržištěm zcela sama. Je ve víru společenského dění a naplňuje ji úžas. Nedokáže se rozhodnout, jestli to celé kolem je dobré, nebo zlé, zatím to nejde kategorizovat. Kdy tohle naposledy zažila? Zmatek je nečekaný, ale ona ho vítá. Celý svět překonal zimní letargii a záměrně se hemží pod paprsky teplého, téměř květnového slunce. Přichází další náraz a drahé brýle letí na zem, kde jsou do vteřiny rozšlápnuty, aniž by byl spatřen konkrétní viník. Borská ječí, jako by byla místní. Nikdo si z toho nic nedělá, se ztrátami je třeba počítat. Nedaleko zahouká sanitka. Možnost neštěstí přitahuje okolní davy k sobě jako rozsvícená lampa můry. Vetešník Grulich je teď lépe vidět. Má rybářský klobouk a pevný stisk a Radka Borská si ukládá do telefonu jeho číslo. Jako odměnu za první nákup dostává zdarma velký, těžký prsten. Jako VIP zákazník má dokonce možnost nahlédnout do jedné z dodávek. Tohle se jí musí zdát, vůbec totiž nemusela vozit svůj kufr! Léky a farmaceutické preparáty, které se dávno nevyrábějí, ji znovu nutí otevřít peněženku. Takové poklady! Už toho má dvě plné igelitky. Ani to nepobere, musí to ukončit. Ne, koupí i tašku na kolečkách, vždycky ji chtěla, až bude stará, tak už je to tady, vejde se do ní úplně všechno. Neuvěřitelné. Radka zajede s nákupem na okraj náměstí, kde je oficiální, legální lékárna. Blikající zelená hvězda je záchytným bodem, kterého se má držet. Tam končívají všechny cesty, kšefty a kopance. Jakmile toho bude příliš, lékárna je rozcestí, které nabízí i cestu domů. Jarda už se po ní vydal a nyní tím směrem klopýtá i Borská, která si myslela, že o lidech ví všechno. A to ještě netuší, co ji zítra čeká u řeky. Vydají se tam totiž až druhý den. Po důkladné, několikahodinové terapii, která jim sebere většinu sobotního světla. S bulgurem to před spaním nebudou přehánět, ale fialovému nápoji, kterého má Jarda ve skříňce dvanáct lahví, se žádná omezení klást nebudou.

5. Hana jde poprvé ven

Když začíná jaro, začíná všem. Zdravým, nemocným, opilým i střízlivým. Sluneční paprsky pronikají skrz zavřená okna do nepřístupných, zabedněných domů, světlo v místnostech se mění a vzduch je slyšet jinak. Navlhlý dřevěný nábytek nasává teplo a vydává praskavé zvuky. Začíná den, který churavým vhání na pomoc čerstvou sílu a dokáže otevřít i zpuchřelé dveře. Vyhání nahromaděnou minulost ven. Hana už ve svém domě nedokáže vydržet. Strach, který ji aktuálně přepadává, se nedá srovnat s ničím, co v předešlých letech zažila. Úzkost jí brání jíst a poslední dobou i pořádně dýchat. Myšlenka, že už za ní nikdy nepřijde, je pro zesláblou ženu nepředstavitelná. Přitom právě představa jeho další návštěvy vyvolává vlny svíravé paniky. Oba dva dobře vědí, že se k sobě musí vrátit. Na dvoře jsou ještě slyšet jeho kroky… hned po dunivých otřesech předznamenávajících jeho blízkost.

Nikdy se jí neukazuje, nikdy ji nebere za ruku. Je tu s ní, přesto se k němu nemůže přiblížit. Dávkuje jí svou sílu a tím ji drží v šachu. Je jako stín, dva tři kroky napřed, ona nestíhá. Dusí se vlastním tělem, jež je na obtíž. Když si uvědomila, že nepotřebuje nic jiného než odvážit se vstoupit do jeho světa, zmobilizovala zbylé síly, aby mu stačila. Pokaždé znovu, pokaždé od začátku. Naplno, s tlačivou touhou na srdci. Jediné, čeho dosáhla, byl nesnesitelný ryk v hrudi a pocit ztráty, jenž škrtil k nevydržení. Lákal ji do bezpečných míst jejího dětství, ale vykročit bylo jen na ní. Nabízel jí směr, ale přijít zpět musela sama. Nedokázala to. Nerozluštila jeho vzkazy, neorientovala se v hádankách, které po něm zůstávaly dočasně jako kruhy na hladině. Proč sem chodí? Proč sem vlastně chodí, když jenom naznačuje? Proč jí nepomůže víc? Hana si nemůže hrát, je na pokraji sil.

I dům je na jeho straně. Nesvítí skoro žádné světlo a prostor se nepříjemně zužuje. Místnosti se chovají po svém. Stěny se hýbou a podlahy zvláštně vibrují. Rodinná vila na břehu řeky je živým organismem a je velmi obtížné s čímkoliv uvnitř vyjít. Paprsky slunce a jejich putování po zdech jsou proměnlivé a studené a přicházejí, kdy se jim zachce, včetně hlubokých nocí. Hana vyčkává. Bojí se pohnout. Opět se jí zdá, že je uvnitř domu ještě někdo další. Někdo cizí. Zaslechla divný zvuk. Nebo i viděla divný pohyb? Strnule stojí nedaleko šatní skříně a poslouchá rychlý tlukot srdce odněkud zevnitř hlavy. Na chvíli přestane dýchat a snaží se rozšifrovat znamení, která k ní kdosi vysílá. Pak už jí chybí vzduch a musí se nadechnout. Opatrně se natočí a podívá se na zeď. Zrcadlo! Zapomíná na něj, ale ono na ni nikdy. Ten zrádný rám vyplněný nazelenalým sklem vytvářejícím mžitky a černobílé pohyby, přestože před ním zeje prázdnota. To cosi divného, ať už zvuk, nebo pohyb, je ve skutečnosti její tvář! Podoba, která s ní kráčí od rána do večera, ale kterou už několik týdnů nepoznává. Její tělo se scvrklo a mírně naklonilo na levou stranu, vyhublé ruce ledabyle visí dolů, jen občas se propletou na hrudi a přitáhnou cípy chlupatého svetru k sobě. Rozpuštěné vlasy, plné knotů, nití a prachu, nepůjdou rozčesat. Rýhy v obličeji a také na všech končetinách, jako by ji kdysi někdo rozkrájel nožem, ale její kůže se ubránila a vše zacelila. Zjizvila. Vyschlé tělo, kterému chybí voda. Přežívající dny s minimem potravy. Pohrdající potřebami lidského světa. Bez důvodu se vzpamatovat.

Dnes byl hezký den. Touto větou začínaly a také končily terapie, na které téměř celý svůj dospělý život docházela. Tehdejší svět bylo nutné neustále chválit. Třebaže na tom nebylo nic pravdy, stále dokola se opakovalo, že dnes byl hezký den! Nikdy z něj nezbylo nic, nikdy už se takový neopakoval. Je to pryč. Všechny hezké dny už byly. Najednou není nikdo, kdo by jí zalhal, že je na světě krásně a že i přítomné chvíle stojí za to mít. Nestojí. Nemůže to takhle pokračovat dál. Nebude. V těle Hany Strnadové nezbyla síla věci měnit. Nepatří mezi silné tvory schopné bojovat, byla naučena držet se za ruku s matkou a polykat stanovené množství předepsaných léků. Nyní se její směšný boj blíží ke konci. Je prázdná, bez vůle vláčet tento stav do dalších dnů. Ty však nevyžádaně přicházejí, jeden po druhém, nekonečné opakování pohybů stínů a změny barev světla na zdi, poryvy větru na střeše a bublání vody kdesi v trubkách. Zemře už? Zaslouží si konec? Proč to tak trvá?

Jaro. Všechny možné i nemožné živé organismy čeká v nejbližších dnech nápor čerstvé energie a i zpuchřelá vila se chystá vykvést. Vzduch se otepluje a póry ztuhlé krajiny kolem řeky se rozpínají. Břehy se protahují a dýchají, suché listí šustí a pak si ho odnáší vítr daleko do míst, kde ho cestáři smetou z povrchu pryč. Začne jarní úklid, aby dny byly hezké. Aby se daly otevřít dveře dokořán a zkažený stojatý vzduch vyvál ven. Protože každý nehezký brouk nakonec vyleze. Nedá mu to, to pnutí, ta touha, ten vzduch! I Hana se ho nadechla. I ona je pupen, co se chystá navzdory ranním mrazům prasknout. Po několika týdnech strávených v šeru vily vyšla ven. Dokázala překročit práh a prohlédla si zahradu. Pak prošla sadem až k plotu a vydala se dál. Prorážela roští, a když natrefila na příjezdovou cestu, zalila i ji nečekaná síla. Jako kdyby se jí v hlavě rozplynula zkažená mlha. Ostré slunce jí kupodivu nevadilo a velmi dobře se jí dýchalo. Jakmile se Hana necítí přidušená, přestává slyšet dunivé zvuky a cizí vodní hlasy. Šlape do louží a pak si prohlíží otisky svých bosých chodidel. Studené kamínky ji lechtají a pažemi se naschvál otírá o větve keřů obalené lepkavými pupeny. Odkvetlé kočičky. Fialové výhony kopřiv. Z nich se připravuje čisticí čaj. Ona to ví, četla přece knihu. Je v ní všechno, co potřebuje k životu v zahradnictví vědět. Právě pro ni to teta Málka sepisovala, užitečné informace pro jedinou zbývající dědičku vily. O Vánocích jí to připadalo jako pohádka. Na svoje první jaro v zahradě se těšila a hodlala se držet stanoveného údržbářského plánu. Pak maminka zemřela a všechno skončilo. Dnes byl hezký den! Zavolali z pečovatelského domu a řekli jí to do telefonu. Hned v první větě, nešetřili ji. Má si pro matku přijet a zařídit jí pohřeb. Nedokázala to. Přesto je hezký den a ona stoupá nahoru do kopce, lipovou alejí až ke hřbitovu. Matka leží přesně tam, kde si to přála. Je tam celá rodina, všichni pospolu, za života rozhádané kamenné tváře, po smrti smíření. Patří tam i Hana? Uvědomuje si, že síla, která ji dnes nečekaně postavila na nohy a odvedla daleko od řeky, je dočasná. Vymizet může každým okamžikem, a co s ní bude pak? Dokáže se vrátit domů? A může tomu místu takhle říkat, když se jí snaží ublížit? Vysává ji a stlačuje. Je v něm v pasti, na které je závislá a jejíž stěny nedrží tvar. Nábytek mluví a ze stropů stékají pramínky špinavé vody. Celá vila na břehu řeky hraje barevnou plísní a schvátí každého, kdo se položí na postel. Ty jsi to věděla, pomyslí Hana na svou mrtvou matku. Ještě pár kroků a bude na hřbitově.

Hanka bloudí mezi cizími náhrobky, všechny řady vypadají podobně. Naposledy tu byla jako holka a pak až v den matčina pohřbu. Alespoň to o ní říkali lidi ve městě, sama si skoro na nic nevzpomíná. Možná jen na svůj křik a jak se brání tomu muži, který ji objímal. Jarda a jeho silné ruce, které dokážou všechno. Našla jsem tě, posadí se konečně na okraj hrobu, na němž chybí mramorová deska. Hlína je slehlá a vyplavená do stran. Co bude dál? Kdo tohle všechno spraví? Proboha, tohle je zlý sen. Co je třeba udělat, aby čas dostal šanci a začal pracovat? Kdy přijde úleva zapomnění? Hned jak sejdeš dolů k řece. Tady na kopci je vidění jasné a čisté, jako když horolezec vystoupá nad úroveň mraků a chvilkově se vyhřívá přímo pod modrým nebem. Jenže pak ho čeká cesta zpátky. Dolů, k obyčejným dnům. K hlasům, které vybublávají z dutin představ. Co se to se mnou děje? Hanka to vysloví nahlas. Maminko, co se to se mnou děje?! Tady na sluncem zalitém hřbitově to může udělat. Po dlouhé době je její okolí srozumitelné a ona uvažuje jasně. Děsí se pohledu na své ruce a netuší, proč nemá boty. Protože boty na ploutve nepatří! Uvědomuje si svůj hlad a má zájem to jít vyřešit. Zase za tebou přijdu.Zítra. Už zítra to opět zkusí. Bude chodit ven každý den. Proplíží se kolem zeleného skla dlouhého zrcadla v chodbě a vezme si kabát. Dědička vily na břehu řeky. Která upadne na zpuchřelou podlahu hned, jak se za ní zavřou dveře předsíně. Hlava se nebezpečně rychle přibližuje stropu a v mokrých zdech tluče něčí srdce. Něco se blíží. Přichází na návštěvu a nemusí se zouvat. Nezvaný host! Nenosí boty. Protože boty na ploutve nepatří! Údery. Země se chvěje, něco těžkého dupe. Už si zasloužím konec?

6. Procházka

„Bude to hezká procházka,“ vede Jarda doktorku Borskou loňskou vysokou trávou, pak bahnem a nakonec pichlavými keři. Vůbec se neohlíží. „Skoro nikdo tudy nechodí, takže máme klid.“

Borská to vidí jinak. Jeho tempu nestačí, a v jednu chvíli dokonce zakopne a upadne. Připadá si trapně, nedokáže se zvednout. Je jí vedro a zvolená trasa se jí vůbec nelíbí. K žádnému klientovi se nikdy nedostávala tak složitě. Proč nejeli autem? Co je tohle za černé bahno? Podrážky v něm zabořené těžknou, chodidla trnou a kotníky ochrnují. Není to hezká procházka. Konečně se Jarda zastavuje a přestává tlachat o kachnách, kosech a ledňáčcích, ohlíží se a vidí ji. Radka se rozpačitě usměje. Není to čarovný výraz připravený pro průvodčího ve vlaku, je to bezmocné volání o pomoc. Jarda Vávra je silný a klečící Radku snadno zvedne. Jeden krok, a ona upadne znovu. Točí se jí hlava. V rákosí jsou nastražené bludné klacky, ale ona je nedokáže překročit, dělá krátké, nejisté krůčky a boří se hlouběji do své nemotornosti. Příšerné podmínky pro práci!

To bude těma jejíma botama… přemýšlí Jarda mlčky. Přitom vhodnou obuv spolu pro ni doma vybírali takovou dobu! Nabídka, která se ukrývala v koženém kufru, byla pestrá, ale bohužel komplet na podpatcích. Jarda dokonce otevřel svoji skříň a našel dvoje máminy tenisky, ty se ale Borské nezamlouvaly. Boty se nepůjčují, není to hygienické. V Jardově skříni ji však velice překvapil dámský růžový svetr.

„To byl dárek. Máma ho dala Hance k Vánocům, ale nedalo se to nosit. Chci to někdy vrátit.“

„Nebude se maminka zlobit?“

„Bude. Ale měla by to vědět. Pořád někomu kupuje dárky. Jenže úplně blbý, nikdo to nechce. Třeba svíčky, všude na pile máme okrasný voňavý svíčky, i když je zakázáno tam cokoliv pálit. Nebo to oblečení… Kupuje pořád dětský velikosti…“

„To by se jí vysvětlit mělo. Nějak šetrně.“

„Tenhle svetr má krajku, která řeže do krku jako provaz,“ vyndal Jarda růžový dárek a poukázal na jeho nevýhodu. „Samozřejmě se čekalo, že v tom Hanka vděčně přijde do práce. To byla ještě s náma na pile. Jenže ona už pak nepřišla vůbec.“

„Chápu.“

„Měla to na sobě sotva minutu. A pak týden léčila vyrážku. Ale já ho prostě vrátím, a bude!“

„Udělejte to.“

„Nechcete si ho zkusit?“

Borská se rozesmála. I kdyby vydržela kousavou oprátku, nesnesla by tu barvu. Navíc tuhle velikost neměla ani před třiceti lety. Raději ne. Spíš vybrat vhodné procházkové boty. Moment, vždyť má ještě jedny, skoro bez podpatku. Ty budou dobré!

Bez podpatku. Pravá, levá, chvíli zabořené ve čvachtavé trávě, chvíli úplně vyzuté… Je třeba je posbírat a nasadit starší dámě zpátky na nohy. Mně se boty nikdy nevyzouvaly, kroutí hlavou Jarda. Udělali chybu. Měli jet ke Strnadům klasickou příjezdovou cestou, pěšky zadem kolem řeky se to zatím vůbec nedaří. Borská už je přece jen osoba na prahu stáří, nechodí rychle a neustále klopýtá nebo klečí. Záda neohne, remcá a nakonec kníká jako jezevčík. Namísto přípravného odborného dialogu je schopná prohodit jenom krucinál nebo krucinálfagot. Takhle to dopadá, když člověk netrénuje fyzičku. Jarda sám má chuť se rozeběhnout. Hromadí se v něm energie a napětí a pomalé tempo chůze ho ničí. Po několika dalších metrech stařeckého vzdychání se slunce začne sklánět a nejlepší část odpoledne je pryč. A krucinál, rozlehne se krajinou, když funící Borská spatří v dálce Strnadovic sídlo. To je ještě daleko. Hergot! z ní vypadne, když se dostanou ještě blíž a ona na vlastní oči spatří kvalitu bydlení jednoho ze svých nejsložitějších pacientů.

Pít. Pořádně pít. Na to teď paní doktorka myslí. Určitě ji slunce spálilo za krkem a v obličeji. Zvířený prach tlačí v očích, chtělo by to opláchnout se vlažnou vodou. Ještě chvilku a uvaří si s Haničkou kafe a dají se drobet dohromady. Všechno se uklidní a ve výsledku to budehezký den. Během kterého se obě poučily. Hana spolkne léky a Borská už k ní nikdy nepůjde zadem pěšky. Jarda nevypadá, že by trpěl žízní nebo jinou fyzickou potřebou. Je jen nervózní. Z jednoho škrábance na ruce mu teče krev, to jak to cestou nevědomky drbal. Už dlouho nic neřekl, je to jasné, v paneláku je pánem tvorstva, ale u řeky se stydí jako puberťák. Dobře mu tak, takhle s paní doktorkou šmejdit křovím, to se nedělá. Borská si utře čelo bavlněným kapesníčkem s vyšitými pomněnkami. Brzy bude po všem.

A tak přijdou Jaroslav Vávra a Radka Borská na návštěvu k Haně Strnadové a tam to praskne. Vybouchne. Napít nedostane nikdo, setkání nebylo ohlášené. To by Radku ve snu nenapadlo. Ty strnadovské oči! Je to matka, nebo dcera, podoba i věk se slily, stačilo pár měsíců a z člověka je zvíře. Nenávist prosakující zpod přivřených víček. Seschlý strom, v jehož prasklinách se drolí zbytky loňské mízy. Šelma, nebo jen tvar, co po ní zbyl, připravená kousnout. Černá čelist Hany a čelist studny… vypadněte odtud pryč! Doktorka couvá a pak je zasažena. Ječí. Upadne a svět je vzhůru nohama. Jarda Haně něco říká. Opatrně ji vede stranou. Mluví klidně, vysvětluje a prosí a pak zase couvá. Dům vrčí a nebezpečně se sklání. Kolny praskají, hubená ruka nabírá do dlaní z hromady písku poslední hrst a hází ji nepříteli do tváře. Zásah, bolí to. Jarda slzí. Setřepává si prach z očí, ale letí sem další. A znovu. Hana je šikovná. Nemá už moc síly, ale míří dobře. Ubránila se odbornému sezení a stahuje se dovnitř. Po čtyřech. Pak křupne v loktech a ona upadne na břicho. Doufá, že nepůjdou dál. Nebyli zvaní. Nesmí dovnitř.

7. Srdeční arytmie Hedviky Vávrové

Krátce po setmění vyráží na procházku i Hedvika. Všichni už dneska venku byli, teď je na řadě ona. Teplé počasí vylákalo majitele psů do přírody hned po obědě, Vávrová však vítá přítmí. Je trochu unavená, ale spokojená, nakonec to byla příjemná neděle. Sousedé s dětmi někam odjeli a ona byla celé odpoledne sama za domem. Kouřila jednu cigaretu za druhou a čistila zahradní nábytek. Potom si k naleštěnému dřevěnému stolu přinesla kafe a natáhla se na lehátko. Dlouho takhle v klidu neodpočívala. Jako by se zastavil čas, myšlenky utlumeny v pozadí, tělo se nehýbe, jen teplo paprsků pronikající skrz dlouhé rukávy. Triko nakonec svlékla a ležela na slunci jen v tílku. Na pár minut i usnula. Když pak otevřela oči, brněly ji ruce a točila se jí hlava a musela se posunout do stínu. Pustila se do novin a časopisů a dál si užívala své skryté útočiště pod pergolou, s nově zapálenou cigaretou, všechny nastražené pasti pěkně na dohled. Potom jí z reklamních letáků vypadl do klína zapomenutý anonym, ona ho otevřela a nedělní idyle byl konec.

Zajdi se k řece podívat a uvidíš sama. Co je to za drzost? Nebude přece skákat, jak kdo píská! Navíc to tykání. Posílá to někdo, kdo ji zná. Trhni si nohou! Jenže pak jsou všechny módní katalogy prolistovány a jí se nic nelíbí, všechno hezké už ona nebo její blízcí mají. Kůže na krku a pažích se červená, bude lepší slunění ukončit. Uvnitř hlodá červ. To on rozhodne, že se západem slunce přijde na řadu stará zelená mikina, přirozené maskování v maloměstské přírodě plné ptačího křiku a psího štěkání. Kdo to psal? Co je u řeky nového? Hedvika si vybavuje, jak to ve vile Strnadových vypadalo minule. Ani na chvíli nepochybuje, že ji anonym láká tam. O Vánocích se ale zařekla, že už k Haně nevstoupí. Nebude se vnucovat někam, kde není vítána. A na oplátku nebude trpět žádné zmetky u sebe na pile. Hovna aby s Hanou mlátil, neuměla vůbec nic. Třásly se jí ruce, když zapínala počítač, natož pak něco spočítat nebo potvrdit objednávku. Přitom nebyla hloupá, moc dobře sledovala okolí a vnímala nepříjemné chvíle, které začínaly jejím ranním příchodem a trvaly po celou dobu pracovní doby. Příchodem? Omyl, příjezdem. Denně ji Jára vozil autem až před kancelář, všechno jí připravil, ulehčil a prošlapal. Přesto byla tak citlivá, že nedokázala existovat. Lekavá a háklivá na každý zvuk. Možná se kvůli ní měly zastavit všechny stroje, aby si v zaměstnání lépe přivykla? Měsíc by stačil? Nebo celá zkušební doba? Do Hedviky opět vjíždí vztek. Pokus zaměstnat Strnadovou se synáčkovi nevyvedl. Vlastní sice polovinu podniku a rozumí všemu na světě, ale tohle neodhadl. Naštěstí se konflikty rychle vyostřily a prasklina, jež pukla napříč rodinou i firmou, byla téměř okamžitě vyplněna záchrannou, rychle tvrdnoucí hmotou. Jardova švagrová Milada, ta, co kdysi odvedla Hedvice prvorozeného syna, který je teď mrtvý, se na místo sekretářky třásla dlouho, takže dostala příležitost. Mně už je to všechno jedno! držela se tehdy za hlavu nastydlá Hedvika plná horečky a chtělo se jí brečet bezmocí. Tak ať si Miládka zkusí, jaké to je, odbavovat tolik zakázek. Miládka si to zkusila. Zatnula zuby a vrhla se do hlubin ekonomických softwarů. Taky se styděla pořádně pozdravit, když míjela chlapy na chodbě, kuňkala úplně stejně jako neschopná Hana, jenže po týdnu její práce se dostavily první výsledky. Mimořádně schopná, uvědomila si její tchyně a nechala si potvrdit neschopenku. Časem dokonce dovolila Miladě zavírat si dveře. Ať se tam v tom malém kumbálku třeba zblázní, hlavně když nepřestává pracovat za dvě. I Jarda se zklidnil. Po pohřbu staré Strnadové přestal k řece chodit a byl pořád v dílně na pile. Hedvika věděla, že mu Hana pořád není lhostejná, ale aspoň se netoulal a měla ho na očích.

Hedvika rázuje skrz celé město dolů k řece. Neustále musí někoho zdravit i se s otravnými lidmi zastavovat. Dvakrát odmítla potulné děti vnucující kolemjdoucím natrhané větvičky odkvetlých kočiček, užmoulané symboly jara za čtyřicet devět korun. Čtyřicet devět, vždyť to je celá padesátikoruna! Nevracíme, zelená nudle popotažena hlouběji do dětského nosíku. Kdo to od vás, kluci, za tolik peněz koupí? Vy? Paní Vávrová se rozesměje, parchanti drzí. Zdržují ji, chce být docela jinde. Jenže i u rybníčku jsou další výletníci a jejich psi, neustále se vyprazdňující a napadající jeden druhého. Pejskaři od sebe zvířata odtrhávají a naoko po nich všechno sbírají, ale stejně to nemají kam vyhodit. Někdo vytrhal odpadkové koše, takže výkaly plné nestrávených pórkových bulgurů nemají své místo. Když se nikdo nedívá, všechen hnus se nahází do vody, kde to za pár minut sejde z mysli. Řeka se hýbe a proudí, ale rybník? Hedvika zaostří. Tohle se jí muselo zdát, přece to ty elegantně oblečené dámy nevyhodily do rybníka! Právě proto si ona psa nepořídí. Nebude sahat do hoven, nebude špinit vodu, ale ani to nosit v pytlíku zpátky domů. Další člověk na ni mává. Ona musí odpovědět, vydala se na večerní korzo, a tak musí hrát svou roli. Cítí se ale nepatřičně, když nemá nic k venčení. Kdyby jela na kole, mohla mít úseky plné lidí za sebou. Jenže na břehu řeky bývá bahno, a kde by tam drahé kolo nechala? Musí jít pěšky a musí být nenápadná. Otevřela třetí dopis a táhne ji to k vodě. Opatrně, po špičkách, jako tichý kouř při zemi dojde do úkrytu ve stínu, ze kterého bude ten divný barák pozorovat, aniž by sama byla spatřena.

Blíží se ke konci štěrkové cesty, dál už začíná louka. Z jedné strany se táhnou soukromé pastviny pro ovce ohraničené dřevěnou ohradou, druhá pěšinka vede bahnem dolů k vodě. Sem už málokdo chodí, je to konec značených cest. Hedvika opět zaslechne něčí hlasy. Nemá už trpělivost se vybavovat, takže couvne zpátky pod stromy a raději se kousek vrátí. Potom rychle sejde mimo cestu, skrčí se v zarostlém příkopu a nechá cizí lidi projít. Naštěstí měli psa na vodítku, takže ji nešel vyčmuchat.

Ve škarpě je dokonale skrytá, nikdo o ní neví. Než se narovná a vyleze ven, zaslechne nové zvuky. Copak nebude mít klid! Po zabahněné pěšině zezdola od řeky přicházejí lidé. Když se jejich hlasy přiblíží, Hedvice se divoce rozbuší srdce. Vždyť je to Jarda! Co tady dělá? Vávrová má chuť vylézt ven a jít mu naproti, ale nerada by svou přítomnost vysvětlovala. Zůstane schovaná, i když se její syn vrací z míst, která mu zakázala. Vedle něj naříká nějaká stará bába, on ji podpírá, muselo se jí něco stát. Dojdou až na pevnou cestu a tam se vydýchávají. Hedvika stiskne čelisti. Potom si uvědomí, že nejspíš vyšlápla něco hnusného, jedna bota jí matlavě podkluzuje a začíná být obtížné zůstat nenápadně skrčená v zákrytu. Ovane ji bulgurová vlna a pak se jí zvedne žaludek. Zavře oči. Slyší jejich hlasy. Žena se rozčiluje, skoro na Járu křičí. Copak něco udělal? Za moment už odcházejí zpátky k městu. Spolu. Pomalu, belhavě, s hekáním a nadávkami. Heda se pokusí narovnat a křupne jí v zádech. Z nepohodlné polohy ji bolí i kolena. Nikde nic, může úkryt opustit. Nemotorně vyleze z příkopu a okamžitě si otírá o zem levou botu. Moc se to nedaří, tady v trvalém stínu není tráva ještě téměř žádná, takže rychle směřuje dolů k řece. Vydá se úzkou zabahněnou pěšinou, po které před chvílí přišel její syn. Měla by být nenápadná, přesto v kapse nahmatá krabičku cigaret. Těsně u okraje černé řeky si zapálí. Uklidní se. Konečně je sama. Nedopalek vhodí do vody a dlouze vydechne nosem. Pak rychle přejde rozviklanou železnou lávku na druhou stranu řeky.

Pod nohy není dobře vidět a terén je nejistý. Bude dobré držet se pomyslné pěšiny asi metr od břehu. Ten by se měl dvakrát zatočit a pak narovnat a přibližně v těch místech se na protějším břehu objeví první chaty. Dům nejvzdálenější městu na její straně bude jejím cílem. Přichází k němu z neobvyklé strany a ještě nikdy tu nebyla v noci. Jako děti se chodili koupat k vysokému jezu, kde je koryto široké a přehledné. Hedvika nebyla zdatný plavec, měla respekt před hloubkou a má ho i dnes. Místo koupání se raději opalovala na betonu nebo si četla ve stínu několika lip, které tam tehdy stály. Všechny nové detektivky, které knihovna pořizovala, musela hned mít, ale žádná se nevyrovnala příběhům, které si vyprávěly o prázdninách s holkami přímo na dekách. Proč se na hřbitově propadávají jen levé strany hrobů, jak se starý Strnad oběsil ve sklepě nebo kdy kolem sebe nakreslit kruh, když nad městem létá upír. Byly to hezké časy. Ještě před tím vším. Než se vdala, porodila děti a pak se jí jedno z nich zabilo na stožáru. Voda je špinavá pořád stejně, natáhne do sebe žena nový přísun kouře a pomalu vydechne. Špinavá a hnusně tekutá! Těsně před ní někde u země cosi zabublá. Ještě krok a zahučela by rovnou do vody. Sakra! Ucouvne a pak se rozhodne vytáhnout telefon. Neměla by to dělat, ale musí si posvítit. Je to tu zrádné, o téhle zákrutě nevěděla. Odkdy se řeka láme v těchto místech? A kam zmizely stopy těch, kteří šli před ní? Hedvika stojí na místě a opatrně nasvěcuje nejbližší terén. Ujasňuje si trasu a je zmatená, co jí úzký výsek světla nabízí. Nepříjemné je i ticho, které se na ni tlačí společně s tmou, je v něm slyšet každé její nadechnutí, každá myšlenka i pochybnost. Také nepravidelné šplouchání čehosi u břehu a dupot. Nejspíš vodní myši. Hlodavci, kterých se netýká žádná její nastražená past. Měli by to tu prosekat, houština náletových dřevin před ní se valí téměř k vodě a zabírá celou původní pěšinu. Chodci se pak musejí nepříjemně prodírat. Opět se ozve hlasitý vodní zvuk, něco se mele na mělčině mezi kameny. Ona ale odchází pryč, raději dál od velkých ostrých balvanů, které zakrývá seschlá dlouhá tráva a po kterých by sjela přímo do ledové vody. Nebude se ohlížet a řešit, které noční zvíře se vzbudilo a vylézá ven, raději popoběhne. Tady nemá co dělat. Chce se jen skrčit v křoví u vily a zjistit, co je nového. Když nechce, aby někdo viděl její auto u veřejné příjezdové cesty, musí holt přijít od louky. Proč ale řeka opět zatáčí proti ní, to nedává smysl, točí se tu spolu s klidným silným proudem v kruhu a vytváří mezi křovisky nepřehledný vír, který každého vtáhne pod zem? Vilu u řeky navštěvuje nezvaný host. Kdo jí to psal? Zajdi se k řece podívat a uvidíš sama. Taková provokace! Jenže ona skutečně přišla, nechala se zmanipulovat a teď kvůli tomu zabloudí. Aby nespadla do řeky, musí skrz další husté křoví a v něm je nucena svítit. Nenápadně ke Strnadům rozhodně nepřichází. Je poškrábaná a vystrašená. Z čehokoliv, co může vyplašit a pak to na ni skočí. Ale no tak. Sotva na to pomyslí, pleskne jí křídly pod nohama vyplašený bažant. A za ním další. Celá rodina přízemního ptactva jí zaryčí do tváře a žene se skrz větve rychle pryč. Hedvice zběsile buší srdce. Zavře oči a chvíli vyčkává.

Praskání suchého roští pod nohama je hlasité. Noční romantická vycházka, řekl by s úsměvem Jára. Úplně ho slyší. Tudy přece nemohli jít, vždyť ta ženská měla něco s nohou. Šplouchnutí vody. Je blízko, je cítit v nose jako hořké kapky proti rýmě. Jen pojď dál. Hedvika pokračuje už bez světla a cítí, jak nohama rozhrnuje hladinu. Když však dupne, okolní zem je tvrdá. Halucinace? Břeh je daleko, ale nejspíš je nepevný, chlad vody narušil jeho hranice a natéká příchozím do bot. Hedvika zastaví, vyndá telefon a namíří světlo k zemi. Zvadlá loňská tráva. Suché listí, zlámané větve. Jakmile však zhasne, potopí se a každý krok je obtížnější. Mokrý a těžký, jako kdyby měla prorazit tunu tekutiny. Jako když malé dítě chodí pod vodou. Dobře si hlídej, co je ti nejdražší. A dost! Kdo to jde celou dobu s ní? Odkud se na ni dívá? Záměrně ji vylákal z bezpečí domova a ona ho bez mrknutí oka poslechla. Co jí udělá? Bylo by slyšet, kdyby křičela? Někdo tu nahlas dýchá. Ona? Vávrová to nevzdává. Prodírá se místy, která nikdy nevypadala takhle, ale odjakživa tu byla. I kdyby tu bylo mokro, nejsou to ty hloubky, před kterými má respekt. Zvládne to. Ona si uhlídá, co je jí nejdražší! Přichází na kontrolu. Starostlivá matka, která neztrácí kuráž ani po třiceti letech. Klidně si zapálí cigaretu a pak rozhrne poslední galon plovoucích větví a posune se o úroveň dál.

Pod nohama je konečně cítit udusaná cesta a prostor se příjemně rozevírá. Temnota bledne, nebe je zase tmavě modré a na obzoru doznívá nedávný západ slunce. Heda rozeznává obrysy věcí kolem sebe. Jde rychle a tiše, svůj cíl má na dosah. Vila se tyčí nedaleko jako strašidelný hrad, v jehož věži se svítí. Dvě kalně žlutá okna nahoře v patře jsou jako přimhouřené oči starého unaveného zvířete. Je slepé, nebo si jí všimne? Kam až se může neohlášený návštěvník přiblížit? Vávrová bude muset prolézt plotem do zahrady sahající až ke břehu řeky. Teď je ráda, že šla z této strany, je to dobré místo, má odtud všechno uvnitř jako na dlani. Jen se nesmí prozradit, vstupuje na soukromý pozemek. A zdaleka není první. Trhlina v pletivu je obrovská a kolem vyšlapané cesty jsou poházené papírové kapesníky. Budu dávat pozor, do čeho šlapu, pomyslí si Heda, ale je to naivní myšlenka, o pár vteřin později už čvachtá v loňském nesklizeném zelí.

U dřevěné boudy na nářadí si musí odpočinout. Posadí se a zhluboka dýchá. Doléhají na ni zvuky noci a také její srdeční arytmie. Už je tak blízko cíle! Brzy spočítá zadní okna vily. Buch buch, BUCH. Je to napínavé, každému by tu srdce takhle tlouklo. A někdy udeří hlasitěji a zcela mimo zavedený rytmus. To se v rozčilení stává, nejsou na to léky, však to ředitelka pily řeší už několik let. A pořád žije. Buch buch, BUCH. Třetí úder byl do počtu a zabrněly při něm nohy. Jako by se třásla země. Hedvika na chvíli zadrží dech. Půda pod jejíma nohama se opět zatřese. Nesouvisí to ale s tlukotem její hrudi, jedná se o cizí dunění kdesi v dálce. Nebo někde v hloubce. Shrbená žena se odlepí od boudy a tiše našlapuje dál. Blíží se ke konci zeleninové zahrady, tady už se může skrýt za hromady rozpadlých beden a ovocné keře. Pokaždé když se posune o pár metrů vpřed, někde se přikrčí a chvíli vyčkává. Jako ve špionážní akci, jen poněkud neohrabaně a zpomaleně. Tma proměňuje obyčejná místa v tajemné prostory, ze kterých v člověku vibruje překvapená duše. Buch buch, BUCH.

Přímo na dvůr si už Vávrová netroufne. Hned u plotu je ale hromada vyřazeného nábytku a to se jí hodí. Zůstane u ní, dům má na dohled. Opře se zády o skříň a čeká. Je chladno, ale ona je zpocená. Neví přesně, co se má začít dít, ale ono se to začne dít samo. Ozve se bouchnutí vstupních dveří od domu. To jak nejdou zavřít a vítr si s nimi pohrává. Zvuk je nečekaný a nově příchozím zrychlí tep. Buch, buch. BUCH. Hedvika si uvědomí, že jí není dobře. Špatně se jí dýchá a nemůže polknout. Svědomí? Jaký má vlastně důvod tu být? Chce Haně ublížit? Nebo se chce prát? Ne, přišla si jen hlídat to, co je jí nejdražší. Přikrčením za cizí skříň a šmírováním? To je k smíchu. Bude lepší zase jít. Hned jak se země pod unavenýma nohama přestane třást. Jako kdyby někdo v kanálech bušil kladivem. Hedvika se krčí a bedlivě se dívá do šera kolem. Už dlouho se jí nestalo, že by se cítila takhle nejistá. Zahnaná do kouta, ve tmě, a přitom nasvícená. Možná i ji teď někdo sleduje. Přišla dobrovolně do nastražené pasti? Ten, kdo vytváří nepříjemné dunivé údery, má určitě sílu odtáhnout její tělo do řeky. Tam se jí zbaví jako zbytečného odpadu. Ozve se další nepříjemný zvuk. Jde to přímo ze dvora. Jako když se pohybuje těžký kámen. Nebo jako když někdo posouvá po sobě cihly. Hedvika natáhne krk, co to jde. Další zadunění. Někde hodně blízko. Za hromadou písku? Nebo v kolně? Je tam někdo zamčený? Pak to žena konečně spatří. Betonový poklop staré studny nedaleko plotu se sám odsouvá. Někdo je uvnitř a snaží se dostat ven. Kryt musí být těžký, ale něco ho zezdola zapírá a hýbe s ním. Hedvika ani nedýchá. Už ví, odkud se ozývaly dunivé rány. Z podzemí. I teď je to slyšet, ale jinak. To jak neznámý kovový předmět naráží do kamenného trupu studny.

Po chvilce je otvor studny dostatečně veliký, aby se jím to, co přichází, protáhlo ven. Je to shrbená mokrá postava, v šeru je špatně vidět, ale něco jí trčí ze zad. Rozeznat jdou delší, slepené vlasy a téměř žádné oblečení. Hedvice ztuhnou nohy a bojí se i dýchat, aby ji neznámý host nezaslechl. Host. Nezvaný host. Co tu dělá? Bydlí snad v dávno vyschlé studni? Nebo se topil? Nevypadá, že by potřeboval zachránit, pohybuje se neslyšně, spíše se plíží po čtyřech jako zvíře, pak se narovná a postaví. Pokračuje k otevřeným dveřím vily, ze zad mu stále trčí něco, co tam u jiných lidí nepatří. Hedvika ani nedutá. Odkdy bezdomovci vylézají z hlubokých studen? Odkdy takoví chcípáci odsunují beton, kterým na podzim nepohnul ani Jára? Vávrová polkne, sotva ji tato myšlenka napadne. Bylo to hlasité? Slyšel to? Neznámý člověk se zastaví a podívá se jejím směrem. Ví o mně. Jako by ji chtěl zaměřit, chytit její pohled. Pozdravit je slušnost. Obzvlášť ty, kterým dokážeme číst myšlenky. Na dvoře vládne ticho a zkřížené pohledy dvou nesmiřitelných světů. Ani jeden z nich netuší, co se bude dít. Každý má důvod tu být, ale jen jedna duše, ta suchozemská, má opravdový strach. Hedvika pozoruje, jak podivná bytost mizí ve dveřích baráku, který ona nenávidí. Nemá žádný nápad, co podniknout. Přeje si, aby rozhýbala ztuhlé nohy a mohla odtud pryč. Obejít dům a vyjít hlavní cestou nepřipadá v úvahu, na to si netroufá. Vzduch, který dýchá, jí nedodává kyslík, je to dusivá, tetelící se tma, jež ucpává všechny otvory v hlavě. Je třeba vstát a vrátit se stejnou cestou kolem řeky. Jako Jarda a ta ženská, ti se taky vraceli přes starou lávku. Hedvika se zoufale chytne za hlavu. Co všechno ještě neví? Co se to tady děje? Někdo divný vlezl do domu a je tam s Hanou potmě. Vklouzl dovnitř jako myš, jako neviditelný parazit, jenž se nenechá vystrnadit. A nic. Teď se neděje nic. Žádné zděšení a výkřiky ubohé Haničky, která se bude ve snaze uniknout deviantovi nebezpečně naklánět z horního okna. Tak to není, dům působí klidně, téměř spokojeně. A i když vstupní dveře nejdou zavřít, nikoho, kdo se krčí v sousedství, ani nenapadne narušit hranice jeho území.

Tma houstne a večer se prohlubuje. Hedvice je zima, ale dlouho se nedokáže pohnout. Je vysílená a zmatená. Tohle musel být přelud unaveného mozku. Nebo snad to, co vylezlo z podzemí, byla Hana? Proboha, to se takhle změnila? Stačilo by vejít k ní do předsíně a krutou pravdu si ověřit, ale na to nemá kuráž ani nejlepší máma. Vávrová se dává na ústup. Nejprve po čtyřech, protože nic jiného jí bolest zad nedovoluje. Po pár metrech promočené nohavice narovná a křupne jí v kolenou. Vyjekne a hned se otočí, aby se ujistila, že ji vila nezaslechla. Výjev za jejími zády se však nemění. Obrovský barák ve tmě a dvě horní okna planoucí kalným světlem. Uvnitř žádné stíny, žádné pohyby. Čím více se Hedvika vzdaluje od toho doupěte, tím lépe se jí dýchá. Vzduch řídne a snáze se vstřebává. Žena se soustředí pouze na své kroky, rukama rozhrnuje větve, nakonec si i telefonem svítí na cestu. Kdyby šlápla vedle, utopila by se. Je promrzlá a nedokázala by plavat. Zpáteční cesta je ale jednodušší a zdá se i kratší. Hedvika, spočinuvší na cestě u příkopu, odkud pozorovala Jardu, se třese jako ratlík. Baterie telefonu je téměř vybitá, přesto své majitelce svítí na cestu až k prvním lampám. Zde už pobíhají psi, kteří se přejedli a ještě jednou si musí odskočit. Potmě se po nich neuklízí nikdy, protože potmě to nikomu nepatří. A řeka nedaleko si zvolna pluje a je lehká, protože do ní nikdo nic nepřidal.

8. V pondělí ráno na pile

Celodenní kvílení pily je nesnesitelný zvuk, obzvlášť začneme-li se jím vědomě zaobírat. Není proto divu, když nesoustředěné zaměstnankyně kanceláří dřevařského podniku vstávají od stolů a začínají chodit. Fyzický pohyb napomáhá koncentraci. Jindy je naopak práce strojů i přes obrovský hluk pro jednotlivce neslyšná a je vítanou kulisou stínící mysl plnou obav. Hedvika skoro nespala. Do práce vyrazila velmi brzy, aby svou nervozitu rozehnala běžnými pondělními povinnostmi. Uvaří si kafe a připraví se na nadcházející týden. Spočítá aktuální prodeje. Čísla jsou jasně daná, nic záhadného a nevysvětlitelného. Jistota na papíře, která ji těší. Všichni v podniku makají od rána do večera, spolupráce se zahraničím kvete, výsledky budou i tento kvartál příznivé. Vávrová se rozhodne své zaměstnance pochválit. Jakmile bude mít první odhady, nakoupí všem nějaké vitamíny. Vždyť ona sama nezvládne ani procházku kolem vody a je rozlámaná, jako už dlouho nebyla. Lidé kolem ní také nemládnou, a přesto se otáčejí pořád stejně rychle. To je třeba ocenit.

Ve vedlejší místnosti se už také svítí. Hedvičina snacha Miládka je zvyklá chodit do práce brzy, ba naopak je za to ráda, protože odpoledne může jít dřív domů. Sice pak pracuje i tam, ale má přitom na očích dospívající Áňu. Hedvika zaklepe na Miládčiny dveře a pak nakoukne dovnitř. Snacha zvedne hlavu od monitoru a usměje se. Padnou zdvořilostní otázky na průběh uplynulého víkendu a to je vše, nic osobnějšího. Miládka tají, jak skvěle se měli. Podařený výlet s Aničkou a pak kino, v neděli rande (její vlastní!), spoustu piva a smíchu. Už se nebude nutit popíjet víno, když jí to nechutná. Nikdy. Po pivu tolik nebolí hlava a druhý den se může jako by nic do práce k nekonečným číslům. Tohle ale Miládka upjaté Hedvice v životě neřekne. Nenechá si soukromí řídit přísnou tchyní, která už vlastně její tchyní není. Ony dvě jsou bývalé rivalky, po smrti Miladina manžela už nemají o co soupeřit. Leda o vnučku, ale ta je mamince tak podobná, že se babičce Vávrové až hnusí. Ne, žádné rodinné dialogy, pouze čísla, grafy, faktury, plány. Příjemná, vytopená kancelář, pravidelný oběd a každý měsíc odpovídající výplatní páska. Pomyslné tlesknutí do dvou rozdílných dlaní a dveře sousedících kanceláří se opět zavírají.

Hedvika zapne počítač a uvaří celou konvici kafe. Pro sebe a pro chlapy, kteří se určitě zastaví. Nechutná to ale vůbec dobře. Mléko bylo čerstvé, přesto dnes káva připomíná horké bahno. Paní ředitelka vstane od stolu a jde k oknu. Na dvoře dřevařského závodu se rozednívá. Jen ať už je ta noc pryč! Ať jde! Hedvika si uvědomí, že má dlaně zaťaté v pěst. Vědomě povolí a bílé klouby se uvolní. Buch, buch, BUCH, ozve se nepravidelně v hrudi. Není to zadunění celou místností, přesto si toho všimne. Obvykle to buší jinak až večer, když leží v pyžamu pod peřinou a vnímá svoje tělo pozorněji. Poslední dobou je srdeční arytmie častější a upozorňuje na sebe i v kanceláři. Přitom se neděje nic zvláštního. Nebo ano? Jsou únava a namožené svaly něčím neobvyklým? Nebo otupělost a zvláštní smutek, něco, co ji nutí mlčet a nerýpat do druhých hned po ránu? Hedvice je, jako by se předešlý den nadýchala něčeho jedovatého. Něčeho, co ovlivňuje koordinovanost pohybů a rychlost uvažování. Měla by se vzpamatovat, tohle není ona. Mezi reklamními letáky, které přišly na pilu, byl další anonymní dopis, první, který někdo přinesl až sem! Ona je ale malátná, neschopná začít pátrat. Příště si vezmi provaz. Hedvice přejede mráz po zádech. Stojí u okna, drží dopis a motá se jí hlava. Potřebuje pravidelný příval kofeinu, ale bahno v hrnečku spolknout nejde. Netuší, že její oblíbený nápoj bude nechutný i zítra. A pak i další dny. Celé letošní jaro nasákne pachutí zkažené vody a mžitky před očima se rozmnoží jako shluky zelených sinic.

Z chodby se nečekaně ozvou kroky a pak někdo zaklepe na dveře. Vávrová polekaně odstoupí od parapetu. Dále, pozve svým přísným hlasem neznámého příchozího na své území. Kdo sem leze takhle brzo? Dveře zaskřípou a vstoupí starší silnější žena, kterou Hedvika nikdy v životě neviděla. Je rozcuchaná, zadýchaná a viditelně napadá na pravou nohu.

„Co si přejete?“ vrací se Vávrová rychle ke svému stolu, jako by ho chtěla před náhlým vpádem ochránit.

„Přišla jsem za panem Vávrou, pracuje přece tady, že?“

„Co mu chcete?“ zdvihne se přísně obočí.

„Musím s Jarouškem mluvit. Hned. Mohla bych se posadit?“ ukáže osoba drze na židli naproti stolu, ale na svolení nečeká. Dvěma kroky tam dopajdá a ztěžka se posadí. S Jarouškem? Na čele Hedviky Vávrové se prohloubí vráska.

„Promiňte, ale o co jde? Neznám vás a navíc je brzy, pan Vávra tady není,“ Hedvičin hlas je ostrý a i její pohled by nejraději píchl tu cizí osobu do zad. Aby se narovnala a nedotýkala se stolu, který není její. Ona ale sedí čelem k ní a záda neukazuje. Nenechává se odradit odtažitým tónem. Působí neodbytně a to Hedviku provokuje. Musí s Jarouškem mluvit.

„Jarda je u sebe v dílně!“ ozve se z vedlejší místnosti Miládčin hlas. „Vždycky tam chodí, když nemůže dospat.“ Dveře se otevřou a mladší paní Vávrová jde podat neznámé ženě ruku. Omlouvá se, ale jejich rozhovor zkrátka nešlo přeslechnout.

„Doktorka Borská, těší mě,“ oplácí jí úsměv návštěva.

„Já pro Jardu dojdu. Nechcete zatím kafe?“ nabídne se ochotně nejmladší žena.

„Milado!“ nevydrží to Hedvika. „Tohle by nešlo. Co panu Vávrovi potřebujete? A kdo vás pustil dovnitř?“

V místnosti je najednou nepříjemné dusno. Doktorka Borská má zpocené dlaně a leskne se jí čelo. I přes zranění nohy ušla poměrně velkou vzdálenost a pořád z toho nemůže popadnout dech, odbýt se však nedá. Dívá se lidem do očí zpříma. Podoba členů rodiny Vávrových se rozhodně nezapře. Rty Jardovy matky dnes ovšem nejsou výrazně nalíčené a nebudou zanechávat stopy na okrajích hrnků, které jim nepatří. Despotická Hedvika Vávrová je, zdá se, v oslabení. Že se necítí ve své kůži, napovídá i její ledabylý účes, absence náušnic, náramků a přívěsků kolem krku. Takhle si ji Borská nepředstavovala, něco je jinak. Tohle není typické pondělí. Pro nikoho z nich.

„Jarda o mně ví. Jenom jsem netušila, že na pile i spí! Nechal mě doma samotnou!“

„Řeknu mu, že jste tady,“ přikývne Miládka a chystá se odejít.

„Nikam nechoď,“ vyjede Hedvika a zbylé dvě ženy v její kanceláři se na sebe překvapeně podívají. Starší Vávrová se mračí, platí tu přece nějaká disciplína a bezpečnostní pravidla. Nebývá zvykem, aby neohlášené návštěvy lezly k ní do kanceláře, přátelsky se vybavovaly a nazývaly Járu Jarouškem. Jestli to není pracovní schůzka, nemá tady baba co dělat. Nebo ať vysype, co má za lubem, Hedvika má právo to vědět, jako ředitelka i jako matka. Pak jí to sepne. Vždyť to je ona! Tahle kulhavá ženská byla včera s Járou u té řeky! Nadávala mu a připomínala střeleného psa. Vávrovou polije horkost. Chvíli přemýšlí, co dál. Ticho v kanceláři je nepříjemné pro všechny přítomné.

„Dáte si to kafe,“ rozhodne Hedvika nesmlouvavě a nalije paní doktorce to samé, co se zprvu snažila vypít sama. Výraz starší dámy však nevypovídá o tom, že by o občerstvení stála.

„Už jsem dnes jedno měla…“ zaváhá Borská, ale to už před ní přistane hrnek s kávou. Ta má stejně kalnou barvu i vůni jako ta předešlá, ta domácí, paneláková, kterou nedokázala dopít.

„Je moc dobrá,“ usměje se Miládka. Pak se setká s pohledem své nadřízené a trochu sklopí hlavu. Netuší, že je dnes jediná, kdo dokáže kofein pozřít. Paní doktorka se zadívá do svého hrnečku a nasucho polkne. Rybina. Už podruhé dnes cítí rybinu. Jako by ji někdo očaroval a ona ztratila veškeré další existující chutě. Jako by jí zbyla jen ta nejodpornější. Borské se otočí žaludek a musí se chvíli dívat jinam. Naštěstí se Hedvika Vávrová cítí podobně a pohotově odchází otevřít okno. Do kanceláře začne proudit chladný vzduch.

„Pokud by to nevadilo, šla bych teď ven. Jardovu dílnu snad dokážu najít,“ kývne na obě Vávrové návštěva a zapře se o stůl, aby mohla vstát.

„Nebudete chodit po areálu sama!“ řekne Hedvika, místo aby starší ženě pomohla na nohy. Taková drzost! A ten příšerný robustní prsten, co má ta osoba na ruce. Z kolikátého století sem vypadla? „Pořád jste nám neřekla, proč jste za Járou přišla.“

„Nezlobte se, ale to je soukromá věc,“ přesune se Borská ke dveřím. Hedvika vyrazí od stolu a na neodbytnou osobu, která šetříc bolavou nohu odchází úzkou chodbičkou k východu, se přilepí.

„Jsem jeho matka.“

„To mi došlo,“ přikývne Borská a trochu se pousměje. Hedvika to zaznamená a je to horší, než kdyby jí ta mrňavá bába dala facku. Ona si tady dělá, úplně co chce!

„Kdo jste?“ vyžaduje Hedvika odpovědi. Řítí se toho na ni moc. Od včerejška není nic, jak má být. Příště si vezmi provaz!

„Počkejte, stůjte!“ bere doktorku za rukáv. Jak to, že je belhavá rychlejší než ona?

„Nechte mě, prosím, být,“ vytrhne se jí Borská a pokračuje sveřepě přes dvůr.

„Zodpovídám za vaši bezpečnost!“

„Ale vždyť se tu zatím nic neděje!“

„Půjdu tam s vámi,“ rozhodne ředitelka a společně s Borskou stočí směr k zadním skladům. Borská si v duchu oddychne, ve skutečnosti šla naslepo. Vůbec se na dvoře plném klád a obrovských strojů nevyzná. Kromě jednoho ostrého reflektoru je tu nepříjemné šero a ona špatně vidí. Naraženou nohu nedokáže zatěžovat dlouho, její zdatná chůze je chvilkovou přetvářkou.

Dveře dílny jsou zamčené, ale uvnitř se svítí.

„Járo, otevři!“ lomcuje Hedvika klikou, jako by měla syna přistihnout při zločinu. Doktorka Borská paní Vávrovou rozpačitě pozoruje. Ta osoba vedle ní má problém.

„Proč se zamykáš!“ vyprskne mu do obličeje matka hned, jak se pootevřou vrata.

„Ahoj, mami,“ otře si Jarda dlaní tvář, ale dveře dokořán neotevře. Pak zaostří na další osobu a trochu sebou cukne. Co tady dělá Borská?

„Znáš ji?“ uhodí do něj další vyčítavý blesk.

„Jardo, musíme si promluvit. Hned,“ kývne na něho doktorka vážně.

„Mami, to je paní doktorka Borská…“

„Ty jsi nemocný?“

„Ona je tu na návštěvě. Bydlí u mě.“

„Proč jsi mi nic neřekl?“

„Chtěl jsem vás představit, ale vy jste hrozně rychlé.“ Co teď s tím? Ty dvě se seznámily samy, což znamená, že rády se nebudou mít nikdy.

„Nedáme si všichni kafe?“

„Járo, pusť nás dovnitř, jdou sem lidi,“ nařídí Hedvika synovi, ale ten naopak vyklouzne z dílny ven a dveře za sebou zavře.

„Vy jste tu i spal?“ zeptá se Borská.

„Tys nebyl doma?“

„Odešel večer a nic neřekl. A mě celou noc bolela noha!“

„Mami, můžeš nás tu chvíli nechat?“ zaprosí Jarda a obejme vlídně matku kolem ramen. Ta se pořád mračí, ale najednou působí i křehce. Jak může tak labilní žena řídit celý podnik, napadne Borskou.

„Domluvíme se s paní doktorkou, co dál, a pak za tebou hned zajdu, jo?“ usměje se Jarda tak, že tomu nejde odporovat.

„Co tam vlastně děláš? Nemáš ani rukavice!“ chytne ho matka za ruku a prohlíží si rozškrábané prsty.

„Vyřídíme to rychle,“ mrkne na ni on a pokyne doktorce, aby šla blíž. Hedvika tam stojí jako kůl v plotě a sleduje, jak se za těmi dvěma zabouchnou dveře. On tu cizí bábu pozval dál! A ji k sobě pustit nechtěl! Zatočí se jí hlava. Je to tak ponižující, co před ní tají? Hedvika zamyšleně odchází dvorem zpátky do své kanceláře. Pak ji zprudka osvítí vysokozdvižný vozík a zaskřípou brzdy. Starý Srostlík už nakládá. Vykoukne z kabiny a chce začít nadávat na nepozornost pohybujících se osob, pak si ale uvědomí, koho málem zajel. S nadřízenou se pozdraví a pak poslušně čeká, až bude průjezd volný. Hedvika se zhluboka nadechne a jde mu z cesty. O čtvrt hodiny později si Srostlíka zavolá do kanceláře. Postarší chlap jako hora je vlídný jako beránek. Srdce mu tluče až v krku. Bojí se, ale taky se těší. Pozvání k Hedě do kanceláře nepřichází denně.

„Ještě pořád máte ty bradavice?“ překvapí dělníka ředitelka nezvyklou otázkou. Tohle nečekal. Chvíli kouká s otevřenou pusou a pak ji slyšitelně sklapne.

„Jo,“ vydechne a chystá si vyzout boty.

„Nechci to vidět. Ale dojděte si na kožní. Hned.“

Srostlík chvíli čeká, jako by vyřčená informace potřebovala delší čas k tomu, aby doputovala tam, kam má.

„Nekoukejte na mě. Dneska máte volno. Běžte ty nohy ukázat na polikliniku. Chci, abyste byl zdravý.“

Srostlík se směje s otevřenou pusou a nevěřícně si rozepíná bezpečnostní helmu. „Kdo bude nakládat?“

„O to se nestarejte. Vyřiďte si všechno, co je třeba. Zítra mi povíte, jak to dopadlo.“

„Paní Heduško…“přistane na Hedvice upřímný úsměv. Je za něj ráda. Připadá si, jako by do ní včera někdo zabodl rezavý hrot. Nejde se toho pocitu zbavit. Navíc ta pachuť v ústech. Nesmí na sobě dát nic znát. Zatne zuby a bude chválit nechutné okolí. Třeba se jí to jednou vrátí. Provaz. Musí sehnat provaz, nesmí na to zapomenout. Jakmile Srostlík odejde, prokliká všechny své oblíbené internetové obchody. V dílnách určitě provazy jsou, ale o tom jejím se nesmí nikdo dozvědět.

9. S Jardou v dílně

Borskou udeří do nosu vůně čerstvého dřeva v kombinaci se štiplavým lakem. V Jardově dílně je nyní přítmí, protože ostrou stropní zářivku zhasl, ještě než vůbec otevřel dveře. Do jeho hájemství nemá nikdo co nakukovat. Neohlášenou návštěvu, kterou se sem časem stejně chystal přivést, ale která se dnes předčasně vetřela, vede do postranního kumbálu, kde je stolek a kanape s polštářem a dekou.

„Takže tady jste spal?“ podiví se Borská. Je to tu stísněné a nepohodlné. Nedá se tu skoro dýchat, pro klaustrofobii jako stvořené.

„Nespal. Nešlo to.“

„Proč jste včera odešel? Mohl jste přece něco říct.“

„Nemohl. Já… Musel jsem pryč, omlouvám se,“ podrbe se rozpačitě Vávra na hlavě. Na předešlou noc by raději zapomněl, ale myslí na ni pořád. Jak se to v něm třáslo. Jak nemohl mluvit a vlastně ani stát. Nohy se mu podlamovaly a nebyl schopný uvažovat. Hanku nějakou dobu neviděl a myslel si, že setkání s ní zvládne. Stačilo pár vteřin a zakusil, jakou silou nad ním vládne. Už nesnese vidět její trápení. Jak se mění, jak slábne a odchází. A jak se pak vzmůže k neuvěřitelným činům a prokáže sílu, která naplno zasáhne příchozího vetřelce. Ten se skácí k zemi, nebo spíš Jardovi do náruče, jako závaží, se kterým už pak nejde vyřešit nic.

„Nespala jsem bolestí!“

„To mě mrzí…“ Jarda pokyne Borské, aby se posadila na postel a ukázala mu zraněnou nohu. Paní doktorka se na moment zdráhá vyhrnout nohavici před cizím mužem, pak se ale osmělí. Po včerejším odpoledni už si ti dva přece cizí být nemůžou.

„Strašně to štípe,“ sykne Radka, když jí Jarda v pokleku odlepuje několik náplastí. Není to šikovně ošetřené, ale po návštěvě jeho milé u řeky mu na cizí nevyčištěné noze už nezáleželo. Jen řekl Borské, kde je domácí lékárnička, a pak ji nechal být. Nadávala mu, jako by za to mohl on. Zavezl ji do bytu, ale s ničím dalším už nepomohl. I on byl zraněný, a hodně, přestože to nebylo na první pohled znát.

„Je to blázen, slyšíš!“ přejde nečekaně Borská v tykání. Jarda se nadechne a strhne poslední náplast. Radka zatne zuby.

„Mám naraženou žílu!“ spatří odkrytou ránu. „Jak mi to mohla udělat?“

„Bránila se. Nečekala nás tam.“

„Ale přece mi neprorazí nohu motykou!“

„Chtěla nás jenom vyhnat.“ Dívala se mi přitom do očí.

„Vždyť jsi slyšel, co křičela. Járo, tohle už není normální…“

„Není to normální?“ zvedne se Jarda a podívá se zpříma na Borskou. Proč že ji sem zval? Co tu čekala? Že ji Hana pozve na kapučíno a dobrovolně si nechá předepsat nové léky? Copak to doktorce dopředu neříkal? Kdy tomu chtěla začít věřit?

„Měl by to někdo vidět,“ ukáže na obrovskou bouli na doktorčině noze. Z boku na lýtku je kůže roztržená a rána zanícená.

„Potřebuju, abyste mi pomohla. Jste poslední člověk, který to může udělat. Hanka už nikoho jinýho nemá, musíme ji zachránit spolu!“

„Hana je nebezpečná. Sobě a i ostatním lidem. Nemůže tam v tom domě zůstat. Vůbec jsem netušila, že ji uvidím takhle …“

„A co jste si myslela? Říkal jsem vám, v jakém stavu je.“

„Musíme ji odtud dostat.“

„Ale ona jinam nepůjde. Chci jí pomáhat tam! Do toho domu patří!“

„Chová se jako zvíře! Zavoláme sanitku nebo policii…“

„Policii?“ Ještě včera ráno Jarda doktorce důvěřoval. Pozorně poslouchal její názory a doporučení, to všechno teoreticky, v obýváku u televize. Respektoval její autoritu a zkušenosti, probírali nejrůznější možnosti a řešení. Pak ji odvezl do terénu a jejich domek z karet se zhroutil.

„Mám kontakt na jedno soukromé sanatorium, kde se jí ujmou okamžitě…“

„Ale já ji nechci dávat do sanatoria!“

„Ale tohle už doma nezvládne.“

„A co jí podle vás je? Jakou má diagnózu? Celý život jste jí psala léky.“ Jarda začíná hořet v obličeji. Mrzí ho, že ho Borská nechápe. Začíná do ní vidět a to, co je uvnitř, ho zklamává. Celý víkend je tu doktorka jen jako na dovolené. Stará se hlavně, co bude k jídlu, a pak jen tak mimochodem zavolá zásahovou četu, aby vyčistili dům u řeky?

„Hanka se všem diagnózám vymyká. Není jí nic a zároveň má všechno! Myslíš, že to bylo jednoduché, řešit celé ty roky dávkování, aby byla schopná fungovat?“

„Sama jste jí doporučila sem odjet. A začít nový život!“

„Protože už nebylo co ztratit. Taky jsem netušila, že Alžbětu trefí a Hana bude na všechno sama!“ Jestli jsou na dvoře pily lidé, jejich hlasitý rozhovor určitě slyší. Pro Jardovu matku by bylo tohle téma rozčarováním.

Po několika vteřinách trapného ticha si Borská opatrně shrne nohavici a nemotorně vstane.

„Půjdu s tím k doktorovi.“

„Odvezu vás. Ale napřed vám chci ještě něco ukázat… Prosím…“

Borská vzdychne. Není si jistá, že zrovna teď chce něco vidět. Jarda už je ale u pracovního pultu, kde je zatažen těžký šedivý závěs. Na několika místech je potrhaný, přesto dokonale odděluje zadní část dílny, kde se poslední týdny věnoval amatérský truhlář speciální zakázce. Neobjednal si ji nikdo ze zákazníků. Vymyslel si ji sám a její existenci se mu podařilo přede všemi utajit. Radka Borská měla být první, kdo ho za nápad pochválí. Teď ale doktorka zaujímá bojovnou pozici a mhouří oči, protože skoro nic nevidí. Pak se ozve zmáčknutí vypínače a na stropě zabliká světelný panel.

„Co to proboha je?“ popojde Borská blíž k napůl shrnuté plachtě, která zakrývá zvláštní obrovskou konstrukci ze dřeva.

„Naše nová loď,“ ozve se pyšně autor. Pak odrhne igelitovou plachtu celou a předvede svůj výtvor v plné kráse. Je to veliké a je to dokonalé. Radka nikdy nic takového neviděla. Prohlíží si téměř třímetrové plavidlo, jehož dno připomíná pevně svázaný vor, ale na rozdíl od něj má i bytelné boční stěny. Ty jsou prořízlé širokými postranními vstupy, které se postupně snižují až k úrovni vodní hladiny. Aby se z plavidla dalo pohodlně sklouznout dolů. Nebo aby byl výstup zpátky na palubu jednodušší.

„To je nádherné,“ pohladí doktorka s respektem boční okraj lodi.

„Ještě to není úplně hotové. A vlastně ani nevím, jak to k řece dostanu…“

„Co tam s tím budete dělat?“ Borská už Jardovi zase vyká. Je ohromená jeho dokonalým výtvorem. Loď ale rovná se plout po vodě a to už se jí příčí.

„Je to dárek. Symbolický. Pro Hanku. Snažil jsem se propojit dvě roviny… říct jí, že to jde…“

„Co jde?“

„Spojit obě strany… propojit naše světy…“ Jarda se na Borskou podívá zpříma. Ta mu pohled oplácí, ale porozumění v něm chybí. On jí sděluje tak důležitou věc, ona se nechytá. Nepochopila, že její lékařské recepty nebudou v tomto případě nic platné.

„Svět duševně nemocných nemusíme s tím naším složitě propojovat. Dárek není špatný nápad, ale možná ho Hana měla dostat dřív, když ještě byla schopná něco vnímat.“ Tón Radčina hlasu, a vůbec její přísnost a odtažitost napovídá, že se do další pomoci nepohrne. Ona vidí situaci jinak. Netuší, o co jde. Nebo si to odmítá připustit. Nevěří ničemu nelogickému či pohádkovému. Roky brala od rodiny Strnadovy peníze za terapie a nevšimla si toho, co Jarda pochopil během dvou měsíců. Že se nejedná o běžnou diagnózu a nefunguje na to žádná medicína.

„Pojďte, odvezu vás,“ přikryje Jarda své dílo plachtou a raději se dívá do země. Je načase dílnu opustit. Zajistit Borské ošetření rány a posadit ji i s kufrem na vlak.

„Pomalu…“ Borská se ochotně belhá ke dveřím. Její prioritou je zajištění vlastní odborné zdravotnické péče. Vyžádá si pro sebe to, co poskytuje celý život svým klientům ona. Bude muset uvést, jak k úrazu přišla, a to Jardovu rozhodnutí nechat Hanu doma vůbec nenahraje, naopak. Lhát totiž nehodlá. Ohrožovala ji bláznivá ženská. Křičela na ni a urážela ji. Její malá Hanička, za kterou Radka přijela s otevřenou náručí. Takovou dálku se trmácela vlakem, a s tak pochybným výsledkem. Teď se nechá ošetřit a pak povolá do domu u řeky nejlepší pomoc, jakou si tam ta osoba může přát. Udělá to pro ni. Naposledy.

10. Hana skáče z mostu

Dívenka ve skříni zmizela. Neukázala se celé dva dny, ale Hanka na její zpěv nezapomíná. Sedí na zemi uprostřed kuchyně a prohlíží si ranní slunce, které proniká špinavým oknem dovnitř. Světlo zvenčí hřeje, ale uzdravovat nedokáže. Nepronikne pod mramorovou kůži, nedokáže rozpohybovat pulce zakrnělého v lidských plicích. Hanka si brouká a hubenýma rukama se pokouší zaplést si na hlavě copánky. Jako kdysi, každý z jedné strany. Výsledek nevypadá jako na černobílé fotce, na které jí bylo sedm, ale víc nedokáže. Teče voda mezi domy, teče voda z hor. Je připravená opustit dům. V noci tu zase byl, dal jí napít vody a přímo do ucha jí pošeptal, co má udělat. Opustit dům a pocítit říznutí vlahého vzduchu do celého těla. Dnes ráno už neexistuje čas a Hanka vidí sebe samu, jak hází nářadí po nepříteli. Pozoruje se z výšky, slyší se křičet a naříkat, protože minula svůj cíl. Vynaložila tolik síly, která přišla vniveč. Nezbavila se jí. Přijde k ní znova a znova a pořád na ni bude mluvit. Nesnesitelná představa.

Hanka projde dvorem a slíbená bolest se do ní naplno opře. Lapá po vzduchu, ale nestačí to. Jako by ji něco stahovalo z vlastní kůže a oblékalo do úplně jiného živočicha. Slyší téct vodu. Cítí její rozpínání v každé buňce těla, až má dojem, že tlak nevydrží a ona popraská. Když to odezní, uvědomí si naopak svoje vyschlé, scvrklé tělo, které má žízeň. Dusivou, horkou žízeň a naléhavou touhu zavolat tatínka o pomoc.

Zahrada je studená a jasná. Okolí nejde plně zaostřit, jen ze stran se místy vynoří větší předměty nebo jiné barvy. Kolna, prkna, písek. Hromada cihel. Jinovatka na trávě. Stopy velkých podrážek cizích lidí. Díra v plotě, rezavý drát, co se vzepře a škrábne nahou paži, kterou nečekal. Čerstvá rána do prázdna, nebolí to, neteče, pod kůží už není nic. Vyzáblá polonahá žena se protáhne skrz zkroucené pletivo a pomalu přichází na břeh řeky. K místům, kde bývala hloubka a kde se kdysi propojili její budoucí rodiče v jeden dokonalý celek. Zátoka naproti je klidné místo. Voda tam stojí a všechno si pamatuje. Hanka ale nechce mělčinu s nánosy bahna, do kterých dosáhne nohama, musí dojít dál. Pryč od lidí, mezi které se jí nedařilo zapadnout. Tvrdé betonové čtverce jsou až přímo pod železným mostem, v jehož blízkosti měla závrať už jako malá. Teď je z ní duch, který se proplétá mezi stromy podél cesty nedaleko koryta řeky. V úrovni chatek je třeba dát pozor na rybáře. Sedí tam dva. Jsou staří a nehýbají se. Všímají si jen svých prutů a slunce, jehož paprsky ohřívají klenbu místního loviště. Hanka zavře oči a jde poslepu. Nesnaží se nijak maskovat, naslouchá krokům a jako kouř při zemi se posouvá k cíli. I opravdový kouř z ohniště tu je, kdokoliv může na břehu rozdělat oheň a spálit, co ho trápí. Navlhlé listí nebo plesnivou omítku. Nebo bradavice, se kterými si lékaři nevědí rady. Hanka uklouzne a sjede na zem. Končetiny nemají sílu se vzepřít a utlumit pád, tvář se zaboří do hlíny. Několik dalších metrů se posunuje vkleče, oči prosebně pozorují nedalekou vodní hladinu. Jde tiše s ní a přikyvuje, nebude to bolet. U železného mostu je potřebná, nezměřitelná výška…

Nikdo z dětí ani z dospělých se tehdy neodvážil tam vylézt, natož skočit dolů. Hloubka není všude stejná a na dně jsou prý poházené betonové kvádry. Vypráví se, že každý, kdo odtud skočil, nevyplaval ven. Hance se třesou ruce, čelo i záda má zpocené. Ledová chodidla se zapírají o studené traverzy mostní konstrukce, srdce ve spáncích zrychleně tluče. Žije. Ale nemá zájem. Dívá se z výšky na jemně tekoucí hladinu, o kterou se opírá dopolední světlo. Nepamatuje si, jestli umí plavat. Nevybavuje si pohyby, které by měla tělem dělat ponořená v téhle zvláštní skleněné hmotě. Ale nemůže to být horší než nepohodlí strachu, se kterým doteď žila. Nešťastná žena se naposledy rozhlédne po okolí lidskýma očima. Nikdo ji nevidí, krajina kolem i příjezdová cesta do města jsou opuštěné. Bude to její chvíle.

Hana se pustí a padá. Tělo je lehoučké, ale letí rychle. Nechoulí se do sebe, nýbrž křečovitě propíná nohy a ruce roztahuje do vzduchu. Hladina ji očekává, ale nerozevírá se ochotně a ničím jí příchod neulehčuje. Udeří do lidského těla a pak ho stáhne do tekutého chladu. Rána do stehen a břicha a pak rychlá tma. Tlačivá bolest a paprsky nervového ochromení. Hlubina, ve které je všechno větší a pomalejší. V prvních vteřinách se neodvažuje otevřít oči, pouze slepě tuší, že se zmítá v chuchvalci vzduchových bublin. Pod nohama žádné dno, jen zvířená čerň a ostré hrany zimy, která propichuje kůži pod trikem a obtáčí se kolem žeber. Tuhnoucí svaly nerozhrnou vodní hmotu a tělo rychle klesá.

Náraz byl prudký, ale smrt nezpůsobil. Hana je v hloubce a polyká špinavou vodu. Dusí se, plavat neumí, tělo leží skoro u dna a vznést se zpátky k hladině nedokáže. Žena začne kopat, vyděšená jiným tvarem světa a nedostatkem vzduchu. Ještě před momentem nechtěla žít, teď se nepříjemné změně brání. Něco dole se jí dotklo. Chytilo ji za kotníky a stisklo. Hana otevře oči a zakřičí. Vší silou vdechne vodu. Plíce se roztáhnou a začnou tekutinu vsakovat. Strach a bolest nutí ženu kopat, ale tělo v křeči se drží v hloubce na jednom místě. S dalším pokusem o nadechnutí Hana Strnadová umírá. Její celoživotní úzkost upadá do bezvědomí, mizí natrhané obrazy, pochybnosti a nezodpovězené otázky, tělo se nafukuje výbuchem lidské krve, vnitřek hlavy bobtná. Na dně řeky ustanou pohyby a temnota paniky se začne rozestupovat. Voda je spokojená. Bylo po jejím. Jinak to ani v těchto místech nejde. Pohrává si se svou dnešní návštěvou, šimraná vznášejícími se cáry oblečení a vlasů. Copánky se polehoučku rozplétají, řeka si každého učeše po svém. Několik minut se barvy říčního proudu vracejí do původního stavu, ale hladina se točí v kruhu. Víme o tobě. Voda se usmívá. Dýchá a je skleněná. Objímá bezvládný lidský tvar, jemně ho drží a hladí po hlavě. Hladina dostala dárek, který jí chyběl ve sbírce.

Utopená žena klesne ke dnu břichem dolů a na moment neexistuje nic. Potom Haničce prasknou v kostech za ušima dvě díry a ústa nevědomky naberou další lok zčeřené řeky. Čím kalnější, tím výživnější. Trvá několik minut, než si kůže na novou bytost zvykne. Doposud zarostlé žábry začínají dodávat mozku kyslík, nejprve s příměsí lidské krve, později čirý, v barvě ledové jarní řeky.

Poprvé otevře oči. Jsou vodnaté a zatím téměř slepé. Srdce se velmi slabě rozbuší. Ztuhlost svalů a chlad odeznívají a ona se začíná cítit pohodlněji. Může pootočit hlavu a roztáhnout prsty na rukou. Dolní končetiny jsou mrtvé, a proto stále zatěžkané bezpečným a pevným objetím vody. Čí jsou ty dlouhé zelené prsty? Kdo mě to zachránil před vynořením? Jsi to ty? Tatínku! Minuty na břehu běží, ale tam dole se čas odměřuje jinak. Platí úhel slunečních paprsků, velikost a odstín kořenů, rychlost proudu. Platí počet kruhů vlnících se na hladině po dopadu listu nebo větvičky. Nebo hlasitost šplouchání tekutiny proražené dlouhým klackem, šmátrajícím zhruba metr do hloubky. Dál záchranné bidlo ze světa lidí nedosáhlo. Shrbená postava nahoře kvrdlá klackem ve vodě kolem břehů a nebezpečně se u toho naklání.

Přece nejsem blázen, odplivne si starý muž do trávy a nakonec větev zahodí. Taky nemá boty a z děr na patách mu vytéká čerstvá krev. Neměl by někoho zavolat? Nebo se mu to zdálo? Soustředil se na svůj oheň a tu letící postavu, nebo ptáka, zaregistroval jen periferně. Muselo to spadnout do vody, byla to rána… Nebo to byly kachny? Srostlík nemá brýle. Navíc během svého soukromého chirurgického zákroku hodně pil. Opatrně našlapuje pěšinou, kalhoty vyhrnuté ke kolenům, vrací se ke svému původnímu stanovišti. Frontu v čekárně na kožním nevydržel, a tak si vyjel rozdělat oheň a vyřešit vleklý problém jako jeho předkové. Každý kutil to tak dělá. Napálí špičatý klacek a bradavici s ním vydloubne. Nabodne výrůstek zboku a ořízne kůži kolem dokola. Srostlík má dnes štěstí i na ostré kameny, jež byly poházené v popelu ohniště. Sahal na ně v rukavicích, bradavice na chodidlech nejdřív polil pálenkou a pak se pustil do práce. Když to nebolelo, přitlačil. Neodborně si rozřezal maso na obou patách a pak ještě mezi prsty. Opravdu to spíš studilo, než cokoliv jiného. Přesto si dělník v mezičase opakovaně přihnul. Nakonec bosé nohy natáhl nad mírný oheň a pak i je polil čirou tekutinou. Reakce byla okamžitá a o hladinu tiché řeky třeskla salva bláznivého, opileckého smíchu. Nakonec muž vyndal z kapsy nůž a odešel přímo ke břehu. Posadil se a sežehlé, očouzené nohy ponořil do vody. Je to jako říznutí pilou, kolikrát on tohle zažil! Na hladině se ihned roztečou mastná kola špíny a dolů do hloubky klesnou částečky ohoblované kůže.

Srostlík vyndá nohy z vody a začne chodidla vší silou znovu drhnout, tentokrát polenem, aby na nich nezůstalo nic z původní kůže. Chlad z řeky zatím tlumí bolest, jež je připravená vyvalit se ven a zmáčknout i pacienty otupené alkoholem. Do trávy padají kousky kůže a kapky infikované krve. Muž zatíná zuby a tlačí, vydřel už skoro všechno, po čem ještě před půlhodinou šlapal. Pak si polije nohy zbytkem vzácné tekutiny a prázdnou láhev s heknutím hází doprostřed řeky. Teče voda mezi domy, teče voda z hor, ozve se odněkud z větví stromů nad ním. Srostlík se lekne, nečeká žádné hlášení městského rozhlasu takhle dopoledne. Navíc o změně úvodní znělky by musel něco vědět, hlasovalo se o tom na zasedání a neprošlo nic, takže co to tady vyhrává? Ať kouká, jak kouká, nevidí nic, jen modré fleky kolem svých kotníků. Na ty se nyní zaměří, ty jsou mu divné. Vypitá láhev se houpe na hladině a úzkým hrdlem pomalu nabírá vodu. Její tíhou se naklání na bok a nakonec klesá pod hladinu. Někdo za mnou předtím šel. Nějaká ženská, uvědomí si muž dvojitě. Před nějakou dobou ji viděl. Nevšímal si jí, po cestě může chodit kdekdo. Matně si vybavuje své úsilí škrábat hlouběji, zpocené dlaně a nenápadnou osobu za jeho zády mířící směrem k mostu. Stoprocentně jistý si tím není, je to, jako kdyby tahal dávno zapomenutý sen na denní světlo. Spadla dolů? A i kdyby, jak jí může pomoct? Nikde nic nevidí, ani když zajede do vody klackem… Radši si bude hledět svého. Štípe to, chtělo by to druhou láhev. Muž si nešikovně nasadí ponožky, sice obráceně a naruby, ale alespoň je pak schopen se bezbolestně obout. Přijel sice jen v pantoflích, ale i ty jsou pro chodidla božím dopuštěním. Kdyby tohle tušila Heda, ta by vyváděla. Kvůli ní to teď ale vydrží, nebude po cestě řvát, i kdyby ho ten kilometr měl stát litr krve.

Kusy nemocné kůže klesají na dno řeky. Cestou se jich dotýkají tlamy zvědavých ryb, nasávají je a vypouštějí zpět, nebo je zbrkle polykají. Myslemi všech podvodních organismů se šíří příchuť Srostlíkových buněk, jež vysílají neviditelné signály do všech stran. Voda rentgenuje vnitřek všeho, co se jí dotkne. Její skupenství je jednou velkou myslí, prostupující všemi nesuchozemskými organismy. Některé z nich stále bojují s koordinací pohybů, hledají vhodnou polohu v jiné kůži, zostřuje se jim vidění a zvykají si na nový způsob příjmu kyslíku. Hanička nyní netrpí žádnou fyzickou nesnází, necítí chlad, tmu ani bolest. U dna je jiný svět. Uklidňující, a přitom tolik hlasitý. Každý pohyb tu zaduní a rozvlní tekuté vidění do stran. Voda je hustá a zpomalená a v tomto ročním období nepoddajná. Brzy se to však změní. Sluneční paprsky proniknou do hloubky a všem říčním tvorům se rozproudí krev rychleji.

Nová vodní bytost se zpomaleně otáčí a rozhlíží kolem sebe. Jako mořská panna obklopená dlouhými, vznášejícími se vlasy. Je volná a zamíří dolů do nejčernější tmy. Chce zjistit, co ji drželo. Nebyl to potopený kmen stromu, kterých tam zaklíněných hnije spoustu, bylo to měkké. Živé. Tlouklo tomu srdce podobným tempem jako jí a v bahně se to určitě doteď skrývá. Hana nemá z hloubky strach, naopak, cítí údiv a prudký příliv lásky, jako by se po letech ocitla doma. Jako by si vytrhla kolík z hrudi a mohla konečně dýchat a pít. Kopne nohama a zamíří blíž k potopenému stromu. Někdo se jí tam schovává. Někdo, bez koho nemůže žít. Její tělo ji dokonale poslouchá a jde velmi snadno ovládat. Za ním se táhne jemná krvavá stopa a láká spící dravce k probuzení. Plav pryč, kousnou tě!

Potom začnou do vody dopadat předměty. Úder první pneumatiky o hladinu způsobí rámus, jenž projede Haně otvory za ušima a natrhne další kusy kůže. Krev, možná lidská, možná zvířecí, se zapíjí do vlasů jako barva připravená k vytvoření nesmrtelného plátna. Plav pryč! Rána. A další. Dunění, které otřese tělem a ochromí ruce i nohy jako zásah elektrickým proudem. Stíny dvou klesajících kruhů jsou obrovské, mnohem nebezpečnější než v suchém světě nahoře. Každý automobil, který je třeba na jaře přezout do nových gum, má kola čtyři, takže to zabolí ještě dvakrát. Musí pryč. Najednou je obtížné se hýbat, jakýkoliv posun je nemožný. Jako ve snech, které mívala v lidském spánku. Roztahuje ruce a mává, ale křídla to nejsou, nedokáže letět. Gravitace ji táhne dolů a ona zoufale ryčí. Teď to není sen. Chce pryč, jenže okolní hmota je neprostupná. I voda je totiž zraněná hlukem a nepřirozeným materiálem zabarvujícím její tvar i chuť. Jak z toho pryč, kudy dál? Teče voda mezi domy… holčičko, plav pryč! Jenže kudy, aby cílem byla vana plná pulečků na zahradě před čtyřiceti lety? Hanka se dusí. Nadechuje se rychle, ale tempo nestačí. Nasává zbytečně, voda kolem je prázdná. Nakonec se rukama vší silou zapře o dno a pak nahmatá padlý kmen. Zapírá se o zurážené větve, přidržuje se suků a posunuje se po nich dál. Jako vodorovný žebřík vede ji mrtvý strom nepřehledným dnem až ke svým kořenům, kde se prostředí rozjasní a rozpuštěného kyslíku je více. Ozvou se další hlasité zvuky, srdíčka všech živočichů kolem vyděšeně buší. Půjde pod hladinou plakat? A budu nahoře ještě doma? Voda se ale usmívá, možná posměšně, možná opravdově, čechrá si dlouhé vlasy a povzbuzuje tak plav už!

Vzduch na břehu je teplejší a chutná známě. Hanička vyskakuje do výšky a polyká ho po hrstech. Směje se, vždyť dýchá! Tady i tam! Je jí dobře. Odchází domů. Vila bude její obojživelný prostor, který dostala k dispozici a kde se chystá vládnout. Dokáže to. V ložnici je bílé ticho, které si přeje. Nepotřebuje peřiny, stačí se kamkoliv položit. Hlava je těžká vodou a díry za ušima stále slabě krvácejí. Hanička se chytí dlaněmi za čelo a zavře oči. Nemůže už dnes vidět víc. Musí se zahojit. V bezpečí svého obrovského domu, ve své posteli, se svým malým pulcem uvnitř.

Závěr II.

Kanystry plné benzínu byly přesně na svém místě. Alespoň tohle se povedlo. Rozvodněné dny přicházejí vhod kupodivu i žhářům. Velká voda vždycky nahrává hajzlům. Když se na jaře zvedá hladina, chataři házejí do řeky odpad nashromážděný za celou zimu. Listí, větve, prasklé střešní tašky, eternit a někdy i devět uhynulých králíků. Jejich zvadlá tělíčka poslušně plují a během hodiny opouštějí katastrální oblast obce. V moři se lidské omyly smísí a nemoci vyšumí. Kůže pod růžovým svetříkem se napíná a ruka, jež co chvíli odhrnuje škrábavý škrtivý okraj výstřihu, se mírně třese. Tady ve vile se do řeky nic vyhazovat nebude. Voda není na méstraně! Ale oheň bude!

Začne na půdě, kam se leze po dřevěných schodech a přinejmenším litr z prvního kanystru patří právě sem. Strop je nízko a do zadních částí aby se člověk plazil po břiše. A těch krámů! Polorozpadlý nábytek, knížky a svázané balíky novin. Všechno navlhlé. Hromady zatuchlého sena však budou ohni chutnat. Zpuchřelé schodiště se také pokropí, aby spravedlnost nebloudila dlouho. První patro vily je slušně zabydlené, ale ani těchto prostorů nebude škoda. Nejvíc hořlaviny do sebe vpíjí rozestlaná postel, zpod které vylekaně vystřelily dvě mourovaté kočky. Kšá, zmizte! Blíží se voda a bude sahat po strop! Nejdřív ale přijde oheň! Žhářka se zasměje. Už vidí, jak si řeka vezme celý dům. Respektive jeho trosky. Zčernalou ohořelou kostru doupěte sladkovodního ďasa. Podlahy v přízemí právě vypily další litry benzínu. Už zbývá jenom sklep, jehož zdi začíná smáčet voda z řeky. Tam dole je zamčené zlo. Je v bezvědomí, zkroucené do klubka ve zbrusu nové dřevěné bedně umístěné na vysokém pracovním stole. Přesně odtud se bude škrtat sirkou. Dobře ti tak!

Část druhá

1. Skříň se semínky

Za oknem sice poletují vločky čerstvého sněhu, ale maminka jde už podruhé k velké skříni na chodbě a hledá další semínka. Pórek, květák, zelí, to všechno je třeba nasít už teď. Hanička je malinká, a aby dobře viděla, nosí si s sebou stoličku. V horní chodbě je několik obrovských skříní, do jejichž vrchních pater nejde bez stupátka nahlédnout. Nejzajímavější a také nejdůležitější je dřevěná almara na uskladnění semen všeho druhu. Na chodbě není ani světlo, ani tma, ani zima, vlhko nebo horko, vládne zde dokonalé mezičasí střídajících se zahradnických sezón. Jedna končí a předává té budoucí pomyslný štafetový kolík v podobě množství semínek přehledně roztříděných do skupin a uskladněných v sáčcích, krabičkách či pikslách. Poličky semínkové skříně jsou přeplněné a tajemné, až z toho oči přecházejí a srdíčko rychle buší zvědavostí. Maminka, zachumlaná v tlustém svetru s ohrnutými rukávy, žádnou stoličku nepotřebuje. Zamyšleně prohlíží nadepsané papírové sáčky, některé z nich si bere, otevírá a dává stranou, jiné po přivonění vrací zpět. Pak pohledem sjíždí o patro výš k dalším kategoriím. Maminko, ještě kytičky! Kytičky! Neslyší. Prochází domem jako ve snách, všechnu práci vykonává beze slov a někdy, ale to jen, aby to nikdo neviděl, pláče. Kytičky! Konečně se podívá dolů, na dcerku, která koulí obrovskýma zelenýma očima a vyžaduje vlastní záhonek. Na kytičky je ještě brzy, Haničko, vždyť pořád padá sníh. Ale ty ostatní už si bereš! Chci ti pomáhat! Podívají se na sebe. Pohlazení po hlavě dlaní hrubou od práce, o dceřiny jemné vlásky se zadrhne hnědá špinavá náplast překrývající včerejší říznutí. Dědeček nabrousil nože. Sice ještě padá sníh, ale on už se na předjaří také připravuje. Čepele jsou ostré a budou ještě víc, každý by se měl na začátku sezóny o své nářadí postarat. Maminko, pojď už! Maminka zavře skříň a usměje se. Její tvář na krátký okamžik zkrásní. Tak dobře, půjdeme na to spolu…

Na verandě se sice přes den netopí, ale chladno jako venku tu nebývá. Na dvou stolech zakrytých novinami leží připravené bedýnky se zeminou, ve kterých semínka klíčí. Drobná dětská ručka je nyní dospělá a její dlaně drolí hroudy suché země, aby jí bylo pokryto to, co ve skříni od loňska zbylo. Letos je nabídka chudá, nikdo se o úrodu nepostaral. Sazenice už mají být veliké a dávno zasazené venku na záhonech, půda nesmí zůstat ležet ladem. Odteď ji Hana uchrání před těžkými šlápotami nevítaných slídilů. Slunce rozehřívá krajinu a krev proudí rychleji. A když se do vlažné země přidá pár kapek vody, probudí se i dávno zapomenuté, scvrklé semínko. Voda stéká Hance klečící na židli z prstů dolů, zemina je dobře prostupná a vsakuje vše, co se jí dotkne. Tekutina se vpíjí do hlíny, mění barvu i své složení a proměňuje i vlastnosti prostoru kolem sebe. Do zalitých zahradnických beden začíná svítit slunce zvenčí. Hanka odhrne staré záclony, aby tepla bylo ještě více, ale nakonec je obě strhne celé dolů a zahodí na zem. Dům potřebuje světlo! Zvířený prach proudí verandou a paprsky se rychle posouvají. Zvenčí je slyšet zpěv ptáků. I pukání prvních zpozdilých semínek je hlasité, stejně jako otevírání pupenů jabloní na zahradě a bzučení hmyzu a každé šplouchnutí řeky opodál. Vše plyne tak, jak má a kudy má, jen někdy se suchý list dostane příliš blízko břehu a zpomalí. Společně s dalšími je pak nesen rovnou k tůňce, kde se zachytí a vytvoří přístřeší nad chuchvalcem žabích vajíček. Z hloubky vyjede proud vzduchových bublin. Na hladině zašumí a Hanička otevře oči. Světle hnědý klíček odhrnuje drobečky hlíny. Vytahuje se za sluncem a sílí. A vedle něj další a další, země se zvedá ve velkém a nic už nezůstane na původním místě.

Není noc a není den, jaro je krásné i vyčerpávající, radost je těžká. Její nositelé si lehají na zem, nuceni opět zavřít oči. Je tohle sen? Pod víčky proudí obrazy. Česání dlouhých vlasů a někdejší sníh za oknem. Skříň. Maminka. Babička, která nosí obrovské brýle a plete příliš dlouhé svetry. Děda a jeho nabroušené nože. Náplast. Dunění. Křik. Mňoukání koček. Přijde? A za jak dlouho? Jedno semínko bylo jiné. Klíček byl rudý jako ocas ohně. Štiky. Zatím jsou jejich těla ztuhlá, přesto vyčkávají. Schované mezi kořeny pod hladinou hned u břehu. Čekají na příležitost. Číhají. Mají hlad a voda se blýská nasvícenými tělíčky nedospělých rybek.

Hanka spí, vlhkost z bedýnek se odpařuje, skla oken se mlží, rostlinky pravidelně dýchají. Betonový poklop studny vedle domu se ani nehne. Nikdo tudy nepřijde na návštěvu. Na příjezdové cestě z druhé strany domu však tluče jiné srdce. Čeká a odhodlává se. Touží, ale neví si rady. Chodí sem pravidelně, ale jen sem, na rozcestí. Respektuje hranice mezi pozemky a mezi jinými světy. Fouká čerstvý vítr, ale jemu sálají tváře a hlavou se mu honí věty. Případná sdělení, kdyby konečně dostal šanci mluvit. Ani on však není jediný, kdo vyčkává vpovzdálí. Houští jsou plná života a kmeny stromů, kolem nichž bude ráno odloupaná kůra, kryjí maskované postavy. Přichází jich sem více, aniž by o své přítomnosti vzájemně tušily. Do hájů i lesů přece může každý. Jsou však i tací, kteří pobyt v přírodě nevyhledávají. Nejsou zvyklí na syrový vzduch a venku po setmění se jim točí hlava. Vytvářejí utěsněné nory, hromadí teplo a namlouvají si, že jsou v bezpečí.

Doktorka Radka Borská je velmi zimomřivá. Už poněkolikáté promačkává termostat na zdi v obýváku svého hostitele, ale spokojená není. Topit to nebude. Nechal ji v tom samotnou! Opustil ji. Tvrdí, že má hodně práce na pile, ale ona moc dobře ví, jak to je. Ve skutečnosti vůbec nešlo o případ bláznivé Strnadové, pacientem je celou dobu on, Jarda Vávra! Trápí se ale úplně zbytečně. Kdyby se doma laskavě někdy nasnídal, vyřešila by to Radka po svém. Pár kapek do čaje a Jaroušek zase bude přístupný. Povyskočí si. Ona kvůli zranění nohy nemůže, ale když už u něj pobývá, ráda ho vzácnými medikamenty prověří. Teď hlavně aby to začalo na noc více topit. Žádný jarní režim, radiátory mají hřát dle potřeby nájemníků! Co bylo dnes vlastně za den? Neměla by noha přestat bolet? Celé hodiny tu Borská polehává, prohlíží si hrnečky s otisky rudých rtů a přemýšlí, jaký čaj si do kterého uvařit, aby to nechutnalo jako rybník. Očista. Vězení. Peklo. Všechny pojmy z dramatické literatury jsou tu rozházené kolem. Doktorka je ochutnává na vlastní kůži. A taky sleduje televizní seriály a přehrabuje se ve staromládenecké knihovně. Tolik publikací o dřevorubeckém sportu, je to vůbec možné? Z dlouhé chvíle dokonce oblékla ten příšerný růžový svetr. To, co zažila, popisují její pacienti jako panickou úzkost. Skončila na toaletě, s průjmem a svědivým rudým pruhem kolem krku. Ještěže se z toho dostala, nešlo to vůbec svléknout. Kdo tohle může prodávat? A kdo kupovat? Co to s těmi lidmi je?

Na chodbě se ozvou kroky. Nijak těžké a hlasité, ale Borská je dobře slyší, protože její postel sousedí se stěnou, za níž je rozbitý výtah. Panelákový syndrom, napadne ji automaticky. Někdo jde. Už poněkolikáté během hodiny. Tentokrát se ale kroky blíží přímo k jejich bytu. Chvíli je ticho a doktorka zavrtaná v pyžamu pod peřinou bedlivě naslouchá. Možná se Jarda konečně vrací na noc domů. Jeho vypiplaná loď už je hotová, nemá tedy důvod přespávat ve stísněném kumbále. Zachrastí svazek klíčů a pak jeden vybraný zajede do zámku. Kdosi pomalu odemkne a otevře dveře. Zdráhá se však vstoupit. Trvá to dlouho. To není Jarda, rozbuší se Borské srdce. To snad ne, kdo další má klíče? Jardova matka! Doktorka v duchu zakleje, dostala se do společensky ponižující situace. Nepříjemné setkání, kterého se několik dnů obávala, se plíží malým bytem, tiše našlapuje a monitoruje tmavé prostředí. Ano, na věšáku je doktorčin kabát, pod ním troje její boty a spoustu drobných věcí prozrazujících její přítomnost. Borská rozsvítí stolní lampičku a chystá se vstát. Půjde trapnosti naproti, vezme si župan a to, co bylo paní Vávrové opakovaně vysvětlováno, vysvětlí ještě jednou. Teď tu bydlí ona. Tajemná návštěva však nečeká světlo za skleněnými dveřmi pokoje pro hosty, a tak Borská zaregistruje jen dupot a vzápětí bouchnutí dveřmi, následované tlumeným úprkem po schodech. Ani nevylezla z pokoje, a nezvaný host je i se svým chrastivým svazkem klíčů v tahu.

2. Srostlík to hlásí

„Možná bych měla jít na policii,“ vezme máma hlavu do dlaní a vzdychne. Je tak unavená. Nenapadá ji žádné řešení a není tentokrát ani schopná se nad situaci, jež není v historii pily neobvyklá, povznést. Její syn sedí u ní v kanceláři a poněkolikáté čte anonymní vzkazy.

„Mělas mi to říct dřív.“

„A co by se změnilo?“

„Nevím…“ kroutí hlavou Jarda. Také mu není nejlépe. Několikátou noc se pořádně nevyspal, navíc jeho práci, jeho oficiální truhlářskou práci, tedy několik desítek dřevěných laviček, které přes zimu průběžně městu dodával, začali ničit vandalové. Chcípneš. Nenávistné vzkazy si vyfotil a nyní je ukazuje matce, podobně jako ona jemu vyjevila obsah aktuálních anonymních obálek. Hedvika je na tom o něco lépe než syn. Dvě Jardovy lavičky totiž byly polity benzínem a zapáleny. Cílenost škodolibosti k jejich autorovi tady nelze popřít.

„Lidi jsou zlí, ale zase je to přejde, uvidíš. Jako vždycky,“ mračí se Jarda a vyčkává na matčinu typickou reakci. Jenže ta nepřichází. Hedvika se nevzteká, nenadává, nebouchá do stolu. Nenavrhne ani jedno řešení, jak všechny neřády světa do tří minut zničit. Ba co víc, ani nekouří! Nikdo nemá ponětí, jaké utrpení jí chuť cigaret způsobuje. Může si vybrat, buď to s migrénou a klepajícíma se rukama vydrží, nebo dodá tělu potřebnou dávku nikotinu a vzápětí odběhne zvracet, neboť nasátím kouře jako by zabořila hlavu do nafouklé, tlející ryby. Od té doby, co Hedvika spatřila vylézt ze studny tu věc, přestal jí život chutnat tak, jak by měl. Z požitků, které si dávkujeme pro pohodlí existence, nelze čerpat nic.

„Neblbni, mami, vykašli se na to, slyšíš?“ Jarda jí položí ruku na rameno. Hedvika si odkryje tvář a nuceně se usměje. Pod očima má tmavé stíny předešlých nocí.

„Co mi zbývá.“

„Ani je nepošleš do prdele?“

„Ať jdou do prdele!“ mávne rukou a pak se konečně zasmějí. Jarda matku obejme. Přeje si, aby byla zase v ráži, nelíbí se mu, když je smutná. Nestává se to často a obvykle to předznamenává výbuch. Velký výbuch. Už týden s Hedvikou nic není a Jardu napadne, jestli není nemocná. Žádný anonymní dopis se jí nikdy nedostal pod kůži. Žádný sebehnusnější obsah nepronikl jejím ochranným krunýřem a neputoval Hedvice Vávrové tělem. Proč je to tentokrát jiné? A proč do toho někdo tahá vilu u řeky? Proč propojují Hedviku s Hanou? Hluboko uvnitř to Jarda ví. Někdo vyčůraný chce jeho matce ublížit na nejcitlivějším místě.

Pod okny kanceláří se ozývají hlasy dělníků a smích. Na dvoře mají přestávku. Vzápětí někdo zatluče na dveře a jeden z pracovníků se hlásí o minutku se svou nadřízenou.

„Co nohy?“ kývne na pana Srostlíka Heda a pokusí se o vřelejší výraz.

„Celkem to jde,“ zalže on. Několik dní šlape po střepech, ale bojuje. Děravá chodidla potřebují čas. Nějakou dobu trvá, než se kůže zarovná a její buňky se opět začnou nekontrolovatelně množit, aby vytvořily novou pevnou bradavicovou vrstvu.

„Kdybyste potřeboval k lékaři, stačí říct. Vážně,“ naléhá Hedvika. Zaměstnanci jí občas neříkají pravdu. Nejednají na rovinu. Pracovat na pile by chtěl kdekdo, a proto je dobré nedělat potíže a paní Vávrovou, jež má dvě protichůdné tváře, si předcházet. Je svědomitá a přísná a to samé vyžaduje od ostatních. Pokud někdo podvádí, ztrácí ve firmě šanci na prodloužení pracovní smlouvy. Je lepší zatnout zuby, být slušný a užívat si zaměstnaneckých výhod. Neposílat anonymy a táhnout za společný provaz. O to větší odvahu si dnes musel Srostlík dodat, když se rozhodl do kanceláře vedoucí zajít.

„Paní Vávrová,“ kývne muž, s nímž do místnosti vstoupil i zápach potu a pilin, a pak se otočí i k Jardovi, „Járo… Něco jsem viděl.“

„Tak si sedni,“ nabídne mu Jarda židli, ale Srostlík odmítne.

„O co jde?“ zvedne Heda obočí. Její unavený výraz je nyní pryč. V podniku se možná něco děje. Něco nemilého, Srostlík má stažené půlky strachem, že se ani přes defekt na chodidlech neposadí.

„Chodím po práci na ryby…“ spustí smyšlený příběh o tom, proč se onehdy vyskytl na břehu řeky.

„Pokračujte…“ povzbudí ho Vávrová, když se mu vyprávění zadrhne v krku.

„Ta, jak tu pracovala, ta Hanka…“ polkne muž a pak se hlasitě nadechne. Jarda okamžitě narovná ohnutá záda, stačilo zmínit její jméno, a už se červená.

„Co je s ní?“ Hedvika je nepříjemně překvapená tématem sdělení.

„Utopila se.“

„Cože?“ Jarda vyskočí tak prudce, až židle pod ním odletí k oknu.

„Viděl jsem to!“

„Co jsi viděl?“

„Spadla z železnýho mostu. Musela to být ona!“

„Kdy to bylo?“ zeptá se Hedvika.

„Je to pár dní… “

„Je to pár dní!“ vyjekne Jarda nevěřícně. Chcípneš! Uškrtím tě, hajzle!

„Járo, klid,“ vstane jeho matka, obejde stůl a jde k synovi. Třesou se jí ruce i nohy, ale nikdo si její slabosti nevšimne.

„Proč jsi nic neřekl, zavolal jsi někoho?“

„Pil jsem,“ přizná Srostlík, když si uvědomí, jaký účinek jeho výpověď způsobuje. „Pak jsem spal a zapomněl na to. Vzpomněl jsem si teď. Je to celý takový divný. Asi je to blbost, ale pořád to cítím v krku. Tak jsem to radši řekl.“ Poslední slova míří spíš k Jardovi, protože ví, že paní Vávrová se se slečnou Strnadovou hádala. Zato její syn u ní na přelomu roku bydlel.

„Co cítíš v krku? Co jsi teda přesně viděl!“ zatřese mladý Vávra Srostlíkem ze strany na stranu a je mu úplně jedno, že poslouchá i matka, která si ho za zájem o Hanu později podá.

„Mluv!“

„Járo, nech ho!“

„Seděl jsem u vody a někdo šel za mnou. Teda Hana šla za mnou, z baráku jako směrem na most. Nevšímal jsem si jí. No a pak něco spadlo do vody. Já jsem tam šátral klackem, ale byla tam hloubka!“

„Takže jsi neviděl přímo Hanu? Nemohlo se ti to zdát? Nebyly to kachny?“

„Já nevím!“

„Vzpomínej!“ křičí Jarda. Dostal strach. Ví, že ve vile v noci pořád někdo chodí, viděl to z dálky, ale to může být i nějaký tulák, on sám si už dovnitř bez pozvání netroufá. Možná by si ale troufnout měl. Nemusel by si teď promítat před očima neštěstí.

„Já jdu!“ popadne mladý Vávra bundu z věšáku a odchází. Dveře za sebou nechává otevřené. Je to akutní. Chcípneš! Srostlík omluvně krčí rameny. Teď by si zasloužil, aby ho Heda pokárala. Vstoupil bez pozvání a rozdmýchal kotel usazených spalin. Možná ale jde o lidský život. Srostlík sám k řece jet nemůže, něco ve svědomí ho brzdí, ostýchá se myslet na železný most, a přestože by našel odvahu polít si chodidla lihem ještě jednou, nerad by to dělal v ohništi u řeky. Polkne a rozkašle se. Ta pachuť! Jako kdyby mu uvízla v krku kost z vánočního kapra. Obalená zbylým masem, jež se začíná kazit.

„Nezlobte se na mě,“ odváží se začít, když paní Vávrová nic neříká. „Ani na něj. Vždyť je pořád zamilovanej.“

Hedvika se konečně zamračí. Nevěří svým uším. Zlobit se naopak teprve začne. Slyšela pravdu, vyslovenou nahlas a zcela nezištně, a zase si ji nedokáže připustit. S každou další vteřinou se její výraz mění a Srostlík couvá ke dveřím, v rukách svírá ochrannou helmu. Mírně se usmívá jako malý kluk spáchavší lotrovinu. Nemusel sem chodit, mohl držet jazyk za zuby a nešířit nepotvrzené informace. Ale cosi ho hnalo právě k těmto dveřím. Potřeboval se s Hedou setkat. Potřeboval její zdvižené obočí, přísný výraz a ironicky zvednutý koutek úst. To kvůli ní podstupuje všechny strasti, rád si nechá vyhubovat, je příjemné, když se ona zlobí.

„Uvidíme se později,“ kývne na něj nadřízená a ukáže ke dveřím. Nic víc? Žádný další výstup? Nebude se křičet? A on už se nebude omlouvat? Aby tak paní Vávrová byla nemocná. Srostlík se poníženě usmívá, kývá hlavou a jde. V očích má jiskru. I on je zamilovaný a dobře ví, jaké to je, když se vám dlouhodobě nedaří.

Heda pak musí ihned otevřít okno. Opře se o parapet a zapálí si cigaretu. Dívá se, jak se jí v prstech třese. Měla by taky vyběhnout? Dojít si zpátky pro svoje dítě? Na parapetu okna je prach. Heda ho setře dlaní. Pak opatrně vdechuje stoupající proužek kouře a přemáhá potřebu natáhnout ho do sebe přímo ze zdroje. Zvedne se jí žaludek. Típne cigaretu o popelník a zavře oči. Vidění se jí roztočí do šedivé kaše a ona zavrávorá. Možná opravdu je nemocná, cítí se tak slabá. Posadí se. U stolu je její místo. Odtud zvládla všechno, tady je silná a uřídí cokoliv. Důležitá je příprava. Nejednat zbrkle. Jestli je to pravda a Hana se utopila, ať se v tom Jarda chvíli vymáchá sám. Srostlíka trestat nebude, i když vypadal, že by si to přál, a také by si to za svou dlouhodobou vlezlost zasloužil. Jeho ochotu Hedvika naopak využije. Copak jí vlastně nepřišel dobrovolně popsat aktuální vývoj situace? Sice zkresleně a nejistě, ale jen ať rybaří. Příště si vezmi provaz! Samozřejmě! Příště si vezmu provaz, řekne Vávrová několikrát nahlas. Příště si vezmu PROVAZ! Proč ho pořád nemám! Pak si uvědomí, že za druhými dveřmi sedí její snacha a mohla by ji slyšet. Zapne internet a ze zvyku zadá do srovnávače cen pastičky na hlodavce. Soustředit se nemůže ani na jedno slovo. Pozornost nelze vynucovat, a když práce nejde, je lepší přejít k něčemu jinému.

Hedvika Vávrová se zvedne a obleče si sako. Za volant auta si usednout netroufne, takže odchází pěšky. Nevšímá si hromad nových klád, pilin a dalších odřezků, mine recepci, projde vstupní branou, hlavu pořád skloněnou k zemi. V kapse nahmatá krabičku cigaret a zapalovač, ale jen nahmatá, nezapálí nic. Nasucho polkne. Jde štěrkovou cestou podél silnice až na chodník, kde je více místa a nehrozí, že ji srazí kamion s kládami. Jeden se právě blíží a s ním i oblak zvířeného prachu. Silnice jsou suché a rozsypaný štěrk vrže pod nohama. Hedvika kýchne. Mělo by zapršet. Slunce je ostré a společně s prachem píchá v očích, mezi zuby skřípe chodcům špína. Podél obrubníku jsou poházené nedopalky. Někdo se měl dobře… Příště si vezmu provaz, vyřeším to a moje dny mi zase zachutnají. Žádné pastičky na myši, to byla jen hra. Chce to pevnou, lýkovou oprátku. Na neposlušnost. Na celé tohle období, kdy se k nim vetřela zamilovanost, rybina a divné podvečerní sny, ve kterých se otevírá těžké víko staré studny.

3. Borská nakupuje online

Vím, jak vypadáš. Znám tě. Proč se skrýváš? Nedovolíš mi se tě dotknout, ale dokážeš číst vodě myšlenky, tudíž znáš i moje přání. Hanka sedí v mokré noční košili na břehu řeky a zamyšleně pohupuje nohama ve vodě. Její mramorová kůže usychá, z rozpuštěných vlasů jí stále stéká voda po zádech. Začíná další ráno, je třeba odejít domů a obléknout si suché šaty. Stalo se tolik věcí! A ještě spoustu dalších je připravených pro nadcházející dny. Puleček je venku! Vyplaval Haninými otevřenými ústy, mrsknul ocáskem a zmizel v hloubce. Nějakou dobu bude ztuhlý u dna, ale až se voda prohřeje, narostou mu končetiny a vyvine se v to, v co má. Proč se na to nepřišel podívat tatínek? Kde se ukrývá?

Semínka vzešla téměř všechna. Dostala teplo, světlo a vlhko, stonek se rozvinul v miniaturní lístky, jež se nyní ve vymezeném prostoru strkají se sousedícími. Je třeba je rozsadit. Dříve to dělávala babička s maminkou, ty dvě měly nejvíce trpělivosti. Babičku to bavilo. I přes slabý zrak a oteklé klouby na prstech jí to šlo od ruky. Lopatkou podebrala trs rostlinek a ty pak opatrně třídila. Dlouhé kořínky zkracovala, aby zesílily, ulomenou tabulkou skla si pak v plechovém pikýrovacím sadbovači rýsovala řádky, do kterých hloubila špejlí v pravidelných rozestupech otvůrky. Do každé dírky jedna rostlinka. Nejprve unavená a skleslá, poději sílící a napřimující tělíčko ke světlu. Okna ještě nemohla být dokořán jako teď, přesto bylo ze dvora slyšet spokojené kdákání slepic a dupot králíků. Na zdech domu se vyhřívaly první mouchy a děda bral rybářské pruty a odcházel k vodě. Lovecká brašna byla těžká, její popruh se mu zařezával do ramene a vůbec celá chůze staršího muže se výrazně nakláněla na stranu. Co si s sebou brával? Proč tolik ostrých nožů a těžkou sekeru? Bude snad zápasit se sumcem? Líbá svou ženu a dcery, jako by se ani neměl vrátit. Má je rád. Má je všechny hrozně rád a je posledním mužem, který vilu obývá a chrání.

Zelí bílé, zelí červené, květák, kapusta, všemožné odrůdy kedlubnů, rajská jablíčka… Všechny semínkové krabičky jsou krasopisně nadepsané, ale nic v nich není. Vydaří-li se následující sezóna, vzejdou rostliny do květu a skříň se opět naplní. Vrzání jejích dvířek se ozývá několikrát za den, navečer se pak v domě pravidelně rozsvěcuje světlo. Vodovodní trubky se naplnily, voda je ledová a rezavá, ale na tom nesejde. Dům začíná žít. Dům se začíná veselit. Tráva na zahradě houstne a zem na záhonech se rozehřívá a odpařuje. Kvetou pampelišky. Tatínku! Přijď se podívat. Umím nabrousit nůž jako dědeček! Ale tatínek, kterému přímo ze zad vyrůstá odlomený spánek sekery, jejíž ostří se do něj kdysi v nedalekých vodách zakouslo, nepřijde. Nebude obdivovat krásy světa nahoře, nemá ve zvyku vylézat bezdůvodně. Jeho úkol je splněn a vysledovat jeho cesty bude nadlidské.

Hanka chodí sadem a sbírá do kýble shnilá jablka. Ve stínu stromů se chlad a vlhko drží déle a to se jí líbí. Vzduch je výživnější. Mladá žena bosýma nohama odhrnuje mokré listí, nakonec si do trávy klekne a položí dlaně na zem. Kapky rosy se začnou stékat jejím směrem. Lehne si na břicho a položí hlavu na stranu, aby mohla naslouchat. Neozývá se žádné dunění pod zemí, bohužel. Jsou ale slyšet jiné zvuky, mluví jiní živočichové. Desítky organismů si předávají informace a plánují přestavby domovů a shánění potravy. Každý druh po svém. Až budou hnízda bezpečná, započne proces výchovy potomstva. I stromy a ptáci v nich se připravují na novou sezónu. Všude je to podobné. Hanka se nemusí strachovat, jak dál. Stačí pozorovat zem a nechat se vést. Hromada jablek letí na kompost. A kvůli dalším se znovu ohýbají záda, krev rychle proudí tělem. Radost. Z pohybu, vzduchu, práce. Každý odtržený kus čerstvého kompostu je zaléván nejnevinnějším lidským citem. Slečna Strnadová hospodaří.

Doktorka Borská na druhé straně maloměstské zeměkoule stále odpočívá. A proč by ne? Je na dovolené, takže i když ji naražená noha vlastně nebolí, téměř nevychází z panelákového bytu ven. Až dnes. Než půjde, posílí se. Doma už není nic k jídlu, proto se Borská rozhodne doplnit zásoby. Provede pohodlný online nákup od místní firmy nabízející tyto služby. UŽ SE TO VEZE! má plakáty na každé lampě a další letáčky se i přes zákaz povalují na podlaze u výtahu. Aspoň jim dám vydělat, projíždí Borská na notebooku nabídku potravin. Z ovoce jsou k dispozici banány, v kategorii „jarní trhák“ jsou tytéž banány o pár korun levnější. V akci je i bulgur, mléčné výrobky jsou zatím „ve výstavbě“. Aby byla doprava zdarma, musí si zákazník nakoupit několik desítek litrů piva. Borská ho právě přidala do košíku, u Jardy se to neztratí. Plus minerálky s hořčíkem, protože jí začalo tikat levé oko. Silně perlivá tekutina nemůže mít žádnou příchuť, natož pachuť, uvažuje zákaznice. Až jí nákup dovezou, a podle dnešní speciální nabídky by to mělo být do půl hodiny, posilní se a vyrazí do města na obhlídku. Dá si pořádné, teplé jídlo. Ale žádný bulgur, zajde si do hospody na krémovou česnečku a křupavou kachnu se zelím dvou barev.

Objednávka potravin odeslána. E—mail putuje virtuálním kanálem a za dvě vteřiny pípne Tlusťochovi na mobilním telefonu zpráva.

„Ty vole!“ posadí se chlap v křesle rovně a zaostří na displej. „Makáme!“ Podle abecedního seznamu položek prochází svým pronajatým skladem, respektive bývalým kravínem, a kroutí hlavou. Skoro nic tu není, zákaznice se asi nebude usmívat. „Makáme! Makáme!“ vykřikuje kolem sebe, i když je v hale sám. Pomalu sune své obrovské břicho ke dveřím, aby otevřel i druhé křídlo a mohl dovnitř zacouvat s dodávkou. UŽ SE TO VEZE! na ni namalovaly děti lihovými fixy. Tlusťochovi se potí dlaně, z nečekaného úkolu ho přepadla nervozita. Než naloží kartony piv, odskočí si na rychlou velkou. Pak už nasedá a skutečně to veze. V zatáčkách zapomíná brzdit a náklad vzadu se smýká po podlaze ze strany na stranu. Pak se ozve rána.

Radka Borská přijme hovor. Hlas člověka, který dovezl nákup, zní naléhavě. Jako by trhl rychlostní rekord. Je to tak, podívá se doktorka na hodinky, bere klíče a opatrně odchází z bytu odemknout vstupní dveře v přízemí, jejichž matné sklo nyní zamlžuje kurýrův zběsilý dech. Proč to té ženské tak dlouho trvá? Schází ze schodů dýl, než já sem jedu! Tlusťoch drží objednávku, funí a kroutí hlavou. V podpaždí má propocené kruhy, něco ho svědí na zádech a potřebuje se vysmrkat. Zákaznice konečně přichází.

„Vezu vám ty banány,“ zasměje se Tlusťoch a z úst vypustí žumpu v kombinaci s peprmintem. Na zákazníky se co nejvíce usmívejte!

„Pojďte dál,“ otevře starší paní dveře do chodby a naznačí, aby ji následoval.

„Tak to zas ne, dovnitř nejdu,“ kroutí hlavou on.

„Mám zraněnou nohu a nákup do druhého patra nevynesu,“ zpřísní Borská hlas.

„Tak banány snad zvládnete…“ ohradí se mohutný, zpocený člověk. Je tak mladý a tak odporný.

„Neobjednávala jsem přece jenom banány!“

„Jasně, piva jsou na chodníku, všechno to mám napsaný, podržte si to,“ hodí Tlusťoch několik trsů nezabalených banánů Borské do náručí a vyndá z kapsy nevábné bundy dlouhou účtenku. Jediné, co kromě piva bylo skladem, jsou banány, a ty přivezl.

„Napočítal jsem tam i to píchlé kolo,“ vypustí nosem další výpar a pootočí se směrem ven, kde u chodníku parkuje počmáraná dodávka.

„Jaké kolo? Co to má znamenat?“ Borské dochází trpělivost a pokládá banány na zem. Tenhle obchod možná byla chyba. Unáhlila se, vlastně to vůbec neměla dělat. Chvíli si pořád myslí, že je někde schovaná kamera a točí se zábavný pořad, ale ten člověk tak strašně páchne! Nemůže to být převlečený herec, tenhle patří mezi místní.

„Souhlasila jste s obchodníma podmínkama, tak si ty banány vemte a zaplaťte mi to kolo.“

„Žádné kolo jsem neobjednávala!“

„Ale já jsem ho cestou k vám píchnul, takže vy platíte podíl na opravě.“

„To myslíte vážně?“

„To myslím smrtelně vážně,“ Tlusťoch se nebezpečně přimáčkne břichem blíž a odfoukne si ofinu z čela. Zákaznici se obrátí žaludek.

„A prosil bych to v hotovosti.“

Borská je v úzkých. Ve velmi úzkých. Nemůže se nadechnout, srdce jí tluče v krku a také se potí. Má z toho člověka strach! Přitlačil ji k poštovním schránkám a nechce ji pustit ven. Neměla by začít křičet? Zná tohohle šmejda někdo? Proč ji někdo nevaroval? Potřebuje se nějak vrátit nahoru pro telefon a zavolat policii.

„Chcete, abych zavolal policii!“ rozeřve se on.

„Prosím?“

„Já je klidně zavolám, ale nezapomeňte, že jste to podepsala, stejně budete platit!“ odporný dech se nedá déle snést. Borská rezignovaně vytahuje z kapsy peněženku.

„Tak vida, že to jde!“ směje se Tlusťoch a zakládá si bankovky do desek. Žena vedle něj ani nedutá. Na chodbě je chladno, šero a pusto, z žádného bytu se neozývají zvuky. Kdyby ten člověk chtěl, mohl by ji i zabít. Vždyť tohle není žádné doručení zboží, ale přepadení. Nátlaku se nejde vzepřít, proti Tlusťochovi a jeho vyřídilce je i jindy sebevědomý člověk ztracený. Mám strach. Ten, na který předepisuju tablety. Jsem malá, slabá, bezvýznamná. Stydím se za sebe a jeho nenávidím! Tolik pocitů smotaných do jednoho na shledanou a pak už jen bouchnutí dveřmi, vzdálený zvuk kufru auta, které i přes očividný defekt opouští své místo. Na podlaze chodby zůstaly ležet čtyři trsy zelených banánů. Jsou nezralé a ještě několik dnů je nepůjde jíst.

4. Jardu kousne pes

Za každým dopravním prostředkem se v suchých dnech vznášejí mraky prachu. Za autem, jež nedodržuje povolenou rychlost, se točí celé tornádo smetí. Dodávka mladého Vávry letí městem a za sebou vláčí rozčepýřený ocas špíny. Cestáři v zimě pilně solili a posypávali a chodci by teď uvítali déšť. Ten však žádná předpověď neslibuje. Jarda podvědomě mění trasu. Projede přes železný most. Musí to vzít tudy. Musí to místo vidět. Ještě předevčírem v domě někdo byl! Někdo tam chodil a musel to být její stín! Je nemožné, aby se Hanička utopila. I kdyby Srostlík nebyl opilý, viděl něco jiného.

Jarda nechá běžet motor a vystoupí z auta. Jde k zábradlí železného mostu. Kolem je klid, nikdo nemá důvod starou cestu používat, navíc most je ve špatném stavu a těžší vozy na něj nesmějí vjíždět. Hladina řeky dole se neznatelně pohybuje. Okraje břehů ukazují, o kolik voda za poslední dny klesla. Nikde nic neobvyklého, rybky otírají hřbety o hladinu a v dálce, kde se tok řeky klikatí, to na ně u doutnajících ohnišť zkouší několik rybářů. Jarda se předkloní. Dívá se dolů a cítí respekt z výšky, která jen díky studenému zábradlí není nebezpečná. Na dně řeky jsou prý naházené betonové kvádry. Koupání v těchto místech se nedoporučuje. Kdyby se odvážný skokan nerozbil hned o tvrdou hladinu, nebezpečné dno to jistí. Vždyť odtud ani nejde skočit, technicky je to velmi náročné. Přece nevylezla na úzké zábradlí. Nebo ještě výš? To by dokázal jen akrobat. Hanička se nemůže utopit.

Řidič se vrací za volant, zabouchne dveře a odjíždí. Pomalu přes most, kudy je průjezd větších vozidel zakázán. Policejního auta schovaného za hustými keři si nevšimne. Aby se dostal na odpovídající odbočku a mohl nasměrovat svou trasu ke Strnadům, projede zákazem vjezdu, úspěšným výdobytkem majitelů okolních chatek. Hanička se nemůže utopit. Já přece vím, jaká je. Nemůžu o tom s nikým mluvit, nakonec ani s doktorkou ne. Nikoho nemůžeme zavolat na pomoc, musíme si důvěřovat. My dva. Jen my dva! Proč mi sakra nevěříš! křičí Jarda za volantem a šlape na plyn. Ve zpětném zrcátku blikne maják. Dodávka však pokračuje dál. Na jejím předním skle se střídají stíny stromů, cesta je neudržovaná a větve keřů škrábou boky vozidla. Jarda zastaví nedaleko plotu a nedočkavě vyběhne. Vstupní branku na podzim sám opravil a pořád má od ní klíč, nepotřebuje ho však. Dvířka jsou pootevřená, jako by zdejší průchod byl pro veřejnost samozřejmostí. Mezi starými ovocnými stromy vykoukne vysoká budova. Okna horního patra jsou dokořán. V jednom z nich jsou rozloženy peřiny, s kostičkovaným vzorkem, který Jarda zná. Oči mu zazáří a přidá do kroku. Bojí se a těší a žije tím celé jeho tělo.

„Haničko!“ zavolá a už je skoro před domem. Pak se ozve štěkot psů. Jsou dva a nečekaně vyrazí proti vetřelci z druhé strany vily.

„Jedeš!“ lekne se překvapený host, do jehož nohavice se zakousne tlama německého ovčáka. Další zvíře jde po druhé noze. Vávra sotva drží rovnováhu, couvá a nadává. Psi cupují látku kalhot a lomcují vetřelcem ze strany na stranu. Pak se vlkodlačí zuby zakousnou do kůže a Jarda zařve. A křičí i dva muži v policejních uniformách přibíhající skrz sad. V okně vily se mihne drobná ženská postava. Hana Strnadová, oděná jen do rozpuštěných vlasů, chce hvízdnout na své nové mazlíčky, ale výstřel ze služební pistole práskne dřív. Přítomným zalehnou uši, psi se leknou a svou oběť, jež byla mezitím povalena na záda, ihned pustí. Výstražná rána mířila do vzduchu a dokonale splnila svůj účel. Psi se stáhli, a jako by jim někdo něco pošeptal do uší, se svěšenými ocasy zmizeli za dům.

„Proboha, proč střílíš!“ Jarda se postaví na nohy a otřepe si kalhoty.

„Chtěli tě sežrat!“ vysvětluje Jardův bývalý spolužák ze základní školy.

„Už to ukliď! A ty dej ruce nad hlavu!“ ozve se ten druhý, ten větší, mladší a silnější. Ten, co se konečně dočkal.

„Co jsem udělal? Vždyť po mně šli psi!“

„Tady nemáš co dělat. A dopravní předpisy ti asi taky nic neříkají, co?“

„No tak, Davide, jdu na návštěvu,“ kývne Jarda k vile. Nemá dojem, že by něco spáchal. Rozhodně nic tak závažného, aby dával ruce za hlavu a měl si sedat do policejního auta. Kdyby ho viděl jen ten malý, ten, co se bojí štěkotu psů a neváhá střílet, nějak by se domluvili. Ale David, kterého Jarda poznal, když si se zabodnutým nožem v břiše volal záchranku? David, jeho sok, který mu v pravý čas přebral prsatou Pavlínu? S tím se normálně bavit nedá.

„Jdeš s náma,“ poručí přísně ruka zákona a popadne Vávru za loket. Ten se ještě stačí ohlédnout do oken, úplně cítí vůni těch peřin. Večer budou zalité teplem slunce a dokonale vyvětrané. Pro koho jsou?

„Hani!“ mávne na ni. Ona tam opět stojí v okně a mlčky se na ně dívá. Menší policista si odkašle. Je překvapen polonahým zjevením a cítí se trapně.

„Jdeme!“ poručí druhý. „Na tohle tě užije!“ Ale taky se ještě párkrát otočí a podívá. Není to výstavní kousek jako jeho bývalá přítelkyně, je to jiné. A podezřelé. Kolem tohohle baráku už koluje tolik řečí a teď to vypadá, že majitelka opravdu v něčem lítá.

„Mám pro tebe dárek!“ zavolá Jarda, odváděný mezi stromy.

Možná se mu to jen zdálo, protože si to hodně přál, ale Hanička se usmála. Viděla ho. Slyšela ho a usmála se. A on už příště nebude mít strach. Její výraz byl pozváním. Jarda to cítil. Něco se změnilo. Asi že s ním tentokrát nebyla Borská, proto byla Hanka přístupnější. Neutopila se! Větrala peřiny! Voněla na dálku! Jardovi se zabodne do břicha touha. Několikrát řízne zprava doleva a pak poleví. Je to čerstvé a je to veliké. Neutopila se! Ale co tam sakra dělali ti psi?

„Tak už toho nech,“ vysmekne se Jarda Davidovi na konci zahrady a projde otevřenou brankou jako první.

„Sepíšeme to,“ kývne na něj ten menší.

„Až na služebně,“ sykne David.

„Nemáš důvod mě tam tahat.“

„Budeš se divit, ale je toho víc. Je na tebe tisíc stížností, takže padej.“

„Jakých stížností? Co jsem udělal? A co moje auto?“

„Zůstane na návštěvě,“ uchechtne se menší, ale na toho přísnějšího to nijak nezapůsobí. Ten se mračí, jako kdyby odváděl sériového vraha. David si sedá za volant a vyráží. S Pavlínou se chtěl oženit, jenže ona vycouvala. Kdo za to může? Nesedí náhodou vzadu za mříží a nedrží se za nohu? Nohavicí mu prosakuje krev a je duchem nepřítomný. Měl by jet na pohotovost, ale je to grázl, co konečně spadl do nastražené pasti, a proto si ho David vychutná. Zopakuje mu pravidla, podle kterých se bude řídit. Jinak ho bodne do břicha sám.

5. Hedvika opatruje dítě

Hedvika jde do garáže a zotevírá skříně. Je tu šero, ona špatně vidí a tuší, že hledání nepřinese uspokojivé výsledky. Kdysi měli tolik šňůr, provázků a pásků, nezbylo z toho nic. Kam to jen mohlo přijít, balila to přece do igelitového pytle. Hedvika kroutí hlavou a dává se do ní zima. Musí to vyřešit jinak. Na co by jí byl zpuchřelý provaz, jen by ji v důležité situaci zradil. Posloucháš na slovo cizí dopis jako minule? Vávrová přemýšlí. Zavře skříň a jde do kuchyně. Automaticky dá vařit vodu na kafe. Než ho zalije, dívá se z předsíně z okna. Na ulici není dobře vidět, ale zdálo se jí, že u nich někdo parkuje. Možná dodávka? Pootevře dveře a naslouchá. Nic. Nebyl to její syn. Zkusí mu zavolat, jestli už něco zjistil. Protože ona k řece bez provazu rozhodně nejde! Ať už jí to poradil jakýkoliv rarach, je rozumné ho vzít. Možná to s ní ty anonymy nemyslí špatně, někdo jí prostě tajně pomáhá. Uděluje doporučení, která stojí za úvahu. Co má ale dělat dnes? Právě teď? Mlčíš, fantome?

Zvenčí se ozvou hlasy a dětský křik. Sousedovy děti si asi jdou hrát na zahradu. Pláč se však přibližuje a zní z neobvyklé strany. Někdo zazvoní. Hedvika sebou škubne, zvonek je tak blízko. Sáhne po klice a otevře dveře. Za nimi stojí zpocená Eichlerová, zoufalý výraz v očích, v náruči dvě plačící děti. Jedno nechodící a druhé nejspíš zraněné. Heda rozevře dveře dokořán.

„Paní Vávrová, mám na vás prosbu,“ spustí sousedka, ale do předsíně nejde. „Malá něco spolkla, musím s ní na pohotovost…“

„Co se stalo?“

„Asi snědla kuličku a teď ji bolí břicho. Mohla bych tu mezitím nechat tyhle dva? Jenom chvilinku?“

„Byly to magnetické kuličky! A byly dvě!“ vykoukne za maminkou nejstarší chlapec.

„Nechci je tam vozit všechny. Manžel se vrátí asi za hodinu a hned si pro děti přijde. Byla byste tak hodná…“ A pohlídala je? A pohlídala MI je? Eichlerová to nedokáže říct celé nahlas. Stydí se, že potřebuje pomoc. Že to nezvládá a je na to úplně sama. Copak se ale paní sousedka nenabízela, že v případě nutnosti je hned vedle? Možná to říkávala ze slušnosti, aby slovo nestálo, ale teď jde o život a ona je úplnou náhodou doma!

„Jaké kuličky?“ Hedvika nestíhá příjem informací. Paní Eichlerová má na krajíčku pláč. Jako správná matka však zmobilizovala síly a vymyslela plán, ve kterém se sousedkou stoprocentně počítá. Zhroutit se můžou obě až potom.

„Můžu?“ kývne na Hedviku Eichlerová a vrazí jí své nejmladší dítě do náručí. „Jsou po obědě, v batohu mají hračky, Vojta to připravil…“

„Táta za chvíli přijede,“ oznámí věcně předškolák a začne si zouvat boty.

„Tak pojďte dál…“ pustí je překvapená Hedvika dovnitř. Sousedka děkuje a odbíhá s prostřední dcerkou v náručí do auta. U plotu na všechny rychle zamává. Hedvika jí pozdrav oplatí a pak si uvědomí tíhu fňukajícího dítěte. Vojta jde nesměle do obývacího pokoje, baťůžek tiskne k hrudníku. Jeho malá sestra se rozpláče. Hedvika se s ní posadí do křesla a začne ji neohrabaně houpat na koleni. Všichni tři se na sebe rozpačitě dívají. Ta nejmenší zanedlouho oslaví jeden rok, právě ztratila z dohledu matku a rozmýšlí se, zda spustit hysterický pláč. Na, strčí jí bratr do pusy dudlík a žertovně ji podrbe na hlavě. Je to krásné batole, to se musí uznat, hlavně ty vykulené oči, úplně jako mrkací panna z hračkářství.

„Co to bylo za kuličky?“ zeptá se nakonec ta nová teta a chlapec se rozhovoří. Jeho hlas působí pozitivně i na sestřičku. Přestala fňukat a udiveně se rozhlíží po místnosti. Hedvika dítě křečovitě drží na klíně a přikyvuje. Trvá jí několik minut, než si na tělíčko zvykne. Tak dlouho nedržela v náručí mimino! Naposledy malou Aničku, ještě když Tomáš žil. Jak zvláštní kapitola života, vzdálená a neskutečná.

Chlapec vysype z batohu stavebnici a začne skládat garáž. Není tak rozječený, jako bývá venku na zahradě, zatím se chová tiše. Jejich nová chůva se odváží položit na zem i druhé dítě, pak se otočí, vstane, zalije si kafe, přidá do něj cukr a napije se. Celou dobu nespouští z dětí oči. Dokonce si klekne a navrhne drobné architektonické úpravy právě vznikající stavby. Vyslouží si za to dětský úsměv, a aniž by si to uvědomila, i bez problémů spolknuté kafe. Během další chvíle se pak Heda konečně uvolní. Klečí na koberci a je jí dobře. Začíná být na sebe pyšná. Vždyť hlídá dvě skoro cizí děti a jde jí to dobře. Ještě tři čtvrtě hodiny a odvede si je jejich táta, to přece zvládne. Do té doby spolu postaví další dům. Teda pokud na to vystačí kostky. Neměli kdysi dávno taky takové? Kam se poděly? Kdyby byla Pavlína co k čemu, mohly tu teď sedět děti její a dostaly by kostek až po strop. Kdyby byly v prdeli ryby, nebyly by rybníky. Hedvice se sevře žaludek. Vypila polovinu kafe! Po dlouhé době obdržela pořádný příděl kofeinu! A špatně je jí až teď, ale jenom trochu. Protáhne si skrčené nohy a začne si hrát. Když myslí na ty děti, a hlavně na prostřední, kterému budou muset vyndavat z žaludku hračky, je jí mnohem líp. Nevšímá si sebe a kupodivu je spokojená. Až přijde Eichler a odvede si potomstvo, zapálí si jednu slavnostní, za odměnu. Zkusí to.

6. Zelený oběd

„Dej mi pokoj!“ vyjede doktorka na špinavé dítě v péřové vestě, které ji už přes dva bloky pronásleduje. Přilepilo se na ni, sotva vyšla z paneláku, a žebralo. Vnutilo jí potrhaný tulipán za padesát korun. Položila květinu na popelnici. Přesto tento nákup dítěti nestačí. Nyní vlezlá dětská ručka nabízí sedmikrásky za stovku.

„Zmiz!“ zadupe Borská. To na žebravé dítě, neschopné správně vyslovovat samohlásky, sykavky i nazály, platí. Možná je hluché a reaguje na pohyb.

„Hu!“ vybafne na něj žena a rozpaží ruce. Nejraději by ho odstrčila. Udeřila, povalila na chodník a utekla. Jenže rychlost není její výsadou, přestože se naražená holeň zdárně hojí.

„Taková nevychovanost!“ otočí se od spratka a pokračuje svým tempem na náměstí. Dítě ji zamračeně pozoruje. Je tady nová, proto je dobré dostat z ní co nejvíce. V peněžence měla hodně drobných. O nich malý žebráček textovou zprávou informuje svého parťáka operujícího na náměstí u kašny. Doktorka se ohlédne a s úlevou zjistí, že dítě pouliční prodej vzdalo. Jak to, že není ve škole, když je všední den! A byl to chlapec, nebo dívka? Borské zakručí v břiše tak, že to museli zaslechnout v oknech všech okolních bytů. Pevně sevře kabelku a vykračuje si sídlištěm dál.

Na náměstí probíhá Týden jara, bez kterého by nemohl začít květen. Výlohy obchůdků zdobí zelené krepové pentle a v hospodě vaří všechno z kopřiv. Na oběd tam nešel skoro nikdo, takže si strávník může vybrat jakékoliv místo v podniku. Nedaleko toalet nebo hned vedle okna, aby měl dobrý výhled ven. Znuděný číšník s hitlerovským knírem podává paní Borské papír s aktuálními specialitami. To jsem mohla zůstat na louce a něco si ukousnout… Doktorka pročítá seznam ještě jednou. Nejspíš jí nezbývá nic jiného než dát si něco zeleného. Jako první jí donesou čaj. To by ještě šlo. Z dalších chodů jde strach. Od krku až do spodní části zad. Mastné kopřivové placičky se nakonec dají rozkousat, ale ta chuť… Proč se tu nedají otevřít okna? Stěny kolem dokola mají najednou zelenou barvu. Možná je to halucinace, možná součást jídelní show, která nebude patřičně doceněna. Radka Borská zvrací na stůl. Doprostřed nedojedeného talíře a na ubrus, jenž nasakuje i vylitý nápoj. Číšník s knírem už se neobjeví. Nikdo z hospody nic nenamítá, když se jeden z mála dnešních zákazníků zvedne a odejde bez placení. Vypotácí se dveřmi ven z hospody, před kterou ho možná kdysi někdo varoval. V Řečovicích není moc nóbl restaurací. Proč se na ni Vávra vykašlal! Jak se tu má orientovat, jak má přežít! Celé město páchne rybinou a ona nemůže jíst. Její pacientka, téměř jako její dcera, na ni zaútočila a všichni kolem se ji snaží okrást. A ona, snad na důkaz, že se vším souhlasí, si nechala od tohohle města navléknout těžký prsten, který už nejde sundat a způsobuje svědění.

Radka Borská se posadí na lavičku nedaleko kašny a přemýšlí. Vlaky i autobusy odtud odvážejí cestující několikrát denně. Něco z toho si určitě vybere. Neodjede ale jen tak. Přijela vyřešit jistou záležitost a měla by to dokončit. Vyhlašovat, že to nejde, není jejím zvykem. Je silná a schopná. Sice nikdy nečelila tak svérázným podmínkám, ale uvnitř je to pořád bojovník. Kapacita v oboru! Řečovice ji začarovaly, že ani stravu přijímat nemůže, ale bez boje taky neprchne. Na všechno existuje lék. A i kdyby měla do řeky vysypat celý svůj kufr, musí zkusit zkřížit meče. Zaléčí zdejší poměry, disponuje tabletami, kapkami, čípky i injekčními jehlami. Ty by mohla aplikovat do tučného podkoží břicha vylitého přes okraj náměstí až do periferie. Nejdřív ze všeho ale zajde do jednoty a koupí si housku. S vlašským salátem. Pak zaútočí, vyhraje a sedne na vlak.

Paní doktorka si hoví na sluníčku a hltá tučnou majonézu s levným salámem. Skvělou chuť si jen představuje, důležité je spolknout toho co nejvíc. Pak jí zaskočí hrášek. Rozkašle se a vdechne celé sousto. Začne se dusit, svíjí se na lavičce před jednotou a nemůže ani zavolat o pomoc. Nakonec nějaký chlap, který si u smuteční vitrínky četl, co bude vetešník Grulich v sobotu prodávat, k Borské skočí, chytí ji kolem pasu a celou ji otočí vzhůru nohama. Borská chroptí, mění barvy a její pohled tmavne. Neznámý muž ji kopne kolenem do zad. A pak ještě jednou. Bolest je to neuvěřitelná, taktéž překvapení, když jí poslintaná houska vypadne z úst na chodník. No jo, pustí řečovický občan vyděšenou ženu na zem a pak z nosu vysmrkne na chodník žlutou nudli. Vystřídá obě dírky a odchází si k vitrínce zase číst. Děkuju, chce říct zachráněná, ale jen se chytne za záda a naprázdno polkne. Trávicí i dýchací cesty byly zpřístupněny, ale svaly jsou stále paralyzované. Za skleněnou výlohou jednoty se prodavačky opírají o mříž nad topením a dívají se ven. Pozorují neznámou našňořenou babku, co unikla spárům zadušení, a připadá jim to legrační. Každý, koho na lavičce trefí šlak, je tak trochu k smíchu. Tuhle naštěstí nemuseli nikam odvážet, nebude dalším jménem na parte. Už je zase čilá, třepetá křídly a jako nevýrazná, šedivá můra dosedá na lavičku.

„Hele, Jaroušek,“ vykřikne jedna z prodavaček a ukáže prstem doprava. Opravdu. Neoholený truhlář, který vstupuje husopaskám z minimarketů do snů, se pomalu blíží od bufetu k jednotě. Je neupravený a na nohavicích má díry, přesto je jeho příchod působivý. Pak spatří polekanou přeživší ženu a zamíří k ní. Přes polepené sklo prodejny není slyšet, co neznámé říká, ale i to, jak elegantně si na svou vlastní lavičku sedá, prodavačkám stačí. Jarda Vávra se ocitne vedle Radky Borské a úplně to vypadá, že se ti dva znají.

Paní doktorka svádí vnitřní boj. Do krevního řečiště právě obdržela tolik pocitů jako jindy za celý rok. Má chuť jedinou zdejší známou tvář obejmout a políbit, všechno chce na Jardu vysypat, chce si postěžovat a třeba i pobrečet, ale zároveň se na něho zlobí. Nechová se k návštěvě slušně. Neobletuje ji. Nechrání. A to mu neodpustí.

„Jak se máte?“ zeptá se Jarda, jako kdyby se ocitl na třídním srazu po deseti letech. Borská se na něho překvapeně zadívá. Ale je to v pořádku, Vávra se směje. Sice ironicky a trochu zoufale, ale stupiditu situace si uvědomuje.

„Dívají se na nás…“ šeptne Borská a kývne hlavou k výloze obchodu.

„Každý se dívá.“

„Asi jsem něco podepsala…“

„Mě dneska zatkli.“

„Zvracela jsem kopřivy.“

„Hanka si pořídila psy!“

„Já mám strašný hlad.“

„Nepůjdeme na bulgur?“

Vzápětí se zvednou, Jarda doktorku zdvořile přidržuje, takže je vše, jak má, a odcházejí k postranní uličce do vyhlášené bulgurárny. Bude nabito, ale snad se ještě vmáčknou. A snad bude mít alespoň jeden ze zbylých chodů červenou barvu. Vůně pórku se valí ulicí podél chodníku a obaluje zdi okolních domků. Dveře bistra jsou dokořán a uvnitř je veselo. Týden jara sice zasáhl do nabídky jídel i zde, sympaticky vyhlížející bramborový bulgur ale ještě nedošel. Oba dva příchozí si ho poručí a posadí se na vysoké židle hned pod televizí.

„To je zase ona!“ spatří doktorka u okna známou prsatici. „Ta vaše Pavla…“

„Pavlína. Ta sem chodí furt.“

„Ale nikdy nic nejí. A už zase tak vejrá.“

„Nechcete si k ní přisednout? Seznámím vás a bude pokoj,“ navrhne Jarda. Zájem přítomných žen je mu ukradený.

„Ona už nechce opravit kotel? Neodvede si vás zase někam pryč? Nerada bych…“

„O kotel nešlo. Teď potřebuje vyměnit gumy. Ale to je jedno. Stejně se k ní nemám přibližovat… David, ten policajt, úplně šílel. Kdyby mohl, tak mě zastřelí. Já ale nemůžu za to, že ho Pavlína nechala, já už s ní nic nemám!“

„Že jí není zima,“ musí se tam Borská pořád dívat. Pavlína si svlékla černou koženou bundu a je v bistru jen v tílku. Ustřiženém a průsvitném. Jarda to vydrží. Neohlédne se. V hlavě má jen to, co viděl v okně u Strnadů, a ostatní nastražené pasti obloukem obchází.

„Chutná?“

„Dneska vás zvu,“ usměje se po dlouhé době spokojeně Radka. Přestalo jí kručet v břiše, brambory byly dobrá volba. Sice jsou plněné, ale ten drolící se vnitřek jde jednoduše vyndat a sousta jsou pak snesitelná. Doktorka štrachá v kabelce, štrachá, štrachá a začíná se mračit.

„Já nemám peněženku!“ vypadne z ní a Jarda zvedne hlavu od talíře.

„Jak to?“

„No není tady! A ani telefon!“

Pak oba dva prohledávají, co se dá, ale peněženku s doklady nenajdou. Žádný další brambor už nejde polknout, Radka se chce okamžitě vrátit na náměstí a prohledat ho. Okradli ji! Tohle město ji okradlo! Ponížilo! Tohle už je příliš. Jde se ven, rychle zaplatit, zklamat prsatou a skoro hodinu procházet místa, kudy Borská chodila. Neobjeví se nic. Mladý Vávra u toho vyřídí asi osm telefonních hovorů a pak jen ukáže směr, kde se nachází služebna místní policie.

„Nepůjdete tam se mnou?“ vyděsí se okradená.

„Musím za mámou.“

„Musíte?“ Za mámou! Samozřejmě. Matky jsou tak důležité! Přicházejí a odcházejí, kdy se jim zachce, protože mají klíče. Protože ony můžou!

„Já už na policii dneska byl, uvidíme se doma,“ típne Jarda v doktorce Borské rozhořívající se jiskru naděje. Bude muset oznámit krádež úplně sama.

„A přijdete večer? Vrátíte se?“

„Vrátím,“ kývne on a Radka mu musí věřit. Nic jiného jí nezbývá.

Léto u Strnadů

Jejich poslední léto ve vile bylo horké a záhony se musely vydatně kropit. Nejdříve ráno, když ještě nepálilo slunce. Podruhé navečer, kdy žáby kňouraly na padající šero a v zátoce se rýsovaly vyčnívající hřbety líných ryb. Hladina řeky viditelně klesala a na některých místech trčely z vody větve stromů obalené zaschlým bahnem. Řeka se chovala pokorně, jako oddané zvíře lehající si na záda a vyžadující drbání. Bezpečí podél břehů však bylo jen zdánlivé.

Nesmíš do vody, když krvácíš! zlobila se na Haničku maminka. A nemyslela tím dívčí lýtka posetá rozškrábanými komářími kousnutími. To léto bylo najednou všechno jinak. Tetelící se vzduch se nedal téměř vdechnout a babiččiny vlasy byly během měsíce docela stříbrné. Sestry Strnadovy na sebe málokdy promluvily. Bětuška zaplétala dceřiny copánky přísněji, prameny vlasů utahovala pevně, až Hanička zavírala oči. Teta Málka si s hřebenem spíše hrála, a kdyby bylo na ní, nechala by neteř běhat s vlasy rozpuštěnými, jak to má i ona sama nejraději. Celé město se chodilo koupat k vysokému jezu. Lidé smáčeli rozpálená těla a pouštěli po proudu svůj pot i smích. Lidský šramot se rozutíkával po stojaté hladině jako hejno vodoměrek. A ryby poslouchaly. Věděly o všem. Kdo se čím trápí a kdo po kom touží. Řeka, ve které ubývalo vody, začala přetékat pocity sousedního světa nahoře. Kdo se vydržel nenamočit, mohl své záměry před vodním světem skrýt. Dědeček to věděl. Trávil kolem břehů tolik času, a přesto mezi rekreační plavce nepatřil. To léto hodně rybařil, ale návnady a sítě si s sebou nebral. Jen plátěný batoh s nabroušeným nářadím. Začátkem srpna mu ostří nové sekyry prořízlo hlavní kapsu a těžký nástroj mu vypadl do trávy. Ozval se tupý zvuk, až se stařec lekl. Rychle svou tajnou zbraň zvedl a ukryl v podpaždí. Nakonec poklekl na udusanou pěšinu a pokřižoval se. Neměl strach, jen čekal na příležitost, tak dlouho čekal! Trvalo to celou, kulatou, stříbrnou věčnost…

Hanička pomáhala babičce v kuchyni. Když se přes den neotvírala okna, zůstal v přízemí snesitelný chládek. Po obědě začínal volný čas a od řeky se linuly hlasy lidí. Byly prázdniny, přesto dívka nesměla ven. U jezu možná byli její spolužáci, s těmi se ale vídat nemohla. Na naléhavé otázky proč? neuměla maminka pravdivě odpovědět a bývala pak ještě přísnější. A tak se Hanička ptát přestala. Vždyť nepotřebuje lidi, povídá si s jinými kamarády. Na prostředním schodě do vlhkého kamenného sklepa pod domem se stékají kapky vody v jakoukoliv roční dobu a i v největších vedrech tu běhá po zádech mráz. Tady začínalo Haniččino odpoledne. Mamince stačí, že dcerka zůstala uvnitř, po ničem dalším nepátrá. Hlavně nechodit k řece! Obzvlášť vyráží-li tam dědeček se svým nářadím na lov… Ne, Hanička k vodě nepůjde. Nebude namáčet nohy. Jako by snad tušila, že i ji by si mohla hladina přečíst.

Navečer je na zahradě i v domě zase plno práce. Pouští se do ní ale jen babička s Bětkou, která má z nemanželské dcery nadosmrti výčitky svědomí. Teta Málka v domácnosti málokdy pomáhá. Raději skáče s neteří přes gumu nebo pospává. Někdy pobíhá mezi růžičkovou kapustou a zkouší chytat bělásky, aby nenakladli ještě více vajíček. Nemá to ale smysl, směje se rozdováděná Málinka, tenhle koloběh nejde zastavit! Prostě se to děje. Zelené housenky okusují tučné listy a komáři po večerech štípou, láká je lidský pach. Dokážou poznat teplo a dech na desítky metrů a přiletí se přisát i dnes. Až se teta Málka potmě vytratí na břeh. Starý Strnad viděl, co tam dcera dělá. Prostě se to děje. Už tolik let. A není to správné. Tohle není správné! Tenhle ženich měl být Bětčin. To ona s ním má dceru. Ať už ten neřád pochází z jakýchkoliv končin, nemůže si tu u nich brát všechno, co se mu zachce. Jak k tomu chudák Bětka přijde? Copak musí být podváděna jenom proto, že je svědomitější než sestra? A Málka? Jen poblouzněná kopie, která shrábla smetanu, nahé tělo pohupující se na hladině nedaleko břehu. Přidržuje se rukama kamenů a vzdychá. Nechce, aby je někdo slyšel, ale ovládnout to nedokáže. Je zamilovaná a nemůže za to, že si vodník vybral zrovna ji. Dlouhé vlasy rozpuštěné po proudu a bublinky lechtající její bílou kůži. Jeho vousy a pod nimi úsměv. Je hodný. Je tak hodný! A tajemný. To ze břehu nemůže nikdo pochopit. Tma trvá v létě jen krátce, a přesto je to věčnost. Se svítáním přichází tlumený nářek, je třeba vylézt z vody ven a neohlédnout se. Málka buší pěstmi do zaprášené země a chce umřít. Nezvládá konce. Proč už mě neutopí! Takhle to nejde dál! Nenávidí ho. Potřebuje ho. Nemá ho. Je třeba zabalit se do osušky a vplížit se potichu do domu. Rodiče někdy spí a někdy už ne. Rozdíl v trýzni není žádný. A když poctivá, pečlivá Běta zahajuje nový den sypáním zrní drůbeži, Málka zavírá oči a usíná. Opět bude horké dopoledne.

Hanička se vší silou opře do červené páky a otočí ji dolů. V motoru čerpadla na vodu se neozve známý rachot, ale jen prázdné drnčení. Maminka na druhé straně zahrady čeká s hadicí, ale zatím neteče nic. Vypadá to na porouchané čerpadlo. Nebo hladina řeky do rána klesla natolik, že už nepůjde zalévat. To budou muset chodit s těžkými konvemi ke schůdkům? Bětce se rozbuší srdce. Naštěstí holčina běží pro pomoc a ukáže se, že potíž bude technická, s množstvím vody to nemá co dělat. Možná jsme něco vcucli, ozývá se dědečkův hlas. A zadřelo se to tam. Je třeba to rozšroubovat a zkontrolovat zevnitř. Najdeme v maštali nářadí. Maminka pokládá hadici na zem, zalévat se tedy nebude. Rostliny sice povadle čekají, ale ranní dávka závlahy se nekoná. I tak se ale musí otrhat nakládačky, už zítra se s nimi jede na trh. Kdo si nevezme rukavice, toho listy okurek popíchají. Po čele teče pot, hlava se točí. Sluneční paprsky jsou ostré už takhle zrána. Maminka touží pít. Nepůjde ale do stínu přes celou zahradu, jde rázně k plůtku. Na dohled hladiny už její kuráž polevuje, přesto pokračuje dál. A když její dcerka s dědečkem hledají daleko v maštali šroubováky a klíče, vysvlečená Bětka skočí do vody. Nezkouší její teplotu, nečeká na svolení, chce řeku překvapit. Rychle zajede pod stojatou hladinu a splyne s jejím skupenstvím. Kope šťastně nohama a nechává se hladit teplem. Pak se vynoří a nadechne. Jako když se znovu narodila. Zkouší se nohama dotknout dna, ale nedosáhne. Nikdy to v těchto místech nejde, ani uprostřed horkých prázdnin, během kterých málokdy sprchlo.

Bětka nabere vzduch do zásoby a znovu se potopí. Zamíří hlavou dolů, kde je chlad a nahnědlá tma. Rozhrnuje rukama neznámý prostor a snaží se nabrat do náruče co nejvíc zimy. Tělo ji ale zrazuje a posílá zpátky k hladině, plíce plné zadržovaného vzduchu se bouří. Musí znovu dýchat. Nad vodou je po vynoření nesnesitelný vzduch, ten je však její, tam ona patří. Chtěla by se ochladit, ale její hřích není tak těžký, že by bez potíží klesla a už nevyplavala. Proč už mě neutopí! Ta věta proplouvá kolem ní a zamotává se jí mezi nohy. Bětka kope, tohle si přece nemyslí ona. Nebo ano? Proč už mě neutopí! Proč už mě neutopí! Tak tohle si myslí její sestra? Bylo by lepší to skončit? Kdo z nich tady je vlastně šťastný? Trápení protéká kolem jejich domu napříč generacemi. Odskáče to Hanička, nebo dědeček? Jak z toho ven? Odjet pryč, nebo vdechnout zelenou vodu a zapomenout… Vrať se, prosím! zavolá maminka do hloubky a stoprocentně ví, že Haniččin tatínek to slyší. Dlouho spolu nemluvili, a aby ne! Vždyť z pozemské strany číhá jen ostří rybářských háčků a ona se kvůli dcerce záměrně vyhýbá vodě. Teď si ale přeje, aby si její myšlenky přečetl. Aby ho zasáhla síla citu, který plive tak, že se voda kolem barví doruda. Čichni si, to jsem já! Vrať se ke mně, nebo umřu. A on to cítí. Pamatuje si svou pradávnou nevěstu. Na nějaký čas ji ztratil, ale teď mu žábry divoce kejklají a on šílí bolestí. Dostal její plný zásah a polkl to. Vodní tvor, v jehož vousech nachází útočiště nejedna ztracená lidská duše. Holčička v maštali za domem má oči jako on. Veliké, zelené a vytřeštěné. Nebylo na tom nic zlého. Dokud Bětku ve sladkovodních peřinách nevystřídala Málka.

Voda v řece se začíná vařit. Bubliny stoupají ode dna k hladině a nahoře praskají napětím. Musím z vody ven! Bětuška máchá rukama a rychle dýchá, nemůže lidský reflex potlačit. Nemá dost kuráže nadechnout se tam dole. Neumí se utopit, když má na souši dceru. Plave ke břehu a vzlyká. Musí se uklidnit. Musí se ztišit. Kdykoliv mohou dorazit rybáři a hned by byly na trhu řeči. Už tak si město myslí, že u nich ve vile bydlí jenom blázni.

Čerpadlo je rozbité. Voda z řeky nebude. I ta v trubkách uvnitř domu má zvláštní tlak. Jako by k nim ani nechtěla. Nebo jí někdo bránil. Jako by poslouchala jinou fyzikální sílu než tu přirozenou. Ženské udělají řetěz a asi půl hodiny zalévají ručně vodou z řeky. Podávají si plné konve a utírají si zpocená čela. Komáři štípou už ráno, babičku brzy bolí záda. I kdyby se takhle snažily celé dopoledne, zahrada je příliš velká a zelenina je všude. V minulých dnech se zdálo, že přijdou bouřky, obloha se v dálce halila dočerna a bylo slyšet i hřmění. Jim se ale deště vyhnuly a slunce pálí dál. Vykašlete se na to! Taková pitomost, zalévat to kropáčem! Strnad se zlobí. Chodí po dvoře a něco hledá. Hanička sedí unaveně u králíkárny, v kalhotkách krvavý kus vaty obalený plenou. Stydí se. Tohle léto je to jinak. Nejraději by se sebrala a odešla do sklepa, ale něco jí říká, že ještě není čas. Dějí se věci, u kterých by měla být. Děda nese dlouhý žebřík. Pak se s babičkou zapírají o betonové víko studny, na jejímž dně se stále ještě odrážejí obličeje těch, kteří nemají strach se naklonit. Stejně jsem tam chtěl vlézt. Můžou čerpat nastavenými hadicemi i odtud? Hanička třeští oči. Chce dolů taky! Dědečku, já půjdu za tebou! Jediný jeho pohled a je to horší, než kdyby ji uhodil. Počkáme tady, objímá Haničku teta Málka. Bětka se drží opodál. Vlasy už má téměř suché. Nikdo si ani nevšiml, že se koupala. Všem jsem ukradená. Kdo to pozná, když zmizím? Komu budu chybět? Dřevěný žebřík se pomalu noří do kamenné propasti. Uvnitř je zvláštní ozvěna. Děda má co dělat, aby nohou dosáhl na první stupínek, jeho provizorní schodiště kleslo velmi hluboko pod úroveň země. Zpátky nahoru to bude ještě horší. Ženské se naklánějí a pozorují ho. Volají, radí mu a smějí se. Taky by se chtěly dole zchladit, ale za takovou výpravu jim to nestojí.

Krok za krokem úzkým tunelem a začíná se stmívat. Muž uvnitř studny si uvědomí, že si vzal jenom baterku. Sekyra zůstala v pytli. Přichází kontrolovat hladinu vody a zanesené dno, ale nemá s sebou nic, čím by se tam bránil. Kdyby náhodou. Matně si vybavuje, jak kdysi i jeho otec slezl sem dolů a voda mu tehdy sahala k prsům. On teď seskočí ze žebříku na zem a hladinu má po kolena. Proč nemám sekyru? Představa chybějící zbraně se rozpouští v čeřeném písku. Prozradila vodě, že nepřichází v míru. Teď už se to dole ví. Než se poklop studny vysoko nad Strnadovou hlavou nečekaně zavře a padne tma, spatří muž v kamenné zdi velkou díru. Vypadá jako kruhový otvor, nebo dokonce chodba. Hladina nejspíš klesla natolik, že už to kamenná zeď neutají. A i ta protější. Díry jsou totiž dvě. Dva vchody, dvě cesty. Proboha! Může k nim něco přijít tudy? Hned na dvůr, tak blízko od dveří jejich domu! Ve Strnadovi se zastaví dech. Uvažuje, zda se do otvoru vejde dospělý člověk. Jak vysoko nebo vlastně nízko musí sahat voda, aby se chodec tam uvnitř neutopil. Kam to celé vede a jak dlouho už to tu je? Tohle je nebezpečné. Tohle se musí ucpat! Tudy k nim nic nepoleze!

Pak vejde černota. Pruh světla dopadající seshora se ještě více zúží a nakonec zanikne. Strnad sahá do kapsy ohrnutých kalhot, ale baterka mu vypadne a těsně vedle jeho pravé nohy to šplouchne. Zpropadeně, nebyla vodotěsná, už nebude fungovat. Muž si opatrně kleká a šátrá rukou ve vodě. Tady v srdci studny je ledová, neplatí tu zákony slunce z pozemského světa. Zvuky lidského dechu a námahy se tříští o okolní stěny, jež se stahují kolem duše příchozího jako kamenný korzet. Tohle je jenom tma… Černá barva, co zmizí, jakmile se hlava přestane točit. Chybí tu kyslík, proto se okolí roztočilo. Nahoře by přece nezakryly víko, nemají důvod dědka v kobce zavírat. Každou z nich zajímá, jak to bude s kropením. Písek pod vodou je jemný a slizký a Strnad se ho štítí. Baterka zmizela. Průměr studny není veliký, ale pohyby rozčileného těla nejspíš posouvají předměty u dna a naděje na světlo se vytrácí. Žebřík tu ale pořád je! Strnad se narovná a ve tmě se otočí. Žebřík musí mít za svými zády. Jenže vepředu je teď vzadu a celé kolem dokola. Studené kameny, řasy, mech a namodralý sliz. Nic z toho sem nepatří, nechali šachtu žít vlastním životem příliš dlouho. Muž se snaží uklidnit. Opře se zády o chladnou stěnu a na moment zavře oči. Vedro spalující jeho úrodu nahoře je na hony vzdálené tomu, co ho nyní obklopuje. Pak ho cosi pod vodou stiskne za kotníky a on vykřikne. Lekne se náhlého dotyku i svého hlasu a chce uskočit, ale nemůže se hnout. Něco ho pevně drží za nohy. Něco kluzkého a ledového! Hýbe se to. Přisává. Strnad chce vykopnout před sebe, nebo dupnout, smést to z nohou pryč, ale nejde to. Chapadla vody jsou pevná. Muž zařve a je mu jedno, že se nahoře, pokud to uslyší, polekají. Pomozte mi mu vypadne z plic docela samo, přestože sestoupit dolů rodině výslovně zakázal.

Haniččin dědeček se ve tmě shýbne, máchne rukou pod vodou a to, co drželo jeho kotníky, vyplaší. Nebyla to ryba. To je on! Číhal na Strnada v chodbičce, v jedné nebo druhé, to je jedno, tady dole je doma on a nikdo suchozemský se s ním nemůže měřit. Strnad se dlaněmi opře o zeď a jede s nimi kolem dokola. Hledá žebřík, vyleze zpátky, vyleze zpátky nahoru! Místo dřeva však uvězněný vnímá vodu, která začíná stoupat po jeho těle. Zprvu je po kolena, teď už smáčí kapsy kalhot. Nebo to vzlíná chlad, který je schopný umrtvovat vědomí? Nikoliv. Stačí svěsit paže podél těla a okraje tekutiny řežou do kůže v úrovni loktů. Voda stoupá rychle. Tlačí na části potopeného těla a zarývá se. Jako nenabroušená sekyra, které to trvá dlouho. Strnad se ve své pasti otáčí kolem dokola, nemůže dýchat a šeptá o pomoc. Cítí, jak mu těžknou nohy. Něco dole ho pořád tiskne. Odteď neudělá ani krok. Hladina už ho drží kolem pasu a něčí drobné prsty se dotknou jeho dlaní. Nemůžu plavat! Jestli to stoupne ke krku a ten stisk kotníků nepovolí…

Muž vší silou kopne. Jde to ztuha, ale ta věc u jeho nohou se posune. Voda zabublá a rozduní se. Je to silnější, než si myslel. Bětuško! To jméno, její tvář a slzy, všechno to plave kolem. Naposledy se nadechnout a pak zkusit šlapat vodu jednou nohou. Druhá je mrtvá, nelze se na ni spoléhat. Strnad se rozkašle. Nerozumí tomu, co se kolem děje, ale voda se právě dotkla jeho vousů na bradě. Opět pomyslí na dceru. Na tu, ke které chtěl být spravedlivý. Vybavuje si její úsměv, už je to tak dávno. Její hlas slyší i teď, ve své tekuté rakvi, jejíž víko se nešťastně zaklaplo. Teče voda mezi domy, teče voda z hor.

Promrzlý stařec polkne špinavou vodu. Zabolí ho v krku a zuby zatrnou. Síly docházejí a ledový přítok mu potopí hlavu. Tlačí to do kostí a rozsvěcuje čáry před očima. Děje se to rychle, ani si nestačí uvědomit, že teď už se topí. Obklopen kapalnou tmou naposledy vysloví jména svých dcer. Nikdy nebyly obě stejné. Jenom hlupák by si ty dvě spletl. Vidí je vyrůstat. Růžová kůže batolat, namazat ramínka, aby se holky na slunci nespálily. Cvakání šicího stroje, nové zástěry s mašlemi! Holčičky rozjasnily život v domě jako ještě nikdo. Štěstí. Chci být pořád s nimi! Budu s nimi! Strnad se vzepře, a jako by se chtěl roztrhnout, vší silou roztáhne ztuhlé končetiny. Zády se udeří do zdi za sebou a hlava se mu zhoupne. Najednou sedí na pevném dně a vody je zase jenom po kolena. Vidí to dobře, protože seshora k němu dopadá kužel denního světla. Chci být pořád s nimi! Tělo se pořád třese, ruce šátrají po kamenech a konec žebříku zapíchnutý do bahna tam skutečně stojí. Volají ho! Až se postaví a vyleze z vody, přestane se třást. Kolik času tu uplynulo? Nebude schopný o tom mluvit, a ani nehodlá. Musí ohnout kolena a vystoupat nahoru. Účel nelehkého sestupu splnil, s tlakem vody si ženské nahoře nemusejí dělat starosti. Dívají se na něho. Naklánějí se přes okraj a posílají své hlasy dolů. Všechny čtyři, naposledy takhle spolu.

- - -

Bez čerpadla nepoteče ani kapka a z letošní úrody nezbude nic. Písek, vápno, cement. V kolně by měly být zbylé pytle. To nebude stačit. Malty se musí udělat několik várek. Naposledy míchal Strnad směs vloni, když omítal vydrolenou zídku. Hanička sedí v kuchyni u stolu naproti němu a pozoruje, jak se dědeček při sepisování nákupního seznamu mračí. Vyrazí do velkého města a ona by tam chtěla s ním. Pojedeme tam všichni, padne náhlé rozhodnutí. Jásání. Prázdninový výlet! Haničce cesta prospěje, Málka zase umí vyjednávat. Navíc chce známé z města taky pozdravit, neviděli se letos ani na pouti. Kdyby tam tak u nich chtěla zůstat, pomyslí si její otec. Nabízejí jí místo na poště, může nastoupit od září. Změní prostředí, pozná jiné lidi. To by mohlo být řešením, jak jí noční potápění vyhnat z hlavy.

Maminka přináší sklenice naředěné malinové šťávy, je dobré se na cestu pořádně napít. Hanička hltá plnými doušky, že je to slyšet až do předsíně, ale tu bouli v krku, o které ví jen ona a která dnes opět pulzuje, posunout neumí. Vyškrábnout to tak lžící ven… nebo se potopit pod vodu a nechat ústa dokořán. Každé smetí jednou vyplave, stačí zvýšit sílu průtoku. Jenže ona k řece nesmí. Prý je plná řas, nemocná dusnem. Stojatá hladina vyjevuje stále častěji břicha leklých ryb a suché kraje břehů oblézají zelené mouchy. Výprava do města bude lepším povyražením, vydají se na vlak hned po obědě. Všichni se těší. I mamince se blýskne v očích, dcerka bude daleko od vody a ona zatím pohlídá dům. Zavaří další okurky, udělá tolik práce! Z nenadálé volnosti se Bětce Strnadové zatočí hlava a rozbuší srdce. Kdy byla za poslední roky chvíli sama? Kdyby se na noc hnala bouřka, přespí Strnadovi u známých a vrátí se až zítra. Nebojte, vydržím to tu samotná i v noci, pousměje se statečná maminka. Konečně nebude nikdo za jejími zády. Dlaně se potí, vzduch pálí v plicích. Už jsou pryč. První vyvařená láhev na zavařování letí na podlahu. Střepy se rozprsknou, ale nikdo je nezamete, jen bosé nohy odhrnou symbolický příslib štěstí na stranu. Pod škrábnutím na lýtku usychá vylitá kapička krve.

V prázdném domě je ticho. Horké počasí uspává i většinu zvířat, ale Bětuška je nezvykle čilá. Stoupá nahoru po schodech, otevře všechny dveře pokojů v patře, pohladí strnulé skříně, usměje se do vyleštěného zrcadla. Nikde se nic nepohne. Jako by všichni narychlo popadli pár věcí a utekli před velkou vodou. Obyčejné opuštěné předměty působí zvláštním kouzlem, na posteli leží neuklizené oblečení, nábytek nehybně trčí do prostoru. Samozřejmě by šlo zapnout rádio a začít oplachovat okurky. Napěchovávat je s mrkví a koprem do sklenic, zalévat lákem a v obrovském hrnci téměř přivádět k varu. Zvýšit teplotu domu a zamořit ho kyselým vzduchem. Dnešní odpoledne však vyžaduje změnu, protože už se nebude opakovat. Jak krásné je žít beze strachu. A čeho se Bětka vlastně pořád bojí? Rodičů, dcery? Nebo aby se jí Málka nepodívala do očí? K čertu se všemi! Proč o něj nebojuje! Každý přece ví, kdo je Hanin otec, tak proč ho volá, teprve když je po dlouhých měsících v domě úplně sama?

I přes úbytek vody je řeka čarovná. Spečené okraje hladiny stačí pažemi odhrnout, jako škraloup, pod nímž už je maso čerstvé a prokrvené. Nahá Bětka si brouká a zlehka se protáčí v teplé vodě kolem dokola. Jako ryba, ve kterou se nedokáže proměnit. Už podruhé se dnes koupe. Tentokrát plave dál od břehu. K tůňce, kde je sice málo vody, ale bahno nasává lidské vzkazy jako houba. Kde jsi! Z lýtka jde strhnout strup a vyteče trochu krve. Vím, je denní světlo a prudké slunce tě bolí. Nikdy se v našem světě doopravdy neukážeš, patříš jinam. A já chci patřit k tobě! Bětka nabere špinavou vodu do pusy, zakloktá a vyplivne to ven. Posílá zprávu, že do půlnoci čekat nehodlá. Dnes večer se nemusí zalévat, takže bude připravená už před soumrakem.

Ve vlaku se vedrem nedá dýchat a Strnadovi se lepí na kožené sedačky. Jakmile opustí řečovické údolí, obloha změní barvu a jedovaté paprsky z krajiny zmizí. V dálce, kam oni směřují, se možná něco chystá. Už bylo načase, někdy musí být těm vedrům konec. I kdyby padaly kroupy velké jako zátky od piva, přehřátým hlavám se uleví. Dědeček se na své známé těší. Snad tam ještě dnes stihne obstarat vše, co potřebuje. Za jak dlouho jim pak dovezou objednaný cement? Bude lepší nešetřit, beton musí být jako skála. Přidají do něj nadrcené sklo. Strnad se mračí. Dívá se z okna vlaku a zvažuje, zda nemá známého požádat o pomoc. Hodila by se kladka a pevný žebřík, co nemá uhnilé konce. Možná provazový. Zavřít ty díry na dně studny bude nadlidský úkol, zvládne to jeden člověk? Viděl to tehdy i jeho táta, když tam vlezl? Chtěl s tím něco dělat? Nebo se mu to nepodařilo? Muž nasucho polkne a zadívá se na vnučku a Málku, hrají spolu karty a zpocené vlasy se jim lepí na čela. Babička se usmívá. Čím více se vzdalují od domova, tím více pookřává i ona. Je ráda, že ve vlaku bylo místo a všichni sedí vedle sebe. Musím je chránit, pomyslí si jediný muž ve skupince. Málem jsem se tam dole utopil! Nikdo netuší, jaké nebezpečí nám hrozí. Je jenom dobře, že se čerpadlo rozbilo a někdo po letech zkontroloval i studnu. Alespoň vím, na čem jsme.

Toho večera se hlava točí mnoha lidem. Někteří uléhají s horečkou a pak zvracejí, síla rozpáleného léta z nich vysává sílu i po setmění. Haničce také není dobře od žaludku, není zvyklá na takové porce tučného masa, ale zatím nic neříká, líbí se jí v jiném domě mezi tolika lidmi. Teta Málka koketuje s nějakým vzdáleným bratrancem a babička pila pivo a teď se objímá s mohutnou paní, která má dvě křestní jména a čtyři brady. Všichni jsou zpocení a veselí. Důvod jejich příjezdu padl brzy pod stůl, nové čerpadlo nikdo v okolí nemá. Cementu je dost, zajedou pro něj později s károu. Takhle z dálky to vidí děda Strnad s nadhledem a nechápe, proč se ho odpoledne držela nepříjemná tíha na hrudi. Na druhou dceru, kterou nechal doma hlídat dům, si ani nevzpomene.

Bětka hoří. Těší se na tmu jako snad nikdy. Z ničeho nic jí začnou téct i slzy, když prochází domem a zhasíná světla, aby dovnitř nenalétal hmyz. Má to tu tak ráda! Tohle je její království, její domov. Dává to smysl. Najednou jí na jejím osudu zde nepřijde nic nepřirozeného či nemožného, naopak. Je to jednoduché, je to přece vila na břehu řeky! Zabořená na rozhraní světů. Hraniční přechod, kde je dovoleno porušovat zvyklosti obou stran. Čára na mapě dostatečně velká pro jejich souznění. Pokud ho zakreslí správně, může trvat věky. Žáby spouštějí noční vystoupení, jinak se voda ani nehne. Žádné ryby vyskakující pro potravu? Žádné larvy komárů, světlušky a užovky? Copak ptáci nemají žízeň? Nebo snad četli dopis, který mladá žena poslala po vodě? Bětka je nedočkavá. Noc začíná, ale ona je na břehu sama! Má v sobě takovou sílu, ale pozvolna ji ztrácí s pláčem, jemuž se nelze ubránit. Bosé nohy proběhnou rychle skrz zarostlé záhony, o lýtka se otřou lupeny plné nevylíhnutých bělásčích vajíček. V kolně něco zapraská, daleko proti proudu zazní tlumený smích rybářů. Kde jsi! Slzy se nedají zastavit. V tu samou chvíli v úplně jiném městě se rozvzlyká i Hanička. Dostala horečku a má dojem, že do rána vyschne. Kámen v krku tlačí a nutí ke zvracení. Její maminka mezitím utíká létem zpátky na dvůr, aby zakryla své zklamání. V řece pro ni nebylo nic. Mělká tůňka zůstane tuto noc opuštěná. A co si představovala? Že ho zavolá a on bude její? Jako kdysi, než ji vystrnadila sestra? Tohle tak bolí. Tak moc to bolí, vzlyky už nejde tlumit, Bětka hlasitě naříká a vrávorá domů. Když však projde dveřmi na dvůr, srdce se jí zastaví leknutím. Hned vedle otevřené studny nehybně stojí černý shrbený stín.

Starý Strnad v kuchyni na kanapi neví, co se děje vedle v ložnici u ženských. Jeho spánkem se k němu prodírá nejhorší sen, jaký kdy měl. Dusí ho výčitkami svědomí a zmenšuje ho do velikosti brouka, jenž snadno shoří na rozpálené cestě. Bětka s Málkou jsou obě mrtvé a může za to on, protože nebyl dost rychlý. Nepřipouštěl si zlo, které vyhnalo větve přímo uprostřed rodinného sadu. Sny jsou obvykle hloupost, jindy se o náhodu nejedná. Když Strnad otevře oči a zakřičí do tmy, ví, že vzhůru jsou i jeho dcery. Rychle vstane a oblékne si kalhoty. Vybíhá ven, nad jeho hlavou hřmí bouřka a desítky blesků rozsvěcují oblohu v dálce. Nasedne do auta, které není jeho, známý to pochopí, ráno se všechno vysvětlí. Málku slyšel přes zeď, mluvila na vzlykající neteř a mokrým kapesníkem jí chladila hlavu. Druhou dceru nechal napospas povodni. Zalévá jejich kuchyň a celé přízemí, stoupá nahoru po schodech až do Bětčina pokoje, kde jsou dveře dokořán.

Je to záplava štěstí, které bylo celou dobu připraveno rozkvést. Pod vodou se měří čas jinak, jeho oči jsou po letech stále stejné. Haniččině mamince se třesou ruce, když tatínka objímá. Dotýká se jeho vousů, nechává se škrábat rákosím a mačkat slizkými ploutvemi. I vodník dokáže plakat. Vsakuje smutek i radost suchozemského světa a cítí tíhu, kterou tam dole neznají. Černota trápení putuje jeho tělem jako nákaza a on je připraven vzít si toho co nejvíc. Musí jí pomoct. S tím, co má Bětka uvnitř, nelze existovat, a způsobil to on! Pomůže jí. Opláchne a pročistí. Pošle jí do žil čerstvou vodu z horských potoků a tu zkaženou vypustí ven. Bětuško! Nedělej to! Už si ji odvádí ven. Už jsou jedno tělo, jedno svědomí, jeden noční stín.

Obloha nad noční krajinou se zvolna zatahuje. Zítra ráno bude pršet. Slíbil jí to. Houpe ji na hladině jako malé dítě, kolébá do stran a němě prozpěvuje. Vidí ho jenom ona, nikdo jiný. Dokud se jejich těla nepropojí, je on pro svět nahoře pouze vlnou na hladině. Povídají si beze slov jako ryby, hladí se jako milenci ze světa lidí. Zastavili čas i říční tok. Dokážou sedět na vodě a přehazovat si tmu jako míč přes neviditelnou síť upletenou z jejich touhy. Je tohle štěstí? Vyplatilo se čekat? V rozpuštěných vlasech obou tvorů rejdí drobné rybky. Přitahuje je energie, které je dnes v noci na rozdávání. Tiše šplouchá kolem břehů, objíždí kraje v blízkosti jezů, podplouvá pod všemi mosty. Kdyby Bětuška chtěla, mohla by pod vodou i dýchat. Stačí rozhodnutí uvnitř její hlavy a on jí snese k nohám kouzlo. Jenže Bětka je, jaká je, má nahoře dítě a chce se tam ráno vrátit. On umí naslouchat a nedělat nic, co jiná živá bytost nechce. Budeš tu navždy? Kůže je měkká a rozmočená, zanedlouho začne svítat, a oni si ještě neřekli vše. Obepluli spolu tolik míst a vracejí se zpátky proti proudu k jejímu domovu. Je šťastná a on je tomu rád. Ani jeden z nich si nepřipouští pomíjivost, která dopadne na jejich hlavy s východem slunce. Nový den bude jako kat, co trestá hříšníky. Pod vodou pravidla viny neznají, mučení a trýzeň si vymýšlí jen člověk. To on brousí zbraně, protože má strach, hlavní hnací sílu hloupých bitev.

Ani mraky nedokážou zabrzdit ráno, které se pod nimi rozprostřelo. Haniččin tatínek nepůjde dál. Zůstává ve vodě a drží milou za ruku. Dnes je jiná. Usmívá se, i když jejich noc končí. Bětka se vyhoupne na břeh, pak se otočí a spatří ho. Srdce se jí sevře bolestí, musí tam zpátky, musí ještě jednou skočit do vody! Jejich vlasy se naposledy propletou a tváře spojí. Objímají se, spíše pod vodou než venku, kde šero nahrazuje tmu. Budeš tu navždy? Co bude dál? Není lepší zemřít a necítit nic než snášet odloučení? Útrpně pozorovat, jak je její voda k dispozici všem? Proč už mě neutopí! Bětka se nadechne, je vysílená a musí se chytit břehu. Ještě se k němu naposledy otočí a nechá se pohladit hladinou. Drží ji za ruku, mačká a nemůže pustit. Pak ji místo úsměvu vší silou udeří rybí řev. Vodník kvílí. Zabublá leknutím a bolestí. To když se mu sekyra, jež dosud nebyla použita, zaryje do nechráněných zad. Slizké tělo sebou prudce škubne a upustí nevěstu. Pevná lidská ruka nahoře na břehu pořád drží rukojeť zbraně, oči útočníka jsou však vytřeštěné. Tak tohle je on! Takhle vypadá příšera! Strnad, nyní po pás ve vodě, sekyru pustí a zraněné zvíře zmizí pod hladinou. U břehu řeky se rozezní vyděšený křik. Bětka naříká a volá a pláče. Bije do svého otce pěstmi a pak dostane plesknutí přes obě tváře. On ho zabil! On ho zabil! On ho zabil! Ve vodě to zabublá. Nikde ale žádná krev, jenom zvířené bahno a zápach rybiny. Vyděšená žena se opět noří hlouběji a šátrá rukama kolem sebe. Otec ji popadne za promočenou košili a vytáhne ven. Sám nerozumí tomu, co se právě stalo a co by mělo být dál. Má ji bít? Nebo litovat? Každopádně je živá a jeho příšerný sen, co ho stále studí v mysli, se nenaplnil. Na tom teď nejvíc záleží.

To dopoledne se skutečně rozpršelo. Všude jinde v kraji řádily bouřky, padaly stromy a pole tloukly kroupy, avšak Strnadovi dostali svůj mírný teplý déšť. Splnil svoje slovo. On není jako člověk. Dospělá Hanička Strnadová se vynoří zpod hladiny a nadechne se jara. Je těžké a ona na mělčině zavrávorá, pak ale hbitě vyleze z řeky ven. Ryby jí odvyprávěly, co jí matka nikdy říct nedokázala. Ve vodě platí tekutý čas a u dna se staré obrazy promítají stále dokola. Jak se to ráno dědeček Strnad s jednou ze svých dcer za vzájemného podpírání dostali zpátky do domu. Jak Bětka nepromluvila, sbalila Haničce kufřík a odešly do velkého města. A také jak skleněná struktura kapaliny dokáže hojit hluboké rány. Dřevo, i to zbrusu nové a nalakované, v kyselém prostředí trouchniví a rozpouští se v zapomnění. Ostří sekyry zarůstá do šupin a pahýl, pevně ukotven v rybí páteři, škrábe do kamene pokaždé, když jeho nositel proplouvá úzkou podzemní chodbou. Netřeba se toho bát, už se to nebude ozývat. Co patřilo vodě, bylo potopeno, Hanička v nemocné lidské schránce se uzdravila. Teď může cokoliv. Otevře skříň se semínky, do horních pater dosáhne i bez stoličky. Kytičky, maminko, ještě kytičky! Teď už není brzo, spíš pozdě, ranní mrazíky nehrozí a všude je plevel. Mezi záhony schnou mokré vlasy nejlíp. Dospělá Hanička roztahuje ruce a točí se dokola. Do země kolem dopadají další semínka. O tenhle záhonek bude obzvláště ráda pečovat. Pokvetou radostí spolu. Všechno je, jak má být, i když hladina vyjevuje bolestné obrazy a na ploutvičkách se uchytávají viry bradavic.

Závěr III.

Bytost uvnitř dřevěné bedny procitá. Nemůže křičet, pusu jí zavázal kapesníkem. Špinavým, pánským… nepáral se s ní, utáhl to, až to zapraskalo. I ruce jí svázal. Provazem. Podcenila ho. Přepral ji. Teď vidí tmu a špatně se jí dýchá. Lehá na ni panika a ona začne kníkat. Prostor kolem je stísněný, nejde roztáhnout lokty, kopnout nohama. Stěny jsou mokré a pevné, dřevo na tuto past bylo vybráno pečlivě. Bez klíče od petlice se odtud nikdo nedostane. Benzín z posledního kanystru protekl mezerami ve stropě a oběť uvnitř si ho stírá kolenem z čela. Žhářka v kousavém růžovém svetru mezitím těsně pod schody škrtne sirkou. Plamínek sotva dýchá, ale po chvilce se rozhoří. Hubená třesoucí se ruka ho upustí. Ohýnek letí a letí a nezhasíná. Dopadne a voda se barevně rozzáří. Není to zběsilý výbuch, chybí tu kyslík a plovoucí oheň si dává načas. Sklep je osvětlován postupně, s dominem plamenů, které rejdí po stopách hořlaviny. Jejich cílem je dřevěná bedna, past na neštěstí, jež musí ze světa pryč. Žena na schodišti má nepřítomný pohled. Stává se z ní vrah. Ta druhá v bedně tlumeně kope nohama o pomoc. Dobře ti tak, rybo! Za jak dlouho shoří mokré tělo? To v bedně, nebo to zhroucené na posledním suchém schodě… Které skupenství vyhraje? Pláčou obě a hladina zapálené vody znatelně stoupá…

Část třetí

1. Hana nemá bejt mrtvá

„Takže jenom jedna?“ diví se Hedvika Vávrová počtu spolknutých kuliček odhalenému rentgenovým snímkem. Mladá sousedka nadšeně přikyvuje. Její prostřední dítě nakonec snědlo jen jeden nestravitelný předmět a podle velikosti je to nejspíš duhovka, nic magnetického. Teď budou čekat do rána a pak se uvidí. Paní Eichlerová přiběhla poděkovat. Hedvika ji pozvala dál, ale ona stojí jen ve dveřích předsíně, protože pospíchá, manžel je s dětmi sám. Omlouvá se, že nedorazil přesně tak, jak předeslala. On se vždycky někde zpozdí. Paní Vávrové to nevadilo, děti byly hodné. Ve skutečnosti zabavily ony ji, po dlouhé době vypila kafe do dna a snědla čokoládové sušenky. Teď si bere od mladé Eichlerové třešňovou bonboniéru a registruje její břicho.

„Termín máme v létě,“ skloní hlavu sousedka provinile. Takže čtvrté je opravdu na cestě.

„Vy to říkáte, jako kdybyste se omlouvala.“

Eichlerová pokrčí rameny, každý v ulici přece ví, jak to tady je. Pomlouvají je, že se množí jako potkani. Kdosi jim v noci dokonce hodil na zahradu použité prezervativy, asi aby je navedl na správnou cestu. Čtyři děti je v Řečovicích zkrátka moc.

„Kdybyste něco potřebovala, jsem tady,“ řekne Vávrová a sousedce vyhrknou do očí slzy. Potřebuje slyšet něco hezkého. Od unaveného manžela se toho dočká málokdy a s dalšími dospělými téměř nemluví. Jsou to vyčerpávající dny, během kterých nikdo nikoho nechválí, protože má sám dost. Stovky a stovky takovýchto dnů…

„Děkuju,“ mladá maminka pomoc sousedky neodmítá. Nemávne nad její nabídkou zdvořilostně rukou, protože tuší, do čeho se žene. Další tři roky navíc. Kdykoliv někdo může něco spolknout. A Hedvika je hned vedle. Navíc to dnes skvěle zvládli. Nikdo z dětí u cizí paní, nad kterou se vznáší typická cigaretová aura, nebrečel ani nic nerozbil.

Heda poděkuje za čokoládovou pozornost, rozloučí se a vrací se do kuchyně, kde celou dobu sedí vysvlečený Jarda a pod jasným světlem zářivky vystavuje holeň. Psí kousnutí vydezinfikovali a teď spekulují, zda to nechat odkryté, nebo to převázat. Že byl Jarda pokousán a také zatčen, zmíní matce jen okrajově, ve skutečnosti přijel oznámit, že je Srostlík magor a nic z toho, co říkal, není pravda. Nikdo se neutopil, Hanka je živá! Hanka nahá v otevřeném okně. Usmívala se. Znamená to, že příště bude v jejím domě vítán? Může zase brzy přijít? Nebo se smála, protože se ho psi chystali roztrhat? Ne, tohle byl přátelský výraz, něco je jinak, Jarda přece umí číst v pohledech lidí. Ona ho vítala!

„Pojedeš na injekci,“ rozhodne Hedvika.

„Teď to nejde, Borská na mě doma čeká!“

„Pojedeš teď hned a bez debat! Jdu s tebou!“

„Mami, nepřeháněj to zase, je to škrábnutí.“

„Copak ty zvířata znáš? Myslíš si, že si Hana, která má bejt mrtvá, přes noc pořídí čistokrevnýho, očkovanýho vlčáka?“

„Nemá bejt mrtvá.“ Víc na to nejde říct. Matka má pravdu. Je zbytečné se s ní hádat. Psi byli divní a on dostane injekci. Pak ale bude třeba vyšetřit i je. Není to dobrý důvod, proč se ve vile co nejdříve zastavit? Jardovi to běží v hlavě. Možná už zítra! Sice má od rána stavět na náměstí pódium pro tradiční monumentální zakončení Týdne jara, ale zajistit nebezpečné psy bude přednější.

Mezitím v panelákovém bytě vybrala doktorka Borská tři banány, které jsou nejméně zelené a které by mohla sníst k večeři. Tím odbyla vaření a soustředí se na pracovní záležitosti. „Já vám dám, šmejdi!“ zavrčí nahlas do prázdného pokoje a odklopí víko svého obrovského kufru. Než odpoledne došli do banky zablokovat ztracenou platební kartu, někdo z ní v řečovickém bankomatu vybral patnáct tisíc korun. Celý její denní limit. Muselo se to odehrát bleskově, vždyť se jen chvíli dusila před obchodem a pak už přišel Jarda, šli jíst a vzápětí utíkala do banky. Pozdě. Dostali ji. Přímo na dovolené. Připadá si, jako kdyby odjela někam do Rumunska, a ne do malebného údolí jedné z nejkrásnějších českých říček. Na policejní stanici seděla ve frontě nalevo. V sektoru krádeží. Nahlásila i ten online podvod, ale s tím prý měla čekat vpravo, takže to shodili ze stolu. Netlačila na ně, pod tou objednávkou si opravdu nepřečetla, s čím vším souhlasí. Poučení pro příště. Bude chodit nakupovat pěšky a bude si peníze držet v ruce. Ponořit se do maloměstské praxe mezi pacienty byla chyba. Už to nikdy neudělá.

Doktorka vyskládá na stůl malé ampulky s tekutými séry i bílým nerozředěným práškem a hned vedle injekční stříkačky a jehly. Pokaždé, když půjde ven, si s sebou vezme něco na obranu. Většina z toho je neškodná a pachatele zastraší spíše svým vzhledem než účinkem. Pak jsou však přípravky se speciálním složením, které si bude šetřit. Možná se s jednou dávkou projde za město, kde se nachází bývalý kravín a dle mapy sídlo místního e-shopu. Naposledy se vydá k řece a promluví si s Hanou. O samotě, bez chlapů. Jako kdysi. Vždyť bývaly přítelkyně. Radka patřila mezi tu hrstku osob, které si Strnadová do svého okrájeného, mdlého života kdy vpustila. Že se minule její pomoci bránila násilím, svědčí o pokročilém stadiu nemoci. Proto musí dostat co nejdřív odpovídající dávku. A jestli paní doktorka potká na své misijní cestě nějakého žebrajícího spratka, taktéž nebude s injekční odpovědí váhat. Klíče od bytu bude odteď nechávat zastrčené v zámku, nikdo se tu nebude procházet, když ona vedle spí!

Na břehu řeky nedaleko vysokého železného mostu opět doutná ohniště. Už není čím přiložit, leda zalít zbytkem z dezinfekce, kterou si Srostlík tentokrát donesl ve velkém. Možná taky bude hořet modře a vypálí toho víc, spekuluje pán ohně. Krvácí z chodidel, zase to dral kusem polena, má to i pod nehty na rukou a po tvářích, ale to se vyřeší později. Nádoba se zbytkem antibakteriální tekutiny mu nevybuchne v ruce, ale hořet začne. Škvaří se mu v dlani, a tak ji zahodí. Pak hoří i jeho kotníky, ohniště se sakra rozzlobilo. Srostlík je rád, s plamínky u vyhrnutých nohavic skáče ke břehu a vyčkává. Až to bude nejvíc na světě nesnesitelný, ponoří nohy do vody. Už je to tady, šup s nimi dovnitř. Na hladině to ostře zasyčí a do stran se rozjedou barevná benzínová kola. Srostlík, nohy pořád ve vodě, se položí na břehu na záda, je to jako v lázních. Alespoň si to tak představuje, nikdy v nich nebyl. Drží se za hlavu a zatíná zuby. Voda je ledová, kůže ohořelá. Řeka si bere jeho naivní záměry a čiperný proud je odnáší dál. Nahoře na mostě dnes nestojí žádná zoufalá ženská, nýbrž muž. Policejní uniformu nechal doma a potom hodně pil. Jeho moč se tříští volným pádem a pak v natrhaných kusech dopadá do řeky, jež k sobě množství nového šílenství bez rozmyšlení pobírá. David svůj smutek neovládá, vleče ho kolem dokola města a vytrhává odpadkové koše ze země. Pak se pouští do laviček. I do těch, se kterými nemá dokonalý Jaroslav Vávra nic společného. Zoufalost a vztek jsou příliš silně naředěné.

Ty jejich ručičky… Hedvika sedí v čekárně, hlavu plnou Eichlerovic dětí. Jak měly malé prstíky! A šikovné, měly by se vydat technickým směrem. Zítra jim něco koupí. Nebo něco objedná. Ale tajně, aby to syn neviděl. Už takhle si ji za to dobíral. Prý ji tak něžnou ani nepamatuje. Copak ona není něžná vždycky? Mizera, usměje se Heda. Bolí ji hlava a doufá, že i cestou zpátky z nemocnice zvládne řídit on. Jen co mu do ramene pošlou to, co tam přesně teď patří. Čoklové přijdou na řadu zítra. Dva pytle kvalitních psích granulí objednává potají zase její syn, když už ona leží v posteli a usíná. Jarda se usmívá a je hrozně rád, že byl kousnut. A něčí ruka opodál píše další vzkaz, který má Hedvika ráno objevit ve schránce. Tentokrát je to propiskou, beze snahy rukopis tajit. Pomůžu ti. Chytneme ho spolu! přečte si paní ředitelka dopis, který ji z něžného světa sousedovic dětí odmrští do rybí reality. Přesně tam, kam si zaslouží. K nekonečným fakturám, plným popelníkům a hrnkům s pachutí žab, jako kdyby právě ony dávaly vodu na kafe vařit.

2. Koncert

Většina příšer, které nás v životě straší, je stvořena z obyčejných představ a slabostí, a odvážíme-li se rozsvítit světlo, jde je logicky vysvětlit. Jen musíme připlout blíž a posvítit na ně očima. Hvězdicovitá obluda s plandavými cáry masa mezi rezavými kostmi je jen rozbitý deštník, který někdo zahodil do řeky a on se otevřený zaklínil mezi uhnilé větve. I přes proměnlivou sílu toku nemá šanci se ze svého stanoviště dostat, a tak straší malé rybky, jež objevují vzdálenější zákoutí domova. Honit se musí opatrně, zvláště v okolí mostů, aby si svá hladká bříška nerozpáraly o rozbité lahve trčící z bahnitého písku. Až budou ochutnávat, co přinesl čerstvý proud, je třeba vyvarovat se rybářských háčků. Ne těch čerstvě spuštěných s živou návnadou, nýbrž těch starých, utopených, s přetrženými vlasci, co se můžou kolem ocásků nebezpečně utáhnout. Zbrklé hejno bělic je čarovná hra těch nejobyčejnějších barev, ale také přehlídka potrhaných ploutví, do kterých se snadno pouští plíseň. Hanička tráví pod vodou mnoho času a všechny bubáky, které sem naházel suchozemský živel, si se zvědavostí prohlíží. Většinu příšer pod vodou jde logicky vysvětit, ale závěr Týdne jara, který se rozpoutal tam nahoře, uprostřed řečovického náměstí, nikoliv.

Na tradiční prvomájový koncert dětí z Domova mládeže přišlo téměř celé město. Pod pódiem se mačkají místní i přespolní. Doktorka Borská, vyhlášená kapacita svého oboru, se raději na nic neptá. Nikdo z přítomných by jí stejně nebyl schopen říct pravdu. Které ty děti jsou a které nejsou postižené. Účinkující byli z důvodu ohleduplnosti spravedlivě namícháni a publikum po každé zprzněné písni hlasitě jásá. Přítomnost členů rodiny Vávrovy je jako každý rok samozřejmostí, řečovická pila tradičně patří mezi hlavní sponzory svérázné kulturní akce. Jinými slovy Jarda a spol. postaví pódium, zajistí ozvučení a převoz imobilních účinkujících a další potřebné drobnosti. S tím hlavním, totiž se samotným programem, už nic nenadělá. Kolem dokola kašny jsou překvapivě vyskládány trsy banánů. Některé zelené, jiné přezrálé nebo obalené drobnými pavučinkami. Další ze štědrých sponzorů to sem nehledě na jakost zboží vyskládal a víc se k tomu nehlásí. Divákům se zatím do ovoce nechce, nikdo nemá chuť na banán s pachutí kravského hnoje. Tlusťochova virtuální firma se, možná i vinou usměvavosti samotného majitele, žene do záhuby.

Moderátor koncertu oznamuje závěrečnou skladbu, vstoupit na pódium a trochu si zařádit bude dovoleno i publiku. Dřevěné desky jsou stlučeny dvojitě, úraz propadnutím se pod podlahu, jak se běžně stávalo v minulých ročnících, snad letos nehrozí. Jarda a jeho matka se musí chopit mikrofonu. Mluví především Hedvika, její syn se usmívá a omračuje slečny srocené na všech světových stranách. Je oholený, už je oholený! Nezklamal. A zhubnul. Jaroušek. Svobodný. Nezadaný. Jako vždy tajemný. V bílé košili s jemným proužkem. Jistota našeho města s koulí na noze v podobě vlastní matky.

Radka Borská si pevně drží kabelku plnou injekcí a lokty odstrkává všechny, kteří se na ni mačkají. Tentokrát to nejsou jen děti, i když těch je většina, tlačí se i ženy středního věku a starší muži. Vetešník Grulich netradičně rozbalil stánky i v neděli a celý dnešní výdělek z prodeje věnuje na konto řečovického Domova mládeže. Akce je to velkolepá a to Borské hraje do karet. Obyvatelstvo křepčí na náměstí, ona se skrz něj pomalinku vytratí. Na rohu únikové ulice se ji pokusí oslovit jakýsi člověk, nedovede určit jeho věk, pohlaví ani stupeň mentální poruchy, ale nakonec je i za tuto zkušenost ráda. Kde jinde si má natrénovat nenápadné otevření kabelky a následnou aplikaci silného hypnotika. S koncentrací si hlavu neláme, je přece na dovolené, a ne na klinice. Prochází pučící přírodou a nebude váhat vbodnout koňskou dávku i psům.

Hedvika Vávrová slézá za doprovodu radostného lomozu z pódia. Závěrečný tanec pubescentů oželí. Zaplatila to, ale předstírat společné veselí nebude. V závětří otřásajících se reprobeden si zapálí cigaretu a teplé bahýnko vdechne. I rybina je nakonec návyková. Silná osobnost se přizpůsobí i trýzni, pokud je jí opravdu třeba. Vávrová nebude bez kouření žít, takže vdechuje a dáví, kašle a nadává. Přemýšlí, jestli ji pisatel dopisů pozoruje. Někde v davu lidí musí být i on. Třeba se vídají denně. Může to být Milada, Srostlík nebo Borská. Tu si chce Heda obzvlášť pohlídat. Odbornice na lidskou duši si myslela, jak je nenápadná. Prodírala se lidmi, kterými pohrdá. Myslí si, že je se svými diplomy a zastaralou broží něco víc. Kam tak pospíchala? Ředitelka pily mávne kumpánům na pozdrav a vydá se boční uličkou na ústup. Nejraději by Borskou sledovala, ale všude jsou davy lidí a nepříjemný hluk, není na to klid. Beztak doktorka míří k řece, možná aby byla na mostě první a měla nejlepší výhled. Týden jara, jehož organizátor i letos symbolicky zahodí na důkaz konce zimy do vody pár zastaralých lyží, dorazí za moment i tam. Symbolicky zahodit znamená v tomto případě navždy. Vší silou vrhnou lyže za potlesku nadšenců proti hladině jako oštěpy proti divoké zvěři. Navoskovaná prkna z osmdesátých let tak zvýší počet náhrobků v hrůzostrašném podvodním hřbitově zimy. Desítky obojživelných očí skrz něj s respektem proplouvají a naslouchají novým zvukům. O zlámané pahýly oslav předchozích jar se otírají hadí těla úhořů a komáři na ně nakladou své larvy.

Doktorka Borská se posadí na lavičku. Vlastně je to jen dřevěné torzo, celé opěradlo chybí. Je to první a jediné místo, kde si může pocestný vydechnout. Radka se pousměje. Jsem pocestná. Nepospíchám, je teplo a dobře se dýchá. Doktorka je spokojená. Noha už ji nebolí a splněný úkol má téměř na dohled. Koruny stromů sice houstnou novým listím, až z těch čerstvých zelenkavých barev přechází zrak, obrysy onoho domu v dálce jsou však patrné. Je to ještě daleko a Borská dostane bláznivý nápad. Sejde, nebo dokonce seběhne sráz dolů na trávu a zamíří přímo k řece. Těsně u břehu je několik holých, udusaných míst, kde si rybáři rozmisťují nářadí. Teď je tu klid. Borská si sedne na bobek a skloní se k vodě. Ta je čistá a ona se jí zatouží dotknout. Škoda, že není léto. Mohla se vykoupat. Vždycky ráda plavala. Sice je to už čtyřicet let, ale přece se to nezapomíná. Měla jsem do přírody zajet už dávno, nabere si Borská do dlaní ledovou vodu. Když nejsou kolem ní namačkaní lidé, cítí se uvolněně a vnímá zdejší krajinu, jež je plná barev, pohybu a energie. Kdokoliv si může přijít načerpat. Je to zadarmo a je to všude kolem. Opravdu stačí otevřít oči, roztáhnout ruce a dýchat hlasitěji. Borské se zatočí hlava a posadí se na zadek. Je těžkopádná, ale směje se a užívá si tu chvilku u řeky. Z hladiny se odrážejí paprsky a pocestná musí mhouřit oči. Je to jako droga. Kapalina se před ní tetelí a láká lidské paže, aby se smočily víc. Doktorka si klekne a nabere vodu do dlaní. Pak ji vylije zpět a mokrými prsty si přejede po čele. Je to osvěžující, úplný elixír mládí. Kdy se naposledy takhle dotýkala přírody? Musí přiznat, že toho hodně v předchozích letech zanedbala. Pomáhala druhým a sebe upozadila. Zapomněla, že existuje chechtání kachen a žbluňkání polekaných žab těsně u břehu, a dokonce užovka, která klouže po vodě a pak zajede ke dnu. Tahle byla dlouhá a tlustá. Proč nezalezla do trávy? Není to moc příjemné, když had zapluje pod hladinu, kterou si zrovna hladíte, a kdykoliv vás pak může olíznout. Je možné dát hadovi injekci?

Borská si uvědomí, proč sem původně přišla. Netuší, že její medicínské záměry do sebe nasál i plaz, který je nyní svým slizkým tělem rozmazává po kamenech. Není mu příjemné obalovat se vlastnostmi lidí, ale naštěstí má letité zkušenosti, jak se nánosů člověčiny zbavit. Borská se neohrabaně postaví, vezme si kabelku a s funěním se vrací zpátky na pěšinu. Je jí horko a potí se, a to si dnes ani nevzala sako. Za pomoci kmenů mladých břízek se vyhoupne na chodník a spatří zástup hlučících lidí. Zatím jsou daleko, ale jsou rozjaření a barevní a blíží se rychle.

„Jdou na most,“ ozve se Borské hned za zády. Doktorka se polekaně ohlédne a spatří drobnou babku se psem. Asi ji sledovala, i když si máchala ruce. Takže nebyla sama, jak si bláhově myslela. Člověk nemůže být sám se sebou ani chvíli.

„Závěrečný průvod chodí vždycky k mostu,“ kýve hlavou stará osoba, vlastně se na Borskou nedívá, jako by si to říkala sama pro sebe. „Už jdu domů, nemusím to vidět.“

„Je krásně,“ nenapadne zadýchanou Radku říct nic jiného. Otřepe si rukávy a nohavice, i když jsou čisté, a zaostří pohled na blížící se dav. Nesou nějaký prapor a zdvižené klacky. Ve skutečnosti jsou to všechno staré lyže, ale o rituálu loučení se sněhem nemá Borská tušení.

„Přijde velká voda. Nebude vám chutnat,“ řekne ještě stará žena a pak následuje psa. Ten ji táhne pryč, jako by se zvětšujícího se průvodu bál. Borská neříká nic. Taky si musí pospíšit. Naštěstí chce jinam než všichni ostatní. Neznámá babka zmizí kamsi do křoví a cesta ke Strnadovým je volná. Z druhé strany se valí Týden jara, takže Borská přidá do kroku. A to si myslela, že ji u řeky dneska nikdo neuvidí.

3. Zahradní párty

U Vávrových na zahradě je živo. Jarní oslava pokračuje i tam. Před lety napadlo Hedviku pozvat pár přátel na pohoštění přímo k nim domů a stala se z toho tradice. Provětrají zahradní nábytek, ale hlavně se nezúčastní průvodu, o kterém se určitě bude psát i v celostátním tisku.

„Kdybys byla mladší, tak si myslím, že jsi v tom,“ bafne na zaraženou Hedviku její bývalá spolužačka. Má nakřáplý hlas a zničené plíce, v kouření je místní jedničkou. Hedvika, silná kuřačka se žlutými prsty, byla vždycky až druhá. Kdysi začínaly spolu. Chodily na střídačku do trafiky a kupovaly „lehký Petry“, prý pro dědečka. To už je let! Jenže dneska Hedvice nechutná. Je zelená v obličeji, ale na tematický prvomájový make-up to nevypadá.

„Tak co bude?“ šťouchne do ní známá a Hedvika si konečně nabídne z podávané krabičky cigaret. Zapálí si, ale pak to nechá ležet, jako rekvizitu, stejně tak i chlebíčky, zákusky a tyčinky. Jsou čerstvé a lákavé, ale Hedvika se bojí zkusit něco polknout uprostřed společnosti. Proslov na náměstí má za sebou, vnitřní napětí z ní však nespadlo. Pořád je nervózní a pořád jí srdce nepravidelně poskakuje. Všichni se baví, Hedvika je za neviditelným, tlustým sklem. Asi že nemůže kouřit ani jíst. Ani se smát. Jarda naopak všem pohotově otevírá piva a objímá švagrovou. Miládka dorazila i s Aničkou, ale obě jsou jako na trní. Neustále se dívají na hodinky a pomrkávají na sebe. Mají tajný plán a u babičky Vávrové se nezdrží dlouho. Přestože si zatím nenaslinila prsty a nezačala svými teplými slinami drhnout vnučce tváře. Ani nekontrolovala výskyt vší a řádně ostříhané nehty, vůbec nic na nich nekomentovala, a to je podezřelé.

„Nebude babi zvracet?“ šeptá Áňa Jardovi, ten ale poslouchá jen na půl ucha, neboť je plně zaujat svým vyprávěním o psech.

„Nebyli zlí, jenom mě neznali… Vlastně je dobře, že ten dům konečně někdo hlídá…“ vysvětluje několika vzdálených tetkám a shrnuje si nohavici zpátky dolů. Kousnutí se zabarvilo dozelena, psi vzteklinu neměli.

„Nechápu, proč jsi tak nadšený, že tě kousnul pes,“ pokrčí rameny Miládka.

„Tak na psy!“ zvedne Jarda láhev do pléna a z každé strany se mu dostane kladné odpovědi. Jen jeho matka ruku nezvedne. Nepije. Se zapálenou cigaretou odejde mezi ovocné stromy. Jabloně jdou do květu, třešeň už ve větru opadává a trávník je posetý bílohnědou peřinou okvětních lístků. Je tu hezky, ale když je někdo nesvůj, nevnímá to. Je někde blízko? Nebo dokonce mezi námi? Pisatel nepodepsaných dopisů… Návštěvníci se hlasitě smějí, Jarda je dobrý bavič. Jako kdyby společně s vousy ze sebe shodil i toho morouse, který ho v předchozích týdnech doprovázel.

„Kde máš doktorku?“ zeptá se Miládka. Jarda se rozhlíží kolem a pátrá. Pak krčí rameny, vlastně neví, jestli Borskou na zahradní párty vůbec zvali. Noc na dnešek spal tady a netuší, co se děje u něj v bytě. Radka je dospělá, někdy až moc, nemusí ji hlídat. Dohodli se, že u něj v bytě může zůstat, ale už to nevypadá na dlouhý pobyt. V městečku se jí nelíbí, měla by odjet domů. On sám raději couvl, netouží po další terapii. Přesně tak nazvala jejich důvěrné rozhovory. Nezmohla nic, jenom všechno zhoršila a Hanka pak pořídila psy. A je živá! Neutopila se. Jarda dopije láhev a sáhne si pro novou. Asi začne zpívat.

„Paní doktorka příští týden odjíždí…“ zaslechne Hedvika rozhovor a unaveně se pousměje. Jen ať jede, krasotina. Ať si sbalí suvenýry, co tu u nich pořád kupuje, a nazdar.

U sousedů za živým plotem bouchnou dveře a na zahradu vyběhne chlapec. Když spatří Hedviku, zamává jí. Ihned běží blíž a volá na všechny strany.

„Máme neštovice! Máme neštovice!“

Hedvika se musí smát. Taky jde blíž k plotu, přítomnost Vojty Eichlera je jí najednou milejší než pozvaní dospělí.

„Holky ven nesmí,“ oznámí důležitě malý soused paní Vávrové a dá si ruce do kapes mikiny.

„Mají horečku?“

„Proč pořád kouříš?“ zaútočí na ni svraštělé šestileté obočí.

„Už nebudu, neboj,“ Hedvika si sedne na bobek a típne cigaretu do trávy.

„Vidím to!“

„To bylo naposled, přísahám!“ začne s ním hrát hru. Vždyť jsem to jenom držela v ruce.

„Takže chceš přestat? To prý nikdo nedokáže.“

„Já to zkusím. Můžeš mě hlídat, jestli chceš.“

„Tak jo. Přijdeš někdy k nám?“

„Když mě pozveš…“

„Ale musíš rychle, než ty pupínky dostanu i já. Postavíme znova tu garáž?“

„Někdy se domluvíme.“ Je to tak jednoduché. Najednou je všechno tak jednoduché. Proč to takhle nefunguje všude?

„Chceš něco?“

„A co?“

„Na,“ zaloví chlapec v kapse mikiny a pak už natahuje ručku přes plot. V dlani má duhovou kuličku a podává ji překvapené sousedce. Nikdy nic takového nedostala. Je to zvláštní, hezký pocit.

„Hlavně nesmíš říct, že jsem ji vzal,“ přijde vzápětí upozornění.

„Počkej… to je ta spolknutá?“ zarazí se paní Vávrová, která držela kuličku proti světlu těsně u svého oka.

„Jo. Nech si ji. Pro štěstí. Abys už nemusela kouřit.“

„No tak děkuju…“ Co říct víc? Je to vzácný předmět se zajímavou historií. Snad ji maminka pořádně umyla.

„Příští týden mi ji vrátíš, jo?“

„Aha.“

„Koho to tady máme!“ ozve se chraplavý hlas Hedvičiny kamarádky, která se taky ocitla pod rozkvetlými stromy.

„Máme neštovice,“ zazní důležitě za plotem.

„Tak to já zase jdu, protože ty teda nechci,“ zachechtá se prastará továrna na železo a odvádí si paní Vávrovou pryč.

„Zatím se měj!“

„Nashledanou.“ Vojta zamává a pak ještě chvíli stojí u plotu. Prohlíží si cizí lidi, ale dlouho ho to nebaví, tak si začne kopat do míče. Hedvika tiskne v kapse dárek. Hezký pocit. Postaví všem na další kafe. Silné a hořké, ze kterého bude stoupat proti slunci voňavý kouř. Kéž by voněl i jí. Když snese i vysranou kuličku… Zvuky zahradní párty se slévají dohromady v šedivý hukot a paní domu píchne v srdci smutek. Ze zelených stromů, z Jardova hlasu, z okamžiku teď. Jsou tu všichni, a přesto něco chybí. Něco z dětství, nebo něco z budoucnosti, na co se lze těšit.

4. Bábovka

„Promiň, nemůžu pít…“ odkašle si Radka a nasucho polkne. Pak odstrčí kouřící hrneček s čajem stranou.

„Možná později.“ Hanka se posadí ke stolu naproti návštěvě. Doktorka je vyvedená z míry. Nemůže uvěřit proměně, které je tu svědkem. Strnadová je čistá, učesaná a hlavně klidná. Kuchyňská zástěra s kapsou na břiše už pamatuje své, ale hospodyňce padne dokonale. Hanka se spokojeně natáhne přes stůl a vezme Borskou za ruce. Ta ucukne, neplánuje s pacientkou bližší kontakt.

„Jsem tak ráda, že jsi zase přišla. Minule jsem to nebyla já,“ opět se snaží vzít Radku za ruku. Ta se ale dotýkání stále brání. Vrazit jehlu by samozřejmě šlo i do hřbetu ruky, ale spolehlivé to není. Hana je vyhublá, všude šlachy a tvrdé kosti a pokus je jen jeden. Plán zaútočit na nepřítele je navíc narušen neobvyklým vývojem situace. Pacientka jako by na ni čekala. Vítala Radku už na příjezdové cestě. V ruce držela hrábě a tvářila se vyrovnaně. Práce šlechtí… Jen hlupák by ale téhle habaďůře věřil. Práce možná na čas hubí špínu, ale deformaci v mozku neléčí. Překvapená Borská neodporovala. Nechala se odvést do vyvětraného přízemí domu a posadit ke stolu, jehož středu vévodila domácí bábovka. Je přece neděle. No a co? Minule neděle byla taky, a Borská pak musela s nohou na pohotovost.

„Pořád se učím žít bez maminky…“ vzdychne hostitelka a smutně se zadívá do země. „Snažím se! A všechny prášky zase poctivě beru!“

„Kdo ti je píše?“

„Jednou na poliklinice… a teď bych zase potřebovala…“ zalže.

„Co všechno?“

Hanka začne vyjmenovávat názvy léků a jejich dávkování. Pamatuje si to dobře. Radka kýve, ale netváří se důvěřivě. Přitom právě ona tento způsob kombinací naordinovala. Kdyby bylo po jejím i teď, okamžitě by léčbu změnila. Jenže usměvavá tvář mladé Strnadové jí do karet nehraje. Chtěla to tu skoncovat a zavolat, jak se říká, rychlý odvoz, místo toho je zatahována do detailů, které ji nezajímají. Najednou sama cítí psychickou únavu, jejíž tíha krystalizovala několik let. Hančina intonace, její stydlivé, sklopené oči, mírně ohnutá záda nebo způsob, jakým proplétá prsty na rukou. Tohle všechno vrací čas zpátky na začátek a vysává současnou energii. Borská už nemá sílu na rozhovory o dětství. Jakmile bude na řadě, volá na kliniku.

„Snažím se řídit podle tohohle sešitu,“ natáhne se Hanka na kredenc a pak uprostřed stolu rozevře šedivé papírové desky.

„Psala to teta Málka, než mi dům odkázala. Je tam všechno.“

„Cibuli zalévat ráno? Okurky ke kořenům? Co to má být?“

„Přece instrukce. Budu je dodržovat. Zkusím to tenhle rok a pak se uvidí. Už se tak těším!“

Už se tak těším! Doktorka moc dobře ví, co tento obrat u pacientů znamená. Těšit se na něco je výhra. Konec dlouhé cesty, kde si všichni podají ruce a poplácají se po zádech. Pak už se neuvidí, vyléčený jedinec je z karantény vypuštěn zpátky do dravého světa, statečně si pluje po své trase a večer si konečně upřímně říká: dnes byl krásný den.

Hanka nečekaně vstane od stolu a jde k Radce. Skloní se k ní a snaží se ji obejmout. Radka se trochu brání, ale nakonec se poodsune, aby bylo pro jejich dojemné shledání patřičné místo a bylo to pro obě pohodlné. Jak je studená a tvrdá. Borská najednou nemůže dýchat. Nechce mít na sobě Hančiny ruce! Visí na ní jako mrtvé dítě.

„Ne!“

Hanka se narovná a překvapeně se na Radku zadívá.

„Nesmíš se předávkovat,“ vypadne nakonec přidušená věta.

„Napíšeš mi nový rozpis. Zopakujeme si to spolu?“

„Určitě…“ Co jiného se dá na tohle odpovědět? Borská musí otevřít kabelku a vyndat recepty, kterých má s sebou víc než papírových kapesníků. Chvíli váhá, jako by si v hlavě přeříkávala správné dávkování. Ve skutečnosti je jí jedno, co podepíše. Potřebuje se znovu podívat do kabelky, pro jistotu, že ji zase neokradli. Hanka k ní ale poklekne a znovu ji nepříjemně objímá. Tiskne Radce nohy, lísá se jako zahanbené zvíře a pokládá hlavu do doktorčina klína, jako by čekala konejšivé pohlazení. Ničeho takového se nedočká. To už se spíš Borská napije rybího čaje.

„Našla jsem tohle…“ vyndá doktorka nečekaně ještě jednu věc. Růžový svetřík zářící nevkusně na celou kuchyň. Hana mlčky pozoruje kus oděvu, ke kterému se váží nepříjemné vzpomínky.

„Lidi, kteří dávají takové dárky…“ vzdychne doktorka.

„Já vím…“

„Nemyslí to s tebou dobře, Haničko, nikdo z nich.“

Hanička polkne.

„Dávej si na ně pozor.“ Radka se snaží vybavit si tu drobnou dívku, kterou si kdysi oblíbila, ale nejde to. Zezdola se na ni upírají obrovské zelené oči, jako by jí četly myšlenky.

„Zvládla jsem tu změnu. A ty jsi konečně přijela!“

„Je to jen na chvíli. Teď když vím… že je ti dobře… tak se zase vrátím.“

„Musíš tu se mnou zůstat!“ zaprosí Hanka a přisune Radce hrnek blíž. Čichni si! Napij se! Je to jen pro tebe.

„Mám spoustu nedodělané práce. A musím na úřad, přišla jsem o doklady. Asi pojedu už zítra.“

„To už se neuvidíme? Je to kvůli mně? Prosím, odpusť mi to!“

Strnadová klečí a kostnatýma rukama objímá doktorčina stehna. Ta ji konečně pohladí po vlasech, v představách už ale svírá rukojeť kufru, který za sebou velmi ráda přes celé město potáhne. Dojemná scéna. Přetvařují se obě dvě. Borská nakonec s těžkým srdcem odejde a Hanka se přitom rozpláče. Negativní emoce trvají krátce a jsou součástí nedělní odpolední hry. Přesně tak to má být. Takhle spolu jednají dva zdraví jedinci, aby se vzájemně neurazili. Dva zdraví jedinci! Zdraví jedinci! Borská stojí na mostě a pozoruje dům Hany Strnadové z dálky. Je po pláči. Co tohle mělo znamenat? Není možné, aby se Hana za týden takhle zberchala. Bez jakékoliv odborné léčby, a ani s ní. Ona sama má pořád na noze podlitinu, a nepříčetná Hana už cukruje bábovky? A balí je do sáčků a láskyplně posílá ochutnat Jardovi do paneláku? Takhle oficiální medicína nefunguje. Ani žádná homeopatie nebo alternativní přírodní hovadina. Hanino chování ukazuje na schizofrenii. Takový člověk je pro okolí nebezpečný a je otázka času, kdy vyrazí na trh a způsobí něco, co nepůjde vrátit. Mohli by Borskou obvinit ze zanedbání léčby, až Hana místního populárního truhláře roztrhá a pošle ho po vodě? Pořád je to její lékařka a má ji na starost. Nebo už se na poliklinice upsala k někomu jinému?

Z mostu do vody letí slina a dole si ji hned bere proud. Radka se zastydí. Kolem dokola je binec jako po karnevalu v Riu, a ona tu ještě plive. Tak aspoň botou shrne několik banánových slupek k okraji obrubníku, aby po nich nikdo neuklouzl, a pak se zase otočí k zábradlí. Co je na té hladině tak poutavého? Vždyť je to jenom voda. Jak to, že se jí někdo celý život bojí, a pak si k bydlení zvolí navlhlý apartmán, jejž stoprocentně sebere první velká voda, co se přivalí? Přijde velká voda. Nebylo by to nejlepší? Když už se člověk na nic netěší? Spláchnout to do odpadu jako špínu z rukou. „Vzpamatuj se,“ prohlásí Borská nahlas. „Těším se do vlaku, těším se na svoji postel a peřinu. Na všechny restaurace a podniky, kde skvěle vaří a kde mě denně vyhlížejí. A já pořád nejdu.“

A tak se Radka vrací na řečovické sídliště. Vyhýbá se všem banánovým slupkám a snaží se nic si o tom nemyslet. Netýká se jí to. Takové to tu bylo, je a bude a vyřešit to musí jiní. Ona ne. Místo odpočinku a dovolené nasála v malebném městečku cizí tíhu, marnost a neurvalost, a proto odjede pryč. Oželí objímání rozkvetlých stromů a trhání kytek, zbytek jara si prohlédne z vlaku. Zítra ráno jedou dva. A jestli do té doby nedorazí Vávra domů, nedozví se, kdo bábovku pekl, a Radka si zavolá taxíka, aby ji i s kufrem odvezl na nádraží. Věci má téměř sbalené. Už jen přespí, ustele postel a napíše poděkování na papír. Těším se na to, usměje se Borská. A opravdu to tak je. V opuštěném bytě vládne ticho, doktorka poklidí věci v pokoji pro hosty a pak zapne televizi. Během zpráv zjistí, že jí něco chybí. Kristepane. Kabelka plná injekcí!

5. Jak se volá déšť?

Někdo žije nahoře na břehu a někdo jenom dole pod vodou. Někdy je každý z vašich rodičů z jiného světa, dojde k magickému spojení a vy pak čerpáte výhody z obou stran. Zprvu to bolí a proměnu, která obrací vaše tělo naruby a pak ho rozevírá, proklínáte. Měli jste být mrtví. Měli jste padnout z výšky do vody a rozbít se o beton. Skončilo to jinak. Řeka kvete a vy s ní. Odnáší stovky bílých lístků jenom proto, že větru se zachtělo proletět korunami a pak se vyválet v trávě. Krajina se plní žlutým pylem. Je jen jediná věc, která by si s jeho vedlejšími účinky dokázala poradit. Déšť, jenž nepřichází, a proto se teď o něm ve sdělovacích prostředcích nepřetržitě mluví. Každý ho potřebuje, každý na něj čeká. Nikdo ze světa na břehu ho však neumí zavolat.

Existují tvorové z masa a kostí, kteří obloze rozumějí a dokážou nepřítomné mraky oslovit na kilometry daleko. Vycítí přesné množství vlhkosti v okolním vzduchu a podle toho se rozhodnou, kde stráví svůj čas. Na schodišti do sklepa se za dlouhé roky nezměnilo nic. Kapky vody se zde stékají v jakoukoliv roční dobu a i v největších vedrech tu běhá po zádech mráz. Hanička slyší hlasy. Teď už je dospělá, ale sedí tu objímajíc si kolena stejně jako kdysi. Poslouchá rozhovory, které pochytaly kamenné zdi v době, kdy už tu s matkou nebydlely. Jejich tehdejší odchod byl to samé co úder sekyry do živého masa. Krvácelo se hromadně. Bětuška mlčky, se zaťatými rty. Hanička plná otázek, v cizí škole a s desítkou nových zákazů v zádech. Babička s pochopením a bolestí, kterou před svými dcerami pečlivě skrývala. Milovala je obě, řešení neměla žádné. Dědeček si ho vymyslel napřesrok. Nikdo ho neviděl kupovat provaz, ale pro tuto příležitost si pořídil nový. Chtěl mít jistotu, že se nedozví, jak to bylo dál. Volali ho k večeři. Jejich znepokojené hlasy doléhaly až na schodiště, kde se voda slévá na počkání. Starý Strnad si nikdy neodpustil, co provedl. Vždyť jsem ho zabil. Vždyť já jsem jí ho zabil! Zabil jsem ho jim oběma. Copak takhle se chová tchán?

„Nezabil, dědečku! Nezbil jsi ho!“ volá Hanka do tekutého sklepa a vidí dvě mrtvé nohy, jež se nedotýkají podlahy. Vždyť žije, přichází k nám tou studnou. Topůrko bylo dřevěné a řeka ho časem ohladila. Čepel se přizpůsobila zádům a teď je jako hřbetní ploutev. Udělal jsi z něho mrzáka, který se na dlouhý čas stáhnul ke dnu, v podobě ryby nemohl téměř plavat a neustále ho to otáčelo břichem vzhůru, ale svět jsi o něj nepřipravil. Měl jsi s rodinou zůstat, ještě nebylo dobojováno. I když… proč si všichni myslíte, že se chce voda prát? Je to mnohem jednodušší, příroda je bezelstná. Vždyť ona si jen ve své nesmrtelné skříni třídí semínka. Rozhazuje je do země, zalévá a nakonec sklízí. Nic víc. A nikdy by ji nenapadlo netěšit se. Respektovali jsme ho, zaklapají ústa v hlavě na zlomeném krku. Ale on nerespektoval nás. Nikdy jsme neubližovali vodě. Přesto se vháněla na naše pozemky a plundrovala. Co po jejím odchodu zbylo, to shnilo. A my jsme se znovu postavili na nohy a znovu a znovu začínali. Vysoušeli a větrali, pořád dokola. Vždyť to byl náš dům! Náš domov. Já vím! Já to vím, křičí komůrka rybího srdíčka.

„Už jsem zpátky,“ řekne dospělá Hana a zvedne se z chladných schodů sklepa. Nemá zapotřebí sbírat vlhkost do dlaní, je zázračnou podmnožinou dvou světů, z kterých čerpá to nejlepší. Cítí napětí a zkusí ho zužitkovat. Rozumí minulosti, i když by si přála, aby se odehrála jinak. Aby ve snech neslyšela babiččin pláč. Aby neviděla, jak si teta Málka stříhá své dlouhé, rozcuchané vlasy a posílá je po proudu, hned jak otce pohřbili. Stála přesně v místech, kam se její dospělá neteř nyní přišla domluvit s větrem. Volá mraky, které zatím nejsou nad krajem patrné. Málčino poslední rozloučení navěky plane pod hladinou. Oblékají se do něho líni, když se chtějí líbit. Dlouhý cop přivázaný k prastaré trubce, která přiváděla na zahradu vodu. Jednotlivá vlákna slepili brouci a dohromady je zapletly pijavice. Nebylo to těžké, vody bylo málo a síla proudu nijaká. Povodeň přihnavší se na konci srpna pak odnesla vlasy i s rourou. Kdo má však oči dokořán, vidí je i teď. Velké zelené oči. Už umí zaostřit do stran, v podobě rybky, žáby nebo velevruba. Ryba umí roztočit vír. Vír stáhne do kola smetí a rozdrtí ztrouchnivělé větve. Rozdovádět dno je zábava, ale teď si Hanička nechce jenom hrát. Vzteká se jako kdysi v lidské škole, když jí něco nešlo. Jak se volá déšť! Velký déšť! Chce to sílu. Kde ji mám vzít! Pevněji zatlačit už neumím. Síla je vůle. Ale já chci! Vždyť prasknu, jak strašně moc to chci! Soustřeď se. Přidej. Kde jsi? Chci tě vidět! Vím, že se na mě díváš! Copak vy lidé na sebe pořád potřebujete vidět? Nestačí vědět, že jsem tu celou dobu s tebou? Ne! Už nejsem člověk. Ukaž se, abych měla jistotu. Chci vědět, kdo mě učí. Předveď mi sám, jak stáhnout vodu na zem! Tatínku!

Hanka skočí do vody a vší silou kope skvrnitýma zadníma nohama. Zaleze pod kořeny stromů, kam už ostatní žáby nakladly vajíčka. Teď se jenom čeká. Až se vylíhnou pulci nebo až se objeví táta. Ten má nejraději podobu parmy a rád vyskakuje proti proudu. Památná člověčí část v Haně ho však prosí, aby zahodil kostým a směla ho chvíli obejmout rukama. Takhle je to pohodlné pro ni a takhle se nejlépe soustředí. Suchozemský tvar je pro ni přirozený, i když u dna nepraktický. Naše řeka není tak velká a hluboká, abychom byli v bezpečí. Stačí, aby tě spatřil kdokoliv od nich, a staneš se kořistí. Vytouženým exponátem, který se časem zkazí, protože vypreparovat to nešlo.

Po srpnové povodni žila Málka s matkou několik měsíců mimo dům. Přestaly se věnovat zahradě a nestaraly se ani o vyplavené přízemí. Našli se dobrovolníci, kteří zprvu pomáhali. Vyklízeli a vysoušeli, povzbuzovali a plácali po ramenou, i když ze světa zmizel jakýkoliv důvod k radosti. To mají Strnadovi barák zase zvelebit, a pak čekat, až si pro něj živly přijdou? Od Bětky s Haničkou už nedostaly žádné zprávy. Dvě sestry navlas stejné, a přesto každá jiná, se už spolu nikdy neviděly. Hanička si na nové prostředí zvykala těžko a po několika záchvatech agrese při vyučování a následném pokusu skočit z mostu do řeky přímo na škole v přírodě jí byla doporučena odborná psychiatrická léčba. Vyšetření byla nepřesná a data zavádějící. Dívka byla nedůvěřivá a její matka nemluvila. Nebyla němá, jen měla málokdy důvod věnovat světu ze sebe něco tak základního, jako byla slova. Po několikaletém neúspěšném hledání řešení stanula Hanička Strnadová i se svou utrápenou maminkou tváří v tvář paní doktorce Radce Borské. Ta se s nimi nechtěla bavit o minulosti, ale pozvala je na slavnostní oběd. Poručila si několik chodů a mlaskala tak, až se i Haničce začaly sbíhat sliny. S diagnózou a odpovídajícími léky se nespěchalo a to bylo dobře. Borská netlačila na pilu. Jako jediné se jí podařilo skamarádit se s dvojicí nemluvných žen, zvala je do divadel, na výlety a přednášky a oběma časem zařídila i jednoduché zaměstnání. Když se později rozhodla pro soukromou praxi, matka a dcera Strnadovy patřily k její přednostní klientele. V tu dobu braly obě silné léky, díky kterým byl život uříditelný. Vzpomínky přestaly existovat. Nadobro. Jen tímto sterilním způsobem měnil čas kalendáře na zdi, aniž by to bolelo.

Vítr přejede hladině proti srsti a táhle zahučí pod všemi jejími mosty. Prosviští korunami stromů a vystřelí směrem ke slunci. Nad zelenajícími se poli se roztočí kola prachu. Nezvyklé teplo možná skončí první bouřkou. Nebe změní barvu. Všudypřítomná modrá zbledne a nasunou se první mračna. Pokud bude dost síly. Pokud bude vůle. Pokud si učitel se svým žákem porozumí.

6. Hedvika má provazy

„Nádhera…“ špitne pro sebe, když v kanceláři rozbalí balík, který kurýr právě dovezl. Jsou v něm tři kotouče provazů, každý z jiného materiálu. Dneska se dá sehnat všechno. Kdyby tak šlo i ten strach, který nemá ohraničení, vyndat z hrudi a zabalit do obálky. Odeslat ho na jiný kontinent nebo někam, kde funguje skládka nevyžádaných matérií. Takže provazy už mám. Co teď? Co mám dělat teď? Nepřijde žádný další dopis s instrukcí? Jaký je další postup? Hedvika Vávrová zkontrolovala schránku doma i v práci, ale záhadný pisatel se neozval. V sousední kanceláři je ticho, Miládka má dovolenou. Jela do nějakého akvaparku na druhé straně republiky. S holkou a prý i s přítelem! Heda se ušklíbne. V téhle rodinné větvi je všechno dávno plané. Kdyby si ovdovělá Milada nikoho nenašla, rozčilovala by tchyni svou neschopností. Ale když teď někoho má, je to snad ještě horší. Jardův bratr je zakopaný v zemi, ale jeho žena si začala znovu žít! Není to zrada? Podvod? Nebo co je vlastně správné? Hnidy, hnidy, hnidy! Všechny jsou stejné a ze všech se vylíhne parazit! Ať se Milada v bazénu třeba rozpůlí, není to fér. Hedvika se bude snažit na to nemyslet. Vydržet to a neřešit. Svou pozornost a síly musí nasměrovat jinam. Jeden syn je mrtvý, ale ten druhý se má čile k světu. Zamilovanost mu svědčí, i když s objektem jeho touhy to ještě bude těžké. Co když však Hana zplodí děti, kterým Hedvika nakoupí celé hračkářství? Ona by jim nikdy nedovolila polykat kuličky. Mohla by Hanu vůbec někdy tolerovat, jako kdysi Miladu? Mohla by ji naoko přijmout do rodiny, když to Jardovi udělá radost a bude se smát tak jako na nedělní oslavě? Nejdřív ale proběhne čistka. To, co lezlo z té studny a okořenilo současné dny rybinou, se musí ztratit. Chytila jsem krysu, ježka i psa, a chytnu i tuhle potvoru. Vávrová odstoupí od krabice s provazy a vykoukne z okna kanceláře. Zavolá na chlapy, ať jí pošlou pro Srostlíka. Svěří mu speciální úkol.

„Je to hodně důležitá věc,“ začne mu mazat med kolem pusy. Srostlík je mimořádně zručný a jenom on tuto zakázku zvládne. Nikomu to neřeknou, klient žádá zachování diskrétnosti. Srostlík sám vybere kvalitní prkna, nebude na ničem šetřit. Stěny bedny, kterou vyrobí, budou pevné, ale dovnitř musí proudit i vzduch. Nesmí to však vypadat, jako když se na vozíku za autem veze prase na porážku, to rozhodně ne. Bude to bytelná vzdušná truhla s petlicí na zámek. Poslední past, která Hedvice Vávrové ve sbírce chybí.

Kulhavý Srostlík přikyvuje a cení hnědé zuby, velmi rád se zavře do dílny a bude stloukat, venku tak nepříjemně fouká a všichni mají piliny v očích. Vlastně chtěl i on s Heduškou mluvit. Taky pro ni něco má. Vyhrál to v kartách v hospodě od známého, který to zase sehnal u vetešníka na náměstí. Mimochodem, za nedělní odpoledne vydělal Grulich přes šedesát tisíc! Řečovická mládež se posadí na zadek. Jak může vydělat tolik prachů za krámy po mrtvých dědcích? Ale co, jde to na dobrou věc, děti už nemusejí prodávat kytky v ulicích. Hedvika přikyvuje a čeká, s čím se Srostlík vytasí. On zatím důležitě hledá ve své peněžence. Pak to pleskne na stůl. Občanský průkaz Radoslavy Borské. Prodán na trhu za tři tisíce korun českých.

„Můžete to nějak použít,“ cení zuby Srostlík. Můžete to použít proti ní. Hedvika bere doklad a překvapeně si ho prohlíží. Tohle se opravdu může hodit. Občanka za tři tisíce, to by jeden neřekl. Co je Heda všímavému zaměstnanci dlužná? Srostlík vrtí hlavou, nestojí to za řeč, vždyť to vyhrál. Výborně, zamyslí se Vávrová. Se Srostlíkem chybu neudělala. Je na její straně. Má sílu a zbytečně se nevyptává.

„Vrátíme jí to…“ oznámí Hedvika a do okna, teď už naštěstí zavřeného, se opře prudký vítr. Ano, všechno jí vrátíme. Přijela šťourat a vyšťourala hada, jehož řeči nerozumí. Přijela dát Jardu s Hanou zase dohromady! Potřebovala by přehnout přes koleno a nasekat na holou. Celé město už ji zná a Vávrovi jsou kvůli tomu středem pozornosti. Jako by potřebovali poradkyni! Vždyť si ta Borská ani doklady neuhlídá, co tu komu chce proboha kázat? Vrátíme jí to. Nebo se s ní zkusíme domluvit? Přitáhneme ji na naši stranu? Kolik lidí bude zapotřebí, aby se zátah vyvinul příznivě?

Srostlík odešel rovnou do dílny. Hedvika je najednou vděčná za jeho ochotu. On udělá cokoliv. Nebo se tak tváří. Znají se roky, a pořád si vykají. Tihle dělníci pilu kdysi rozjížděli a postupně tu i stárnou. Vědí o všem, co se v průběhu historie dělo. Zažili dobré časy, pamatují malé kluky Vávrovic, jak se třesou, aby mohli chvíli řídit nakladač. Slyšeli jejich hádky i hry, skládali s nimi odborné maturity. Potom Tomášova svatba a narození malé Aničky. Hedvičiny rady, jak správně kojit a jestli vůbec. Neštěstí. Pohřeb. Rozvod. Malý Jára, ten odstrkovaný, přehlížený a neschopný, je najednou spolumajitelem podniku. Matka mu nevěří. Jako jediná ho totiž nezná. Podceňuje ho, ale má dost starostí sama se sebou… Prázdno je tíživé a nevejde se do žádné z tašek. Okolní svět se točí dál. Všechno jde samo. Chlapec je šikula. Hedvika je poslední, kdo si toho všimne. Po měsících truchlení a sebepoškozování se na mladšího syna konečně upne. Slunce zase svítí i na ni a pila prosperuje. Inovace strojů. Odměny stálých zaměstnanců. Někteří z nich čekají na příležitost. Někteří z nich Hedviku Vávrovou tajně okukují.

Je mi to tak líto… Hedvika myslí na Jardu. Moc dobře si uvědomuje, jak se chovala dříve a co všechno by jí mohl vyčíst, kdyby byl jiný. Jenže on je takový, jaký je. Bezelstný. Jeho matka bývala nespravedlivá, ale pořád to může napravit. Už to nepokazí. Ještě toho mají hodně před sebou, Jarda dokonce celý život! Bude v bezpečí… nedopustím, aby se mu něco stalo. Aby mu někdo ublížil. Už nikdy! zařve Vávrová a bouchne do stolu. Buch, buch. Buch. Známý zvuk pronikající do mozku. Udeří znovu, je tu přece sama. Počítač se třese, tužky se kutálejí. Už nikdy! NIKDY to tíživé prázdno!

7. Borská jede na nádraží

„Tak kam?“ zeptá se své dnešní první zákaznice řečovický taxikář. Borská nedýchá. Je to zase on. Už se to veze. Tohle je zlý sen. Probuzení z něho je však nadosah. Za devatero horami a devatero řekami, kam dneska dopoledne jedou dva osobní vlaky.

„Na nádraží,“ odpoví doktorka Tlusťochovi. Nemá na vybranou, musí do té příšerné počmárané dodávky nasednout a nechat se odvézt jím. Zatím to není tak strašné, ten hajzl sám naložil bez doprošování obrovský kufr a za klientkou laskavě zabouchl boční dveře. Je to nepříjemná shoda náhod, ale už se to děje. Borská se připoutá, zavře oči a soustředí se na svůj dech. Řidič chce zálohu předem. Žena vedle něho se na nic neptá a podá mu stovku. Vyndá ji rovnou z kapsy, jako by ji tam náhodou objevila mezi ostatními papírky. Na nádraží by to mělo vystačit. Zatím se nic nepodepisovalo, takže snad ten ksindl naschvál nevjede na hromadu narafičených hřebíků.

„Dejte můj kufr do úschovny,“ podá zákaznice v cílové stanici Tlusťochovi další stovku. Ten si odfoukne vlasy ze zpoceného čela a beze slov vystoupí. Borská se ani nehne. Je paralyzována zápachem a vlastně i svým strachem. Překonává se ale a nedává na sobě nic znát. Naposledy to sehraje a ve vlaku si pak koupí panáka. Když je její zavazadlo v bezpečí, oznámí: „Teď pojedeme k řece.“ Řidič zakoulí očima, ale neříká nic. Jeho úkolem je přece turisty povozit.

U řeky je krásně, i když začal foukat vítr a vhání prach a pyl do očí. Radka Borská nehne brvou, zeleň za okýnkem je jí ukradená. Pokukuje po podkožních tkáních svého šoféra a závity v jejím mozku šrotují na plné obrátky. Ruce celou dobu zabořené v kapsách jarního saka se jí potí.

„Budu zvracet, zastavte,“ řekne a vzápětí se rozkašle. Tlusťoch se lekne, tohle neměl slyšet, ten hrozný zvuk dávení. Okamžitě zajede s dodávkou ke krajnici, vyskočí ven a spěchá otevřít dveře u spolujezdce. V autě mu žádná bába blít nebude. Doktorka si drží kapesník před ústy a pokašlává. S vystupováním nepospíchá, všimla si hrůzy v očích podnikatele, a tak to prodlužuje, co to jde.

„No tak, rychle ven!“ bere ji Tlusťoch za paži, i když se doteků štítí. Kdykoliv může přijít sprška a koho zajímá, co bába ráno jedla?

„Nemůžu.“

„Sakra, ženská, vystupte!“

„Podejte mi obě ruce…“ úpí ona, přestože se i jí jeho chlupaté tlapy hnusí.

„Tohle mě tak sere!“ neudrží se taxikář, otočí hlavu a odplivne si. Pak začne vztekle dupat. Jen tak, na místě. „Sere! Sere! Sere!“ Celé dny ho obklopují špinavé zdi kravína, a když vyrazí mezi lidi, hrozí mu tohle? Za co? Proč? Pak se ovládne, chytne bábu oběma rukama, ona vrávoravě vystoupí na chodník a jemu se uleví. Parkují těsně před železným mostem, na místě, kde obvykle číhají policisté. Teď tu nikdo není.

„Dál už nejedete,“ padne rozhodnutí.

„To přejde, chtělo to jen vzduch.“

„Chce se vám blejt, takže nashle,“ rázuje si to Tlusťoch zpátky k autu.

„Počkejte,“ zavolá Borská a sáhne do kapsy. „Něco pro vás mám!“

Vypadá to, že bába štrachá další stovku. To by asi šlo. Jako kompenzace za strach.

„Děkuju za všechno,“ klientka trpělivě čeká, až se Tlusťoch vrátí zpátky. Vždyť ona opravdu žmoulá v dlani bankovku, a dokonce modrou. Zase to jen tak sype rovnou z kapes, nejspíš přespolní způsoby zbohatlíků. Řidič se tváří, jako by měl sníst patnáctý banán, a neochotně se šourá k zákaznici. Peníze ho táhnou jako magnet, mozek se nezapojuje. Borská šustí tisícovkou, hlavu mírně skloněnou, a snaží se soustředit. Nesmí se jí třást ruka. A musí být rychlá. Nechá ho přijít až těsně k sobě a pak to spustí. Sáhne do kapsy, vytáhne připravenou injekci a jehlu vbodne chlapovi do tváře. Původně zaměřovala jeho břicho, ale propocená košile, obvykle nevábně vyhrnutá, je nyní pečlivě zastrčená za pásek a to plány pozměnilo. Doktorka udeří, rychle zmáčkne spoušť a vstříkne sérum pod kůži. Aby to už měl její poslední řečovický případ v sobě, kdyby se rozzlobil a chystal se ji odhodit tři metry dozadu.

„Ty vole!“ ožene se on, jako by ho kousla vosa. Stalo se to poslední, co čekal. Jeho pomalá hlava zatím situaci nechápe, stříkačku neviděl dlouho, leda ve filmu, takže Borská má pár vteřin na ústup. Účinky by měly být rychlé, přinejmenším než si to debil uvědomí a zahájí odvetu.

„Tak ty takhle!“

Sérum nezabírá. Naředěné bylo správně, respektive víc než správně. Uspalo by to koně. Ten teď ale vztekle ržá a chystá se kopnout. Doktorka nečeká a cupitá po chodníku směrem k mostu. Běh do bezpečí však vzhledem k jejímu věku, hmotnosti, podpatkům a nedávnému poranění nohy nestačí, nepřítel vyvíjí větší rychlost. Chytne ji zezadu za sako a otočí k sobě.

„Co to bylo!“ prskne jí do obličeje teplé sliny a natlačí ji na zábradlí mostu.

„Tohle!“ odpoví žena a sáhne volnou rukou do kapsy. Přišla o peněženku i o kabelku, takže všechno potřebné obtěžkává její sáčko s granátovou broží na klopě. Vytáhne druhou, taktéž odjištěnou palbu a vbodne ji podnikateli kamsi do místa pod uchem. Strefila se do zkrabatělé kůže, jež možná patří ještě k bradě, nebo už ke krku, hlavní je, že další preparát proniká tkání do hostitele. Borská se třese rozrušením, oko jí tiká, ale mířila dobře. Tlusťoch patří mezi větší sousta, ale dvě dávky musí stačit. Ještě pár vteřin přemáhá chuť ji zabít… a pak se mu zamotá hlava a jejich dechy se propojí.

„Ty svině malá…“ zatlačí na ni břichem a Borská vyjekne. Snaží se jeho síle vysmeknout, ale dochází jí vzduch a zaplavuje ji panika. Cítí, jak jí z ruky bere peníze. Poslední zbylá bankovka, jež měla být jen návnadou. Bude ji potřebovat, je to její jízdenka domů. Otevřené dveře k bytečku, kde to voní po známém. A najednou je mačkají teplé, tlusté prsty největšího podvodníka pod sluncem. Usni! Borská zatlačí na hromadu masa, pod kterou se dusí. A ono se to pohne! Do očí jí svítí ostré slunce, ale nezdálo se to. Nepříjemný útisk povoluje. Borská Tlusťocha odstrčí a ten se zakymácí. Přestává své pohyby ovládat, rukama si však stále jistí sako své oběti. Ještě mi zbyla jedna, uvažuje Radka. Tu si ale šetřím pro někoho jiného. Tu nesmím vyplýtvat.

„Vypadni ode mě!“ bouchne do měkkého masa. Zabralo to. Už to působí. Neřád se chystá spát. Pletou se mu kroky a vrávorá zprava doleva, pak se mu podlomí kolena a svalí se na zem. Pokud jeho mozek ještě někdy zafunguje, vybaví si větve stromů a paprsky, které pronikají skrz nové, zeleňoučké listí. Víc nic. Ani to, jak jeho prsty povolují a z dlaně mu vyklouzává životně důležitý papírek. Symbol dobrého jídla a zbylých naplněných potřeb. Tisícikoruna dopadne na obrubník těsně k zábradlí mostu a pak si ji vezme vítr, poponese ji výš a prostrčí příčkou, za níž je hloubka nasvícená sluncem odraženým od říční hladiny. V Borské se zastaví srdce. To snad ne! Bankovka sletěla dolů! Žena pohlédne na rozvalené tělo, které už možná ani nedýchá, a odváží se ho obejít. Pak se nakloní přes zábradlí. Ve vodě nic neplave, nejsou ještě v úrovni řeky. Peníze musely letět někam do trávy na břeh. Jejich majitelka musí dolů.

Kolem dokola nic, zatím žádná auta nebo lidé, natož policie. Zrovna když se odehraje souboj a napadený element, na pohlaví nehledě, potřebuje pomoc. Borská se skrz šípkové keře prodírá k zarostlé pěšině vedoucí dolů pod most. Našlapuje opatrně, záda má ohnutá a v duchu si opakuje, že tohle je její poslední dobrodružství v přírodě. Právě se jí vyzul střevíc, jak jinak, přesto se chystá najít tisícovku, vylézt zpátky nahoru a doběhnout na nádraží. Do konce života pak neopustí svoji pracovnu. A jestli zase dostane cestovní roupy, podívá se na prsten, který bude nosit jako výstrahu. Přes veškerou opatrnost se teď i druhá noha ocitá bosá a zabořená do matlavého bahna. Doktorka se sehne pro botu a obě pak nese v ruce, nazout je v tomhle roští nedokáže. Ještě pár kroků, pár drápanců od trní a cestička dýchá volněji. Končí v nevábném šeru pod betonovou mostní konstrukcí. Tam Radka Borská nečekaně spatří dalšího řečovického netvora.

Je to shrbené postižené dítě, nebo neumytý stařec, těžko říct, dřepí to ve stínu na bobku, dlouhé paže natažené mezi koleny. To snad ne, zaječí to v odbornici na lidská nitra. Asi metr od toho hnusného člověka leží její tisícovka. Je tam toho víc, rozbité sklenice, papíry a plastové lahve i prkna z laviček, ale svoji tisícikorunu doktorka pozná. Neví, jak dlouho tu ta špindíra s vykulenýma očima bydlí, a ani její osud nehodlá zkoumat. Vezme papír a uteče. Vejrá to na ni sice výhrůžně, ale pořád je to jenom dítě. Zanedbané a možná i hluché a určitě připravené prodávat odkvetlé narcisy. Takových v neděli na náměstí bylo! Borská toho má dost. Vyrazí. Sotva však udělá krok, divná osoba zasyčí a ještě více se skrčí. Ty máš dost, zavrtí hlavou vetřelkyně a její ruka automaticky zajede do kapsy saka. Jde opatrně dál a nespouští oči z toho člověka. Možná to není hluché dítě… stihne si pomyslet, když to na ni skočí a povalí ji na zem. Během tří vteřin jsou pak oba dva pod vodou.

8. Kéž by pršelo navždy

Vodní smutek má neobvyklou hmotnost. Hanička máchá ploutvemi, ale táhne ji to dolů. Zaklání hlavu a pozoruje zvířený strop, ze kterého zmizelo slunce. Hladinu nahoře zvenčí čeří modrofialový vítr. Je prudký a studený a zavírá lidem v domech okna. Práská dveřmi, hučí na půdách a strhává prádlo ze šňůr. Nad řekou nelétá téměř žádný hmyz a nehybné ryby se schovávají pod kořeny kolem břehů. Z betonové vody od železného mostu postupuje proti proudu nádech neštěstí. Hanička zhluboka dýchá. Má otevřenou tlamu a její lidské slzy mění hustotu tekutého prostředí před jejím rybím obličejem. Cos to provedl!

Začíná poprchávat. První kapky vody přijímá tráva, hladina i koruny stromů. Vítr jejich dopad čeří a maluje tak na zaprášeném povrchu silnic různorodé mokré obrazce. Hanička zatne zuby a déšť zhoustne. Zaječí a nad městem se konečně protrhne nejtmavší mrak. A zatímco se kůstky jejích ploutví mění zpět na lidské prsty, ženou se od lesů další a další chuchvalce mlžného temna. Zahodit ocas a vykopnout střídavě oběma nohama je snadné a v den, kdy nezemřel člověk, to je i zábavné. Teď ale ne. Nechoď za mnou! Nevím, kudy mám plavat. Jak na tebe nevidět. Kde se schoulit. V jaké podobě se lítost lépe snáší? Najednou mi neporadíš? Tatínku! Táto! Copak je to takhle snadné, ovládnout smrt? Prší! Já už to umím! Prším nad celou krajinou a cítím váhu veškeré nové vody. Bude jí hodně. Vykřiknu stesk pod vodou a je z toho další plný oblak. Držím ho nahoře jako slzy nahromaděné mezi víčky a je na mně, kdy pevně zavřu oči. Lidé se zavírají v domech, ochlazuje se, příroda se chystá pít. Kolik jí dáme? Neplav za mnou! Ráda bych se ti pochlubila, ale nechci se k tobě přiblížit. Z neštěstí plyne neštěstí a celé to řídím já! Stydím se jako člověk a jako to druhé jsem na sebe pyšná. Neplav už! Zabil jsi moji druhou matku.

Za hodinu už jsou na chodnících louže. Větve stromů jsou omyté od pylu a další vláha se vsakuje pod povrch ke kořenům. Tráva se narovnává a připravuje sytější barvy. V přívalech vody jsou louhovány veškeré jarní odpadky, včetně zavalitých taxikářů. Studené kapky mají blahodárný účinek, promočení lidé povalující se v blízkosti mostů se probouzejí a otřepávají. Pak nasedají zpátky do aut a i přes dvojité vidění a ukrutnou bolest hlavy startují motor. Rychle odtud pryč. V protisměru. Na zemi po nich zůstává suché místo ve tvaru lidského jedince, ale i tato stopa je pomíjivá. Z přeháňky se stala vydatná průtrž, která hojí praskliny na polích a záhonech. Dešťová voda chutná rybám docela jinak. Vyhlazuje starosti jako žádný jiný existující lék. Vyplazený jazyk žáby má stejnou žízeň jako lopuch v lese, čerstvé kapky se stékají dohromady a uprostřed se zatočí do srdíčka, které to polkne dál. Stejně jako věneček svázaný z pampelišek vznáší se Hanička na hladině, vlasy rozpuštěné, ústa i oči dokořán. Obloha je nízko a dotýká se jejího nahého břicha. Když zvedne ruce do výšky, proplétají se navzájem. Každé sousto je plné energie, takové, jakou neobsahuje žádná lidská potravina. Kéž by pršelo navždy. Kéž by pršelo navždy. Jsem sama. Jsem sama a jsem plná života. Haničce se zasteskne. Otočí se a jako had se vlní ke břehu. Nechává si omývat záda a přitom pozoruje dům v dálce. Je nádherný a je celý její. Pro teď to však nestačí. Teď není jako každý jiný den. Kam teď má jít? Jak stráví blížící se noc? Ve vodě, nebo na souši? Komu odevzdá smutek a touhu? Kde je druhá polovina její dvojice, když otce si vidět nepřeje? Jak najít své hejno, přivolat ho a připojit se k němu?

Přímo pod železným mostem se dnes ze světa ztratila část její minulosti. Celé období rané dospělosti, které strávila v dalekém městě, zavěšená do své nešťastné matky. Doba, kdy nerozuměla jejich existenci a nic na světě nebylo pohodlné. Kromě zapíjení léků. Čím více tekutiny, tím dřívější útlum citů a potřeb. Z této hrbolaté cesty zbyly pacientce Haně Strnadové dva střevíce na tlustých podpatcích. Sebrala je ze břehu. Radka a její úsměv. Její fialková vůně. Brož s granátem na klopě saka a nafouklý, bílý prsteníček, ze kterého možná časem sjede do bahna těžký prsten. Hanka tudy už nepoplave. Bude se místu zkázy vyhýbat a je ráda, že je to daleko po proudu. Alespoň se to k ní nebude vracet s mlhou a nepopluje to k jejich domu se spadaným listím. Smrt zůstane v dálce jako dělicí čára. Mrtvé tělo Radky Borské zašněrované k betonovému dnu je odteď hranicí mezi zlým městem a jejich nevinným sladkovodním světem.

Déšť zesiluje. Hanka vyleze na břeh a chce se vrátit domů. Pramínky vody stékají po jejím hubeném těle, navazují na šňůry zmáčených vlasů. Pak zaregistruje přítomnost cizího stínu. Nesvítí slunce, ale déšť vyplavuje do trávy zlé myšlenky, ty jasně čitelné stopy vetřelce. Jsou jako tlesknutí černých dlaní před očima, varování. Pád na zem a spokojené svíjení v podobě dešťovky. Ta dýchá celým povrchem těla, rozpíná články a škrábe se o kamení. Mohla by zalézt pod zem, aby ji nezvaný příchozí nerozšlápl, ale neudělá to. Ten, kdo obalamutil hlídací psy uzenými kuřecími stehny, nebude šlapat mezi bahnitými záhony. Viděl toho dost. Potvrdil si domněnku a utíká pryč. Bude žalovat. Napíše další dopis, nebo se rovnou zastaví na pile a všechno to tam poví. Co třeba? Že se u vody dějí hrůzostrašné věci? Že Strnadová dýchá pod vodou? Tomu se Hedvika Vávrová vysměje. Nebude lepší znovu ji do vily poslat? Ale studnu už minule viděla! Nepije kafe a přestala kouřit, musí přece sama chtít tyhle problémy jednou provždy vyřešit.

Ztraťte se! Ztraťte se všichni, smrtelníci, nebo vás stihne trest. Tohle je můj domov, tak si běžte do toho svého. Umím zapršet a časem dokážu i to ostatní co tatínek. Voda nezabíjí záměrně, jenom se brání. A v těchto dnech je obzvlášť citlivá na vetřelce. Každý, kdo se zlým úmyslem seběhne pod most, spatří betonový hřbitov a své jméno splývající ve vitrínce utonulých. Kdo drze prolézá děravou klecí, dráždí polekané zvíře uvnitř. Je zahnané do kouta, už nemůže uhnout dál. Dusí se a vrčí a je otázkou času, kdy se zakousne.

9. Jarda veze dárek

Heda je celá promočená. Jede z pily domů, ale chce ještě mluvit se synem, v práci ho nestihla, telefon nebere, takže se zastavila přímo u něj v bytě. Na chodbě paneláku si otřepává z bundy vodu a vyhýbá se roztaženým deštníkům, které se suší v přízemí. Zdalipak je jeden z nich naší paní doktorky a zdalipak paní doktorka ví, jak se na chodbách krade? Jestli nebude protivná, Heda ji na to upozorní. Ale proč by byla, nalezená občanka pro ni bude událostí roku.

Vávrová zazvoní, a když nikdo neotvírá, loví v tašce klíče. Zazvoní ještě jednou, zaklepe a pak si odemkne. V potemnělém bytě nikdo není. Zavolá Jardovo jméno, ale je jasné, že domů se ještě nevrátil. Je tu ticho a poklizeno. Pokoj pro hosty prázdný. Že by Borská odjela? Bez rozloučení? Jardova matka nahlédne do všech místností. Nikde nic. Kroutí hlavou a zvažuje, jestli nenapsat vzkaz na papír. Zavrhne to. Jarda není malý a ona by zase vypadala, že přišla šmejdit. Jde se do předsíně zase obout. Pak si všimne hrnečku s nedopitým kafem na konferenčním stolku. Asi doktorce Borské nechutnalo. Vypadá to, že jsou na tom obě dvě podobně. Viděla snad bába u řeky taky skřítka, co jí pomíchal chutě na jazyku? Kdyby nebyla tak moralizující, mohly spolu dávno spolupracovat. Mohly Hanu skřípnout spolu a někam ji umístit. Borská by zajisté věděla, jak na to, kontaktů musí mít! A ty její korále a brože! I rtěnky docela ujdou, musí Hedvika uznat, když si prohlíží ocucaný hrnek, ta bába má teda kuráž! Ze zvyku to odnese do kuchyňského dřezu. Jestli Borská odjela, bude jí doma chutnat líp? S tím vším, co u nich viděla a prožila? Možná teď leží ve vlastní posteli a užívá si horké kakao. Cestu vlakem a náhlé ochlazení s deštěm sice odskáče rýmou, ale to bude všechno. Za měsíc si na Řečovice ani nevzpomene. Přitom oni všichni v tom jedou pořád. Hedvika vzdychne, pak vyndá občanský průkaz s legrační fotografií a položí ho na stůl. Nenapíše k tomu nic. Zamkne dveře bytu a pospíchá do auta. Kam sakra Jarda šel? Snad ho nenapadlo jít do vily, tam jsou přece vzteklí psi…

Ale Jarda není ve vile. Se svým známým právě nacouvává otevřenou branou do liduprázdného areálu pily. Přijeli s obrovským manipulačním vozem na přepravu lodí. Budou se rozdávat dárky. Město dostalo déšť a obyvatelé spokojeně zalezli. Jardovi od rána buší v hrudi neklid. Hoří mu tváře i čelo a má dojem, že někdo volá jeho jméno. Když se otočí, zaregistruje jen poryv chladného větru. Než se spustil liják, rejdilo po dvoře několik pilinových vírů a mimo dílny se téměř nedalo dýchat. Nakonec uvnitř zůstalo jen pár lidí. Srostlík vedle stloukal nějakou krabici. Tvářil se tajemně a důležitě, ale nejspíš je to obyčejná ohrada na přepravu prasat. Jarda má svou práci hotovou. Teď ji opatrně naloží a nechá se odvézt několik kilometrů za město. U soutoku se pak pomalu odrazí a vydá se na výpravu. Nechá řeku, aby si na něho zvykla. I nové plavidlo se musí seznámit s vodou a svým kapitánem. Svírá se mu z toho všeho srdce, jako by se zamiloval teprve včera. Tlak v zavřené lahvi však střídavě sílí už přes půl roku a tajemné hlasy oznamují, že psi jsou dnes zamčení v řetězech.

Hedvika je doma. Zajede s autem do garáže a pak obejde barák. Zahrada je zalitá a čerstvá a mezi stromy se snáší šero. V poštovní schránce nebylo nic, ale něco překvapivého čeká v jedné pasti pod prkny. Musela sklapnout před pár minutami, úlovek se ještě hýbe. Vávrová nedbá velkých studených kapek, co jí padají z větví za krk, a klekne si do trávy. Potkan s dlouhým ocasem. Byl zvědavý a mlsný, ale do hlavy to neschytal. Ještě žije a trpí. Svíjí se a píská. Hedvika strnule zírá na to nadělení a neví, co má cítit. Radost to nebude, té nejde poručit. O jednoho potkana víc nebo míň, tahle jednohubka jí smysl života nezhmotní. Letos už ne. Má dost kladení malých pastiček, přestává ji to bavit. Raději by taky stála s nějakými malými dětmi za oknem a přejížděla prstem po stékající vodě na skle. Eichlerovi odvedle to dělali celé odpoledne. Taky upekli buchtu, na kterou Hedviku pozvou. Přestože její tělo volá po cukru a slabostí se jí podlamují kolena, odmítne to. Jako každé jiné pohoštění. V hlavě se jí skládají škaredé myšlenky a skrz tuto pavučinu se jí nechce zaostřovat na nevinné děti. Nechce je konfrontovat se špínou, do které ponoří paže až po lokty. Nerada to připouští nahlas, ale má sousedy ráda. Vždyť ji dokonce napadlo, že zredukuje počet pastiček a pozve je k sobě na zahradu. Ne. Nesmí se rozněžňovat. Bude tvrdá. I ona má dítě, které chrání. Jestli se tajemný pisatel neozve s dalšími pokyny do rána, vyrazí k řece sama. S provazem a bez instrukcí. Oblast, kde se zalíbilo synovi, navštěvuje neznámý host, a to rozhodně není pro výchovu jejích budoucích vnoučat žádané.

Loď sjede na hladinu jako nic. Proud je však silný, korytem se valí kalná napršená voda. Jarda musí ihned naskočit a začít řídit. Brzdy vymyslel dokonale. Kotvy má dokonce tři. Protože co jiného by s tím dělal, než zakotvil? Tady u soutoku teď drobně mrholí, mladý Vávra kývne na známého, který kroutí hlavou, ale pak ze srandy přiskočí a plavidlo s pokřikem odrazí. Díky! Zamávají si. Jeď už! A ty na sebe dávej pozor! Hanička mezitím otevírá okna a pouští do domu déšť. Její přání bylo vyslyšeno. Tuší to. Návštěva se blíží i s dárkem. Zatím je daleko, takže nerozpozná, o co jde, ale jejím směrem proudí správné tóny barev a ona si je jistá, že ublížit jí nechtějí.

Plavidlo se pohybuje docela samo, nabralo přirozenou rychlost proudu a není těžké ho kormidlovat. Jarda má horečku. Pluje jen v tričku s krátkým rukávem, přesto má dojem, že mrholení snášející se na něj z šedivého nebe na jeho kůži syčí. S dalšími zdolanými metry se kapky deště zvětšují a jejich počet roste. V místech, kde se koryto zaklikatí, bude hladina kryta střechou stromů a napadané větve plavbu zkomplikují. Loď je velká a těžká, ale voda si s ní hraje, naklání ji a vtéká vyřezanými vchody dovnitř a zase ven. Po nečekaném nárazu potopeného stromu do boku vyzuje vehnavší se proud vody Jardovi boty a je to ještě lepší, naboso se klečí líp. Navíc řeka je tady teplá, jakoby přehřátá z předchozích dnů, taktéž schvácená květnovou horečkou. Láká ponořit nohy a ruce, zašplouchat si a pohrát… Kapitán zahodí zbylé oblečení do rohu a nechává se nést proudem jen v trenkách. Nejraději by z paluby vyskočil a kormidloval svou loď sám přímo z vody, ale ta je v úzkých místech dravá a mohla by převzít velení docela. Jaro. Tohle je jaro. Všechny ty hlasité zvuky, aniž by kdokoliv promluvil. Čas, který ubíhá tak zběsile rychle. Sotva se rozvine květ, stonky už klesají pod tíhou zrajících semen. Chci to zastavit. Ať tahle chvíle trvá věčně. Ať se voda točí v kruhu a ten je napořád náš.

10. Vy to zvládnete, paní Vávrová

Psík vycítí kořist a zatahá za vodítko. Stará paní s ním škubne a snaží se mazlíčka přitáhnout zpátky k sobě, ale musí ještě držet deštník. Vodítko upustí, zvíře se rozštěká a vrhne se na plot. Zrovna u přepychového domu, kroutí hlavou stařenka. Ještě na mě svedou, že prolézám schránky a někoho špehuju. Dělají to tu všichni. Pes naskakuje na plot a může se zbláznit. Jen on slyší bolestné potkaní volání. Cítí jeho umírání a zatoužil kousnout. Majitelka pasti pořád nerozhodla o osudu lapeného, a tak se hlodavec další a další minuty trápí. Na všechny strany v okruhu půl kilometru. Čím menší psík, tím ječivější projev. Lítá kolem plotu jako ohnivá čára, dlouhá šňůra se mu motá pod nohama. V jednu chvíli zakopne a vyválí se v kaluži spláchnutého pylu, ve vteřině je zpátky na nohou a oklepává se. Venčení v dešti je rachot, který vyžene k oknu, nebo dokonce až na ulici, nejednoho majitele nemovitosti ve vilové čtvrti. Hedvika Vávrová je mezi prvními, i když pochybuje, že ten, koho čeká, se jí ukáže.

„Nemáte na zahradě nějaké zkažené maso?“ chce vědět stará osoba, co zase přivedla psa močit na jejich zdi.

„Maso?“ roztahuje zklamaná Hedvika deštník. Zase je to jenom ta lékárnická bába. Nezvládá sebe ani psa, jen špehuje cizí, aniž by ovšem kdy podala solidní informace.

„Může se tu u vás zbláznit,“ ukáže na zvíře zamotané ve vodítku. Jako by za to mohla Vávrová.

„To chodíte venčit i v tomhle dešti?“ Hedvika nečeká, zvedne rukojeť vodítka a začne šňůru rozmotávat. Osoba s prastarým deštníkem, ze kterého trčí dráty, toho schopná nebude. Pes vrčí, třese se zimou a olizuje plot.

„Chodím ven každý den. Podejte mi to.“

„Nastydnete.“

„Děvenko moje…“

„Držte si ho pevně.“

„Musí tam něco bejt…“

„Měla byste jít zpátky, než bude tma.“

„Každý smetí jednou vyplave. Už jste spolu mluvili? Byla tady?“ nedá si pokoj, i když se obrací a táhne psa z kopce dolů. „Však ona přijde. Taky si občas povídáme. Vždycky nějaký maso má. Ale já zůstanu doma, až to přijde.“

„To bude nejlepší.“

„Nebojte se, vy to zvládnete, paní Vávrová.“

Teď už má babka psa nakrátko a odchází ulicí dolů směrem k městu. Přejde trať, obejde náměstí a zamíří do poklidné čtvrti, kde se svou dcerou obývá jeden z řadových domků.

Vy to zvládnete, paní Vávrová. Oslovila ji jménem. Ve městě se o staré Bartákové ví, že neuvažuje dle vlastního soudu, je v podstatě nesvéprávná. Přitom zná každého jménem? Paní Vávrová ještě chvíli stojí v otevřené brance a starou, věčně popletenou osobu se psem pozoruje. Paní Vávrová. Ta, která to zvládne. Nepotřebuje pokyny neznámých lidí. Dokáže to sama. Smířila se s tím. Přitom její tajný přítel celou dobu sedí v opodál zaparkovaném autě a skrz mokré sklo pozoruje ulici. Před Bartákovou se musí skrčit, je nebezpečná a mohla by všechno zkazit. Když je ulice prázdná, vystoupí fantom z auta a jde k plotu luxusního domu. Tentokrát nemá anonymní vzkaz, tentokrát si dodá odvahy a rovnou zazvoní.

11. Shledání

Poslední a nejzáludnější nástrahou je brod. Vody není málo, takže i objemnější plavidlo ho zdolá, pokud se dokáže držet při pravém kraji, kde je největší hloubka. V místech samotného přechodu jsou jako jez vyskládané kameny a právě ty Jardovu loď pevně chytí. Aby mohla pokračovat dál a jako symbol dvojího života nad i pod hladinou vplout přímo k domu jeho milované, musí kapitán seskočit a s mělčinou si vlastními silami poradit. Nadzvednout třímetrovou loď vyrobenou z nejdražšího dřeva však jeden člověk nedokáže. Jarda tlačí, lomcuje, vyvažuje, ale náklad se ani nehne. Zurčící voda kupodivu pořád hřeje a do cílové rovinky by se mohl vydat i po svých, ale tím by se vytratil účel plavby. Bez dárku se u Strnadových neobjeví.

Déšť se mění na drobné, husté kapky. Jako kdyby někdo těsně nad Jardovými zády strouhal mlhu nahrubo. Šimrají a povzbuzují, a i když se to nezdá, přinášejí mnoho vody. Jarda má říční proud po stehna, rozráží ho a obchází loď kolem dokola, pak pokleká a naslepo ohmatává podloží dna. Kameny dole jsou různé velikosti a může se pokusit je rozebrat. Odházet je na břeh nebo na rozbořenou hráz uprostřed brodu. Manipulace s čímkoliv pod vodou připouští méně bolesti a na říznutí o ostré hrany kamenů, ať už do dlaní nebo chodidel, se nedbá. Vávra nepřemýšlí. Pospíchá. Blíží se soumrak a on ztroskotal. Zpod lodi se valí černé bahno a zápach, a i když to člověk nahoře neslyší, pro vodní živočichy je rámus narušovaného dna obrovský. Všichni kolem vědí, že se něco děje. Suchozemec křičí a cloumá povrchem, jako by se chystal roztrhat řeku na kusy. Nevyzařuje zlo, jeho úmysly jsou spíše k pousmání. Není si toho vědom, ale desítky žab v okolí ho se zájmem sledují. Nečekaný návštěvník a jeho manévry rozbíjejí jejich stereotypní koncertní plán.

Konečně se plavidlo posunulo. Nebo to alespoň pohyb připomínalo. Jeho stvořitel si musel nazout boty, lehnout si do vody a spustit se tělem pod příď, aby rozkopal to, co brání jeho cestě. Z hloubky se valí letité usazeniny i zapomenutý strach z raků, který měl Jarda jako malý kluk. Jsou v řece klepetáči i dnes? Už dlouho se o nich nikdo nezmínil, až teď se vzpomínka na ně vzbudila, mezi kameny se v bahně mísí cokoliv. Možná bude třeba potopit i hlavu a uvolnit zátarasy pod samým srdcem lodě. Její břicho bude poškrábané, ale proražené by být nemělo. No tak! Odlep se! Vypluj! Jarda z posledních sil zabere. Většina balvanů zmizela z cesty, co tam na dně ještě může bránit? Dno? Dno samotné? Něco, s čím už nepůjde pohnout? O co se tu snažíš? Jarda zařve. Mokré vlasy se mu lepí na čelo a krvácí z drobných ranek na nohách i rukách. Pak zaslechne zvuk praskajícího dřeva, který přehluší rámus řeky i deště. O nic nejde, říká si v duchu, postavil to dobře. Dával si záležet. Zaplnil tím čas svého zbytečného života. Týdny, během kterých se Hanička hněvala. Odmítala pomoc, útočila na okolí. Trápila se bez matky, chtěla samotu, a přitom ji nesnesla. Potřebovala čas a on jí ho dopřál. Držel se opodál a stloukal loď. Epizoda s Borskou a plán, že by jim dvěma mohla pomoci, nebyly rozumné, ale už se stalo a teď se to přirozeně vytrácí do ztracena. Ta osoba nepochopila, co Hanička potřebuje. Borská chce zachránit svět tím, že pomyslné škodlivé strašidlo zamkne do skříně a zahodí klíč. Ale co když tím strašidlem vlastně nikdo není? Co když je zapotřebí zatlačit spíš na svět venku? Najít dostatek prostoru, vymezit hranice a ty pak respektovat. Musí to jít. Musíme se umět uskrovnit, a přitom zůstat tam, kde je nám dobře. A komu je dobře v ústavu?

V lodi to znovu zapraská. Tentokrát Jarda tlačí zezadu. Spodek je pevný, vydrží to. My dva nebudeme jako ostatní. Plavidlo se konečně posouvá. Pak to jde rychle, překážky mizí a proud zadržované vody loď popadne a utíká s ní pryč. Stůj! Najednou má Jarda prázdné ruce. Ani nenarovnal záda a už musí běžet. Rozráží hladinu nohama, ale v řece se těžko pospíchá, pohyby jsou tlumené odporem hloubky, jež se s každým krokem zvětšuje. Nakonec Jarda skočí a plave a snaží se dohnat koráb, který se vyvlékl z tenat mělčin. Nyní už se koryto jen dvakrát zaklikatí a pak se zklidní do podoby opuštěné zátoky. Hanička si dá ruce před pusu a zakrývá smích. Povedlo se mu nastoupit! Jde to lehce, vždyť snížené vyřezávané boky lodě jsou jako dveře dokořán.

Další ubývající metry Jarda příliš nevnímá. Čím více se blíží k městu, tím zběsileji mu buší srdce. Nejde rozeznat, jestli radostí, strachem, nebo špatným svědomím. Nejraději by vyzkoušel kotvy. Nebo rovnou pádloval proti proudu? Hanka pevně zavře oči a vyšle jeho směrem signál podpory. Teď to nesmí vzdát! My dva nebudeme jako ostatní. Řeka se rozšiřuje a její proud se mírní. Co když dárek nepřijme? Tolik potu při jeho výrobě teklo! Tohle je poslední pokus. Jestli nevyjde, nebude nic. Nic víc. Bude lepší plavbu přibrzdit. Nepodléhat vrtochům vody a rozhodovat si o svém tempu. Hladinu na moment přesekne ostrý vítr. Jako by se odchlípla kůže plandající kolem řezné rány. Vystříkne voda a pak se kůže vrátí zpátky a poryv zaroste. Jarda spatří rozestupující se stromy a vzdálený reliéf podvečerní krajiny. Pozná dům podle rozsvíceného světla? Ne, uvnitř nikdo není, ona čeká venku. Vávra panikaří. Nechce tam. Nechce slyšet verdikt. Tak dlouho bojoval, a marně. Proč by to teď mělo být jinak? Dřepí v neřízené lodi, drží se za kolena a neovládá třas. Horkost a žízeň. Strach. Proč jsou nejdůležitější věci nesnesitelné? Loď najednou sama od sebe přibrzdí a natočí se proti proudu. Je veliká, ale když voda chce, lehce jí zatočí kolem dokola, pohraje si s ní jako s lehkým nafukovacím kruhem. Vysílený Jarda zvedne hlavu. Hanička na břehu se neudrží a rozesměje se na celé kolo.

Nad hladinou je tmavě modré šero, ale Hanička vyzařuje zvláštní konejšivou záři. Čeká nedaleko schůdků a na rozdíl od něho je suchá a oblečená. Zamává na něj. Viděl ji? Je čas zakotvit. Loď se přiblíží ke břehu, jako by si ji přitáhlo neviditelné lano. Jarda se pořád krčí v rohu a neodvažuje se pohnout. Hanka je jiná. Někdo ji vyměnil. Jako by i ona, stejně jako její matka, měla dvojče, zdravé a plné života. Nebo to je někdo úplně jiný a zaslepený muž se jím nechá zlákat, podobně jako kdysi vodník zaměnil obtěžkanou Bětku za živočišnou Málku. Hanička se dotkne hladiny. Jarda je tu. Dlouze se na sebe dívají. Ještě není rozhodnuto. To, co se mezi nimi během posledního půlroku stalo, je těžké a může poslat Jardův dárek pod hladinu. Nebo to samo klesne a odplave a zůstane jen to zbylé čisté, nevinné jadýrko budoucí rostliny. Semínko, jež má nejvyšší čas zavrtat se do země a vzklíčit.

Hanička v dlouhé noční košili zlehka nastoupí na loď a oba pocítí tíhu hranice dvou světů. Paluba je však čarovné místo, které respektuje všechna skupenství. Hlavy sálají podobně. Sedí naproti sobě, vyčkávají. Dvě ze tří kotev se dole u dna přichytí kamenů a s lodí to trhne. Začíná noc, která nikdy nebude dostatečně dlouhá. Hodiny mlčení, mluvení i smíchu. První opravdové objetí. Její paže jsou ledové jako ryba, jeho naopak pálí. Z pravoboku i levoboku vedou nočním stříbrem vydlážděné cesty do vodní říše, na jejíž střeše spolu ti dva proplouvají jako kdysi dávno Hančini rodiče. Jenže tihle dva mají loď. Dárek, jenž byl přijat.

Závěr IV.

Osoba zavřená uvnitř bedny zběsile kouše do kapesníku uvázaného přes pusu. Skrz mezery ve stropě jí skapává do vlasů oheň. Bolí to a vyhání z duše výčitky. Až hlava, na které se škvaří kůže, dokáže připustit své předešlé omyly. Vybavuje si okamžiky, než se do pasti dostala. Vládla celou nocí… jenže pak přišel zcela nečekaný souboj. Ten chlap měl takovou sílu! Museli se na ni domluvit. Vymysleli lest, a ona si toho všimla pozdě. Kanystry jsou vylité a benzín zapálený. Ženská v bedně se opět rozječí. Mele se jako pták chycený do ostnaté sítě a kolem se snáší jeho popálené peří. A jak povodeň venku stoupá, objímá postupně dům i s jeho sklepem. Vězeň přestane kopat, je vysílený marným vzdorem, past je nedobytná. Škubne sebou. Položí se na bok a šátrá svázanýma rukama po dně. Další tekutina. Nehoří ale. Voda se dostala na úroveň stolu a začíná zaplavovat spodek bedny. Co je lepší… hořet, nebo se topit… Ten, co ji přepral, se pohybuje nedaleko. Možná se na ni dívá. Nevidí ji, ale dívá se a čeká. Žena uvnitř bedny ztratí vědomí.

Část čtvrtá

1. Hedvika potřebuje pár minut

Když Vávrová otevřela dveře a spatřila svou starou známou, pocítila lehké zklamání. Zrovna tuhle teď u sebe nečekala, proč nejde otravovat Jardu? Jestli něco potřebuje, tak on to s ní umí líp. Pak to Hedvice dojde a vjede jí srdce až do krku. Zakryje si dlaní pusu a ucouvne. Roztočí se jí hlava. Prsatá Pavlína zatím neříká nic a dává Vávrové dostatek času na vzpamatování. Sama je z toho v rozpacích.

„To jsi ty?“

Nezvaná návštěva pokrčí rameny.

„Celou dobu? Psalas to ty?“ Hedvika neovládá svůj ostrý tón, ale s ním bývalá přítelkyně jejího syna počítá. Přikývne. Nebude zapírat, přišla se přiznat. Sama už má tohohle způsobu jednání dost a chce se posunout dál.

„Můžu dovnitř?“

Hedvika mlčí, ale dveře otevře dokořán a zhluboka se nadechne. Potřebuje pár minut. Potřebuje si to pospojovat, nasvítit a pochopit. Cítí rozčarování, ale i úlevu. Pavlínin příchod maže z jejího nitra nekolikatýdenní nejistotu. Už nepřijdou žádné nepodepsané dopisy. Zároveň je i zklamaná, že je to celou dobu jen tohle. Ve velké hře se mají rozdávat velké karty, ale jakou hodnotu budou mít zrovna ty její…

„Zvládneš kouřit?“ vyndá Pavlína z kapsy kožené bundy krabičku.

„Chodím s tím ven.“

„Na to se neptám.“

Hedvika zpozorní. Pavlína jedná na rovinu.

„Jestli tě taky něco divnýho nutí, abys přestala, tak je třeba s tím zatočit,“ oznámí rozhodně prsatice a škrtne zapalovačem. Hedvika překvapeně přikývne, vyndá svoji krabičku a obě se posadí v jídelně ke stolu.

„Ještě mě nesnášíš?“

„To ještě nevím.“

„Nešlo to s tebou jinak. Poslouchala jsi, jenom když jsi nevěděla koho.“

Pavlína se s tím nebude mazat, to tedy ne. Drze se dívá Hedvice do očí. Ta ji buď vyhodí, nebo ji vyslechne a jejich společná cesta možná povede dál. Není tu co ztratit. Dělnice z drůbežárny jedná tvrdě a neváhá ani bodnout. Kdysi se Hedvice líbila, právě pro svou cílevědomost a ráznost. Jako Jardova holka byla samostatně uvažující, dominantní i trochu zvrhlá. Dalo se to tolerovat, dokud nevytáhla nůž a jedním švihem nevyměnila osazení své ložnice. A kdokoliv píchne Jardu do břicha, jako by píchl i Hedviku. Několik měsíců se ty dvě nezdravily, přitom stačilo málo a byly příbuzné. Těhotenství a potraty si během chození s Jardou Pavlína vymýšlela co dva měsíce a své lunární cykly dramaticky prožívala i se svou potenciální tchyní. A když už ji téměř Hedvika do rodiny přijala, ji, pouhou vedoucí úseku v porcovně drůbežího masa, zařinčely nože a vztahu byl konec.

„Chci Jardu zpátky,“ řekne Pavlína, když Heda dlouho mlčí. „On o mě nestojí, ale to, co se děje v tom baráku, taky není dobrý. Měl by shořet.“

„Pavlíno!“

„Myslím to obrazně. Vždyť to taky chceš. Co je to s tebou? Hedviko, proč sakra nebojuješ!“

„A co mám jako dělat? Nemůžu Jardu zamykat!“

„Ale tady už nejde jenom o něho! Je to doupě! Kdybych to na vlastní oči neviděla…“

„Co?“

Pavlína vzdychne.

„Kdybys mi teď nabídla kafe, odmítnu ho,“ zvedne významně obočí. „Ani tobě už nechutná, protože jsi tam byla taky. Těžko se o tom mluví, ale kouřit a popíjet kafíčko už není možné, viď? Klidně mě vyhoď, ale já to řešit budu!“

Chvíli je zase ticho. Obě ženy přemýšlejí. Ani jedna si ještě nezapálila, krabičky cigaret otáčejí v prstech jako hlavolam.

„Nevyhodím tě.“

Pavlína se zhluboka nadechne a pak se i usměje. Rty i oči má jako vždy výrazně nalíčené, v uších obrovské kulaté náušnice.

„Kafe vařit nebudu. Mám něco jinýho.“

Slivovici nepila Hedvika několik let. Protože po smrti syna ji pila až moc. Teď bude pro vývoj jejich rozhovoru nezbytná. Vypálí pachuť v krku i pochyby o důvěryhodnosti přísedící osoby. Ty dvě se musí domluvit. Musí to vyslovit nahlas, aby to všechno, co kdy lezlo u Strnadů ze studny, nebylo považováno za přelud unavené hlavy. Za pár minut se Hedvika uvolněně opírá o opěradlo židle a Pavlína svléká bundu. Obě ztrácejí přibližně půl kila za týden, obě toho hodně vědí. Každá se trochu přetvařuje. Tohle setkání je vlastně jejich první pracovní poradou. Ty se teď budou v domě u Vávrových pořádat denně. Nanosit bude třeba hodně alkoholu a také papíry. Co nepůjde vyslovit, zkusí si ženské namalovat. Řešení musí existovat. A pokud má být správné, bude kruté. Ať už v opilosti načrtnou cokoliv, půjde to za hranice zákona. Situace je komplikovaná a její tíhu Pavlína pravidelně dospává v Jardově mládeneckém pokoji. Kdykoliv je tu možnost, že se Hedvičin syn v noci zastaví, dělává to prý běžně. To Pavlíně zatím stačí. Pronikla, kam potřebovala, a možná i proto řešení zneškodnění bezdomovce ze studny naschvál prodlužuje. Její fantazie pracuje a vymýšlí si nejrůznější zádrhele. Hedvika pak hledá jejich řešení. Ve výsledku to vypadá, že ty dvě si náramně rozumějí. Ve skutečnosti chce každá z nich zlikvidovat někoho jiného. Pavlína Hanu, Hedvika nezvaného hosta z podzemí.

2. Jarda zůstává

Je po dešti a vysvitlo slunce. Hana si na zahradě hladí psy. Zvířata jsou krotká a jí je dobře. Kdyby to bylo fyzicky možné, cítila by se jako normální člověk. Kterého vůbec nic nebolí. Jenom jím protékají myšlenky, ve směru hodinových ručiček se dokola točí obrazy předešlých hodin a představy těch nadcházejících. Pořád je tu jemný smutek a tíha a pachuť lidského utonutí, kterou je obtěžkané i říční dno. Takhle teče řeka, tak je to v pořádku a s tím je snesitelné žít. Hanička bude celé dopoledne klečet v mokrých záhonech a vytrhávat plevel. Přes noc sazenice povyskočily a všechno se zazelenalo. Ptáci vykřikují a slétávají se do hnízd, kočky na ně číhají a je zase kontrolují psi. Ke břehům vod se sjíždějí rybáři a hledají nejlepší stanoviště pro dnešní den. Ryby u dna se třou a jsou zranitelné. Varuje je někdo? Nebo vidí suchozemské stíny nad svými hlavami a dají si pozor na jedovatou návnadu? Jak se vyhnout nebezpečí, když vás zaslepí touha nebo když vás později obklopí zranitelný plůdek, a vy máte tlačivý, vyčerpávající hlad?

Železná vana roky ležela na půdě obrácená dnem vzhůru. Teď má opět své místo pod jabloní, jejíž větve jsou rozpraskané věkem. Přesto se i letos chystá strom kvést. Narůžovělých poupat není příliš, a možná proto patří k největším klenotům celého sadu. Až vstane člověk, jenž vyspává v ložnici prvního patra domu, půjde se projít mezi stromy. Nebude na nic myslet, nebude ho nic trápit, ale vanu naplněnou sotva do třetiny nenechá jen tak být. Stačí dva propojené plechy a jeden starý okap a příští dešťová voda ze střechy kolny přiteče rovnou sem. A Hanička mu ji přivolá. Tu kapalinu, kterou ona dokáže ovládat. Byla pozornou žákyní a už ví, že vůli má silnou.

Pro Jardu právě přestal existovat městský svět. Zůstane tady. Poskakuje na jedné noze a vytřepává si vodu z uší. Pořád je jí plný. Pořád slyší hlasy vodoměrek a komárů a drhnutí schránek chrostíků o drobné kamínky na kraji tůňky. Sleduje, jak se otevírají pampelišky a hnědý pavouk jak se vyhřívá na kameni, když nastražil síť. Praskliny kmenů jsou zatmeleny chuchvalci ruměnic a ve spárách zdí putují mravenci. Jarda se usmívá. Bylo mu dovoleno nahlédnout do Hančina sešitu a plán na letošní sezónu se mu líbí. Jestli se to má povést, bude zapotřebí každá ruka navíc. On má dvě, jež se třesou nedočkavostí. Dřevařské zakázky z dílny na opačné straně světa se přesouvají do fronty, jeho telefonní číslo je dočasně nedostupné. Jen jednou zahlédne v kuchyni na kredenci věc, jež ho na moment zatlačí zpátky do dnů, které ho trýznily. Kabelka doktorky Borské. Zapomněla ji tady, řekne Hanička. Jestli se pro ni vrátí, budeme se bránit. Neboj. Už ji nepustíme dál, tuhle osobu už ne! Hanička pozoruje jeho rozrušenou tvář. Pohladí ho. Odpoví. Radka už nepřijde. Ale kdyby přece jen! Už ne. Jarda přemáhá touhu vysypat kabelku na stůl. Ale co pak s tím? Opravdu to potřebuje vidět? Chce ještě Borskou pitvat? Hanička zavrtí hlavou. Ona sama se na ni bude snažit zapomenout. Vyhne se jejím otevřeným očím a zacpe si uši před posmrtným šelestivým zpěvem. To jak odulými rty propluje had nebo úhoř nebo vodní červ. Píseň rozkladu vyhrává pod mostem nepřetržitě a šťastný je ten, kdo ji neslyší. Jarda o ničem neví. Kabelka poputuje do krabice na půdu, mezi ostatní předměty historie. Hanička tam zajde. Sama. Aby skryla smutek, jenž ji drží kolem ramen a mačká na krk.

Nedávný vítr strhl ze střechy několik tašek a tmavé půdní prostory jsou prošpikovány ostrými meči světla. Největší díra ve střeše umožňuje prosmýknutí hubeného těla ven. Hanička má nádherný výhled. Usadí se nedaleko komína a pozoruje krajinu v dálce. Odtud má řeku jako na dlani. Vidí všechno. Skrz naskrz. Prohánějící se vodoměrky i lyže zabodnuté do bahna. Vidí štiky číhající podél břehů na svou kořist a úhoře zalezlé hluboko mezi kameny. Cítí sílu i účinky prvního květnového slunce. Nepatrné pohyby škeblí a také řas obrůstajících potopené větve. A dole, přímo vedle domu, se pohybuje důležitá část skládanky, která jí tu chyběla. Je to kus z ní samé, i když nosí pánskou kostkovanou košili a rostou mu pichlavé vousy. Jarda se naklání do studny, jejíž víko je opět z poloviny odsunuté. Uvnitř je voda a ozvěna. To byl tedy vydatný déšť, když dokázal tohle. Studna byla roky vyschlá a najednou je jako strašidelné vodní zrcadlo. Jardova tvář tam dole je rozhoupaná a černá a slizce se kroutí jako skvrna z jiného světa. Zavři víko. Hanička polkne. Jarda se do toho opře a betonový poklop se pohne. Daří se to. Poprvé za dlouhé měsíce studna spolupracuje. Bude bezpečnější propast přiklopit. Úsměv, dlouhé vlasy vlají v mírném větru, tak to má být. Povedlo se, kapitola uzavřena. Voda dole to pochopí, zná své hranice. Hanička sleduje, jak muž a jeho stín procházejí dvorem, pak hvízdne a oba dva se na ni otočí. Zamávají si. Jarda si dlaní zakrývá oči před ostrým sluncem. Je šťastný.

Kolem řeky se dějí další věci. Kromě rybářů a psů tu netradičně obcházejí dvě osoby se zapálenými cigaretami. Ani jednu z žen nenapadne přiblížit se k pozemku Strnadových, zkoumají odlehlejší břehy. Monitorují mosty a všechny koupací jezy, a kde chybějí lavičky, sedají si na kameny kolem rybářských ohnišť. Jako by vymýšlely plán. Rybáři na protější straně volají, co že to tu ty dvě zapomněly? Potřebují pomoc? Ta starší z nich se mračí a otáčí se k chlapům zády. Mladší by laškovat bavilo. Není ale čas, musí se soustředit a mají tu s někým sraz.

„Už by tu měl být,“ zadívá se Hedvika směrem ke štěrkové cestě. Pavlína přikývne a rozloží plážovou deku. Hedvika ji pomůže na trávníku mezi dvěma duby rozprostřít a obě začnou předstírat piknik. Nebo jak se říká dýchánku, během kterého chybí cokoliv k jídlu a zapálená cigareta se pouze svírá mezi dvěma prsty?

„Jak tě vlastně napadl provaz? Nebude lepší nůž?“

„S nožem počítám,“ položí se Pavlína na záda a dá si ruce pod hlavu.

„To bude hrozný…“

„Přestaň šílet. Já to domluvím s Davidem a ty musíš dostat tu bednu ke Strnadovým do sklepa!“ Pavlína se zase posadí. Na spadaných žaludech se ležet nedá.

„To je budeme muset z domu vylákat. Teda jestli tam Jaroušek vůbec je…“

„A kde jinde by asi byl!“ vyjede Pavlína vztekle. Hedě se její tón nezamlouvá. Pavlína je zlá a nebezpečná a mohla by všechno zkazit. Nebude o ničem smlouvat, rovnou to vyřeší.

„Už je tady,“ řekne Heda a Pavlína zbystří. Pak na postavu, která vystoupila z policejního auta, zamává. David k nim přichází pomalu a dívá se do země. Stydí se jako mladík na první schůzce. Co ho vrátí zpátky do reality, je přítomnost Vávrové, která v plánu nebyla.

„Ahoj,“ vyskočí Pavlína a policistu obejme. Lehce ho přitom políbí na tvář a zanechá na ní otisk svých rudě namalovaných rtů. Muž se rozpačitě usměje.

„Hedviku znáš?“

Trojice se navzájem přivítá a posadí na měkkou deku s žaludovým podložím. Kdysi na ní David s Pavlínou často lehával a ona to dobře ví. Namíchala mu koktejl těch nejpříjemnějších vzpomínek a spoléhá na jeho přirozenou slabost.

„Na co potřebujete zbraň?“ přejde po chvíli David k věci.

„Trápí nás taková věc…“ polkne Hedvika.

„Chceme se bránit,“ dodá Pavlína. Na jejím čele se dramaticky prohloubí vráska.

„O co jde? Proč jste nic nehlásily?“

„Říkáme ti to teď,“ posune se Pavlína blíž k němu. On ucítí známý parfém a škubne mu mezi nohama. Nedaleko po proudu to hlasitě žbluňkne, to jak shrbený rybář nadhodil novou těžkou návnadu.

„Nemůžu vám jen tak půjčit pistoli.“

„Davide, věř mi, je to důležitý. Jde o život!“

„Tak to tě asi budu muset nepřetržitě hlídat,“ oznámí policista bez náznaku humoru.

„To asi jo…“ ozve se lísavě. Hedvika obrátí oči v sloup. Cítí se trapně. Pavlína je příšerná. Opravdu si myslí, že jí tohle vyjde?

„Pavlí, co to na mě hraješ? Týdny se mi vyhýbáš, a najednou chceš střílet!“

„Hedo, mohla bys nás chvíli nechat?“ otočí se Pavlína prosebně na známou, která je najednou na dece do počtu. Hedvika se bez přemlouvání zvedne a odchází ke svému autu nahoře na cestě. Klidně by už jela, potřebuje do práce.

„Mladej Vávra mě chtěl znásilnit,“ pošeptá Pavlína Davidovi přímo do ucha.

„Cože? Kdy! No Pavlíno?“

„Klid,“ chytne ho ona za ruce a naoko se snaží, aby nevyváděl. Přitom přilije do kotle další porci hořlavé lži.

„Obléká si takovej divnej kostým a matlá se jarem nebo nějakým slizem. Dříve to nedělal, nevím, co mu teď hrabe.“

„Já jsem to věděl! Vždyť je to tak jasný! Měl jsem ho zabít!“

„Nekřič. Hedvika je z toho špatná, proto taky přišla, chce pomoct. Prý je teď Jarda u Strnadový a zkouší to tam na ni. Jenže večer pak zase píše mně a chce se vidět.“

„Nepřipadá v úvahu!“

„Prý mě svlíkne z kůže…“

„Tohle ti napsal?“

„Davide… promiň, že jsem tě ignorovala. Byla jsem blbá. Ale teď tě potřebuju…“

David neví, co říct. Připadá si jako havarovaný vlak, který jeřáb posadil zpátky na koleje. A pak mu nandal nejdůležitější náklad na světě. Doveze-li ho včas, bude odměněn.

Hedvika Vávrová nakonec odjede pryč sama a Pavlínu sveze domů policejní vůz přibližně o hodinu později. Schůzka dopadla nerozhodně. Karty jsou zamíchané. Pistole se nebude nikomu půjčovat. Ruka zákona sama půjde zkontrolovat studnu, ze které deviant vylézá. Jestli tam bude, zastřel ho, pošeptala Davidovi Pavlína a přitiskla se ňadry na jeho pracovní stejnokroj.

3. Palovčík brazilský

Banány nikdo nechtěl. Teď se to postupně kazí a zpod navlhlých beden vytéká matlavá šťáva. Palovčík brazilský patří mezi nejjedovatější pavouky světa a společně se zásilkou tropického ovoce se může dostat až na evropský trh. Řečovice jsou srdcem Evropy, pumpou plnou nezdravého cholesterolu obaleného tučným svalem. Tlusťoch se tak nerad hýbe, ale svůj sklad musí udržovat přehledný. Nakládá bedny se shnilým ovocem po třech kusech na káru a odváží to ven. Už se to veze se mu společně s trikem lepí na zpocená záda. Banány v kartonových krabicích jsou bioodpad, takže je legální vyklopit to všechno do křoví za kravínem. Podobně dopadly chleby, tuny mrkve, řapíkatého celeru a avokád. Nikdo to od něj nechtěl, lidi zasraní!

Tlusťoch vyhodí poslední banánovou krabici a pak se opře o zábradlí bývalého výběhu pro dobytek. Pekelně ho bolí hlava a je plný podlitin. Na zátylku má bouli a občas přestává ostře vidět. Ví, že utrpěl pracovní úraz, ale nevybavuje si, o co přesně šlo. Jako by ho kousla otrávená moucha nebo píchla včela, rychlé bodnutí, na víc si nevzpomíná. Chce se mu spát. Pořád se mu klíží oči a je s podivem, že se s autem ještě nevyboural. Když mu zazvoní telefon a v něm přísný hlas oznamuje, že poplatek za uschované zavazadlo den ode dne narůstá, zbystří. Tak zavazadlo… Asi se bude muset na vlakové nádraží vypravit, netuší totiž, co po něm chtějí. Rozhodně nehodlá nic platit, ať si s nějakým penále rovnou vytřou prdel. Teprve za volantem začne podnikateli svítat. Něco ví. Někde vzadu to ví, ale sám sobě drží dveře a nechce je pustit. Odumřelých mozkových buněk bylo příliš. Palovčíků brazilských je momentálně na území České republiky devět, z toho v Řečovicích tři. Tropičtí tvorové však k přežití potřebují tropické podmínky. Nebo je to pověra?

Na vlakové nádraží to bude skrz celé město. Tlusťoch drží pevně volant a před očima se mu míhají stromy. Hlavu má na prasknutí, tělo se zase tak hrozivě potí. Možná dostává horečku. Snaží se soustředit na vozovku před sebou, ale pořád vidí něco, co tam nepatří. Třeba keře vyrůstají přímo uprostřed silnice a na střechu auta padají mrtví ptáci. Ve skutečnosti jsou to vytrhané drny a kameny, které házejí děti schované podél polní cesty. Vedení domova dětí pořídilo za vybrané peníze dvě nová elektrokola a ředitel je s manželkou denně testují. Dětem je líto, že jim to nechtějí půjčit, a odhlasovaly kamenování. O jejich křivdě samozřejmě Tlusťoch neví, a tak zůstane u toho, že se blíží konec světa. Když z nebe padají ptáci, je to jako v Bibli a Bible nevěstí nikdy nic hezkého.

Penále z úschovny zavazadel v čekárně vlakového nádraží je jako kýbl ledové vody vylitý za krk. Tohle přece nemůže nikdo myslet vážně! Dáme fakturu? zeptá se osoba v miniaturním okénku a na obézního spoluobčana se dívá co nejméně. Taky to chce mít rychle za sebou. Hlavně ať už si ten kufr odveze. Tlusťoch nešetrně táhne zavazadlo, až z něj odlétají prastará kolečka a o štěrk začne dřít samotné dno. Náklad je nakonec vhozen dozadu do auta a životu nebezpečným způsobem dopraven do místa trvalého bydliště nového majitele. Tomu je špatně, chce padnout do postele a spát, ale kufr stejně ještě otevře. Exploze materiálu stlačeného uvnitř se podobá havárii. Jako když číháte natažený podél cesty a pak se strefíte dlouhým klackem rozjetému elektrokolu mezi dráty. Celé je to nečekané a rychlé a vyúsťuje to v otřes mozku.

4. Kouření způsobuje rakovinu

V samotném areálu řečovické pily je kouření přísně zakázáno. Výjimku si stanovili zaměstnanci kanceláří, kteří si uvnitř mohou dělat, co se jim zlíbí. Když je však po dešti a pominulo nepříjemné zaprášené sucho, porušení venkovního zákazu je nárazově tolerováno. Srostlík má hotovo. Opírá se o otevřené dveře dílny a natahuje do sebe rakovinotvorný kouř. Užívá si pocit dobře odvedené práce a na obrázek vyhnilých plic na krabičce cigaret se nedívá. Beztak to jsou fotomontáže, takhle orgány nevypadají. Dřevěná bedna pro paní Vávrovou je zakrytá plachtou a vůbec nikdo o ní neví. Bude spokojená. Srostlík popustil uzdu fantazii a pohrál si s petlicí. Opravdu se mu to tentokrát povedlo. Nejraději by do bedny vlezl a Hedušku překvapil, jenže ona na pile zatím není. Nejspíš obíhá úřady. Tak se tomu říká, když někdo nechodí do práce. Obvykle úřady obíhá Jarda, jeho matka jen výjimečně. Dneska jsou v tahu oba, a tak se zapaluje jedna cigareta za druhou a režim je pozvolný. Kdepak asi kouří Heda? A chutná jí?

Hedě nemůže chutnat ani nechutnat. Krabička cigaret se ztratila stejně jako její syn. Vávrová se právě vrátila domů z obchodního centra. Musela přijít na jiné myšlenky a taky si chtěla dát oběd. Celkem to šlo, v žaludku už jí nekručí. Točí se jí ale hlava a někdy slyší, jak to uvnitř hučí. Ví, co to znamená. Takhle to začíná. Vidění se rozdvojí a nejde rozeznat, co je správné. Kterou cestu zvolit, aby nevedla nad propast depresí. Hedvika začíná pochybovat. O všem, včetně sebe. Bude mít vůbec energii na to, co se chystá? Kdyby teď bylo jen po jejím, nechala by to být. Ať si každý svobodně dělá, co chce, a ať pak počítá i s následky. Ať jí Jarda nebere telefony a zdržuje se bůhvíkde, jí se chce spát. Už ji nikdo nebombarduje nepodepsanými dopisy, nic zlého se jí neděje. Bezdomovce ve studni vyžene policie a Hedvika si dojde na odběry krve. Určitě chytila virózu, a proto jí nic nechutná. Neprojevilo se to zvracením a průjmy, jen nechutenstvím, které trvá déle, než kdyby se žaludek naráz vzbouřil. Pavlína je protivná a zlá. Pořád stejná mrcha. Vetřela se k nim do domu a trávila tu tolik času. Jenže Jarda neměl zájem se zastavit. Nepotkali se. A teď zase bude mazat sliz po Davidovi… Hedvika toho má dost. Všech lidí z tohohle města! Měla by odjet pryč jako Borská. Sednout do vlaku a naslepo vyrazit. Aby se to zase nerozjelo. Hlava nereaguje pohotově. Stres a tíseň v opravdovém lékařském významu je nebezpečná věc, obzvlášť u osiřelých matek.

David kouří před bulgurárnou. Je ve službě, ale polední pauzu si dopřeje. Uvnitř sedí jeho bývalá přítelkyně, jež by klidně mohla být přítelkyní současnou, nebýt smaženého česneku sypaného bulgurem. V oblíbené vyvařovně, jejímž stavebním pilířem je tvrdá celozrnná pšenice, to dnes otočili naopak. Přílohy je habaděj a bulguru poskrovnu. I pro odolné milenecké páry je však odéru příliš, líbat se během jídla nikdo ani nezkouší. Přitom teprve první polibek stvrdí jejich dohodu. Že se k sobě vracejí, že se potřebují a nemůžou bez sebe být. Vávra tady není. Má štěstí, jinak by dostal přes držku před lidmi. Pavlínka slíbila, že se od něho bude držet dál. A kdyby náhodou, hned Davidovi zavolá. Ve skutečnosti její první kroky, poté co skončí přestávka na oběd a policejní auto odjede, zamíří na sídliště. A hele, bába s broží a prstenem zmizela, Jardův byt má Pavlínka zase jenom pro sebe. Kafe si uvaří do hrnečku s jeho jménem. Nedopije ho, jen ocucá porcelán ze všech stran. Občanský průkaz s legrační fotografií, který našla na stole, zabaví pro vlastní potřeby. Pak si zapne televizi a v obýváku Jardy Vávry se rozezní odpolední seriál. Jednou musí přijít domů. Jednou prostě musí!

Kouření způsobuje rakovinu. Chlapec neumí nápis přečíst, i když hodně písmenek už zná. Nedávno měl zápis do první třídy a tam ho za to chválili. Ve velké škole už se nemusí po obědě spát. Vojta Eichler se krčí na zahradě za skleníkem a prohlíží si krabičku cigaret. Když vypadne jedna ven, rozbuší se mu srdce. Pohádal se s mámou, křičela na něho, aby byl na sestry hodný. Křivdila mu. Neposlouchala ho. Tak utekl ven. Na zahradě ho teď nebudou nějakou dobu hledat a on má čas prozkoumat tajemství. Přes plot k sousedce Vávrové leze Vojta denně. Čeká na ni, protože chce zpátky kuličku. Cigarety se zapalovačem našel včera a pečlivě je schoval u sebe ve skrýši, kde už jsou čtyři propisky a jedna pastička na myši. Navlhlo to, ale to chlapec řešit nebude. Škrtá obstojně a kvalitou tabáku obsaženého v ruličce se neznepokojuje. Cigaretu napaluje velmi dlouho a pak udělá to, co u paní sousedky pozoroval několik let. Snaží se také slastně přivřít oči a nadechnout se. Radosti se to ale vůbec nepodobá.

Vojta se rozkašle. Pak pokračuje dál. Paní Hedvika kašle pořád, není to nenormální. Během svého odpoledního vzdoru zapálí a nadýchá chlapec tři cigarety. Najednou má dojem, že je svět jiný. Točí se mu hlava a padá do stran. Rád by se zvedl a utekl ze skrýše ven, ale nohy má zdřevěnělé a celý je nacucaný kouřem. Určitě to na něm poznají. Umazal se neplechou a umýt to nepůjde. Pocit na zvracení určitě souvisí s tím, co má uvnitř. To černé, rozpadající se maso jako na krabičce, to si právě způsobil! Rozbrečí se. Chce se vzdát a zavolat o pomoc. Maminko! Slunce najedno nesvítí a ženou se tmavé mraky. Jak dlouho tady vlastně byl? Bude pršet. Kluk se zapře o prkna a narovná se. Dýchá zhluboka a pak si všimne svých rukou. Vidí pupínky kolem zápěstí a na dlaních a najednou ho svědí záda a stehna a břicho. Lituje toho, co udělal. Nechce umřít. Pláče a pak ječí, jako když ho na nože berou. Pršet skutečně začne, ale až poté, co Eichlerová svého syna objeví a zachrání. Uloží Vojtu do postele. Jeho sestry už se z neštovic vzpamatovávají, na něj to přichází teď. Hlava mu hoří a mluví z cesty. Pach z cigaret jasně odpovídá tomu, co leželo na zemi hned vedle. Eichlerová čeká u chlapcovy postýlky a přemýšlí. Tohle Vávrové nepromine. Tohle teda ne. Skutečně si nějakou dobu myslela, že jsou na jedné lodi. Ale spletla se. Vedle za plotem není svět, který by schvalovala. Budou si na něj muset dávat s dětmi pozor. A ona bude muset být zase na všechno sama.

5. Jarda zmizel, a tobě je to jedno?

„Proč nebereš telefon!“ vřítí se Pavlína do domu k Vávrové jako velká noční voda. Hedvika je rozespalá. Právě se snažila usnout, vzala si nakonec i nějaké prášky.

„Copak hoří?“

„Hoří!“ zahodí Pavlína koženou bundu na gauč. „Kdy jsi viděla Jardu naposledy!“

„Co je s Jardou?“ rozbuší se v Hedvice strach.

„Ptám se, kdy jsi ho sakra viděla naposledy!“

„Nevím, počkej… včera…“

„No tak včera asi těžko…“

„Pavlíno, jak to se mnou mluvíš? Co se stalo?“

„Hana Jardu vězní!“ vyjekne Pavlína, co se jí urodilo v hlavě během předchozích marných hodin v panelákovém obýváku.

„Cože?“

„Vždyť je to jasný. Jeho telefon neexistuje, do práce nechodí, u řeky na zahradě vidět není, musí být zamčený uvnitř. V tom sklepě!“

„V jakým sklepě? Počkej, proč by ho Hana zamykala? Vždyť ho u sebe nechce. Pořídila si i psy,“ Hedvika se musí posadit. Pořád nemůže rozkoukat ospalost, kterou si záměrně navodila dvěma prošlými tabletami na spaní.

„Hedviko, je to tvoje dítě, musíš něco dělat!“

„Kristepane, vždyť bude půlnoc, snažím se spát!“

„Jarda zmizel, a tobě je to jedno?“ Pavlína dojde ke známé skříňce a vyndá poloprázdnou láhev slivovice. Napije se rovnou z ní.

„Možná bys měla brzdit.“ Ano, bude zapotřebí zostřit protitón. Anonymní dopisy byly lepší. Člověk si sám zvolil čas, kdy se jimi bude zabývat.

„Nebo bys ty mohla přidat. Všechno tady dělám jenom já!“

„Co všechno děláš? A proč na mě křičíš!“

„A proč ty spíš!“

„A co mám dělat? Zavoláme policii?“

„Ta nezmůže nic!“

„Prohledají barák a Jardu najdou. O to ti jde, ne?“

„My dvě jsme udělaly chybu. Měly jsme jednat hned. Proč vlastně pořád čekáme!“

„Pavlíno, vždyť se ale nikomu nic neděje! Radši toho nech, znervózňuje mě to.“

„Tak tebe to znervózňuje,“ praští Pavlína prázdnou lahví o stůl, až sebou Hedvika škubne.

„Co chceš teda dělat?“

„Jedu tam. Teď hned. V autě mám šest plných kanystrů a David má pistoli.“

„Jaký kanystry? Proboha, Pavlíno, neblbni.“

„Dostanu ho ven,“ popadne rozčilená žena koženou bundu a jde ke dveřím. Hedvika na pár vteřin zkoprní, ale pak se přinutí postavit na nohy a následovat návštěvu do předsíně. Tam se Pavlína naposledy prudce otočí a propíchne Vávrovou pohledem. Ta nemá slov. Točí se jí hlava a doufá, že dělnice z drůbežárny u sebe nemá nůž. Chvíli je ticho a ty dvě se navzájem prohlížejí. Jejich spolupráce je u konce.

„Tak dobrou noc, Hedviko,“ vysloví Pavlína zlým, ironickým tónem, až přejede Vávrové mráz po zádech. Pak práskne dveřmi, nasedne do auta a sjede z kopce dolů do nočního města.

Hedvika sedí na posteli a třese se. Co tohle mělo znamenat? Opravdu jede Pavlína v noci k řece s plným autem benzínu? A kdy vlastně tedy naposledy viděla Jardu? Mluvila s ním jen po telefonu, když ještě nebyl nedostupný. Možná je celou dobu ve vile, ale dobrovolně, nikoliv jako vězeň. Přece se dokáže o sebe postarat, umí se bránit. Nejpravděpodobnější verzí bude, že se se Strnadovou udobřil a jsou teď někde zalezlí spolu. A i když to Hedviku rozčiluje, o život nejde. Vztahy se urovnají do snesitelného tvaru jako kostky rozházené po koberci. Pavlína byla vždycky hysterická, má velkou fantazii a je zvyklá řešit problémy násilně. Začalo to dopisy, kterými Hedviku znejistila, ale to už teď nestačí. V podstatě na ni vyvíjí neustálý nátlak. Nutí ji do věcí, které jsou absurdní, a manipuluje s ní. Nakukala jí, že její jediné dítě je v ohrožení. Přestože Jarda v tu samou chvíli kypěl zdravím a ve své dílně se umělecky vyžíval.

Vynutit spánek bude této noci nadlidským úkolem. Tělo je unavené a hlava ještě víc, ale i v malátném prostoru proudí špína nečistých a znepokojivých myšlenek. Plují pomalu a zachytávají se o okraje vědomí. Pokřikují na sebe mezi obrazy vymyšlených snů. Hedvika se přikryje a čeká. Až nastane ráno nebo jestli poleví napětí v hrudníku. Není schopná udělat víc. Chce se zahřát, ale ani to se jí nedaří. Posadí se na posteli, potřebuje někomu zavolat. Jenže komu, když Jarda není k dispozici? Kdo ji vyslechne, kdo pomůže? Gumovými prsty mačká telefon, ale většina čísel v tuhle dobu spí. Jak byla drzá… byla tak drzá… Než začne svítat, bylo by dobré promyslet si, kdo představuje pro rodinu Vávrových větší nebezpečí. Jestli nesvéprávný blázen, nebo krvelačná šelma s benzínovou pumpou kolem krku. Provaz se možná bude hodit na obě dvě.

Než zazvoní telefon zpátky, prohloubí se Hedvičino dřímání natolik, že mozek rozprostře velmi živé vidění. V něm pluje po vodě dřevěná bedna na petlici, uvnitř naříká malý vězeň. Pláče, nemá být zamčený v pasti, vzali ho do první třídy! Jeho sousedka je v uzavřeném prostoru s ním, ale nemůže mu to říct, nemůže mu pomoct ani nic vysvětlit. Past je dokonalá. A definitivní. Vojta naříká a zaťatými pěstičkami buší na stěny kolem. Pak se kopne kolenem do brady a ze rtů se spustí pramínek krve. Malý Eichler se dívá přímo na strop. Vyčítavě, přímo jí do očí. V náručí objímá hranatou aktovku s odrazkami, se kterou kdysi šel do první třídy Jarda.

Hedvika rychle otevře oči. Mobil jí vyzvání přímo u hlavy, držela ho celou dobu v ruce. Světlo nepříjemně bodá do očí, hlava se musí probrat. Prohlíží si příjmení rozmazané na displeji, pak to zvedne. Hlasy mají oba rozespalé. Omluví se mu, že v noci opakovaně vytáčela jeho číslo. Nebylo to akutní. Nebo vlastně bylo. A pořád je. Chce vidět hotovou zakázku. Srostlík se na Hedviku vůbec nezlobí. Tušil, že se možná něco děje, když nepřišla do práce. Nejraději by za svou nadřízenou hned teď zajel, ale domluví se spolu jinak. Paní Vávrová dorazí do dílny. Sejdou se zanedlouho tam, u bytelné dřevěné bedny na petlici.

Její následující kroky vedou do koupelny, která se podobně jako zbytek domu nepříjemně komíhá. Opláchne si obličej studenou vodou a pak jde postavit na kafe. Automaticky, bez rozmyšlení. Že to nepůjde ani dnes, si uvědomí, když si vybírá hrnek. Pak si všimne, že na telefonu bliká zpráva, kterou musela přehlédnout. Kafe možná opět nebude dobré, přesto se Heda usměje. Jarda. Konečně. Odpoledne se zastavím. Napsal by tohle vězněný člověk? Vždyť se za pár hodin uvidí! Zase budou spolu. Všechno si povědí. A Hedvika na něho nebude zlá. Ani na ni, jestli na to dojde. Vlastně už ani neví, jak Hana vypadá. Chce si vybavit její obličej, ale jde to tak těžko. To se spraví. Všechno se spraví. Udobří se a nějak to půjde dál. Budou mít nejluxusnější bednu na brambory v kraji. Protože nebude zapotřebí nikoho věznit. Pasti jsou nebezpečné a zbytečné, jen hromadí strach, který se později vyvalí proti nám.

6. Kdo se bude vdávat

Nový den už se nevyloupává za svitu květnového slunce. Obloha je těžká a její černota visí hrozivě nízko. Obyvatelé vstávají do vlhkého, syrového rána, ochladilo se o několik stupňů. Jedna z řečovických lékárnic právě doma nese na stůl konvici s čajem a jako obvykle připravuje snídani pro tři. K jídlu s ní však usedne jen její snoubenec. Oba se najedí a pak půjdou do práce. Stará paní Bartáková nemá v kuchyni stání, musí vyvenčit psa. Nasnídá se prý až potom. Její dcera pokrčí rameny, co s tím nadělá. Od té doby, co mají štěně, se maminka ve všem neuvěřitelně vylepšila. Domácí zvíře nastoluje jejich dnům pravidelný řád, včetně porcí vydatné stravy. Ty sice přicházejí v neobvyklou dobu, ale přicházejí, a to je hlavní. Péče a starost o mazlíčka odsouvá do pozadí některé z prastarých fobií. Zázrak. Babka hbitě vyráží, telefon i deštník připraven v batohu. Pejsek se těší. Kňučí a poskakuje v chodbě, div že neporazí botník.

„Jídlo ti zůstane na stole, mami,“ řekne Miluška, ale je to zbytečné. Už ji neposlouchá. Dokud se hustě nerozprší, chce být stará paní venku.

„My se uvidíme večer,“ rozloučí se s Miluškou zanedlouho i Marek. Pak spěchá do ordinace. Miluška nemusí být v lékárně tak brzy, a proto ještě něco poklidí. V poštovní schránce byly nové letáky a také dopis bez známky, s jejím jménem. Nevypadá to ale na další zlý anonym, to už je poznat podle okrasného zdobení. I písmo je Milušce povědomé. Posadí se ke stolu a svatební oznámení si několikrát pozorně přečte. Otáčí přehnutý tvrdý papír dokola a usmívá se. Tolik citátů a patetických vět, ale díkybohu za ně. Bude svatba. Tu svoji s Markem plánují v utajení. Jinými slovy někdy v létě, asi jen s deseti lidmi. Tohle ale vypadá na něco velikého. Miluška neví, co si má myslet. Její sestřenice se rozhodla změnit si příjmení! Marcela a Tonda navždy propojeni zlatou stuhou! Obřad proběhne už za měsíc. Úplně Marcelu slyší nadávat, jak jí pověry zhatily plány! Chtěla to mít v květnu! Dobře jí tak. Jen ať si užije červen se vším všudy. Miluška se zase musí smát. Dobrá nálada jí vydrží celé dopoledne. I za lékárnickým pultem to bude zajímavé. Byla nejspíš poslední osobou, která o Tondově chystaném chomoutu neměla tušení. Úderem dneška už se to oficiálně ví a zákazníci to vyžadují probrat. Taková novina. Taková velká věc!

Velké věci se dějí i za hranicemi města. Pejsek je zase k neudržení a babce Bartákové se nedaleko bývalého kravína vyvlíkne. Vůně z hromady kazících se potravin je nepředstavitelně lákavá. Pro ptáky, krysy i psy. Také pro staré lidi, kterým hnědé banány nevadí. O černých avokádech si babka myslí, že jsou to brambory, a těch mají doma hodně, ty si do batohu dávat nebude. Na banány zálusk má. Všechny nejsou shnilé, jsou jenom potažené bílými pavučinkami. Bartáková probírá horní trsy opatrně, ale v jednu chvíli stejně brazilský kokon nešikovně zmáčkne. Zažila toho hodně, ale tohle štípnutí nezná. Sykne bolestí a zkažené ovoce zahodí. Když se pak spustí déšť, její pes už je na cestě do sousední vesnice. Peláší, co mu síly stačí, podobně jako jiní savci s šestým smyslem a trvalým bydlištěm v zátopové oblasti.

Internetový odkaz s desaterem tipů na plánování dokonalé svatební hostiny je rozkliknut i v kanceláři řečovické pily. Někomu se tu dlouhodobě zvedá žaludek ze zápachu kafe, jinému naopak z důvodu mimořádných hormonálních hladin v těle. Ještě včera byla Miládka Vávrová vykolejená. Hodně vykolejená a zahanbená. Ten, kdo způsobil její aktuální nesnáz, se však zachoval nepředvídatelně. Rozesmál se a břicho, ve kterém roste nově zasetá člověčí fazolka, pusou s nafouknutými tvářemi poprděl. Pak si kleknul na zem a zbouchnutou přítelkyni požádal o ruku. Z pokojíku samozřejmě vykukovala Áňa. Neměla, ale stejně vykukovala. Slyšela je, i když zrovna takhle to Milada nenaplánovala. Ale copak se tady někdy něco utají? Potom si trojice dlouho do noci povídala. Plánovali společně a začali se těšit. Ani jeden z nich se na mě nezlobil… Miládka projíždí internetové stránky, ale jejich obsah sleduje jen napůl. Svatby ji nebaví, zbytečně vyhozené peníze. Lepší bude nastudovat si vývojová stadia plodu. Sedmý nebo osmý týden. Známe se tak krátce! Panika.Je to tak narychlo. Ve vedlejší kanceláři naštěstí ještě nikdo není a faktury na stole umějí mlčet. Jen mobil co chvíli cinkne a zobrazí několik smějících se obličejů. Tenhle člověk nemůže být zlý. Není to vypracovaný svalovec a není ani jako Jarda, na kterého si nesmí myslet žádná zdejší osoba. Libor je zavalitý a peče výbornou pizzu. Áňa ji miluje. Není to všechno jenom sen? Falešná vidina, která se vetřela, i když ji nikdo nezval. Nečíhá někde zklamání? Milada kouká na zeď, hlavu plnou pochybností. Jako by se bála připustit si, že se má dobře. Že je jí skvěle, i když si připadá jako v rozhoupaném autobuse. Konečně se i pro ni našlo něco hezkého… nebo to sama našla, přestože nehledala. Je to silné a je to jenom její. Nakoplo ji to a ona teď stojí oběma nohama pevně na zemi. Těhotenství není důvod ke skoku z mostu. Když se k tomu otec hlásí a Anička se tolik těší… Miládce se zatmí před očima. Už je v ní srdíčko, které bije. Kam dají postýlku? To bude kojit? Kristepane, co budou jíst, až bude v porodnici! Vedle bouchnou dveře. Konec představám. Zpátky do reality, všední den jako každý jiný.

Paní ředitelka je na svém místě. Rozsvěcuje světlo, zapíná počítač. Miládka rychle shodí těhotenské stránky na dolní lištu, netušíc, že historie jejího vyhledávání se její šéfové zobrazuje automaticky. Jenže její bývalá tchyně nemá na lustrování náladu. Hned po svém příchodu u sebe vítá jakéhosi hosta. Oba šeptají. Miládka ale prošla dobrou školou. Slyší i to, co nikdo nevyslovil. Na malém městě se bujná fantazie přiživuje už od mateřské školky. Vědět znamená být připraven. Mít náskok před druhým. Disponovat plným toulcem šípů, až se spustí přestřelka. Vedle samozřejmě debatuje starý Srostlík. Snaží se být diskrétní, ale rozhovor přechází z šepotu do hlasitého syčení. Rozčarování. Něco se pokazilo?

„Říkala mi, že je to takhle domluvený!“ brání se zaměstnanec. Neskrývá překvapení, ještě včera večer to byla samozřejmá věc.

„Proč jste ji vůbec poslouchal?“ Hedvika tomu pořád nevěří. Pavlína ji předběhla. Všechno to udělala podle svého.

„Ona se na nic neptá, vždyť ji znáte. Vůbec mě nenapadlo, že o tom nevíte.“

„Lhala nám. A tu bednu ukradla.“

„Neukradla, jela tam se mnou.“

„To snad není možný.“

„Nechali jsme to dole v tom sklepě…“

„Byl jste u Strnadů ve sklepě?“

„Prý si to zákazník přál už předevčírem. Nevěděl jsem, co se domluvilo, když jste tu nebyla.“

„Nedomluvilo se nic.“

„A kdo si to teda objednal?“

„Viděl vás někdo?“

„Nikdo tam nebyl. Ani v baráku nebo po cestě. Proč se ptáte? Co se vlastně děje? Zaplatit to ještě půjde…“

Hedvika přemýšlí. Jaký má náhradní plán? Rozjela akci, a teď toho lituje. Pavlína určitě něco provede, a policie bude zase na její straně. Ať se tohle vyvine jakkoliv, stopy povedou na pilu. A jestli je někde v okolí nezaujatý svědek, jmenuje se Vladimír Srostlík. Hedvika se mu zadívá zpříma do očí. Chlap se červená a ničemu nerozumí. Je třeba obeznámit ho s fakty. Na strážce zákona se nelze spolehnout. Pavlína je magor a všechny má na své straně. Bude kopat a bude ničit, střílet, bodat a zapalovat a všechno jí to projde. To se musí zastavit.

„Dáte si kafe?“ zhluboka se nadechne Vávrová.

Ta mladší Vávrová, ta za dveřmi, už nemá strach. Jí se žádný pracovní průser netýká. Soustředí se na své povinnosti. Odteď to kromě administrativy budou i sílící končetiny stvoření, které před Hedvikou zamlčí co nejdéle. Tentokrát už jejich babičkou nebude ona.

7. Někdo tu v noci byl

Ráno je víko studny shozené na zem, voda uvnitř zčernala. Sahá teď zhruba do poloviny skruže. Hana to ví, aniž by se dívala dolů. Nespala. Nebyla v domě. Lehla si vedle milého, tvrdě ho uspala polibkem a pak se sama potopila pod hladinu. Tajemná ryba s hřbetní ploutví ve tvaru sekyry před ní uhýbala. Přitom ji zavolala, neslyšně a pištivě zároveň. Co se děje? Tatínku! Naváděl ji záhadnými směry. Zamotával se do nově napadaného kvítí, tlamou nabíral a vzápětí plival písek a šupiny na bocích naschvál odíral o ostré kameny. Chtěl se rozloučit, ale cosi ho drželo. Nemohl tam ani zpět. Chystá se na dlouhou cestu, tady se dusí. Vrátí se k ní, ale až po očistné kúře v hloubce jakéhosi jezera. To může trvat i několik let. Voda nepočítá kalendářní dny, řídí se hustotou nečistých částic a množstvím kyslíku. V noci to bylo u dna tak nejasné, tak nesrozumitelné! Hanka není zvíře, nedokáže to rozšifrovat hned. Napětí čeří hloubku, hýbe prostorem a odnáší slabší rybky daleko odtud. Kde je jeho zdroj? Odkud to vrčí? Proč se břehy chvějí? Dostaly přece čerstvou vodu, živiny i vzduch. Co se tady chystá?

Ještě chvíli si ryby hledí do svých lidských očí, a pak ta kovová švihne ocasem a zmizí. Pokyny k přežití rozesela napříč povodím kilometry daleko, teď je na dcerce, jak si poradí. Nahoře na souši se potuluje zlo, které má sílu zvednout betonový poklop a házet cihly do hájené propasti. Hanička to vidí. Když se za šedivého, posmutnělého svítání vrací, cítí stopy nekalých, člověčích stínů. Lekne se šlápot, jež vedou do domu. Když pak spatří studnu, otevřenou a nechráněnou jako ránu uprostřed amuřího čela, podlomí se jí nohy a spustí mírný déšť.

„Pojď se schovat,“ obejmou ji pevné paže. Vedou ji dovnitř, kde je teplo a sucho a kde je on a celá jeho starost.

„Někdo tu byl!“

„Já vím.“

„Co se to děje?“ Hanička má chuť zase vyběhnout na zahradu a znovu zavolat psy, po kterých se slehla zem.

„Nejsou tady!“

„Vrátí se, uvidíš…“

„Nevrátí!“

„Hani…“

„Copak neexistuje způsob, jak se bránit? Proč sem chodí cizí lidi? Není to jejich dům!“

„Musel jsem hrozně tvrdě spát…“

„Já vím…“ Vím to moc dobře. Promiň.

„No tak objednáme ostnatý drát. Jako ve vězení.“

„Jako ve vězení…“ opakuje po něm. Všichni tam dole pod hladinou jsou vězni svých vzduchových zásob. Spoléhají na to, co vymyslí nebo nevymyslí ti nahoře. Ti, kteří sami sebe vězní už od narození.

„Třicet metrů… nebo radši padesát…“ Jarda už uvažuje prakticky. Počítá a nevidí slzy, které se slévají v očích vedle.

„Oni mě chtějí chytit.“

„Hani! Neblázni! Nebreč.“

Obejmou se. V kuchyni je nepříjemné šero. Déšť venku sílí. Jarda je veliký a hřeje. Nevadí mu, že drží hubenou, studenou rybu, chce ji držet. Chce ji tisknout a bránit, celou dobu na to čekal. Teď má svolení bojovat.

„Lidi jsou drzí…“

„Byli u nás ve sklepě!“

„Pořídíme víc zámků…“

„Chci do vody…“ pošeptá mu. Dívá se na ni. Koupali se předevčírem, koupali se včera. Dnešek ještě pořádně nezačal, ale proč ne. Řeka je v přítomnosti Haničky snesitelně teplá. Jako když připlouval poprvé…

„Pojď se mnou!“ zaprosí a on se usměje. Samozřejmě. Nemá už skoro žádné oblečení suché, ale na tom teď nesejde. Spustí se déšť.

Ten, kdo v noci chodil po cizím dvoře a neváhal zajít i do sklepa rodinné vily, má nyní ranní službu. Od půl šesté stojí Pavlína u pásu v drůbežárně a pouští hrůzu na okolí. Tušila, že co nestihne do svítání, nestihne vůbec. Teď bude celou věčnost trčet u kuřat a omílat si v hlavě nepovedenou noc. Už to mělo být! Ale je to jen napůl. Bedna je u Strnadů ve sklepě. Nikdo o tom neví, nikdo je neviděl. Aspoň to. Ne! Buď všechno, nebo nic. David s ní chce jenom spát. Kdyby střelil Hanu, dostal by víc, jenže to on v životě neudělá. Vyřídí to sama a sama si to pak i oslaví. Ale ne s policií, s tou už rozhodně ne. Vykašlal se na ni! Jasně mu včera v noci oznámila, kde přesně ho potřebuje, ale David prý že má v sobě čtyři piva. A že má ona přijet k němu, když jí hrozí nebezpečí. Nebo můžou jít i k ní, může si vybrat. Proč by ale za tmy jezdili k řece? Dobře, budu u sebe. Zalže.Ale bez tebe. Pak šla. Ale ne k sobě, nýbrž na adresu toho člověka, který pro Hedviku vyráběl bednu. Vtrhla k němu, ani nestačil rozsvítit, a vyčetla mu zpožděnou zakázku. Nápravu vyřeší hned teď, sankce nastanou ráno. Chudák Srostlík sotva chodil. Vyvinul však neuvěřitelnou sílu. Možná ho hnal i strach. Aby ne, když to takhle zanedbal. A když pak prsatá slečna, co dříve chodila s Jardou, ale pak ho bodla, nakázala sundat na dvoře ze studny to víko, udělal to. Ona stála opodál. Jako by se bála černé díry? Dívala se do oken opuštěného baráku a pak držela dveře, když s rudlíkem najížděli k vysokému obrubníku u schodiště do sklepa. Zásilka byla naměřena přesně. Srostlík to propočítal, projede to všemi futry. Je dobrej… Sice kulhá, ale má sílu. Na nic se neptat, jen dělat. Tak to má být. Než vypadli, prohlédli rychle sklep. Bordel jako v celém domě, voda kapající ze stropu a atmosféra, jako kdyby se tu někdo oběsil. Ticho, které je vidět i skrz tmu. Těžké a husté tak, že nejde polknout. Jarda musel být v tu dobu nahoře. Museli tam být oba.

Pavlína zmáčkne kuřecí stehno tak silně, až jedna její rukavice praskne. Jenom představa té parazitky v jeho posteli! Měla jít i tam. Měla ji zabít rovnou! Proč sem vlastně jezdila, potvora! Co si to dovoluje, zabrat Jardu jenom pro sebe. Jardu! Mýho Jardu! Jarda se nedá s Davidem srovnávat. Není to hadr na holi, má svou hlavu. A cokoliv se vzpouzí, provokuje její fantazii. Nedostupný muž způsobuje chtíč, který nejde potlačovat dlouho.

V té posteli s ním budu ležet já! Hana počká v bedně. Se Srostlíkem to připravili, zahladili stopy a sklep pak zamkli. Klíč má on, společně s úkolem okamžitě přidělat několik nových a počkat na Pavlínu odpoledne před drůbežárnou. Jenže Srostlík má jiné priority, a o nich prsatice neví. Je jedním z mála lidí na světě, kteří kdy viděli ředitelku pily plakat.

8. Utrhla se loď

„Taky jsem jednou dostal takový dopis. Omylem. Někdo to hodil ke mně místo sousedům…“ Srostlíkův pomalý hlas je uklidňující.

„Co v něm bylo?“ Hedvika sedí v jeho autě zachumlaná v zimní bundě. Zaparkovali nedaleko železného mostu a vyčkávají, jestli prudký déšť neustane.

„Ani už nevím. Něco o pytlích. Že prý v noci šustí nebo tak něco. Lidi už nevědí co by. Nuda je strašná věc. Nebezpečná.“

„Zlobíte se na mě?“

„Proč?“ otočí se na ni.

„Jsem ráda, že tu nejsem sama,“ slyší Vávrová samu sebe mluvit jakoby z dálky. Zahnaná do kouta bůhvíkým dávkuje veřejnosti svoje city. Projevuje vděk.

„Prosím vás… Hlavně aby to už přestalo,“ řekne řidič a opře si hlavu o opěradlo. Myslí tím déšť, který stěrače pravidelně odhrnují? Strach? Rybinu ve vzduchu? Nedorozumění, nebo co všechno má přestat? Heda je napjatá a těžko se jí dýchá. Čeho se bojí? Zprávy od Jardy má, nikdo ho nevězní. Možná přítomnost bedny, kterou sama nechala vyrobit, v blízkosti syna ji tolik znervózňuje. Rozjela věc, kterou musí zbrzdit.

„Dům vypadal prázdně. Možná Jarda s Hanou někam odjeli, nedivil bych se. Bylo tam tak nalito…“

„Jdeme hned,“ otevře Hedvika dveře a vystoupí ze Srostlíkovy oktávie do deště. Hlavu si přikryje kapucí, ale voda jí ihned promočí nohy. Její nový parťák ji ochotně následuje.

„Pod ty stromy! Tudy!“

Seběhnou dolů ze srázu, Srostlík ji drží za ruku, aby neuklouzla, a společně zamíří pod most, kde je sice sucho, ale také plno špíny a zápachu. Koryto řeky je naplněné po okraj. Na mnoha místech se voda vylévá do trávy a zatopená jsou i oblíbená stanoviště rybářů. Voda v řece je tmavá a žene se ostře. Kolem dvojice schované pod břichem mostu proplouvají zlámané větve, plastové lahve a další smetí.

„Tolik vody naráz,“ pokývá hlavou Srostlík. I jeho místo u ohniště na protějším břehu zmizelo. Chce si zapálit, ale počká s tím, raději paní Vávrovou pobídne k dalšímu přesunu. Vyrazí rychle, aby stihli přeběhnout pod koruny stromů. Šumění deště je hlasité, a tak snadno přeslechnou uštěpačnou poznámku doktorky Borské. Vznáší se tam dole a začíná se nudit. Je plná výčitek, vodních živočichů a zkažených bublin, které svědí. Dobře vám tak, jen běžte dál, a přidejte, aby na vás taky něco zbylo! Zvedne se vítr a nepříjemně se do nich opře. Oba skloní hlavu a shrbení pospíchají po rozmočené pěšině podél břehu. Nebýt šedivého nebe rozmazaného nad okolím jako nepovedený obraz, vila by vykukovala už odtud.

„Minule jsem šla z druhé strany,“ prozradí Hedvika Srostlíkovi další kus tajemství. Poslala mě tam. Prý mám vysledovat nezvaného hosta, pak si vzít provaz… a pak už seděla u nás v obýváku, bedna téměř dokončená. Popíjely jsme jako dvě nejlepší kamarádky.

„Ten člověk opravdu vylezl z té studny,“ Vávrová se zastaví.

„Já vám věřím. A jsem rád, že jste mi to řekla. Taky bych se bál, kdyby na mě tohle někdo nastražil,“ musí zvýšit hlas. Déšť šumí na hladině a přímo nad jejich hlavami pleská do čerstvě rozvitých listů starých lip. Nikde nikdo. Jen oni dva a její zpověď.

„Jak by Pavlína odsouvala víko? To nemohla sehrát.“

„Sama asi ne. Ale znáte ji.“

Pokračují dál. Pršet nepřestává. Nebýt rozbouřené řeky, jež budí patřičný respekt, by tu bylo krásně. Příroda pije, stromy se rozpínají a nikde nejsou žádní lidé. Jen zvuky vody v krajině, zvuky a pohyby v přítmí pod nacucanou klenbou nebe. Hedviku studí promočené boty, Srostlíkovi čvachtavé ponožky nevadí, jeho kroky jsou nejrůznějšími tělními tekutinami doprovázené neustále. Boty zouvá málokdy, chodidla z nich obvykle odlepuje až navečer. Svými starostmi se ale před Hedou chlubit nechce, možná by mu pak už ani ruku nepodala. Zamotala se do nezdravých vztahů podobných jedovatým pavučinám a on jí je pomůže zpřetrhat. Tolik to neprožívá a dokáže se obrnit proti intrikám. Vlastně je rád, že se dostal z pily pryč a jeden den nemusí dýchat piliny.

„Co to je?“ kývne Hedvika směrem k vodě. Srostlík přimhouří oči a vystrčí bradu.

„Něco tam spadlo?“

Na hladině nedaleko zarostlé tůně plave něco velkého. Jako kdyby se někomu utrhla střecha chaty a zmítala se dokola ve víru, který nemá sílu ji vcucnout a u dna rozdrtit. Oba jdou dál. Jsou zvědaví. Hedvika se bojí. Bojí se všeho, protože všechno je najednou past.

„Je to přivázané za řetěz,“ Srostlík se zastaví.

„Někdo tam je,“ Hedvika vidí lépe než on. Rozezná pohyby na palubě plavidla, jehož konstrukce ji ohromuje.

„Asi nějaká loď. Jdeme.“

„Počkejte,“ chytne ho za rukáv. „To je Hana.“

„Kde?“

„V té lodi. Sedí na kraji.“

„Já nic nevidím.“

„Počkáme…“ Hedvika couvne pár kroků a přikrčí se za kmen stromu. Odtud se můžou chvíli dívat. Je trapné jít k někomu na návštěvu kolem něj.

„Co tam dělá? Je to vůbec ona?“

„Přece ji poznám. Prý že se utopila…“

„No jo, tak asi ne. Vždyť blbě vidím. Že jí nevadí ten déšť?“

„A proč se to pořád točí?“

„Nepůjdeme blíž?“

„Počkejte ještě…“

Srostlík neví, na co má čekat, ale vydrží ještě chvíli. Každý má svůj strom, zpoza kterého nenápadně vykukuje. Stále jsou ale hodně daleko a nerozumějí, proč je Hana na lodi v lijáku. Pak se silueta mladé ženy zvedne a boční stranou sjede z lodi do vody. Trvá to vteřinu, Hedvika nadskočí. Srdce se jí prudce rozbuší. Ona tam spadla!

„Utopí se!“ sykne k sousednímu stromu.

„Plave,“ kývne Srostlík k řece. Oba pak sledují tělo, jež splývá s neklidnou hladinou, kopíruje její zvlnění a pak se tiskne podél lodi.

„Magor… prostě magor… s ní on přece nemůže bejt!“

„Hele…“

Déšť houstne a je teplý. Na odhalené kůži lechtá, a co teprve jeho konzistence přímo nad řekou! Objemná loď se zlehka točí kolem své osy, dokud nenarazí na odpor řetězu vedoucího kamsi do houští z druhé strany tůně. Pak se začne otáčet na opačnou stranu. Jako uspávání dítěte. Kolébání potomka vody. Dělá to Hana, přestože je malinká a sílu proudu sotva zvládá? Paluba je určitě zatopená, možná se to celé zanedlouho potopí. Hedviku, a vlastně i jejího společníka znepokojuje odstín plovoucího materiálu, oběma jim cosi připomíná. Kvalitu prken poznají na větší vzdálenost i skrz hustý déšť. Pak se v lodi nečekaně postaví silueta druhá a Hedvika vydechne. Jarda! Je tam s ní! On je celou dobu uvnitř! Už už chce na něho zavolat, ale Srostlík zasáhne.

„Necháme je!“ šeptne a přikrčí se. Teď to teprve začne být zajímavé.

„Ten nastydne!“

Jarda do půl těla nahý se posadí na okraj podivného korábu a máchá si nohy v hloubce pod sebou. Loď i jeho hlava i nebe i stromy se otáčejí a žádný jiný svět neexistuje. Bude nemocný. Je promoklý a dívá se pod vodu. Úsměv není na dálku vidět. Nesmí spadnout!

„Vždyť se utopí!“

„Psss…“

„Jdeme k nim!“

„Ještě ne!“

Najednou se zdá, že voda přibývá rychleji. Začínají se tvořit vlny. Překlápějí se a hlasitě pleskají, až z toho zbystřené smysly matek lapají po chybějícím vzduchu. Hedvika stiskne dlaněmi kmen, o který se opírá. Buch buch. BUCH. Zase nepravidelně. Vyhrknou jí slzy do očí. Proč má čekat! Voda se zabarvuje bahnem a zrychluje. Když se do ní člověk zadívá, rozdvojí se mu vidění a zatočí hlava. Pluje další větev a pak chomáče shnilého slepeného sena. Jen blázen by se v téhle vodě koupal, co je tohle za pitomé hry! Další vteřiny napětí. Další okamžik, který drhne v krku při polknutí. Nepatrný vodní stín, na dálku spíše skvrna, se přibližuje k jeho nohám. Zvedni je, uteč! Hana sedícího Jardu z vody obejme a pak ho stáhne z lodě dolů. Buch buch. BUCH.

„Ne!“ vykřikne Vávrová a vyráží. Mokrá tráva jí podklouzne a škubne jí tělem bolest. Neupadla, pospíchá dál, i když to v zádech píchá. Je na pěšině těsně vedle břehu, nekrytá stromy, napospas teplému dešti. Mužský stín ji následuje, snaží se po ní chňapnout, ale nejde mu to tak rychle, chodidla v botách trnou.

„Spadnul do vody!“

„Ona ho tam stáhla!“ funí on.

„Kristepane!“ Buch buch BUCH. Ona ho tam stáhla!

„Kde jsou?“

„Nevidím nic!“

Pospíchají, jsou deset metrů od cíle, ale na hladině se kymácí jen prázdná loď. Kolik je to vteřin? Jak dlouho vydrží Jarda bez nadechnutí? Nikdy nebyl vynikající plavec, spíš průměrný. Vykoupat se, ochladit, to možná, ale holdovat potápění… Kde je? Třeba je viděl a teď se schovává na druhé straně těch prken. Jejich prken z pily.

„Járo!“ zavolá vystrašená matka. Kapuce jí dávno spadla z hlavy a mokré vlasy se jí lepí na čelo. Voda v očích všechno ztěžuje. Nestudí, je vlažná, vlezle vlažná, jako když vás zkrápí vlastní zvýšená teplota. Ozve se řinčení železa. To jak proud bere loď a napíná řetěz k prasknutí.

„Kde jsou? Dělejte něco!“ křičí na Srostlíka. Oba jsou na kraji břehu. Nevidí schůdky ani žádný jiný přístup do vody, která postrádá jakýkoliv důkaz o přítomnosti plavců. Jen ta loď železně chrastí. Hedvika je zmatená. Pobíhá zprava doleva a volá synovo jméno. Srostlík si neví rady. Taky viděl, že se potopili, ale kam? Kterým směrem má skočit? Vždyť ho ihned vezme proud a bouchne s ním o pilíř mostu. Kolem dokola žádný dlouhý klacek, nic, čím by tentokrát zakvrdlal v hloubce. Zvedne se vítr a sekne hladinu proti její hladké srsti. Odtržené části okamžitě přirůstají zpět. Pak se vyvalí bubliny. Hedvika vytřeští oči a ukáže doprostřed řeky. Tam! Něco se tam hýbe. Srostlík vidí. Kývá a nudle z nosu mu společně s deštěm stékají po bradě. Prostor přibližně dva metry po proudu od lodě se otevře a ven se vynoří člověk. Jarda se zhluboka nadechne, zařve úlevou a otevře oči. Není sám. Drží Hanu v náručí.

„Járo!“ bodne ho zoufalost známého hlasu do hlavy. Jako by nestačil tlak hloubky v uších, tohle je mnohem horší. Muž ve vodě se rozhlíží, štípou ho oči, ale matku i přes své vodní omámení slyšel. Zda se před ní schovat, nebo ji přivítat, za něj vyřeší dívka s ploutví. Ona nikoho vidět nesmí. Hana zavrčí a zvedne se vlna. Jarda začíná šlapat vodu, tajemný pevný schod, jejž mu dno dalo k dispozici, mu právě kdosi podtrhl pod nohama. Kalnou vodu poprvé spolkne, až když ji na břehu spatří. Svléká si nacucanou bundu, odhazuje ji do trávy, mává a něco volá. Jarda je paralyzovaný. Horkost jeho končetin střídá chlad. Nečekaná vlna ho zasáhne přímo do obličeje, najednou je uprostřed hloubky úplně sám. Jako slabé, bezmocné smítko. Má ještě na vybranou? Může se potopit a nic se mu nestane? Nebo už Hanička nečaruje? Uvidí se ještě? Kam se ztratila? Chtěl by ji zavolat, ale v ústech má bahno a nemůže se nadechnout. Proud, který spolu zvládali, se do něj teď opírá naplno a vzpírat se mu už dlouho nevydrží. Jarda matně vidí pohyby míhající se na břehu, nataženou ruku, je to sotva tři metry, a přesto neřešitelná vzdálenost. Kope do vody kolem sebe, ale ubránit se síle živlu nedokáže.

Srostlík někam telefonuje. Hasičům, záchrance nebo policii, čert ví. Hedvika se třese a lapá po vzduchu. Tíseň ji škrtí a obírá o kyslík, není už schopná pohybu. Tělo si sedlo na bobek a schoulilo se do sebe. Oči se tam pořád opatrně dívají. Déšť a zápach shnilé vody jí pohled na tragédii retušují. Akvarel budoucích vzpomínek, který bude mít více významů. Podle toho, jakou náladu divák zvolí. Jaroušku. Srostlík se svléká. Neví, proč je takové teplo, z hladiny se kouří a déšť hřeje. Tím líp, nezatuhnou mu svaly. Pocitová teplota je důležitější než realita. Zvládne to. Popadne kluka a dostane ho na břeh. Nejdřív jeho, až pak tu holku. Ta umí plavat dobře. Bude muset. Pomoc by měla dorazit brzo, ale čekat na ně nemůže. Srostlík se dotkne ramena plačící ženy. Napadne ho, že je nebezpečně blízko břehu a měl by ji odvést dál, ale Jardova hlava právě zajela pod hladinu.

„Už jdu!“ zavolá, ale nikdo ho neslyší. Aby ho proud nestrhl a neodnesl nežádaně daleko, bude dobré mu nadběhnout. Deset metrů by mohlo stačit. Pak se pohodlně nechá zanést k té lodi, chytne se za řetěz… Řetěz. Odolává tíze, přestože náklad je mohutný. Řetěz to vydrží, ale větev, okolo které je obmotán, nikoliv. Praskot kmínku není slyšet a škubnutí plavidla nejde rozeznat od jiných pohybů vln.

Hedvika se drží kolem kolen, hlavu opatrně nakloněnou směrem k řece. Voda stoupá. Během minuty je potopená tráva, na kterou se před chvíli dalo stoupnout. Hranice řeky nyní nejde odhadovat, voda se škrábe do lákavých míst, kde dlouho nebyla. Kam až si to vyhlédla? Jak dlouho bude ještě pršet? Asi metr od břehu se vyvalí obrovské vzduchové bubliny. Pak ze dna vyplave kus zlomené větve. Hedvika se nakloní. Píchne ji na hrudi. Nohy ji brní a hlava se motá. Mořská nemoc. Hypnóza kalným proudem. Na břehu pitomé, věčně vyschlé řeky, kam zrovna v době největší vody spadl její jediný syn. Hedvika zaječí. Srostlík opodál vzhlédne. Pátrá, co se jí stalo, ale nevidí nic nového. Hedvika ječí a ječí a loď se mezitím vydává na cestu. S řetězem a kusem stromu jako ocasem zametajícím podvodní stopy. Srostlík na to překvapeně kouká, najednou neví, kam skočit. Kde má pátrat a čeho se tam chytne, navíc proč Heda tak křičí? Běží zpátky k ní. Tohle je zmatek, hrozný zmatek, pomalý i nezvladatelně rychlý současně. Klekne si vedle a jemně s ní zatřese. Hedvika nemůže popadnout dech. Pak ji bodne na srdci jinak než obvykle a bolest ji přinutí zavřít oči. I tak vidí šedivou vodu. Její šplouchání bolí v hrudi, v hlavě už je tma. Jako těžká peřina uprostřed plující, vodou nacucané postele. O blížících se sirénách už Vávrová neví. Jardova slavná loď právě proplula pod mostem a uhání z města pryč.

9. Druhý stupeň povodňové aktivity

Tlusťoch se předávkoval. Kožený kufr té báby s velkým prstenem si odvezl do práce a všechny preparáty pečlivě vyskládal do jedné z prázdných polic v kanceláři Už se to veze. Mohl to nechat v hlavním skladu, ale to by to jako ostatní zboží nasáklo dobytkem, a to nechce. Tabletky nebudou na prodej. Vyzkouší je sám. Když jeho spolužáci kdysi kouřili kradenou trávu, jemu dát ochutnat nechtěli. Dodnes si to pamatuje. Ani on se s nikým nepodělí, zaraduje se jen sám se sebou. Injekční podání si schová na později, na to zatím kuráž nemá. Začal kapsličkami. Je jich hromada a srovnal je do řady podle data spotřeby. Čím starší, tím lepší. Měl pracovat v lékárně, to by ho bavilo. Všechny ty krkolomné latinské názvy, nedešifrované složení i zajímavé vedlejší účinky. Co je těžkého na tom, házet to po lidech?

Déšť má růžovou barvu a chvílemi pálí. To díky kombinaci, kterou mladý podnikatel před hodinou spolykal. Teď si zkouší nasadit kšiltovku, ale hlava jako by mu tam chyběla. Vychází z kanceláře na vzduch. Budova bývalého kravína je puntíkatá. Tlusťoch má rozmazané vidění po okrajích a přeostřené uprostřed. Obzor je tudíž jako točící se trojrozměrný tunel, který ho vtahuje a ze kterého se časem pozvrací. Do té doby si nevídanou skutečnost užije. Vrávorá ke skladu, který má jasně bílou barvu se spoustou skvrn. Jako straciatella, kterou miluje. Kusy hořké čokolády v lahodné smetanové hmotě. Zmrzlinu v mrazácích nemá, tak daleko v nabídce produktů nedošel. Pletou se mu nohy, ale už se opírá o zeď. Prohlíží si výjev, jemuž jeho mozek nerozumí. Všichni slimáci v okolí vylezli na zeď, pokud možno co nejvýše. Černí i zrzaví, malincí, ale i první letošní větší kusy, všechno minimálně v úrovni lidské hlavy. Nejvíc je jich přilepených těsně pod okapem, pak už začíná šikmá střecha. Tlusťoch zírá na zeď a začíná se usmívat. Kdo tuhle lahůdku připravil? A může si z perníkové chaloupky uloupnout? Rameno, kterým se opírá o matlavou budovu, podklouzne. Muž sjede k zemi, za krk mu dopadne kropenatý plzák. Ten je vzácný, není jich tu tolik, většina zbylých je zrzavých. Sakra, zvedá se a jistí se zdí oběma rukama. Lepí se to do dlaní. Cukrová hmota, po níž je dobré vyčistit si zuby. Jako dítě to nedělal. Málokdy něco dodržuje. Návody, kombinace, dávkování. A to potom prší malinová limonáda a domy jsou obalené oblíbenými sladkostmi. Chuť na smetanovou zmrzlinu s kusy čokolády se nedá potlačit. Tlusťoch si nabere první sousto přímo rukama. Co by se žinýroval, je toho dost. Hýbe se to a klouže v prstech, přesto první zrzavý slimák zmizí v jeho ústech. Zavře oči. Vnímá jenom chuť. Rozkousne sousto a promne vyteklý vnitřek jazykem o horní patro. Tiskne ho, vysává a zkoumá chuť. Hořká. Zemitá. Málo slaná. Plesnivé rajče pokapané bahnem. Spoustu velkých zrn, tolik kulatých zrn! Exotické ovoce, které neumíme konzumovat. Další. Rychle si nabrat další kousek, nacpat to do pusy a rozkousat. Polykat, až oči polezou z důlků. Pak něco Tlusťochovi dojde. Zhluboka dýchá a překvapeně civí na dům oblepený plži. Zalezli se sem schovat. A dobře udělali. Jeho bratři. Začne přemýšlet jako oni. Musí nahoru, při zemi to není bezpečné. I on patří mezi slimákovité a potřebuje se vyšplhat nad úroveň říční hladiny. Ta se tu brzy zastaví. Během několika hodin popadne hromadu neprodaného zboží, včetně banánů, pavouků i zjedovatělých bab. Poteče rychle. V tu chvíli bude místní hospodář pospávat na střeše, nahý a pevně přilepený zapůjčeným slizem i vlastními zvratky.

Tohle je zkáza… pomyslí si maminka, když se rozhlédne po dětském pokoji. Vojta má pořád zvýšenou teplotu, ale stejně nevydrží v posteli a vyrábí v obýváku bunkr z papírových krabic. Jeho sestry vysypaly všechny šuplíky s cetkami. Cetky jsou hračky, které jsou na nic a překážejí, přesto se nesmí vyhodit. Hlouposti z čokoládových vajíček, nevhodné dárky z ordinací lékařů či odměny za nasbírané body v Mínusu. Zlámané tužky, céčka, gumičkové náramky, puzzle, končetiny nekvalitních panenek. Všechno leží na podlaze mezi oblečením a rozsypanými piškoty. Neštovice daly rodině Eichlerových zabrat. Uklízí se každý den, bordelaří se bez přestání. Kdyby venku nepršelo, mohli by jít na zahradu, ale tohle počasí je děsné. Z televize Eichlerové třeští hlava a už třetí den ji bolí zub. Řešení bude muset posunout na někdy jindy, jako všechny své potřeby.

„Máme zamlžený sklo!“ volá synek. I on je jako v pasti. Neustále otevírá okno a nechává si pršet na ruce. Prý je to teploučké. Matka mu nevěří a křičí, že dovnitř naprší. Ale on to za pár minut udělá znovu.

„Zavři to!“

„Tak si pojď sáhnout!“

„Slezeš už?“

„Mlží se to zvenčí!“

„Vojto!“

Chlapec seskočil, ale okno nezavřel. Vlhký vzduch venku se dobře dýchá. Navíc je tam tepleji. Hejna komárů se vznášejí na obzoru i v dešti a zahradou se prohánějí zdivočelí kosi. Hned vedle u sousedů jsou mezi starými prkny sklaplé všechny pasti na myši. Nikdo o tom neví, nejsou vidět a jejich líčitel je ještě dlouho nezkontroluje.

„Sáhni si, mami!“ strká ji k otevřenému oknu. Menší holčičky se šťouchají, aby se dostalo i na ně.

„No jo… je tam jako ve skleníku…“

„Proč nemáme skleník?“

„Co je skleník?“

„Já nechci skleník!“

„Objednáme ho, mami?“

„Já se bojim…“

„Počkejte, chci to přivřít…“

„Půjdeme ven?“

Paní Eichlerová se podívá na chlapce obsypaného rudými pupínky. Neví, co odpovědět. V tlustém břiše ji vší silou kopne další potomek. Všechna okna v domě se dnes zamlžila zvenčí.

Proud řeky začíná být nebezpečný a jeho síla uvolňuje ode dna nedaleko železného mostu staré lyže. Pomníky zapíchnuté v řece na počest konců předešlých zim se postupně kácejí a narážejí do sebe. Domino lidské přízemnosti se rozjíždí a padá. Roztříštěnost podvodního hřbitova navoskovaných prken podpoří i hasičská skupina, která s pomocí člunu ohledává podvodní terén. Dvojici mladých lidí se jim objevit nepodaří, zato pod mostem na ně čeká nemilá věc. Zase se o tom bude dlouho psát. Reportéři se samozřejmě slétávají jako vosy na přeslazenou šťávu a místo nálezu dokumentují. Mají na to omezenou dobu, vody přibývá a objektivy se nepříjemně mlží. Práci komplikuje hasičům i policii vodorovný déšť, jenž seká do obličejů. Nic se ovšem nemění na senzaci, která pro samotné Řečovice vyplavala z hlubin. Našlo se tělo neznámé ženy. Nejspíš sebevražda. Betony v řece pod železným mostem bývají sázkou na jistotu.

V šatnách drůbežárny je minimální signál a nulová wi-fi. Aktuální situaci z domova i ze světa sledují na dvoře o pauze vyvolené, které disponují chytrými telefony s daty. Nabyté informace pak důležitě snášejí dolů do šaten a dávkují je vybraným dělnicím. Obvykle drby nebo předpověď počasí. Pozdvižení se koná málokdy. Na plné pecky to tu vypukne až zítra, dnes se zmíní jen zvyšující se hladina řeky. S hlavou plnou aktuálních otázek týkajících se nebezpečí další povodně se u pásu pracuje lépe, odpolední směna rychleji ubíhá.

Pavlína zatím neví nic. Už má bundu a o ostatní se nezajímá. Proběhne vrátnicí a zamíří k parkovišti, kde na ni má čekat odvoz. Dívá se na hodinky, jeho auto ale nevidí. Debilní Srostlík! Prý je na něho spoleh, to teda vidí! Měl jí přinést přidělané klíče. Ať jde Heda i s celou pilou do háje, navrch huj, vespod hnůj, ve výsledku nevyřešili nic. Pavlína není zvyklá čekat. Už už vytahuje telefon, pak si všimne bliknutí majáčku. Tak přece někdo. David se chová jako kdysi. Pomine jejich poslední čtvrtrok a blikne na znamení, že je připraven. Pavlínu řízne vztek, ale zatne zuby a zamává. Našpulí rty a nasedne do přistaveného policejního vozu.

Pan Srostlík podepíše několik papírů a bere si věci, které měla Hedvika u sebe. Leží na hradecké kardiologii, její stav je stabilizovaný. Prošla několika vyšetřeními, ale naštěstí se nejednalo o infarkt. Panika je záludná věc a dehydrovaná paní Vávrová utrpěla šok. Dostala infuzi a něco na uklidnění a nyní spí. Měla by se prospat. Pořádně prospat, doporučili odborníci. To znamená, že Srostlík může odjet domů. O kolapsu nadřízené už informoval pilu, kterou má nyní na starost zvracející Miládka. Jarda se pořád neukázal, referovala Srostlíkovi. Neukázal se… to sedí, Strnadová ho potopila a už se neukázal. Srostlík si to nechá pro sebe, zatím to neumí formulovat. Nebude šířit všechno, co se u řeky stalo, stejně se to obyvatelé dozvědí ze zpráv. Že se během pátrání po dvou potopených osobách náhodně objevilo další tělo. Ať žijí milovníci záhad! Napětí se stupňuje, náměstí se nemůže dočkat dalšího trhu. Vystrašení lidé se zapovídávají a budou nakupovat, aniž by věděli jak. Vetešník Grulich půjde úspěchu naproti a roztáhne jeden obrovský plátěný stan navíc. Smuteční vitrínka je kupodivu stále prázdná. Jestli se ale zatím nebude mluvit o proběhnuvších pohřbech, přetřesou se budoucí svatby. Řečovice jsou nacucané informacemi a na vyhlášený druhý stupeň povodňové aktivity se neváhají zajít v pláštěnkách hromadně podívat. O železný most se opírá celý Domov mládeže. Je to však opravdu na chvilku, voda začíná podemílat pilíře a vedoucí hasičů navrhne policii celou oblast uzavřít.

10. Všechny mosty jsou zavřené

V lékárně by chtěl pracovat každý druhý. Apatykoví snílci obvykle laicky obdivují vyjíždějící šuplíky s léky a touží je mít všechny doma. Prošlé přípravky s přirozenou samozřejmostí konzumují, anebo je splachují do záchodů. Odtud putují do říčních toků daného kraje a nevědomky je užívají přítomné vodní organismy. Pavlína z drůbežárny nesplachuje nikdy nic, léky kupuje pokud možno online, a s nimi také drahá afrodiziaka, o kterých se ostatním smrtelníkům ani nezdá. S dodržováním dávkování je to dobrodružné. U sebe ví, jak hladinku udržovat, u Davida to bude pokus. Provokuje ho už v autě, přestože on je ve službě a venku se toho děje tolik.

„Pojedeme k řece…“ usmějí se výrazně namalované rty. Už zase tam? Pod mostem už dnes David několikrát byl. Bude ale mlčet. Pavlínka asi neví, proč hasiči prve přijeli. Koho původně hledali a kdo už nevyplaval… Tolik se tím vyřešilo. Bude lepší jí to neříkat a ještě chvíli ji naoko ochraňovat.

„Odvezu tě domů,“ řekne policista. Volant svírá pevně. Nenechává se rozptylovat. „Řeka se hodně zvedla, už to nejde projet.“

„Přece by ses nebál…“ zaprosí spolujezdkyně. „Co je s tebou? Chci do přírody!“

„Musím se převlíknout, celý den jsem moknul.“

„Převlíkneme se potom… Kam to zahýbáš! Davide, to si děláš prdel?“

„Nedělám.“

„Jeď rovně!“

„Pavlí… uklidni se. Mám plán. Přivezu večeři k tobě.“

Pavlína nevěří svým uším. David hraje přísného. Přitom blábolí hovadiny. Ve spáncích jí tepe zlost. Vůz jede poměrně rychle, takže strhnout mu volant nepůjde. Debil. Zase bude muset improvizovat. To nemá ráda, ale vidina konečné hostiny v posteli Jaroslava Vávry je patřičnou motivací. Už jsou na místě. Její bytovka působí uboze, i když neprší, dneska je to však přímo k rozplakání. Oba dva vystoupí, ona si chrání vlasy pestrobarevným šátkem. Políbí ho. Překoná se a prostě to udělá. David je natěšený, nejpozději za dvě hodiny se k ní vrátí. Přikývne, domluveno. Obejme ho ještě jednou. Když pak policista nasedá zpátky do auta a jede ukončit svou dnešní službu, ani ho nenapadne postrádat zbraň. Ztrátu zaregistruje roztržitý muž až v šatně služebny.

Stmívá se. Srostlík sedí na kanapi ve svém domě, hlavu v dlaních. Dnešní den se mu musel jenom zdát. Protože kdyby to byla pravda, znamenalo by to, že přišel o tolik blízkého. Částečně si za to může sám. Neměl Pavlíně tu bednu dávat. Neměl ji s ní tahat do sklepa a připravovat jakousi tajemnou, zlou lest. Hedvika tvrdí, že se bojí nějakého chlapa uvnitř studny, ale to může být výmysl. Ve skutečnosti chce Pavlína do bedny zavřít Hanu. Srostlík to dobře ví, nikdo mu nemusí nic vysvětlovat. Největším zlem je nuda. A závist. A někdy taky láska. On to drží už roky, umí potlačit sám sebe, je slušně vychovaný. Ale Pavlína by potřebovala pár facek. Srostlík se dívá na šlápoty, která zrovna ona u něho minulou noc nadělala. Vlítla dovnitř bez zouvání a promenovala se tu jako doma. Jsou vůbec nějaké hranice, které ta ženská respektuje? Dám jí pár facek sám, rozhodne se dělník. Ať je to hotové, než Hedu pustí domů. Musí přece paní Vávrové říct i něco pozitivního. Bednu odveze zase zpátky. Hned teď. Napraví svůj omyl. Vrátí se do vily a prohledá to uvnitř. Otevře všechny dveře a vlastníma rukama prošátrá prostory, ve kterých si představuje Járu. Třeba se vrátil. Ještě se nenašla žádná těla. Nemůže být pravda, co policejní mluvčí právě zveřejnila. To se děje všude kolem, ale u nich ne! Tohle prostě ne! Jarda tam někde bude sedět na posteli, potlučený a vyřízený, ale živý! Podají si ruce. Tvrdé, poškrábané, srostlé s dřevěnou firmou dohromady.

Kolem všech řečovických mostů jsou nataženy bezpečnostní pásky a průjezd vozidel již není možný. Policie hlídá stoupající hladinu a čeká na pokyny týkající se evakuace chatařské oblasti. Předpověď počasí je nespolehlivá. Odborníci se pokoušejí nahlédnout celkový stav, náhlým regionálním výkyvům však nerozumějí. Bezpečnější bude počítat spíše s horší variantou. Množství protékající vody je obrovské a klikatící se koryta řek v kraji ani rozlehlé močály kolem nedokážou budoucí zkáze zabránit.

Srostlík přijel k železnému mostu na kole. Byl okamžitě zadržen a poslán zpět domů. Do zátopové oblasti už nepouštějí ani prokázané majitele chat. Tělo vylovené z řeky bylo v určitém stadiu rozkladu a neutonulo dnes, přesto vidina mrtvého člověka zvyšuje míru opatrnosti i bezpečnostních opatření. Minule jsem šla z druhé strany, vyvstane Srostlíkovi v hlavě vzpomínka na Hedviku. Z druhé strany. Dobře. Pojede tedy opačně. Znamená to mnoho zbytečných kilometrů navíc, ale on má kolo. Dokud to půjde, nesleze z něj.

Pohodlně to jde až na samý kraj soukromé louky. K příkopu, ve kterém se onehdy Hedvika schovala, aby se nemusela s nikým potkat. Teď je to proláklina zalitá šedivou vodou. Dál už žádná cesta nevede. Srostlík se rozhlíží do všech stran, ale okolí nepoznává. Kolem dokola záplava. Voda je tichá a nežene se tu dál, jen se pokorně rozložila, protože jinde pro ni nebylo místo. Muž sleze z kola a jde až k okraji vody. Přemýšlí. Věčně rozkývanou lávku, potřebnou pro cestu dál, jen tuší za vylitým jezerem. Brodit se tudy se mu vůbec nezamlouvá. Kdykoliv ho může strhnout samotná tepna povodně. Copak neexistuje žádná cesta k tomu domu? Co kdyby se uvnitř někdo topil? Nebo kdyby tam chtěl někdo někoho zastřelit? Jak by se tam dostala třeba všemohoucí Pavlína? Rozhodně by se zbytečně nenamáčela, vyřídila by si to s hasičem na mostě a pohodlně by do zakázané oblasti pronikla. Muž se zamračí. Nasedne na kolo a vrací se zpátky. Taky zkusí být neposlušný.

K právě vyhlášené evakuaci je povoláno ještě více policejních sil. Srostlík zpovzdálí sleduje, jak muži zákona, ano, je mezi nimi zase i ten David, co nesnáší Jardu, zvedají pásky a jedou dovnitř. Skoro všichni mizí a most, který co nevidět podemele velká voda, není hlídaný. Organizace akce je zmatená a to vyhovuje těm, kteří to promyšlené mají. Zajdu tam a rozštípu bednu sekyrou. Autem už to odvézt nepůjde, ale poslat to po vodě jako torzo lidské ješitnosti řešením je. Srostlík na to šlápne. Jako by nic, pláštěnku na hlavě, projede přes železný most, zuby zaťaté v očekávání náhlého houknutí sirény. Nic. Šlape rychleji. Nikdo si ho nevšímá. Vyšlo to a jede pořád dál. Za svým mokrým cílem.

Mezi opuštěnými chatami bloudí kužely světel z baterek. Z dálky je to zajímavý pohled. Prohledávají to tam ale zbytečně, nikdo tu není, ušklíbne se Pavlína. Už dávno obsadila své stanoviště, ze kterého má dobrý přehled. Oblast je až na pár výjimek prázdná, hasiči tu nebudou mít moc práce. Až vypadnou, bude všechno její. Haniny zahradnické pitominy už plavou, vznáší se i dvůr kolem baráku, ale do prvního patra se řeka nikdy nedostane. Budou mít s Járou hodně času. Celou noc jen pro sebe. Možná se zprvu bude bránit a s lecčíms nebude souhlasit, ale skrz noc zalitou povodní ho nikdo neuslyší. Pavlína zajede rukou do kapsy kožené bundy do pasu. Zbraň je odjištěná.

11. U Strnadů se střílí

Pořád jsi tady. Pohybuješ se podzemním bludištěm a tlučeš zády do stropu. Jak se zastavuje liják, který máš na svědomí? Děláš ho hustším a hustším, přesto zatím šetříš náš dům. Vysoký obrubník kolem vchodu do sklepa odolává okolnímu proudu a řeka dole je zatím jen v úrovni kotníků. Proč ale tolik vody venku, koho tím varuješ? A kde je tvé ledovcové jezero? Průzračná voda plná kyslíku… Hanička nahlíží do černé studny, jež téměř přetéká. Uvnitř se cosi hýbe. Mžitky. Smetí. Obrazy budoucnosti. Doporučení ze světa paprskoploutvých. Jako obvykle je tato výuka nečitelná. Navíc lidská podoba vysílené žákyně třeští bolestí. Skřípnutá ploutev rovná se přeražená ruka. Žena se vysíleně posadí na kamenný okraj a ponoří dlaně do vody. Pocítí dávné zranění, které nepatří jí. Signál, že všechno fyzické se dá překonat. Takže s tímhle jsi dokázal plavat? Takhle to bolelo na zádech? Já to ale nedokážu… sbíhá se pláč. Naše řeka je divoká a bere si, co chce. Neumím v ní pátrat. Neumím zachraňovat. Nedokážu čelit zkáze. Zabublání. Pojď ke mně dolů…

A tak Hanička jde. Přehoupne nohy dovnitř a pomalu se do studny potopí. Syčí to lidskou bolestí. Tatínek se na ni dívá. V podobě, jakou si vždycky přála. Žádná ryba nebo had. Ani pes nebo kocour. On. Konečně tu budeš sama, oznamuje jí, aniž by otevřel ústa. Bude to tvůj čas. Budeš zase hospodařit… Dcera se v černé vodě rozpláče. Nechce se rozloučit. Pořád má srdce člověka, ze kterého se odlomil velký kus, jako když se utrhne podmáčený břeh. Obejmou se. Propletou a splynou v temný vír. Horký kotouč vzájemně předávaných dovedností a sil. Návod, jak se bránit a kdy koho a kam stáhnout. Tohle nebudu umět… To říká zbabělá minulost v tobě. Ale tak slabá už nejsi, i když si to pořád pamatuješ. Teď jsi voda. Rozpínáš se a nejdeš stlačit. Můžeš se vypařit nebo změnit v led. Umíš roztát nebo se začít vařit. Probouzíš k životu semínka, dáváš pít ptákům. Proplouváš sama sebou a provokuješ lovce nepolapitelným třpytem. Nenech si vytrhat šupiny! Jim žádné bohatství nepřinesou!

Hanička se s tatínkem tolik tiskne, až si doopravdy začíná připadat silná. Polyká všechnu jeho nabízenou energii, až on téměř přijde o svou barvu. Nakonec objímá jen jeho průsvitnou siluetu, vzorec, jenž by se mohl s každou větší vlnou rozplynout. A potom, když se konečně stesk mění v porozumění a denní světlo už nedokáže vytvořit komukoliv nahoře stín, hladinu studny shora přikryje lidská zášť. Dvojice v hloubce si toho nevšímá. Dokud nezvaný host, který navštěvuje vilu už takovou dobu, a pořád z toho nic nemá, do točící se vody neplivne.

„Tak polez ven, ty mrcho,“ řekne nahlas a od skruže raději couvne. Aby se jí dobře mířilo. Pavlína vyndá zbraň a oběma rukama ji pevně sevře. Není si jistá, co tam viděla. Bláznivá Hana mluvila s vodou. Pak vlezla dovnitř. Jestli v tom někdo jede s ní, neví. Jarda to ale nebyl. Nevypadalo to tak. Jenže jak to vlastně vypadalo… Co se to děje… Každopádně je to svinstvo, které stojí v cestě jejímu štěstí. Harampádí dnes ale pohodlně odnáší řeka. Přichází jim naproti až sem a podává ruku vrahům. Postará se o těla. Smaže ze světa to, co tu dlouhodobě zavání.

„Tak dělej, Hano, ukaž se!“ Pavlína nehodlá čekat celou noc. Hana taky ne. Voda ve studni začne přetékat přes okraj a střed hladiny se zvedá. I v přítmí začínající noci si Pavlína uvědomí působivost zmáčené osoby. Je to jako drahý filmový efekt, vypadá skvěle. Obtočená vodou… a za ní nějaký chlap. Ne, není to Jarda. Tohle není on, může to tedy udělat. Musí. Pavlína zavře oči a pak vyšpulí rudé rty. I ona potřebuje koncentrovat odvahu, tyhle hry nehraje denně. Netrénovala to, ale zásobník má plný. Nenechá protivnici promluvit. Vystřelí. A strefí se. Vznášející se Strnadová spadne i se svým tekutým stínem zpátky do studny a voda vyšplouchne ven. Pavlína přiskočí blíž a namíří dovnitř. Hlubina kvílí a víří černými bublinami. Padne druhý výstřel. Třetí i čtvrtý. Vzrušení. Mráz po zádech, tohle je příjemné. Jaká je rychlost střely pod vodou? A jak dobře přítelkyně nejlepšího policisty v kraji mířila? Její nenávist je mocná. Tak mocná, až konstrukce studny praskne bolestí a voda začne vytékat ven. To střelec nečekal, přesto se odváží přistoupit blíž a podívat se na výsledek turnaje. Nic nevidí, vystřílela to tam dole zřejmě všechno. Nyní má ruku už pevnou, a mít správný cíl, dala by si přídavek. Pavlína pohodí vlasy na stranu a vydechne. Hotovo. Cesta k odměně je volná. Tedy až na tu pitomou povodeň, na dvoře kvůli tomu plavou klacky, plastové květináče a další binec. Natéká i do předsíně a přízemí, výš však zatím ne.

„Járo?“ zavolá líbezný hlásek směrem po schodech nahoru. Ještě než zamíří k němu do ložnice, otevře Pavlína poklop do sklepa. Posvítí dovnitř. Bedna je na svém místě, i když teď už zcela zbytečně. Leda pro Hedu, ušklíbne se prsatá. Jak by se v ní paní ředitelce líbilo? Měla by trénovat podmínky ve vězení, protože všechny stopy povedou odtud na pilu… Kanystry jsou na svém místě. Hned pod schody. Nikdo z obyvatelů baráku si jich kupodivu doposud nevšiml.

12. Křivka srdeční činnosti

Hedvika Vávrová otevře oči a putuje pohledem po hadičce, která končí v žíle její pravé ruky. I realita musí chvíli putovat a pak ve svém cíli uprostřed mozku vyšlehne. Pacientka se zkusí posadit. Křivka srdeční aktivity zobrazovaná vedle na monitoru se rozprskne mimo veškeré dané linky. Ta ploutev na Haniných zádech! To se nekupuje v běžných sportovních potřebách. Proboha, co se to u řeky dělo! A co ona dělá tady? Výstražné pípání přístrojů přivolá sestřičky, které paní Vávrové vysvětlí aktuální situaci. S nastíněným výhledem nelze souhlasit. Ona tu nebude do rána. Cítí se skvěle. Chce mluvit s lékařem. Podepíše všechno.

Když sestřičky odejdou, snaží se Hedvika uklidnit. Musí na ně chytře. Nesmí dělat scény. Oni ji odtud nepustí, dokud nebude vypadat normálně. Za branami špitálu už si pak bude dělat, co chce, ale teď musí zhluboka dýchat a dobře to před doktorem sehrát. Nic už ji nebolí, netlačí. Jejich těla se nenašla. Nebo ano? Přístroje opět červeně blikají. Musí se usmívat. I když se ženou slzy. Polknutí tlačí. Uvízlá kost. Zahnutá dokulata. Potřebuje telefon. Odejde na toaletu! Cévka? To stačí omdlít, a hned vám propíchnou močové cesty? Žízeň. Mám strašnou žízeň, nechte mě odejít na chodbu! Hedvika slušně prosí. Žízeň je prý řešena infuzí, která ještě nedokapala. Potřebuju mluvit s mužem, který mě přivezl, je to důležité. Nakonec doktor souhlasí. Pro jistotu ale v pokoji s pacientkou zůstane. A za roztaženou plentou leží ještě někdo, do háje, to tu neexistuje soukromí?

Paní Vávrová vytočí Srostlíkovo číslo. On to kupodivu vezme hned, jako by telefon držel v ruce. Nebo ho zvonění zastihlo v nevhodné situaci a chtěl to rychle utnout. Hedvika poslouchá, ale na pozdrav jí odpovídá jen hlasitý šramot. Ozvěna bublání pleskající o protější zdi. Když se konečně ozve lidský hlas, vlastně jen těžko dešifrovatelný šepot, zní to mechanicky, jako pod vodou. Srostlík mluví rychle a funí. Mám ji. Hedvičina zobrazovaná digitální křivka zatančí. Přítomný lékař zvedne obočí. Dostal jsem ji. Cože? Co tím myslíte? Je v bedně! Co to ten chlap říká? Vávrové vytrysknou slzy na tvář. Zhluboka dýchá a nechce telefon odevzdat. Brání se přerušení kontaktu s řečovickým světem, lékař však vyžaduje mobil zpět. Mobil, který utichl a zhasl. Volaný sám hovor ukončil. Není pochyb o tom, že je ve vile. V tom studeném, vlhkém sklepě s bednou! Možná má v patách hasiče, kteří kontrolují přítomné osoby a nesmí na nikoho zapomenout.Možná je nucen se skrývat. Možná hledá Jardu! Taky na to pořád myslí. Nedalo mu to a vrátil se k řece! Jarda se utopil. Hedvika polkne slzy a rozkašle se. Pláče a nedá se to zastavit. Hana je v bedně. Dostal ji. Podařilo se mu lapit škodnou. Uměla plavat jako nikdo jiný. Kroutila páteří… obraz, který Hedvika nikdy nedostane z mysli. Tohle se nemělo stát, to neměla vidět. Se smutkem a lítostí v ní roste i vztek. Potřeba rozdrtit tu hnusnou, modrou ploutev. Rozmačkat ji vlastními dlaněmi a pak sama prasknout.

Každé smetí jednou vyplave, stačí zvýšit sílu průtoku. Takhle to říkají kolemjdoucí a takhle to i je. Odpadkem může být cokoliv. Mrtvý králík nebo pták, kterého zakousla kočka. Nebo tělo docela jiného živočicha. Kdyby ho někdo spatřil, nedokázal by ho kamkoliv zařadit. Ta věc pluje rychle a má barvu vody. Přestává dýchat a všemi otvory nastřelenými mezi šupinami z něho uniká život. Naučil dceru zvedat řeku, ale neřekl jí, jak s velkou povodní přestat. Ona teď cítí zlost. Největší rámus, jaký kdy ze dna dokázal vybublat. Je čerstvě prokrvený a namířený proti všem mostům. Kdo dává právo suchozemským ochočovat si jejich průtok? Přecházet přes něj a plivat z dlouhé chvíle dolů. Voda cítí zmatek. I ona je zvyklá na své hranice, ale když je na ni ze všech stran útočeno, když jí je bráno to, co dostala darem, trhne. Převalí se na bok a vezme s sebou několik plotů. Chaty jsou zbytečnost. Zmizí-li ze světa, ubude spousta lidské marnivosti. Voda se zvedá ze všech čtyř končetin jen na dvě a narovnává záda. Nebude před městem potupně klečet. Hučí a zbavuje se všeho, co lstivě předstíralo přirozenou symbiózu. Když přišla Hana o matku, rozhodla se zabít sama sebe. Přišla-li o otce, zabije všechny ostatní.

Vozidlo Hedviky Vávrové, která během své šílené jízdy porušila nespočet dopravních předpisů, je posledním, komu železný most dovolí projet. Vávrová bez váhání prorazí natažené pásky přímo před zraky hasičů i policistů. Houkají a vydávají se za ní, pak něco zapraská a rovina se nakloní. Rezavým zábradlím, dříve tak vysoko nad úrovní hladiny, projede proud kalné vody. Řeka si vzala most do dlaní, otevřela pusu a poprvé si pořádně kousla. Záchranné složky ustupují. Stahují se nahoru do města, neustále posouvají své hranice a couvají před nevídaným živlem. Vrtulník. Budou muset zorganizovat záchranu jednotlivých osob z výšky. Kolik jich tam na té straně ještě je? A jak jim mohla ta osoba takhle projet? Copak před nimi nemá nikdo respekt?

Já ti dám, rybo! Hedvika stiskne volant. Je třeba projet zaplavenou pěšinou a její auto to možná nevydrží, ale pokračuje dál. Nemá na vybranou. Stejně jako neměl její syn. Nikdo se ho na nic neptal. Hana jen mrskla ocasem a už byl pod vodou. Sama se tetelila, on se topil. Heda neví, co je ta ženská zač, a o žádné vysvětlení ani nestojí. Zlomila její jediný strom. Roztrhla její život. Udělala neodpustitelnou věc a ona ji teď uškrtí. Nebo zapálí. Nebo obojí. Bude to bolet. Jako kdyby vám na hlavu spadl most. Dostal jsem ji. Je v bedně. Déšť neustává. Koruny stromů se ohýbají větrem. Otáčejí hlavy, aby neviděly strhané květy odplouvající s dravým proudem jako mrtvé děti. Neštěstí pluje loukou, pluje sadem, bývalou zahradou. Topí se semínka, klíčky, sazenice i plevel. Dusivý je i kalný nádech postupující noci, která se pokládá na tonoucí krajinu jako pohřební plachta.

Lidé na druhé straně města jsou nejistí. Malé děti jsou uloženy k spánku, ale dospělí si netroufají zavřít oči. Čekají na nové zprávy. Na jakékoliv další informace. Těmi posledními byly rozlité močály nezvykle rychle postupující k okrasným zahradám nejbližší obydlené čtvrti. I tuto část je zapotřebí preventivně vyklidit, což odpoledne ještě nikdo nepředpokládal. Záchranné složky se do rána nezastaví. A pořád prší a voda šumí ve všech hlavách, jež na ni pomyslí.

I řečovické nevěsty mají oči dokořán a sobecky si představují svou budoucnost. Další dny, další týdny, další roky. Bílé šaty jako příslib příštího rozkvětu města. Nové větve, nová poupátka. Zelená tráva. Zlatý déšť. Modré nebe. Samozřejmost připravená jen pro nás dva. Svět se stane. A bude. S úplně novým příjmením. Možná ho dostane i řeka. Jak jí budou říkat? Jak dlouho trvá znovu postavit most? Několik dalších lávek po proudu se právě láme, zdejší rozteklá zlost totiž navazuje i na příběhy sousedních vesnic. Řetězová reakce sladkovodních vztahů.

V domě nefunguje elektřina. Hedvika sestupuje s baterkou dolů do sklepa. Tam se její srdce téměř zastaví. Bedna stojí na svém místě, na pevném stole prozatím mimo dosah vody. Vypadá jinak. Působí jinak. Je plná. Největší past, kterou kdy uvedla do provozu. Vávrové se třesou rty. Lepí se studeným potem, a zároveň hoří. Pomalu schází po schodech až do vody, studí to a řeže do stehen. U stolu se zastaví, nemůže dál a nemůže se už ani dívat. Bojí se toho dotknout. Ať je jakákoliv, nikdy by nikomu schválně neublížila. Nikdy ne jako první. Jenže oni ublížili jí. Tohle si nemůže nechat líbit. Barák je prorostlý zlem a to se dnes jednoduše pouští po proudu. Srostlík jí hodně pomohl. To on svedl nejtěžší boj a zhmotnil výsledek jejích dlouhodobých představ. Bedna. Ta bedna! A uvnitř vrah, kterému nelze odpustit.

Tři kanystry schované pod schody už jsou mokré, tři stojí nad úrovní vody. Hedvika začne. Vila u řeky přinesla všem jenom neštěstí, měl ji zničit už sám Strnad. Místo toho se ve sklepě zbaběle rozhoupal a nechal osud dožít pozůstalým ženám. Nádoby s benzínem jsou těžké, ale Vávrová je táhne postupně nahoru do chodby, kde vydýchává nepravidelný tlukot srdce. Pak s jednou z nich pokračuje do prvního patra. Nakoukne do všech dveří, posvítí na nábytek a předměty kolem. Volá jména všech, které je ochotná tu dnes potkat. Nikdo se neozývá. Dům strnule čeká. Možná jen nepatrný pohyb dole uvnitř bedny, to jak se vězeň probírá z malátného spánku. Brzy zjistí, že jeho nejhorší noční můra žádnou noční můrou není. Jsou to čtyři pevné stěny kolem čtyř ledabyle naskládaných, svázaných končetin.

V ložnici má Hedvika chuť zase plakat. Růžový svetr pohozený na zemi. Její vlastní dobrá vůle, o kterou nikdo nestál. Říznutí do sebe samé, za které tehdy platila kartou. Hedvika si svleče triko a dámský svetr si oblékne. Řeže, protože je malý, není to její velikost. Přičichne k rukávům. Parfém. Možná ho přece jen Hana nosila? Každopádně se teď nechá dobrovolně přiškrtit ona. Vypije si svou ubohost do dna. Vyleze na půdu a začne. Přišla bez provazu, ozbrojená jen svou ztrátou. Dochází jí fyzická síla, ale strach nemá vůbec. Čeho se vlastně pořád bála? Co je tu za strašidla, vždyť je to jenom plesnivý dům. Rozsvítí ho, aby už nikdy nešel opravit. Aby zmizel z mapy města. A ona zmizí s ním. Už se nebude muset nikdy o nikoho bát.

ZÁVĚR V.

Od té doby, co zemřel její první syn, si zesnulého představovala i toho druhého. Nedokázala na to nemyslet. Sebemrskačské teorie o tom, co by bylo, kdyby přišla o oba. Mrtvý Jára v rakvi je něco, co už jí dovolí odtud odejít. Konečně to může odůvodněně vzdát a nebýt přítomná ničemu. Sebevrah není zbabělec. Je to vyvolený, kterému bylo dovoleno odmítnout další bolest, protože je bezpředmětná. Jedinec volný jako ryba s možností plavat kamkoliv. Nebo vyskočit na břeh, uschnout a nechat si boky vyklovat ptákem.

Ženská v hořící bedně zase začne tlumeně kvílet. Není to téměř slyšet. Hedvika má hotovo. Dřepí v růžovém svetříku na schodech do sklepa a máchá si nohy v ledové vodě. Třese se a nemá sílu se postavit. Konec je pozvolný. Nebyl to žádný třaskavý výbuch, požár se spolehlivě šíří zezdola. Kusy hladiny lehounce hoří a hoří i poslední cigareta z krabičky. Chuť nemá žádnou, není v tom rybina ani nikotin. Jen známé teplo v plicních komůrkách. Kdyby oheň houpající se na vlnách přeskočil na Vávrovou, poputuje skrz ni ještě dál nad obrubník a vezme si celý dům. Zatím je však vyčerpaná žhářka jako špunt. Až se její poslední cigareta zmenší, zahodí oharek nahoru do chodby. Sama zůstane uprostřed. Dokud se bedna nepřestane třást. Možná ho opravdu milovaly obě dvě, ale ona jako matka mnohem, mnohem víc.

„Hedviko…“ šeptne na ni ozvěna ve sklepě. Zčernalá bedna se nepatrně otřese.

„Nepros mě už… přestaň!“

„Hedviko!“ oslovení je velmi zřetelné. Nepřichází z bedny. Hladina v šeru se čeří. „Slyšíš?“

„Kdo to je!“ nadýchala se kouře a motá se jí hlava, přesto zvědavě natahuje krk. Ještě někdo je ve sklepě s ní? Nebo se ta potvora dostala z pasti ven! To ne! Ne!!

„Proč jsi mi to udělala…“ komíhají se na hladině namodralé ohníčky. Jejich tanec se přibližuje a dostává konkrétní tvar.

„Ne!“

„Zničila jsi můj dům…“

Kdosi podobný Haně stojí ve vodě přímo proti ní, jednu ruku rovně, druhou křivě svěšenou podél těla.

„To není pravda! Nejsi to ty!“

„Hedviko! Proč jsi taková?“

„Vrať se dovnitř…“ vyděšená Vávrová vstane a chytne se vlhké zdi. Couvá zpátky po schodech, dusí se a nejspíš začíná vidět bludy. Přitom už jen kousíček a plán se naplní. Už nemusí cítit nic. Jen rychle škrtnout ještě jednou a hodit to po ní! Hedvika rychle sáhne do kapsy pro sirky. Kalhoty jsou však promočené a kapsy prázdné. Buch BUCH BUCH! Hana Strnadová je klidná, což se nedá říct o hladině vody ve sklepě, která se kolem ní začíná čeřit. Jako by skrz zdi propluly do vily i ryby.

Nahoře v chodbě je najednou plno cizích zvuků a nedělá je zdevastovaný dům. V pokojích se ozývá dupot, chodbou jezdí úzké paprsky světla. Písek, rychle, další písek! Kdo to mluví. Co chtějí. Jak se sem dostali. Hana zapuštěná do vodní hladiny připlouvá blíž. Hedvika nemá kam uhnout. Vyhoupnout se z nejvyššího schodu přes vysoký betonový práh do chodby je nad její síly. Štípe ji v očích kouř, a jak sklep s nedostatkem kyslíku pohasíná, tlumí i viditelnost předmětů kolem. Jediné, co řezavě plane, je zasténání v zamčené bedně.

„Nejsi uvnitř…“

„Tohle už nepůjde vrátit zpátky.“ Hana není halucinace. A není to ani ta slabá, nevýrazná osoba, co se stydí odpovědět na pozdrav. Je čarovná a nebezpečná. I ve tmě. Drží v sobě napětí celé krajiny, cítí zběsilost peřejí, jezů i potrhaných břehů. Registruje každý náraz plujícího kmene a slyší volání tonoucích zvířat o pomoc. To všechno ona. Bolest tak veliká, že jí nestačí tvar lidského těla. Veliká tak, že přetéká a nabývá nepřirozených tvarů. Láme keře blízko břehu a stromy obaluje vodní trávou. Sama v sobě slyší každý výstřel, který padl. Sama je studnou, jež pukla a lije černý obsah ven. Lidská kostra, kterou voda v pravý okamžik objala a ochránila. Vrátit zpátky smrt už nejde a na krajinu se valí lítost. V Haně to hučí a ona se nemá kde schovat. Přišla až k Hedvice a natahuje k ní zdravou ruku. Teče voda mezi domy, teče voda z hor. Pláče, ale musí jí to říct. Chce s ní mluvit už dlouho, jenže se míjely. Hedvika se postaví a přimhouří oči. Hana k ní natáhne ruce, skleněné průzračné dlaně plné vodních bublin. Vávrová vydechne. Nebude se jejímu objetí bránit. Přistoupí ještě blíž a ony dvě se poprvé dotknou. Překvapení. Brnění a hukot. Hedvika zhluboka dýchá a cítí vodu. Ale jinou než tu v kávě, tu plnou hnijících rybích mrtvol. Nadechuje čerstvý déšť. V Hančiných vlasech je ho plno. Je krásná, i když na ni není dobře vidět. Ví, co dělá, přestože ve zraněné paži pulzuje bolest. Hana hučí. Něco uvnitř v ní vibruje a hučí jako ledový vodopád. Její tělo je schránka živlů, pevný obal hurikánu. Hana je ta povodeň kolem.

„Paní Vávrová! Jste to vy?“ do sklepa nakoukne Srostlíkův obrys. „Zapálil bych lampu, ale nechceme to riskovat! Podejte mi ruku, musíte hned odtud!“

Pár prázdných vteřin, zaváhání a pochybnost. Hrudník se zachvěje dalším silným dojmem. Shledání. Známý hlas je tak lákavý. Hedvika se vší silou natáhne a svému Srostlíkovi ruku podá. Pustí tu ubohou lidskou rybu dole a on ji vytáhne ze sklepa ven. Musí jednat rychle. Není čas na objímání a vysvětlování. Přitom se oba touží zeptat na všechno. Dům však pulzuje spěchem. A zmatkem a hlukem. Srostlík, nedobrovolně ušpiněný kolem úst od výrazné rudé rtěnky a zároveň krvácející z hlubokých škrábanců na krku, odbíhá s prázdným kýblem pro další písek. Nohama přitom rozhrnuje vodu, která natekla do přízemí. Jen přes zvýšený kamenný okraj sklepa se z podzemních prostorů nestala smrtelná nádoba, to se však brzy změní. Hana dole pláče a řeka stoupá. Nikdo tomu nevěnuje pozornost.

Na dvoře je stále hromada písku. Z ní se teď odkrokuje narychlo vymyšlená záchranná akce, naplněné kýble putují do vily, kde zasypávají schody a podlahy prvního patra polité hořlavinou. Hedvika jde šerem jako ve snách, nohy ji studí, prohlíží si přízemí ledabyle nasvícené zavěšenými baterkami. Našli ji. Přistihli ji tu a zastavili. Zkazili její práci a ona už nikdy nebude mít tolik síly udělat to znovu. Možná ji odsoudí a zavřou. Trapná prohra. Ani podpálit barák neumí. Voda je silnější než oheň. Už i ten obrubník pokořila, vtéká do otevřeného sklepa i shora a zahlazuje její dokonalou vzpouru. Až se hladina plná zbytků ohně dostane ven, rozhoří se voda i v kuchyni? A všude tam, kde s kanystrem rozlila svou zoufalost?

„Rychle! Další!“ Srostlík opět běží po schodech nahoru a za ním další člověk. Pospíchá a mezi futry do Hedviky narazí.

„Kristepane, mami!“ zaslechne jeho hlas a křivka srdeční činnosti vybouchne.

„Cos proboha dělala ve sklepě? A co má tohle znamenat! Zavřete ten poklop, rychle!“ zakřičí Jarda nejdřív na matku a potom na Hanu, která taktéž vyplula otvorem ven a není schopná stát. Rozčilený Vávra zpozorní. Nejraději by se rozčtvrtil a byl na všech místech v domě.

„Jaroušku…“ klekne si do vody jeho matka a sepne křečovitě ruce. Pláč už v sobě neudrží. Přítmí kryje všechny její hluboké vrásky i šedivé vlasy a rozkousané rty, ale její vzlyky tlumit nedokáže.

„Prosím tě, uhni se! Musíme to zasypat.“

Vávrová se nedokáže sama pohnout, ale má oddaného přítele, který ji nenechá sedět v ledové vodě. Jakmile ji zadýchaný Srostlík na zemi spatří, vrátí se k ní a odvede ji na dvůr. Postará se o ni, Jarda ji totiž nechce ani vidět, polila to tu nejspíš ona a bude to roztržka století. Proto je tady on. Srostlík ochotně pomůže s odklízením následků zoufalých činů. Nikomu se naštěstí zatím nic nestalo, trpí jen starý barák, který stejně půjde k zemi. Už aby to bylo. Ať se to celé rozpadne a zasype hlavně podzemí, kde on ubednil celé svoje svědomí. Jarda je živý a zdravý a i jemu by Srostlík snesl modré z nebe. Proto ohýbá záda a nosí těžké kýble po schodech, ale jestli to má smysl…

„Ty ses neutopil!“ rozjede se chodbou hysterický pláč naplno. Hedvika nedokáže čekat na dvoře, táhne se za synem jako jeho nemocný stín. Strach a vůbec všechny emoce za dnešní den už nejde udržet. „Jsi živej… Jaroušku můj!“

„Mami, nech mě! Co tě to napadlo! Všechno jsi nám tady zničila! A co to máš do prdele na sobě!“

„Plujou sem hasiči na člunu, viděli světlo!“ volá teď Srostlík z otevřeného okna v patře. Už jsou posledním stavením, ve kterém se zdržují lidé. A ty je třeba evakuovat. Jarda zahodí kýbl a žene se ke sklepu. Tam někde Hanička skončila. U zavřeného poklopu, pod kterým v bedně bublá rozsudek smrti.

„Jeďte s nima, rychle!“ kývne Vávra na kulhajícího Srostlíka a ukáže na matku. „Odveď ji odtud.“

Pak přivře vchodové dveře, aby už do chodby nebylo vidět. Pomoc už připlouvá. Reflektor záchranářů bloudí po dvoře, dokud nenarazí na dva zbylé povodňové pasažéry. Já tady musím zůstat, zní Srostlíkovi v hlavě Jardův naléhavý šepot. Hana kašle, dáví a pak zvrací vodu. Spoustu vody. Jarda ji podpírá a nohou drží dveře. Pořád se otvírají a kdokoliv je může spatřit. Srostlík pochopí, co má dělat. Nechá je jít. Nechá je vystoupat do patra, kde se možná dá povodeň přežít. Nebo zastavit.

„Kam jdete! Járo! Nemůžeš tady zůstat!“

„Tiše…“ obejmou ji mokré paže. Pak už si je najde kužel světla. Srostlík mávne.

„Co to má znamenat! Pojďte okamžitě dolů! Járo, slyšíš! Já bez něho nikam nepůjdu!“

„Nekřičte tolik,“ stisk Srostlíkovy ruky zesílí. Má před sebou nejtěžší úkol. Ji dostat na člun a jeho neprozradit. Věřte mi, paní, prosím! Já mu přece taky věřím. Hedvika polyká nové slzy. Najednou má přiškrcený krk a chybí jí kyslík. Jarda se jí pořád vyhýbá, pořád se před ní skrývá. Jako by ji nechtěl! Nechte ho jít, kývne starý muž. Zvládneme to. On tam musí zůstat s ní.

„Vždyť neumí plavat…“

„Ale umí… Hedviko, vždyť je dospělej!“ Srostlík se rozesměje. Vávrová tomu nerozumí. Všechno se děje tak rychle. Točí se jí hlava. Na chvíli se jí zatmí před očima, ale on ji pořád pevně drží. A zdraví se s ostatními. Čluny jsou dva a s některými těmi lidmi se znají.

„Pojďte, pomůžeme vám…“ Škrábance na krku pálí Srostlíka úplně stejně jako Hedviku ostnatý okraj růžového svetru.

„Já nechci…“

Nechce, ale nakonec s pomocí jednoho hasiče a jednoho svalnatého policisty nastupuje na záchranný člun a i se svým nejvěrnějším zaměstnancem dostává teplou deku přes ramena. Tihle dva, přesně ti nám chyběli… odškrtává si David v nepromokavé uniformě poslední položku v seznamu. Vypadá to na pokutu, takhle projet do zakázané oblasti, to nemá obdoby. Pak mu ten starší muž poškrábaný v obličeji podává nějaký sáček. Když v něm David překvapeně nahmatá svou ztracenou zbraň, ztuhne. Muži na sebe kývnou. O tomhle se zbytek záchranářského týmu nemusí dozvědět.

„Co se teď bude dít…“ rozpláče se paní Vávrová Srostlíkovi v náručí. On ji pohladí po ruce a pokrčí rameny. Jarda vždycky ví, co se bude dít. Poradí si. S plujícím domem i s hučením přírodního živlu.

„Utekla jste z nemocnice a pak to tam polila,“ zavrtí hlavou Srostlík. Ona přikývne. Třes v těle nejde zastavit. Mrkne na ni. Usměje se a obejme ji kolem ramen. Je živej! Jarda je živej! Potom si Hedvika opře hlavu o parťákovo rameno a po několika perných hodinách se uvolní. Zavře oči a okamžitě se zhoupne do načernalého prostoru mdlob. Brzy bude svítat. Obloha pozvolna mění barvu, ale zdali se v novém dni objeví i slunce, nikdo netuší. Stále drobně prší a povodně rachotí krajem široko daleko. Poslední podemletý pilíř jakéhosi vzdáleného mostu bude zaznamenán kolem sedmé hodiny ranní. To jak se malá Hanička snaží zaplést si copánek jen jednou rukou. Ta druhá, přeražená, se časem zahojí, ale dokud se nyní dívka nenaučí zastavit déšť, praskne ještě několik ploutevních kůstek. Bolest se lépe snáší, když na to není člověk sám. Když vás někdo drží, podporuje a chválí. Když vás někdo nezištně chrání a vůbec na nic se neptá. Jarda to dokáže. Bude to jeho nejdelší dopoledne a bude ho stát téměř všechny síly. Kulminaci hladiny rozzlobené řeky zaznamenají odborníci navečer, kdy je ve vile rodiny Strnadovy dobojováno. V přízemí, nahoře v patře, ale i ve sklepě, kam Hanka poslala Jardu plavat pod vodou. Nevydrží dýchat ve svém domě s takovou špínou. Je to přece pořád její království.

Po povodni

Bahno bylo všude a lidé ho ze svých chat odklízeli několik nekonečných, vyčerpávajících dní. Řeka se vrátila do svého koryta, přesto se dlouho nenechávala pohladit. Zkrocený proud vody byl stále dravý a celé jaro neobvykle podmáčené. Nahradit stržená spojení mezi všemi břehy potrvá měsíce. Mezi naplaveným materiálem, zachyceným v hromadách obtočených kolem kmenů stromů, bylo objeveno i tělo staré paní Bartákové. O utopení se nejednalo. Ústa i oči se spokojeně usmívaly, jako by si i teď chtěly s někým povídat. Pro místního vetešníka výstřel naprázdno. Domek dědí dcera a rozprodat ho se nechystá. Po chladném květnu nadešel svatební červen, dveře radnice se otevíraly možným i nemožným párům, a v Řečovicích tak vyrašilo několik nově naroubovaných rodinných šlahounů.

Hedvika Vávrová už nekouří. Zotavuje se po operaci srdce. Přišlo to rychle a lékařské péči se tentokrát nebránila. Teď už je jí lépe, je pokorná a její internetové objednávky neberou konce. Téměř nic ze zboží v přicházejících krabicích není pro ni samotnou. Nejčastějším nákupem je obuv. Nové boty mají všichni zaměstnanci pily a nejvíce si je pochvaluje Srostlík, jenž dostal i indispoziční volno a doporučení na laserovou dermatologickou kliniku v krajském městě. Do něho občas po službě zajede i nejlepší policista z města, jehož přítelkyně je zde hospitalizována. Vzhledem ke změně jejího zevnějšku oba vážně uvažují o emigraci do Vídně.

Na opravu zničené vily na břehu řeky Jarda sám nestačí, celé léto mu pomáhá několik firem a také známí z pily. Ani na chvíli ho nenapadlo, že by to nemělo smysl. V pronajatém panelákovém bytě hospodaří nová rodina, Vávra se od řeky už nehne. Je dobrým plavcem. Vynikajícím. Hana a nový rostoucí pulec uvnitř jejího nitra tráví veškerý volný čas v plechové vaně. Namočí se do ní pokaždé, když obejde zničenou zahradu a něco malého poklidí. Je vysílená a téměř nemluví. Někdy se odváží a zkusí na chviličku vládnout. Vezme všechny síly a pomalu se zatočí dokola nad bahnem pohnojenými záhony. Rozhází nová semínka. Ta nepatří k těm původním, domácím, koupili je v jakémsi obrovském marketu. Nevadí to však, protože ve vile se začíná nanovo. Leccos bude jinak, sešit s pradávnými instrukcemi vzala voda a nelze se jím už řídit. Nepotřebujeme žádný návod, vezme Jarda Haničku za ruku. Už neexistují obavy z doby před třiceti lety. Dům se bude mít líp než kdysi, protože na něm opět někomu záleží. Z vyklizených kolen by mohla být truhlářská dílna… mrkne spiklenecky řeka, která si právě prošla důkladnou jarní očistnou kúrou. Vydrží jí to dlouho. Možná už navěky. Na dvoře štěkají psi. Teče voda mezi domy, teče voda z hor.

Prodáno 03.12.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

Anna Bolavá

Před povodní

Řekám a jejich bytostem

Obálku a grafickou úpravu navrhla

Nikola Janíčková (Take Take Take)

Redigovala Kateřina Rudčenková

Vydala Euromedia Group, a. s. – Odeon,

Nádražní 30, 150 00 Praha 5,

v roce 2020 jako svou 3 612. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetových knihkupectvích

www.booktook.cz a www.knizniklub.cz

V edici Česká řada vyšly tyto svazky:

Monika Zgustová: Grave cantabile (svazek 1)

Michal Bečvář: Vůně dne jsem spřádal (svazek 2)

Radoslav Nenadál: Ó, jak jsme jiné (svazek 3)

Monika Zgustová: Peppermint frappé (svazek 4)

Monika Zgustová: V rajské zahradě trpkých plodů (svazek 5)

Aleš Duša: Hedvábná pěšina (svazek 6)

Monika Zgustová: Tichá žena (svazek 7)

Tereza Brdečková: Slepé mapy (svazek 8)

Arnošt Lustig: Nemáme na vybranou (svazek 9)

Tereza Boučková: Indiánský běh, Křepelice, Když milujete muže (svazek 10)

Hana Andronikova: Zvuk slunečních hodin (svazek 11)

Tereza Boučková: Rok kohouta (svazek 12)

Monika Zgustová: Zimní zahrada (svazek 13)

Tereza Brdečková: Listy Markétě (svazek 14)

Pavel Kohout: Hodina tance a lásky (svazek 15)

Arnošt Lustig: Zloděj kufrů (svazek 16)

Václav Chochola: Jako vrána na Beckhama (svazek 17)

Tereza Brdečková: Alhambra (svazek 18)

Tereza Boučková: Boží a jiná muka (svazek 19)

Hana Andronikova: Nebe nemá dno (svazek 20)

Marek Šindelka: Zůstaňte s námi (svazek 21)

Jan Koubek: Matky (svazek 22)

Tereza Boučková: Šíleně smutné povídky (svazek 23)

Darek Šmíd: Superpérák (svazek 24)

Marek Šindelka: Mapa Anny (svazek 25)

Hana Andronikova: Vzpomínky, co neuletí (svazek 26)

Anna Bolavá: Do tmy (svazek 27)

Monika Zgustová: Růže od Stalina (svazek 28)

Tereza Boučková: Život je nádherný (svazek 29)

Marek Šindelka: Únava materiálu (svazek 30)

Anna Bolavá: Ke dnu (svazek 31)

Monika Zgustová: Revolver v kabelce (svazek 32)

Tereza Boučková: Závod s časem (svazek 33)

Klára Notaro: Svatba ve městě Chambéry (svazek 34)

Radovan Menšík: Od nepaměti k zapomnění (svazek 35)

Stanislav Beran: Kocovina (svazek 36)

Marek Šindelka: Chyba (svazek 37)