Péter Bogáti

Poslední člověk

POSLEDNÍ ČLOVĚK

Péter Bogáti

NAŠE VOJSKO

EDICE eso

© Peter Bogáti 1982

Translation © Milan Navrátil 1987

Kosmonauté přinesli fotografie

ze světa, jenž obklopuje

naši planetu. Při pohledu

odtamtud není člověk vůbec vidět.

Takže můžeme vyhubit sami sebe –

a nic viditelného se nestane.

Naše planeta bude snad ještě

krásnější, ještě zelenější

bez nás, a nebude nikoho,

kdo by pro nás ronil slzy.

Albert Szent-Györgyi

1

Budík zazvonil přesně v půl sedmé. Nejsem pověrčivý, ne víc než

kdokoli jiný, ale je to dobré znamení: dnes nebude žádný malér. Že

by šťastný den? Ba ne, to by byl přehnaný optimismus. Počítám

vždycky s horší eventualitou – člověku pak nehrozí překvapení,

nanejvýš příjemné. Všecko záleží na tom, jak se věc nastaví.

I ten budík. Není snadné trefit se, aby ručička ukazovala přesnou

polovičku mezi dvěma hodinami, protože dvě cifry odděluje jenom

pět čárek, odpovídajících pěti minutám. Půlka tudíž připadá právě na

střed třetí minuty. Půlminutový rozdíl sice není veliký, ale při

nařizování znamená milimetr sem nebo tam někdy i deset minut, to

znamená desetiminutový nebo i čtvrthodinový rozdíl při ranním

zvonění. Nic se nestane, když zazvoní dřív, ale když je to opačně...?

Je třeba dlouhého cviku, aby se člověk trefil přesně. Když se mi to

povedlo poprvé, chtěl jsem sejmout z budíka sklo a udělat na místě,

kde ručička stála, tenkou rysku, abych si pro příště ušetřil zbytečné

omyly. Pak jsem to nakonec neudělal. Zřejmě jsem byl pyšný na

svou šikovnost, snad mě i bavila ta dennodenně se opakující hra...

Časem jsem s ní spojil i malou pověru. Když se trefím, budu mít

dobrý den, a když ne...

Nové vyzvánění. Tentokrát telefon. Kdo to, k čertu, takhle brzo

ráno...

„Robinson?“

„Ano, to jsem já.“

„Albert. Vzbudil jsem tě?“

„Už ne.“

„Myslel jsem si to.“

„Co se děje?“

„Včera jsi říkal, že vstáváš v půl sedmé. Půl sedmé pro tebe asi

znamená přesně půl sedmé...“

„Voláš mi, aby sis to ověřil?“ a už jsem chtěl praštit sluchátkem.

Ale zastavil mě Albertův vlezlý smích – to jeho sebevědomí se mi

strašně protiví!

„Máš ale nápady!“ řekl. „Něco takového můžeš říct jen ty.

Ověřit...! Kdepak, to není můj styl.“

„Tak o co jde?“

„Chtěl jsem tě jenom požádat, abys dneska vzal svou rezervní

raketu. Na mojí praskly dvě struny.“

„Dobře. Ještě něco?“

„Už nic.“

Vyrušil mě a těžko jsem se pak vpravoval do svého navyklého

rytmu. Oholil jsem se, osprchoval, oblékl a zavolal jsem výtah. Něco

ze zpoždění jsem dohonil. Žádný malér teda nebude.

Nasnídal jsem se v podchodu. Mladík atletické postavy

obsluhoval kávovar a žena s pusou od ucha k uchu, ale jinak moc

milá, seděla v pokladně. Byla ošklivá až k nevíře, ale pořád se

usmívala tou nemožně širokou pusou – a to mi spravilo náladu. Rád

jsem tady snídal. A měl jsem rád i toho mládence, který by se hodil

spíš na plátno kin, ale vařil dobrou kávu, i tu šeredku v kase. Určitě

je ještě svobodná, ačkoli zblízka vypadá i na třicet. (Studené

namodralé světlo zářivek ženským obličejům nesvědčí. A v

podchodu pořád svítí zářivky.) Ale dost možná, že sem vždycky

zajdu jenom proto, že muž u bočního pultu připravuje před mýma

očima čerstvé sendviče. Z chladicího boxu vytáhne máslo, salám, sýr

a všelijaké saláty. Pracuje ďábelskou rychlostí a chlebíčky jako by

mu vycházely zpod rukou na běžícím pásu. Tady v podchodu je dost

veliký provoz. Zvlášť ráno jdou sendviče rychle na odbyt. Tím

pádem jsou vždycky čerstvé.

Kdybych si byl přece jenom koupil psa, snídal bych teď

pravděpodobně doma. Snídaně by mi dala víc práce, ale kvůli tomu

jsem si to nerozmyslel. Když jsem se rozvedl, moc se mi chtělo mít

psa, nejspíš proto, abych měl společnost. Pak jsem uznal, že by to

nešťastné zvíře bylo větší část dne samotné. Byt sice nemám veliký,

ale pro jednoho psa a na celý den by to bylo přece jenom příliš. Je

pravda, že Elza přichází každý den uklízet, připravuje mi do

chladničky večeři a mohla by věnčit i psa. Jenže Elza chodí jen na

hodinu a pes by tam byl celý den. Raději jsem to vzdal, ačkoli bych

byl zřejmě snídal doma. Bylo by s kým. „Vy máte deštník? Vždyť je

nebe jako šmolka,“ zasmála se kasírka s širokou pusou. „Nebo snad

rádio říkalo něco jiného?“

„Chci si ho jenom dát do vozu, proto jsem ho popadl,“ zalhal jsem

v rozpacích. Když jsem hledal ve skříni rezervní raketu, deštník visel

před ní. Vyndal jsem ho, abych se dostal k raketě a pak už jsem ho

nepověsil nazpátek. Nějak mi zůstal v ruce a nesl jsem si ho spolu s

oběma raketami. Kiks! Je sice fakt, že jsem byl vyveden z běžného

rytmu, ale i tak je to kiks. Že by dnešek přece jenom neproběhl

docela hladce?

Na parkovišti stálo mé auto v druhé řadě. Když jsem tam došel,

hned jsem ho uviděl, protože jsem bílý lak na jeho zádi pomaloval

dvěma černými pruhy. Běhá už příliš mnoho aut toho typu – takhle

se vůz lip hledá. Ačkoli pořád přibývá těch, kteří si svá vozidla

označují a úměrně s tím, jak se množí pruhy, klesá jejich funkce.

Kdo má garáž, ten je na tom ovšem lip. Já se na ni tak honem

nezmůžu. Kdo chce mít dneska garáž, aby měl i vlastní dům. Mám

dobré místo, a jak se říká, kariéru teprve před sebou, vždyť je mi

všehovšudy dvaatřicet, ale peníze na dům sotva dám hned tak

dohromady.

Snad kdybych byl konstruktér. Konstruktéři, i když pracují v

ústavu, vždycky splaší nějaký melouch. Nebo soutěž. Málokdy se

jim podaří utrhnout první nebo rozdělenou druhou cenu, ale většina

jejich návrhů se beztak koupí. Nikdy se to sice neprovádí, ale projekt

se koupí. Obesílat soutěže se vždycky vyplatí.

Jenomže já jsem provozní inženýr a žádný konstruktér. Radili mi,

abych šel na provozního inženýra, protože mám mimořádný cit pro

praxi – což je v podstatě pravda. Ale nikdy k tomu nahlas neřekli, co

jsem náhodou zahlédl ve své osobní kartě. (Mám ten špatný zvyk, že

si přečtu kdejaký spis, třeba i na cizím stole. Dokonce i papíry, které

leží na stole toho dotyčného proti mě. Časem jsem se dokonale

naučil číst texty vzhůru nohama.) Na mé osobní kartě – po zmínce o

tom velikém citu pro praxi – stálo, že mám naproti tomu maximální

nedostatek fantazie. A práce konstruktéra vyžaduje především

představivost.

Provozním inženýrům sice není zakázáno, aby obesílali soutěže,

ale kdo čte odborný tisk, hned si všimne, že mezi odměněnými jsou

většinou pracovníci konstrukčních kanceláří. Netvrdím, že v tom je

nějaký záměrný podfuk, ani bych to nemohl dokázat, ale tak už to

bývá. Ceny si zkrátka odnášejí konstruktéři.

Co tedy zbývá člověku praxe? Mám snad opravovat po domech

televizory? Nebo rentgeny u soukromých zubařů? To radši hraju

tenis. Dokonce i s Albertem. Z toho ani z onoho bych si dům stejně

nepostavil.

No – a ta věc s Alicí se zřejmě zvrtla právě kvůli fantazii. Ne že

by jí ona měla víc, než jsem jí měl já. I takový zavedený technik je

dneska trefa, když se chce ženská vdát, a co teprve inženýr v

nukleárním výzkumu. Dokonce i provozní. Auto je jisté, byt

jakbysmet a většinou dojde i na zahraniční cesty. Existence je to

relativně stabilní, protože takových typů je vždycky míň, než po

kolika je poptávka. To ví dneska každá inteligentní ženská, k tomu

nepotřebuje mít ani fantazii.

Netvrdím, že by si mě Alice brala kvůli tomu. Nebo jenom kvůli

tomu. Možná že všecko to, co jsem řekl, zůstalo až do konce jenom v

jejím podvědomí. Ostatně to není žádný hřích. Proč by měl být hřích,

když jedna pohledná, inteligentní mladá žena myslí na svou

budoucnost?

To se ví, k budoucnosti patří nejenom zaměstnání, nejen

existence, ale i osobnost, která s tím zachází. David vždycky říkával,

že dráha takového nukleonu není vymezena pouze nábojem a daným

silovým polem, ale i momentálním rozpoložením zmíněného

nukleonu. To je samosebou blbost. Ostatně ani David by takové věci

neříkal, kdyby nebyl jmenován profesorem a kdyby nebyl ředitelem

ústavu, k jehož ouřadu patří všelijaké extravagance – i kdyby jen pro

reklamu. Nukleon nemá duši – naštěstí, ale totéž je v případě pana

manžela podstatně problematičtější záležitost. Ani v duchu by mi

nenapadlo meditovat nad svým zrušovaným manželstvím, a už vůbec

ne v ranní špičce – tou dobou snad polovička lidstva prchá z města a

druhá polovička si zřejmě dává schůzku právě v centru! – ale co je

pravda, to je pravda: právě v té věci spočíval můj omyl. Dobrá,

dobrá, já jsem taky šlápl vedle. Myslel jsem si: střízlivá a logická

žena je ideální partner. Koneckonců, život je evoluce vytvořených a

zavedených systémů. Pochopitelně, všude může dojít k provozní

havárii, ale na základním principu to nemůže nic změnit. Jestliže dva

lidé najdou společný vzorec, výsledek rovnic může být jenom

totožný. Na zákonitostech se nic nezmění, když v mechanismu občas

shoří pojistka.

Zdá se, že chyba byla ve vzorci. Anebo v aplikaci – ale to už teď

vychází nastejno. Poslední dobou Alice pořád mlela, že žena může

být podle vzorce jenom z padesáti procent – ostatních padesát

procent.připadne na ženu. Jenže to byla jenom výmluva, tvrdím to

dodneška. Když se přede mnou někdo odvolává na ženskou psýchu,

vždycky mám dojem, že mě chce přechytračit. Na abstrakci se však

nelze nikdy spoléhat, protože měřítko, podle něhož se posuzuje, je

dokonale subjektivní: je to podvod nebo umění, podle toho, jak se

člověk vyspí. Proč je teda třeba abstrahovat ženskost? Proč ne právě

mužskost? Jedno i druhé je genetický jev, čím víc je jeden z nich

konkrétní, tím konkrétnější je i druhý.

Když není možné s jednou dospělou ženou najít trvale společného

jmenovatele, je třeba se rozvést. Klidně, v míru, se zachováním

lidské důstojnosti. Vášeň je druhem cenné lidské energie a jenom

hlupák jí plýtvá naprázdno. Dodneška nedokážu pochopit, k čemu

byla ta spousta osočování, ta spousta prudkých a nespravedlivých

slov... Ovšem Albert říká, že každý obřad má svůj scénář, a ten se

musí odehrát, ať se komu chce či nechce; jenže Albert je cynik, a

tudíž i povrchní. Omyly je nutné korigovat, a ne dramatizovat.

To všecko je však pavlačové rozumování. Alice se odstěhovala,

rozvedli jsme se, a jak jsem se později dověděl, znovu se vdala, prý

za režiséra dokumentárních filmů. Zřejmě má víc fantazie.

Než dojedu v téhle špičce z města do ústavu, uplyne nějakých

čtyřicet minut. I jindy je to dobrá půlhodina. Můžu být rád, že jen

třicet minut. Ostatně i hvězdáři – protože městská světla jsou pořád

silnější a je jich pořád víc, i atmosféra je čím dál víc znečištěná –

utíkají do kopců dál a dál od města. Astronom sice radši žije ve

městě, ale je nucen putovat nejenom za rozšiřujícím se vesmírem, ale

i za svými vzdalujícími se obřími kukátky. Poustevníci našeho věku

se odstěhovali bud nahoru na vesmírné stanice, anebo dolů do

komfortních ponorných zvonů v hlubinách moře. Tohle mé

třičtvrtěhodinové cestování nabývá ve srovnání s životní formou

hvězdářů, kosmonautů a zuřivých vodních pavouků opravdu trpasličí

rozměry.

Náš ústav je však jenom prachobyčejný, všední atomový ohýnek,

který blízkost města vůbec neruší. Jestli ovšem právě naopak naše

blízkost neruší město!

Byly doby, kdy mírně řečeno nás lidi neměli rádi – a atomové

elektrárny všeobecně. Strach z neznámého, nebo spíš ze známého –

vždyť na ně hřiby atomových bomb často mávaly ze zpráv – ,

vyvolal pořádný rámus. Odpor byl sice hlučný, ale bezvýsledný a

neměl vlastně žádný smysl. Jako první parní lokomotiva nebo

automobil, před nimiž chtěly ochraňovat pobouřené články v

novinách pokojné a nic netušící chodce. Jenže jisté procesy se nedají

obrátit nazpátek, ba nedají se ani zastavit. Stoupající potřeba energie

donutila lidstvo, aby zkrotilo atomovou energii, a když o tom

uvažujeme střízlivě, faktem zůstává, že jediná tepelná elektrárna

vypustí do vzduchu mnohonásobně víc nečistot než deset atomových.

Je nepochybné, a já to uznávám, že strach ze všeho neviditelného,

je pud, který snadno přemůže vědomí, jež beztak do značné míry

tápe v nejistotách. Dokonce i vědomí odborníka, který ví mnohem

víc než laik: například i to, jak málo se pořád ještě ví o světě.

Řekl bych, a mám to z praxe, že kromě očekávaných praktických

výsledků vyvolaly pokusy, na nichž teď pracuju, i strach a nejistotu.

Jestliže se pokus KD podaří – a všecky znaky svědčí o tom, že se

podaří – pak se opět o krůček přiblíží k nám a k děsivým energiím,

které budou příst pod naší hladící rukou, ne-li už samotná důvěra,

pak aspoň zvyk.

Vedení ústavu postavilo v sousedství samotného pracoviště byty

pro své zaměstnance, aby si ušetřili každodenní cestování, pokud to

uznají za vhodné. Předpokládalo se, že v nich už nežije ani jiskřička

zbytečných obav. Nebo že se za ni aspoň stydí. Kdo chtěl, mohl se

nastěhovat – domy byly vybaveny veškerým komfortem. Mají vlastní

obchodní síť, sportoviště a kromě jiného i tenisové dvorce.

Albert bydlí pochopitelně tady.

O mně si jistě nikdo nemyslí, že jsem zůstal ve městě z obavy o

své hormony a že radši volím denně tři čtvrtě hodiny cestování tam a

zpátky, než abych... U mě je to asi prachobyčejný reflex, že si držím

byt ve městě. Koneckonců, když tráví člověk převážnou část svých

dní mezi tlustými betonovými zdmi, v dvojnásobném ohni přístrojů –

na část dohlíží on sám, druhá část naopak hlídá jeho, aby mu zaručily

biologickou rovnováhu, jinými slovy bezpečí života – pak není

vůbec žádný div, že takový člověk hledá v soukromém životě

možnosti uvolnit se. Zřejmě i tohle patří k biologické rovnováze. A

tak jsem radši zůstal ve městě, které svým rámusivým a hustým

hemžením právě v mém případě posloužilo jako uklidňující

prostředek.

Člověk je přece tvor společenský. Na to by se nikdy nemělo

zapomínat. A přitom nemám rád dav, protože směr a síla jeho

pohybu se dá předvídat jen s potížemi a často postrádá i střízlivé

popudy. Ale samota a uzavřenost jsou lidské přirozenosti gruntovně

cizí. Trvalá samota vede nepochybně ke konfliktům se sebou

samotným. A život i tak poslouží dostatečným množstvím konfliktů,

jakkoli se pokoušíme vyloučit z něho ty, které se dají očekávat

předem. Jaképak řeči, člověk má žít ve zdravém prostředí. Taková

sídliště v sousedství pracovišť jsou umělá uskupení. Pokračuje v nich

úřední hierarchie potřeb i v soukromém životě.

Na tohle všecko Albert odpovídal, že je to prázdné žvanění:

nechci být prostě na očích! Albert už zase zjednodušoval, ale v

něčem měl pravdu. Nemám nic, co bych tajil, ale nejsem taky rád,

když někdo strká nos do mých věcí. Město i se svou džunglí mě

jaksepatří ukrývá, aniž bych se v něm sám musel schovávat. Cítím se

tu dobře a nemyslím si, že bych na tom měl něco měnit jenom kvůli

tomu, že bych si ušetřil trochu ježdění autem.

Zpomalil jsem. Závory se přede mnou sice už zvedly, protože

stráž poznala můj vůz, a mohl bych jet dál, ale já jsem zabočil k

parkovišti. Nemám rád privilegia. David ať si jede dál, a třeba i po

schodech nahoru, to je v pořádku, on je tu šéf. A ať jede dál i Albert,

ten vjede všude, kam se jenom dá.

Pro mě je dobré parkoviště. Místa je na něm dost a krávy vyhánějí

na pastvu ve stádech. Proč se má moje auto nudit a bát se celý boží

den samotné samotinké...?

Vystoupil jsem, sebral jsem rakety a vůz jsem nezamkl. Kdo by si

vozu všímal, když ho má na očích stráž, kromě muže na parkovišti,

který s ním popojede, když bude potřeba.

Mrknul jsem na hodinky. Ukazovaly tři čtvrtě na osm. Byl jsem

na místě.

2

„Neseš?“

Otázka byla naprosto zbytečná – viděl přece, že držím v ruce dvě

rakety. Jednu si hned vzal a dlaní pohrdavě brnkal o výplet.

„To jsem si mohl myslet,“ řekl. „Jako máslo.“

„Aspoň se každou chvíli netrhají struny,“ odpověděl jsem. „Moc

vypnuté struny jsou drahý špás.“

„Ale jinak se nedá hrát útočně,“ odmlčel se chvilku a podíval se

na mě. „Když někdo rád útočí.“

„Když někdo umí útočit,“ opravil jsem ho a Albert neodpověděl.

V podstatě je to snadno ovladatelný chlapík. A pořád se kohoutí,

poněvadž to snad o sobe tuší. Můj klid ho zřejmě dopaluje, protože

mi ho závidí. Ale suma-sumárum je to čestný chlap a znamenitý

odborník. Jinak bych se s ním sotva přátelil.

Dál už jsme se oblékali bez řečí. Všem nám byl protivný oranžový

overal, zvlášť v létě. Ale nosit ho bylo povinné – od ředitele až po

zametače na dvoře. Vpravo na prsou jsme nosili červené, modré a

zelené trojúhelníky jako distinkce ve vojsku, které rozlišovaly

zařazení a odbornost. A na levé straně – z horní kapsy – čouhal všem

stejně Geiger-Müllerův počítač, řečený pípal. Měl ostatně jenom

teoretický smysl. Co lidská paměť sahá, ani jeden nezačal pípat

(nanejvýš jednou měsíčně při povinné provozní zkoušce). O

účinnosti ochranného oranžového obleku mělo celé osazenstvo

ústavu shodný názor, který se lišil jen co do hutnosti anebo

odstíněnosti výrazu, kterým to vyjadřovalo. Paradox je zřejmý:

pokud na jedné straně usazujeme nebezpečná zařízení, vyzařující

paprsky, do tlustého betonu a tak bezděky přiznáváme vysoký stupeň

naší bezbrannosti – a na druhé straně chceme přesvědčovat dokonce i

vlastní odborné vědomí, že by se paprsky mohly dostat ven (anebo

my k nim) i přes zmíněný beton, pak by nás ovšem pouhé obleky,

tenhle textil z umělého vlákna, máčený v solích různých kovů,

spolehlivě uchránily. No dobrá, uznávám, že za jistých vymezených

okolností mohou poskytnout jakous-takous ochranu, ale bohužel ne

takovou, aby se na ně mohlo všeobecné vědomí spoléhat. A v

žádném případě ne takovou, jakou poskytuje bezchybný provoz

přísně kontrolovaných přístrojů, udržovaných vždy ve stavu

schopném provozu. V naší vysoce mechanizované době – a o tom

jsem svatosvatě přesvědčen – se dá výrobním haváriím a neštěstím

předcházet především perfektním provozem a teprve v druhé řadě

nejrůznějšími ochrannými zařízeními. Prachové hasicí přístroje

potřebujeme, když způsobí oheň krátké spojení, ale pečlivým

izolováním se dá zabránit, aby vůbec požár vypukl.

Když jsem projel závorami, pořád jsem ještě nebyl na vlastním

území podniku, jenom v umývárce, jak jsme mezi sebou říkali

šatnám. Byly to obyčejné šatny jako ve fabrice a lišily se nanejvýš

tím, že jsme při převlékání museli projít betonovým podchodem,

který od sebe odděloval místnosti, kde jsme na jedné straně nechávali

šaty z ulice a na druhé pracovní oblečení. Uprostřed betonového

podchodu byl zabudován další počítač záření, takže bylo teoreticky,

ale koneckonců i prakticky vyloučeno vynášet z ústavu cokoli

zamořené zářením. Kdo si na to zvykl – a na co si člověk nezvykne?

– pro toho omývání v podstatě neznamenalo žádnou zvláštní

nepříjemnost. Tenhle výraz jsme si od chirurgické sterilizace

nevypůjčili z důvodu prosté asociace: k oběma šatnám, vnější i

vnitřní, patřily totiž sprchy, které jsme museli povinně používat.

Stačilo nezapomínat, aby měl Člověk obvyklé drobné potřeby –

cigarety, zapalovač, kapesní počítač – dvojmo, jednou v pracovním

oděvu, a aby mu podle možností nedošla zásoba. A papírové

kapesníky se ani nemusejí prát.

V podchodu chodíval Albert vždycky přede mnou. Nejdřív jsem i

tuhle věc pokládal za jeho typickou libůstku, ale pak jsem přišel na

to, že to tak není. Prostě se stydí. Albert a prudérie – to mě

překvapilo. Že bych měl opravdu tak omezenou fantazii? Dělal jsem,

jako bych si vůbec nevšiml, že jde vždycky o krok přede mnou. Ale

dneska, když mluvil o útočné hře, mi zničehonic napadlo a byl jsem

pak ve velikém pokušení, že ho nakopnu do zadnice, která v poněkud

chladném světle výbojek hrála do modra a houpala se na krok přede

mnou. Naštěstí mě moje zdrženlivá povaha uchránila před takovou

pošetilostí. Albert je přece v podstatě správný hoch a můj přítel. Proč

bych mu měl ubližovat?

Snad právě pro ten deštník ve mně takhle houstne napětí. Kdyby

si byl ode mne Albert nevypůjčil raketu, nevrtal bych se ve skříni a

ve stavu mírné popuzenosti – neboť jsem vypadl z rytmu – bych

neudělal ten neobvyklý nesmysl s deštníkem. Albert zavinil, že jsem

před tou ženou s pusou od ucha k uchu musel zatloukat, ačkoli

takové věci nemám ve zvyku. Ve voze jsem zapnul rádio, abych si

poslechl předpověď počasí. Kdyby hlásili déšť, byl bych se aspoň,

dodatečně cítil ospravedlněn, i když ne co do svého jednání, ale

aspoň pokud jde o účel. Jenže meteorologové slíbili i nadále suché,

horké počasí bez větru a ta půldruhá hodina, která od dnešního rána

uběhla, opravňovala k závěru, že se prognóza nemýlí.

Vyšli jsme z podchodu a to neurčité podráždění se definitivně

rozplynulo. Albert si spěšně natáhl sterilní kalhoty a obrátil se ke

mně:

„Přijdeš večer na kurt?“

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem, smířen s jeho zbytečnými

otázkami. Copak neviděl, že jsem přišel se dvěma raketami? Proč

bych jinak nosil i tu druhou?

S Albertem jsem pracoval dlouho, a teď, když jsem před několika

týdny skončil proměřování KD zařízení, najednou ani nevím, jestli

mi jeho společnost schází, nebo se mám radovat. Neznám sice

nikoho, kdo by mě bez přestání popuzoval, ale i můj klid má své

hranice... To se ví, Albert nedokáže být metodický, ale má nápady, to

se musí nechat.

K proměřování naštěstí není zapotřebí nápadů, zato tím víc

metodičnosti. Bylo by zdlouhavé vysvětlovat, co je to KD, ačkoli

zřejmě udělá revoluci v praktickém využití atomové fyziky. Jde

prostě o to, že už nebude nutné stavět kolem prostoru řízených

jaderných reakcí silné ochranné clony z tlustého betonu, těžké vody

nebo něčeho podobného. Nadále postačí relativně tenká a lehká KD-

vrstva, která ochrání před vyzařováním bezpečněji než ten nejsilnější

betonový bunkr! Atomové zdroje budou lacinější a mobilnější.

Otevře se totiž cesta k tomu, aby po lodích a ponorkách mohly být

vybaveny atomovým pohonem i menší dopravní prostředky. KD-

skořápka poskytne potřebnou ochranu cestujícím vozů na atomový

pohon a časem dokonce i v místech, kde není elektrovodná síť, bude

možné hromadně nahradit ji akumulátory a suchými bateriemi,

opatřenými malými zdroji atomové energie velikosti krabičky od

sirek s obalem KD. (K tomu bude třeba samosebou přizpůsobit

teoreticky už vyvinuté způsoby přímé proměny atomové energie a

uvést je do praxe – ale to sem teď nepatří.) Zůstaňme zatím u KD, to

je můj úkol. Ani já sice neznám přesné složení KD, ale to pro mě teď

není bezprostředně důležité. Zkratka KD v každém případě ukazuje

na to, že základem ochranné hmoty je nějaká keramická deska, do

níž se, jak jsem se dověděl, ještě před vypálením pod

extrémními.tlaky disperzně vpravují krystalické silikáty a těžké

kovy. Znamenité mechanické vlastnosti určitým způsobem

zpracovaných keramických materiálů jsou dávno známé, tenhle

způsob se už používá i v průmyslu, ale jejich schopnost pohlcovat

záření a mimořádné posílení této vlastnosti prostřednictvím zmíněné

alchymie je úplně nová věc. Laboratorně se na téhle aplikaci pracuje

už léta, ale v provozních podmínkách se zkouší teprve teď, u nás.

Laboratorní výsledky sice slibovaly naprostou bezpečnost, ale

vláda souhlasila s pokusným provozním použitím jenom s

podmínkou, že reaktor, chráněný stěnou KD bude zatím obestavěn i

obvyklou betonovou stěnou. Odborníci říkají, že je to naprosto

zbytečné – jenomže stát poskytuje potřebné finanční prostředky, a

tak se nakonec postavily obě stínící stěny. Snad proto, že jsme přece

jenom příliš blízko k městu.

Stavba trvala strašně dlouho, nejspíš proto, že vypálit KD-plášť

potřebných rozměrů z jednoho kusu je nesmysl – a kdyby se

poskládal z kusů, řekněme jako zeď z cihel, i kdyby šlo o pořádně

větší cihly, jak potom řešit spojovací materiál? Copak existuje nějaká

– abychom zůstali u daného příkladu – malta, která by pohlcovala

záření stejně intenzívně? Taková malta je sotva k dispozici, ale podle

mne je problém jednodušší, než aby na jeho řešení padlo tolik čas,u:

žádné záření se totiž nešíří takříkajíc za roh, takže stačí překrýt

mezery stejnými KD-deskami nebo jakýmisi latěmi – a pohlcování

by bylo totální.

Můj konkrétní úkol – který mě zároveň na nějakou dobu oddělil

od Alberta – vyplývá právě z toho, že štěpný materiál nelze vzít do

ruky. KD-reaktor je automatizován na vyšším stupni nežli předešlé

generace reaktorů. Veškeré jeho funkce a přístroje jsou řízeny

dálkově. Nejchoulostivější mezi nimi jsou manipulátory, takové ty

umělé ruce, které se budou používat nejenom k manipulaci

s radioaktivními a brzdícími materiály, ale i pro nejrůznější kontrolní

činnost uvnitř reaktoru. Pohyblivost manipulátorů je tak všestranná,

že se blíží schopnostem všelijakých robotů z románových utopií.

Tohle přirovnání ovšem kulhá, protože roboti pracují v rámci daného

programu víceméně samostatně, zatímco naše manipulátory jsou jen

dálkově ovladatelné přístroje. Pravda, přístroje, které pracují s

přesností na tisícinu milimetru, měří napětí a záření, a dokonce jsou

schopny i korigovat, tedy odhalovat provozní chyby a opravovat je.

Ale jejich činnost je řízena z dálky, od řídicího pultu, umístěného vně

ochranné stěny. Mým úkolem je, abych zabudované manipulátory

proměřil a zkontroloval ještě před úředním převzetím.

Kdyby se David náhodou nestal fyzikem, osvědčil by se jako

diplomat. Potřebuje nejenom, aby KD úspěšně fungovalo, ale nejmíň

stejně naléhavě potřebuje, aby se bez nějakých problémů dostavil i

úspěch. Vláda pochopitelně o úspěch stojí, protože do toho vložila

spoustu peněz. Proto taky až příliš na té věci rajtuje. Nikdo tam

nerozumí technickým záležitostem – v jediné vyhořelé pojistce jsou

ochotni vidět krach celého projektu. Ohniskem srážek je právě

David, který neslýchanou dynamiku prýštící z jeho slov a svou

uštěpačnou útočnost zaměňuje v okamžiku akce moudrou opatrností

a uvážlivým rozhledem. Snad jenom on na celém světě si troufá

korigovat teorii relativity, ovšem prezentuje to tak, jako by ji pouze

vykládal. Proti svým Četným kolegům má jednu nepopiratelnou

výhodu: když se v diskusi o nějakém problému potřebuje k něčemu

odvolat, nemusí se rozhlížet po citacích, klidně se může odvolat k

sobě samému a nikdo se s ním nepustí do sporu. Jiná otázka je, co si

pak o něm říkají za jeho zády.

David si mě dal zavolat a řekl mi:

„Podívejte se, Robinsone, vy jste člověk precizní. Já vás

potřebuju. Co děláte teď? To je fuk, pusťte to k vodě, to už dodělá

náš tenisový přeborník. Vás teď potřebuju já. Je tady KD. Už jste si

to prohlédl? Samosebou jste si to prohlédl. Kdybyste si to

neprohlédl, vůbec bych si vás tu nedržel. Kdo v sobě nemá za nehet

zvědavosti, ať jde na strojvůdce. Vlak jede tam, kam ho pošle

výhybkář. Zkrátka – od zítřka přecházíte na KD a proklepete ho od

hlavy k patě. Všecko! Dostanete k ruce dokumentaci a ostatní je vaše

věc. Ale nevynecháte absolutně nic – od absorbeonů po řetízek ke

splachovadlu v umývárce. Kdyby něco nehrálo, řeknete to mně,

nikomu jinému. Jasné? Kdyby bylo všecko v pořádku, řeknete to

taky mně. Buďte hodný chlapeček, Robinsone – a pámbíček vás za to

odmění!“

Davida sotva jednou bude odměňovat pámbíček, až bude po

úředním vyznamenávání a z KD bude prýštit energie jako z vemene,

z něhož se bude dojit – abych použil Davidova rčení. Ale to všecko

je pro mě podružné. Vzal jsem si dokumentaci a během týdne jsem

se jí z větší části prokousal – pak jsem odmašíroval do KD.

Přesněji řečeno, neodmašíroval jsem tam sám. K proměřování

jsem potřeboval na pomoc jednoho technika. Požádal jsem o něj, a

taky jsem ho dostal. Přidělili mi Báru – kdybych se o takové věci

staral, řekl bych, že ne bez veškerých postranních úmyslů. O

Bářiných mravech kdekdo něco věděl, ale ještě jsem se nesetkal s

nikým, jehož informace by se opíraly o osobní zkušenost. A tak se

Bára stala pro ředitele ústavu jakýmsi otazníkem, což lze do jisté

míry chápat doslova, neboť Bářiny tvary náramně připomínaly

charakteristické vypoukliny otazníku a de facto jim chyběla jenom ta

tečka dole, která byla už za starověku pokládána za nezbytnou,

abychom vyšinuli svět z jeho dráhy.

Je pravděpodobné, že Barbořin vibrující zevnějšek skrýval pevný

vnitřek, což – sečteno s jejími nepochybnými odbornými

schopnostmi a technickou zdatností – přispívalo, k tomu, aby se s ní

zacházelo s jakousi nakvašenou úctou. Bára byla výzvou polovině

člověčenstva mužského pohlaví; byla dělem, které sice denně cídili, z

něhož však ještě nikdy nevypálili.

S touhle Bárou mě zavřeli v opuštěné části ústavu mezi stěny,

kterými nedokázaly proniknout ani ty nejprotřelejší elementární

částice. Zavřeli nás tam a čekali na výsledek.

Bára je opravdu výborná holka, pro mě však má jednu chybu: je

to kolegyně. Neuznávám mnoho tabu, leda své zakořeněné zvyky,

ale mezi zákazy, které jsem uložil sám sobě, figuruje právě ten jeden:

co je v domě, není pro mě, a už vůbec ne na místě. Absolutně bez

výjimky! Ani v případě, že by na sebe vzal tělo totální sex a nabízel

se mi...

A Bára své tělo vůbec nenabízela, Bára svým tělem jenom

pohybovala. Ale za to přece nemohla. Ostatně oranžový overal moc

neukazoval průběh forem, spíš jejich kvantitu. Před sprchováním

byla Barbora našponovaná – a po něm jí bylo spíš trochu příliš. Její

maličko ohrnutý nos směřoval vzhůru, když se vedle mě klátila po

cestě, sypané žlutým pískem, k budově KD utopené v tmavozelených

borovicích. Cesty, zaříznuté do travnatého koberce, byly pusté, okna

slepá, a přece jako bychom se pohybovali alejí očí, rozhlížejících se

kolem dokola. Byl jsem přesvědčen, že i Bára má stejné pocity.

Vůči ženám nejsem necitlivý. Naopak. Koneckonců jsem zdravý

dospělý muž, sice nijak zvlášť pohledný, ale pravidelně rostlý a bez

větších tělesných a funkčních chyb. Ovšemže mám milenku. Ale

jsem opatrný. Získat ženu je poměrně snadné, tím hůř se jí člověk

zbaví – to je řekl bych banální, ale podle mě základní pravda. Můžu

jen potvrdit – a zřejmě to tak bude – , že tělesný vztah sám o sobě

nestačí. I já mám přece za sebou jedno manželství – a výsledek byl

negativní. Jeden neúspěch sice nic nedokazuje, ale nemyslím, že

bych se měl do něčeho dalšího příliš nutit. Neexistence družky ještě

nutně neznamená samotu – a já mám právo být opatrný.

Měl jsem i ženu Bářina typu, a právě proto – kdybych na Barboru

dostal chuť – stačí vyvolat v paměti tvary onoho děvčete, jeho

schopnosti, pohyby, zvyky a hned je malá pravděpodobnost, že by mi

Bára mohla posloužit nějakým překvapením. Ne-li ovšem tím, že je

panna... Ale ne. Bára nanejvýš zastává stejnou religii jako já: co je v

domě, není pra mě! A mimo dům ji nemám na očích. Takže sotva

bude panna.

Ale je znamenitá spolupracovnice. Má technický cit a zřejmě i

vztah k práci – a to jsou stejně vzácné ženské vlastnosti jako umění

vybrat si správnou podprsenku. A já jsem právě takovou

spolupracovnici potřeboval, protože prověřit několik tisíc součástek

manipulátoru by jinak byla hotová tortura! S Bárou šlo všecko, jako

když bičem práská...

Ten dobrák Albert mi vyprávěl, že se našli jedinci, kteří se před

Davidem nestyděli vyslovit své morální výhrady, protože se v

dějinách ústavu ještě nestalo, aby spolupracovali dva zaměstnanci

různého pohlaví tak dlouho a tak separované od ostatních. Ale David

si odhrnul z očí vlasy, které mu do nich věčně padaly, a svým

typickým způsobem, maličko popadaje dech, prohlásil:

„Tenhle ústav byl zřízen, aby se v něm konaly pokusy o splynutí

jádra. Vycházeje z tohoto faktu, pokládám za nemístnou každou

snahu, která by omezovala svobodu takových pokusů...“

Odpověď to ovšem byla frivolní, hodná Davida, ale musí se

nechat, že to byla zároveň odpověď poctivá. Albert mi to vyprávěl

bezpochyby jenom proto, aby mě naštval, ale i tak mi přišlo vhod, že

se mě David zastal.

Míjely dny, od KD se neozývaly ani zvuky extáze, ani jekot

hrůzy, takže věc jaksi pozbyla zajímavosti.

Bára na mě čekala i dneska (nedovedu pochopit, jak tu může být

vždycky první!) před umývárkou. Albert kývl plavou a zmizel a já s

Barborou jsme se opět loudali po Slutém písku k temně zeleným

borovicím, ale už dávno jsme ztratili pocit, že nás má někdo na

očích.

3

Cestou jsem Báře nabídl cigaretu a zeptal jsem se, o čem. se jí

zdálo. Byl to jakýsi každodenní obřad, který se vytvořil už v prvních

dnech naší společné práce. Vznikl sice spontánně, ale nejspíš z

rozpaků, když jsem nevěděl, o čem s ní hovořit. KD bylo asi pět šest

minut od umýváren. Kdybych hned začal mluvit o práci, vypadal

bych jako horlivý snaživec, a ačkoli, jak už jsem řekl, jsem se

důsledně držel stranou Barbořiných půvabů, neznamenalo to, že bych

k nim byl lhostejný. Nechtěl jsem jí připadat jako otrapa, Bára byla

osoba sdílná. Kdybych se zajímal o její soukromé záležitosti, začala

by o nich vyprávět a postavila by mě do situace, kdy bych musel

vyslovit svůj názor. Nic není nebezpečnější než se octnout v

přátelském vztahu s ženou. Nejdřív se člověk stane podílníkem na

jejích starostech, pak je donucen ke spojenectví a nakonec na nás

svalí i odpovědnost. Je to léčka, jíž se sice těžko vyhneme, zato je

nemožné se z ní vyprostit.

Zapálení cigarety je obřad, který chce svůj čas, a jestliže zisk času

v jistém ohledu znamená vítězství, může to být obřad nanejvýš

užitečný. Otázka, co se Báře zdálo, byla rezultátem náhody a

osvědčila se jako užitečná oklika. Jednou ráno Barbora spustila, že

do sebe horko těžko natřásla život, tak hluboko spala. Něco se jí i

zdálo, ale už si nepamatovala, co to bylo.

Dneska si to pamatovala.

„Představte si, plavila jsem se na plachetnici,“ řekla, „ačkoli jsem

jakživa na lodi nebyla! Teda na veliké lodi, jaké plují po moři. A na

plachetnici už vůbec ne. A byla to plachetnice jako vyšitá. A bylo na

ní i to no víte, jak bývá na plachetnicích... Ale to je jedno, dost na

tom, že jsme pluli po pekelně velikém moři, a všude kolem voda a

vlny a svítilo slunce. A najednou mám dojem, že ta loď pořád jen

pluje dokola a že nikdy nedoplujeme ke břehu. Strašně jsem se

polekala, nechechtejte se, co vám mám povídat, byla jsem z toho až

za ušima – no hrůza! Začala jsem hledat kapitána a taky jsem ho

našla až nahoře na tom, víte, jak tam bývají kapitáni. Byl to takový

chlápek s fousama, ale jak vypadal dál, to si nepamatuju... Jestli se

někomu podobal? Ale to je jedno – povídám mu: Kapitáne, průser! –

přesně tak mu to povídám, vážně. Protože tahle loď se pořád točí

dokola. A on povídá, kam na to jako chodím, když je všude jenom

samá voda, kam se člověk podívá. Jak z toho usuzujete, že... chápete,

že jo? Do té chvíle jsem ani já nevěděla, jak jsem na to přišla, jenom

jsem to tak cítila, dokonce když on začal ty své řeči, pořád mi nic

nenapadalo, ale jak mě seřval, sáhnu do horní kapsy, kde mám

vždycky geigera, protože až do té chvíle jsem byla v bikinkách –

protože na tom moři bylo pekelné vedro a slunce pálilo T ale

najednou jsem na sobě měla tyhle oranžové háby a v nich počítač. A

počítač pípal. Ukážu ho kapitánovi a povídám: Copak neslyšíte, jak

pípá? A on na to pokrčil rameny a řekl: No a co? Nanejvýš se

potopíme. A jak to dořekl, celá loď se začala potápět. A kapitán se

jenom řehtá. Voda se dostala i do toho, jak se tomu říká, co jsme tam

oba stáli – a on se pořád chechtá. Štěstí že to nemělo strop, nad námi

byl stožár s provazovým žebříkem. Já jako šílená lezu nahoru.

Kouknu přitom dolů, kapitán už stojí po krk ve vodě, jenom ta

fousatá hlava pořád čouhá z vody a furt se směje! Zavřete pusu, nebo

vám tam nateče, musela jsem na něho zavolat dolů, ale to už nebyl

kapitán, nebyla loď a z vody trčí jenom stožár a já se ho držím, nade

mnou ještě nějaká vlajka, ale nevím jaká. Natáhnu se po ní, ale

sklouznu po tom zatraceném stožáru, protože je od vody kluzký.

Zaječím, slítnu – a probudím se. No řekněte sám, Robinsone, slyšel

jste už někdy takovou hovadinu!“

„Už jste zase večeřela plněné zelí,“ odpověděl jsem a měl jsem

radost, že jsme mezitím došli ke KD. Mé vědomosti o psychoanalýze

jsou krajně vulgární, takže jsem se ani nepokusil rozluštit Bářin sen.

Ještě bych došel k přehnaným závěrům, ačkoli je docela dobře

možné, že má prostě fousatého souseda a že se její matka včera

pustila do velkého prádla... Když se mluví o takzvaných hlubinách

lidské duše, nemusí se hned myslet na Mariánský příkop v oceánu,

možná že jde o pouhou povrchovou proláklinu.

Pár kroků od betonové kostky KD stála skleněná budova řídícího

sálu. Každá jednotka ústavu měla řídící centra: jedno na místě, vně

ochranné stěny, a pak druhé, podstatně vzdálenější, pro případ

havárie – aby se odněkud dalo bez rizika zasáhnout. Podle mínění

některých lidí by stačilo to druhé, protože prý centra v bezprostřední

blízkosti jednotky jenom zdvojnásobují náklady, ale i tady se

uplatnila Davidova vůle: „Koně taky nekrmíme holýma rukama, ale

zakládáme mu seno vidlemi,“ prohlásil svým typickým stylem. „To

ovšem neznamená, že by musela být násada k vidlím deset kilometrů

dlouhá... Kůň chce vědět, kdo ho krmí – a takový reaktor je celé

stádo koní dohromady...“

Všiml jsem si, že mezi vysoce kvalifikovanými vědci není David

jediný, kdo rád ponechává pole subjektivním motivům. Jako by se

všichni tak trochu polekali možnosti, kterou se ovšem snaží ze všech

sil prokázat: že totiž vzhledem ke své materiální podstatě je svět

vyjádřitelný přísně matematickým řádem. Pro mne je to sice cizí, i

když nepochybně zajímavý jev. Sám jsem na tom právě naopak:

nabývám jistoty a dobré nálady teprve vědomím, že se svět řídí

řádem logiky. Jenomže jim, těm opravdu velikým mozkům je to

málo... Nebo snad moc? Jako kdyby místo ztracené víry hledali něco

jiného.

Odemkli jsme řídící halu a já jsem vytáhl rolety. Na přístroje

zasvítilo slunce. Vypadalo to na dobré, užitečné ráno. Cítil jsem, že

se mi vrací můj rytmus.

„Dneska budeme kontrolovat moderátory,“ řekl jsem Barboře a

vytáhl jsem z desek dva exempláře hotového plánu práce. Jeden jsem

položil před ni. „Je to jednoduchá, mechanická záležitost. Když nám

to půjde pěkně synchronně, můžeme to mít dneska hotové... Dávejte

pozor... Vy tady v daném pořadí a časových intervalech budete

zapínat jednotlivé pohybové prvky a já budu uvnitř měřit, jestli se

moderátor opravdu pohybuje v předepsaném směru a rozsahu... Jak

říkám, to celé je úplně jednoduchá věc – záleží jenom na tom, abyste

přísně dodržovala předepsané intervaly... Tady máte stopky...“

„V pořádku,“ odpověděla Bára a oba jsme spustili stopky zároveň.

Nepochyboval jsem, že bude všecko, jak má být. Bára sice nerozumí

funkci moderátorů při zpomalování atomové reakce a taky je pravda,

že před tím fousatým námořníkem se jí zdálo o jednookém pirátu a

jednou dokonce o hermafroditním trumpetistovi jenomže později se

ukázalo, že Barborka nemá zcela jasnou představu o tom, co je to

hermafroditismus; naproti tomu jsem se mohl naprosto spolehnout,

že bude potřebné knoflíky, rukojeti a kliky, které figurují v plánu,

přesně v určených intervalech mačkat, tahat a otáčet.

Je zarážející, když uvážíme, že právě u takového technicky vysoce

dokonalého objektu, jako je reaktor, je člověk odkázán na pomoc tak

primitivních prostředků. A nutí ho k tomu právě onen objekt. Oč tady

vlastně jde? Jenom o to, že když Bára nahoře stiskne určitý knoflík,

musím já dole kontrolovat, jestli se opravdu pohne mechanická ruka,

kterou řídí zmíněný knoflík. Potíž je v tom, že já a Bára nemáme

žádné spojení. Do vnitřního pole KD za chodu žádný člověk nemůže,

pracuje tam jenom kamera průmyslové televize – jenomže v tomto

případě nemůže člověka nahradit. Mohl bych s sebou vzít vysílačku

VKV, ale tlustá betonová stěna by mě odstínila lip než ten nejhlubší

tunel metra. A co teprve stěna KD!

Nezbyla mi jiná možnost, nežli práci podrobně rozvrhnout v čase

a použít dvoje stopky. No – a právě k tomu jsem potřeboval Báru,

která se sice ve snu prohání na vlnách oceánu, ale v bdělém stavu je

přesná, obratná a praktická.

Kývl jsem jí na rozloučenou a nechal ji samotnou v řídícím

centru. Přešel jsem k betonové kostce KD. Vchod pro personál,

vnější i vnitřní dveře se zavíraly na otáčecí zámek a pracovaly na

principu kombinace čísel jako pancéřový sejf. Ve výrobních

podmínkách bude k dispozici po jednom exempláři klíče a číselné

kombinace v Davidově kanceláři, v řídícím sálu a u dozorčího

bezpečnostní služby, jako je to u jiných jednotek. Teď jsem měl

jeden klíč v kapse já a rychle jsem vstoupil do reaktoru. Dveře jsem

za sebou pro pořádek zavřel, jinak to vlastně ani nemělo smysl. Ani

Bára by za mnou nemohla, kdyby nastaly nějaké trable... Za

konvenční betonovou stěnou byla KD-stěna chráněná umělou

hmotou. Mezi oběma stěnami byl ponechán prostor pro servisní

obchůzky, vybavený posílenými měřiči záření a ciferníky. Kdyby se

KD jako stínící materiál neosvědčil a kdyby jím přece jenom

proráželo záření, přístroje by to ihned signalizovaly řídícímu centru...

Taková pravděpodobnost je pochopitelně nepatrná, ale i v KD může

vzniknout trhlina a neznáme zatím jaksepatří ani ukazatele stárnutí,

zkrátka – KD je zatím experiment, a jde-li o experiment, je na místě i

předimenzovaná bezpečnost.

V podstatě je i KD-stěna z valné části zbytečná, protože reaktor je

i uvnitř vyložen deskami KD. Je to takzvané zrcadlo, jehož úkolem je

nejenom pohlcovat škodlivá záření, ale zadržet i unikající neutrony,

vracet je zpátky do reaktoru a i tak zvyšovat účinnost jeho práce.

Jenomže tahle vrstva KD je narušena sítí přístrojů, manipulátorů,

kabelů a trubkami chladícího systému, takže v brnění je spousta

mezer. A právě proto je – zatím – zapotřebí oné stěny.

Podíval jsem se na hodinky: zbývala ještě minuta, než Bára tam

nahoře stiskne první knoflík... Pohnout by se měl první manipulátor

vpravo... Je to chytrá mašinka, která uchopí grafit, přisunuty ze

skladiště rovněž automaticky, donese ho nad reaktor a zasune do

otvoru. Jsou to tři operace... Když se tyč dotkne horního okraje

reaktoru, manipulátor udělí popud a uzávěr otvoru se odkryje. Pak

udělí manipulátor popud spouštěcímu servozařízení, které tyč spustí

do stanovené hloubky a tam ji fixuje. Na to si teď s Bárou zahrajeme

– včetně spouštění do tří poloh: nejdřív padesát, pak sto a nakonec

pět set milimetrů. Bára tam nahoře nastaví ovladač na tyhle hodnoty

a já tady dole změřím výsledky, zda přesně odpovídají potřebám.

Reaktor obsluhovalo šest grafitových manipulátorů.

Z galérie, kam se vstupovalo zvenčí, jsem sestoupil po železných

schodech na vršek reaktoru. Shora připomínal spoustou otvorů

horizontálně provrtaný kulatý bochník sýra. Až na to, že v sýru

nejsou díry tak pravidelné. A taky nevedou jenom horizontálně. Co

se dá dělat, už je to tak, že nemám na přirovnání štěstí. Snad právě

proto je moje uvažování tak exaktní.

Manipulátor se bezhlučně pohnul – opět jsem se podíval na

hodinky. Bára ho spustila přesně. Tím jsem si mohl být jist.

Zabral jsem se do práce. Vychutnával jsem stroj, který poslušně,

přesně, řekl bych podle všech pravidel klouzal po svých kolejích a

válečcích; jeho klouby se ohýbaly a otáčely s naolejovanou

elegancí... Jsou lidé, kteří se strojů bojí. Většinou ti, kteří jejich

funkcím nerozumí. Vzbuzují v nich stejný strach, jaký ochromoval

pračlověka, když potkal šavlozubého tygra. Ale lovec z povolání

nebo krmič v zoologické zahradě se tygra nebojí, protože ho zná.

Dělník, technik, inženýr ví, že stroj nekouše. Člověk ho ovšem nesmí

dráždit.

Nad reaktorem už klouzal druhý manipulátor a pak se pohnul třetí.

Když člověk uváží, že budou sloužit dlouhá léta, aniž by je lidské

oko zahlédlo, aniž by se jich lidská ruka dotkla...

Padesát milimetrů, sto milimetrů, pět set milimetrů. V pořádku,

podíváme se na další.

Vteřinová ručička postupovala kupředu, tam venku ji sleduje Bára

úplně stejně jako já... Není to legrační, že obyčejný pracovní úkon

dokáže mezi dvěma lidmi vytvořit pevnější příležitostné ztotožnění,

nežli je sexuální vztah? Jestlipak i tohle napadne čumily a pleticháře?

Pohnul se i čtvrtý manipulátor. Uchopil grafit, obrátil se, popojel,

sklonil se nad reaktor a pak se uprostřed spouštění zastavil.

Uchopovací a hmatový mechanismus zůstal trčet ve vzduchu jako

rozpřažené prsty vášnivého diskutéra...

Ale proč?

Proč se stroj zastavil? Že by to Bára zpackala? Chválil jsem ji

předčasně? Třeba jenom porucha v kontaktu. Jestli si s tím nebude

vědět rady, beztak za mnou přijde...

Co by asi Barbora říkala, kdyby se dověděla, že se mi o ní

nedávno zdálo? Mně se málokdy něco zdá, a i tak jsou to

bezvýznamné sny... Vybavují se mi zlomky každodenních událostí –

to se ví, všelijak zpřeházené, někdy i jako noční můra, ale víme

přece, jak je to s mechanismem snění...

Tenhle sen s Bárou mě dokonce překvapil. O ženských se mi

zdává zcela výjimečně. A právě Barbora v mém snu byla ženská se

vším všudy. V bikinách, které z jejího překypujícího hořejšku

zakrývaly směšně malou část, seděla u obrovského řídícího pultu a

mačkala knoflíky. Na každé stisknutí se rozsvítila příslušná

kontrolka, ale ty žárovky byly zároveň lidské tváře – pokaždé někoho

jiného: známého herce, zpěváka tanečních písní, fotbalisty.

Rozsvítily se na několik okamžiků, podle toho, jak se Bářiny prsty

hravě proháněly mezi knoflíky. Nevím, kolik času přitom uplynulo,

pamatuju se jenom na to, že mě najednou popadl vztek nad tou do

nebe volající neodpovědností... Koneckonců, takové řídící zařízení

není na hraní! Přiskočil jsem k hlavnímu vypínači a strhl páku.

Okamžitě byla tma. I Bára v ní utonula a já jsem konečně klidně spal.

Ani jsem se neprobudil, teprve když zazvonil budík.

Ten sen mě trochu dohřál, ale nepřikládal jsem mu velký význam.

A vůbec mi nenapadlo, abych se o tom Báře zmínil... Ale v polední

přestávce jsem zavolal Etelu a přemluvil jsem ji, aby ke mně večer

přišla, ačkoli jsme se na ten den předem nedomluvili.

Co bude teď? Uběhlo nejmíň pět minut – stroj se ani nepohnul,

Barbora se neobjevila. Nedá se nic dělat, musím se za ní podívat.

Časový rozvrh je stejně v pekle. A to už jsem si myslel, že se dnešní

den dostal zpátky do svých kolejí...

Šel jsem nahoru po železných schodech – a než jsem prošel

dveřmi v KD, vrhl jsem pohled zpátky na manipulátor, jestli se

mezitím přece jenom nepohnul. Nepohnul se.

Vztekle jsem vykročil ze dveří.

Nejdřív jsem vůbec nepochopil, odkud zaznívá to ostré pípání...

Teprve po několika vteřinách jsem si uvědomil, že z mé vlastní horní

kapsy...

Geiger-Müllerův počítač zuřivě pracoval! Zdá se, že má poruchu,

vždyť v budově KD zatím vůbec žádaný aktivní materiál není a

betonová stěna zabraňuje, aby se dovnitř dostalo jakékoli záření.

Vzal jsem pípala do ruky, zatřepal jsem s ním a teď teprve jsem si

všiml, že neslyším jenom jeho zvuk. Signalizovaly i dozimetry

umístěné v úzkém prostoru mezi KD a betonovou stěnou, a k tomu

unisono! Bzučáky pípaly, kontrolní žárovky blikaly. Teď už jsem se

nemohl vyhnout konstatování, že zaznamenávají gama záření o síle

přinejmenším patnáct dvacet rentgenů!

Pudově jsem uskočil zpátky za clonu KD-stěny a přibouchl za

sebou dveře. V tu ránu pípal utichl.

Teď už přestává legrace. Pětadvacet rentgenů je maximum, které

člověk jednorázově snese bez úhony. A dozimetr ukazoval skoro

tolik! Ale odkud? Sedl jsem si na železné schody a můj pohled ulpěl

na manipulátoru, který se zastavil v polovině cesty. Zmocnila se mě

tíseň.

Sáhl jsem pro cigaretu a zapálil jsem si. Prostě jsem nedokázal

pochopit, co se přihodilo. Přece se všecky geigery nesplašily samy

od sebe. Někde mimo KD musí být zdroj záření, o tom není pochyby.

Ale kde se najednou vzalo?

Mohlo přijít jenom z prostoru vně betonové stěny... Ta zeď je

ovšem asi dva metry tlustá. Jaký má koeficient neprostupnosti? Mám

dojem, že jsem o tom četl někde v dokumentaci... Ano, ano už si

vzpomínám. Jestliže betonem proniklo dvacet, řekněme patnáct

rentgenů, tak to je... Ale ne, to je blbost! Vychází mi záření o síle

řádově deseti tisíc... kdepak, to není možné. Ovšem jestli nedošlo...

Co to vlastně září?

Stala se havárie. Nic jiného to nemůže být, jenom neštěstí. Je to

sice nesmyslné, ale jestli nejsem obětí smyslové halucinace (a není

pravděpodobné, že by to tak bylo), jiná možnost tu není. V některém

reaktoru došlo k výbuchu.

Ale to bych musel registrovat! I kdyby betonová stěna zadržela

tlakovou vlnu a strašlivý žár, i kdyby zbytek záření pohltilo KD,

mechanický otřes bych přece musel pocítit! Pohnula by se pode

mnou země, snad i zvuk by se ke mně prodral... Ale nic. Absolutně

nic!

Záření se může uvolnit i bez výbuchu... ačkoli je malá

pravděpodobnost. Ale k haváriím přece dochází nečekaně.

Co se tam venku asi děje?

Zvláštní, že jsem na to dosud nepomyslel. Seděl jsem zahleděný

do sebe na schodišti jako voják v bunkru a vůbec mi nenapadlo, že i

venku, za stěnami pevnosti, jsou druhové v neštěstí... Vyskočil jsem

a rozrazil jsem dveře. G-M okamžitě začal pípat.

Opět jsem zaváhal. Když se sám přivedu do maléru, nikomu se

tím nepomůže.

Nejmoudřejší, co můžu udělat, je čekat. Intenzita záření snad

poklesne, snad přijdou zachránci a vysvobodí mě.

Zachránci! Podíval jsem se na sebe, na svůj oranžový overal a

mávl jsem rukou. Ten jim pomůže zrovna tak málo jako mně.

Jestlipak si na mě vůbec někdo vzpomene. Jestlipak někomu

napadne, že je v tísni jeden člověk uprostřed mohutných stěn

KD...Snad Albert, koneckonců, je to můj přítel. A co Bára? Vždyť

právě ona už před chvílí doslova jako by se v myšlenkách spojila se

mnou...

Za předpokladu, že jsou ještě naživu. Albert, Bára a ostatní. Za

předpokladu, že mám vůbec zdání, co se vlastně stalo. Měl bych dát

nějaké znamení, že jsem tady, že žiju. Že existuj u.

Pozoroval jsem nehybný manipulátor. Pohybuje se na zmáčknutí

knoflíku, ale odtud jím budu pohybovat úplně zbytečně – tam nahoře

na to knoflík nikoho neupozorní... jedině... Co kdybych ho poškodil?

Ale vždyť je stejně pokažený, zastavil se. To ovšem neznamená,

že je porucha na stroji. Třeba za to může ten, kdo ho ovládal. Je to

strašlivá eventualita – ale kdo se odtud chce dostat, musí vzít do

úvahy všecko. Nesmím ztratit nit, to je teď nejdůležitější,.. Nit úvah.

Předpokládejme, že mechanismus zůstal nepoškozen.

Pravděpodobnost je sice malá, ale neznámých je tolik, že

pravděpodobnost teď není žádnou měrnou jednotkou. Když

poškodím fungující mechanismus, v řídícím sále se rozsvítí červené

světlo a začne zvonit poplašný zvonek. Pokud ovšem nějaké řídící

centrum ještě existuje, pokud je signální světlo a zvonek. Ale jestli to

všecko pracuje, dříve nebo později se vyskytne někdo, kdo signály

zaregistruje. A začne hledat chybu. A na konci té chyby najde i mne.

Nepatrná šance.

Sešel jsem po schodech a našel jsem kloub nehybného

manipulátoru. Tady bude demontáž nejsnadnější. Nářadí jsem s

sebou měl – vždyť jsem počítal s drobnými poruchami, popřípadě

seřizováním. Rozebral jsem kloub á vyhledal jsem kontakty. Obnažil

jsem kabely a spojil jsem je nakrátko. Motor okamžitě začal kouřit a

za pár minut dokonale shořel. Všude kolem to pořádně čpělo, ale já

jsem byl spokojen. Šířící se puch spálené izolace a seškvařené gumy

dokazovaly, že v motoru byla elektřina, a když teda byl pod

proudem, pak už tam venku poplašné signály hlásají do světa zkrat.

Všechno ostatní záleží na tom, aby si toho svět taky všiml.

Zapálil jsem si další cigaretu a sedl jsem si opět na schody.

Najednou mi napadlo, že taky mohla vypuknout válka. Ovšem ráno

se v rozhlase o takové možnosti nic neříkalo. Jenomže vždycky se

prohlašovalo, že atomová válka vypukne nenadále, protože

překvapení je jediná možnost, jak zvítězit, ať už začne kdokoliv! To

by ovšem vysvětlovalo, proč až ke mně proniklo jenom záření, a to

ostatní už ne. Bomba mohla vybuchnout někde dál...

Probíral jsem v duchu zprávy z posledních dní. Nejsem zrovna

silný v – politice, ale každý den si poslechnu zprávy a občas si přečtu

i nějaké komentáře. Ale jakkoli jsem si lámal hlavu, nevzpomínal

jsem si na žádný moment, ze kterého by se dalo zpětně usuzovat na

možnost blízkého válečného konfliktu.

Od chvíle, kdy jsem zkratoval motor, uplynula víc než hodina.

Sedět tady dál je blbost. Tam venku si nemusí všimnout poplašných

signálů po celé dlouhé dny. A poplach možná žádné zařízení nehlásí

a já tu jen dřepím, až mě někdo vysvobodí. Zajetí není nic pro mne.

Ani když je dobrovolné.

Co se může stát, když půjdu ven? Dvacet rentgenů se ještě dá

vydržet. Ale kolik jednotek je za betonovou zdí...? Zřejmě jsem

špatně počítal. V prvním úleku jsem zapomněl na desetinnou čárku.

Mám to po sobě přepočítat? Ne, vždyť je to všecko pustý výmysl.

Potřetí jsem otevřel dveře KD stěny. Zastavil jsem se na prahu a

podíval se na svou oranžovou hrud.

Počítač mlčel.

A mlčely všecky geigery v prostoru mezi dvěma stěnami.

Mírně se mi zatočila hlava, ale vzchopil jsem se. Vykročil jsem ze

dveří a zavřel je za sebou.

Bylo ticho, jenom od stropu svítila řada stálých světel a nevrhala

žádný stín.

Podíval jsem se opět na hodinky, jako bych spoléhal na to, že byl

všecko pouhý přelud a že teď půjdu vynadat Báře, protože uvázl

manipulátor... Ale hodiny ukazovaly, že čas mezitím opravdu plynul.

Vrátila se mi schopnost akce. Pospíchal jsem k průchodu

betonovou stěnou a roztočil uzávěr.

Slunce nad vrcholky borovic svítilo úplně stejně, jako když jsem

do budovy vstoupil. Snad jen žhavějí, ale předtím bylo teprve ráno –

a teď už bylo k poledni. Pozoroval jsem pípala, ale ten neochvějně

mlčel. Byla to pro mne obrovská úleva – kdyby opravdu došlo k

silnému záření, všecko, stromy i zdi by musely vydávat silné dávky i

teď!

Ale to už je jedno. Zamířil jsem do řídícího pavilónu. Stál tam bez

pohromy.

Bylo to všehovšudy pár kroků, ale zdálo se mi, že to trvalo celé

hodiny, než jsem tam došel. Nechtěl jsem se rozběhnout. Co kdyby

mě někdo viděl a měl mě za blázna. Beztak ve mně sílil dojem, že si

ze mne někdo vystřelil.

V řídícím sálu nebyl nikdo. Poplašný zvonek ohlušivě řinčel a už

zdálky jsem viděl, že bliká i červená lampa. Moje akce teda

nevyzněla naprázdno, a přesto byla naprosto k ničemu. Musím to

sám vypnout.

Měl jsem pocit, že mě začalo škrábat v krku. A teprve teď jsem si

všiml, že se v sále vznáší jakýsi opar... Otevřel jsem dveře a obešel

jsem řídící pult, abych mohl vypnout poplašná zařízení.

Zvonek přestal řinčet, a jak jsem se otočil, zachytil jsem o něco

nohou. Z křesla visel přes opěrku na zem oranžový overal. Jako by

ho někdo ze sebe spěšně stáhl a přehodil přes křeslo.

Že by Bára? Tady přece mohla sedět jenom ona. Overaly jsou

jeden jako druhý. Ale zelený emblém napovídal, že je to oblečení

technika.

Na území ústavu se overal nesmí odkládat!

Vyšel jsem z pavilónu a zamířil jsem do centrální budovy. Když

jsem vykročil z borového lesíka, stoupala ke slunci lehká rouška

mlhy a sluneční svit byl jaksi rozptýlený. Možná že se odpoledne

pokazí počasí.

Další overal jsem našel na polovině cesty k centrální budově.

Povaloval se odhozen na písku, jako kdyby se tam někdo svalil.

Nebo – žádný člověk v něm nevězel – jako by ho ze sebe někdo

shodil v poklusu.

Rozběhl jsem se i já. Nacházel jsem další odhozené overaly a

náhle se mi srdce divoce rozbušilo.

Najednou mi bylo všecko jasné! Došlo ke katastrofě a všichni

utekli... Ochranný oblek jim z jakéhosi důvodu překážel v běhu...

Nebo jim nějak škodil?!

Zuřivě jsem ze sebe trhal oblek. Rozerval jsem zip a utrhl pár

knoflíků. Zahodil jsem overal a v tílku a ve spodních kalhotách jsem

se řítil k východu... Vůbec jsem si neuvědomoval, že jsem ve

spodním prádle – takhle odtud přece prchali všichni!

Proběhl jsem kolem umývárky a nezastavil jsem se ani pro šaty...

Jsem tady přece poslední! Nejposlednější!

Mezitím však záření – jestli vůbec nějaké bylo – přestalo působit.

Vždyť vůbec nevím, před čím utíkám! Proč bych na to ostatně

myslel, když právě já jsem ten poslední, kdo tu zůstal!

Přeskočil jsem závoru, přitom jsem koutkem oka zahlédl oblek

stráže, který se tam povaloval, a vzápětí jsem zapadl do svého vozu.

Jak je dobře, že jsem na něj namaloval ty pruhy: našel jsem ho

okamžitě! Klíček byl na místě, aby chlapík z parkoviště mohl s

autem popojíždět – nastartoval jsem a se řvoucím motorem jsem

vyrazil na cestu.

Srdce mi pořád bilo jako zvon, ale ruce už se mi netřásly.

Když sedím ve voze, vždycky dokážu své nervy ovládat.

Zhluboka jsem se nadechl, rozvalil jsem se v křesle a sešlápl plyn.

Srážce jsem se vyhnul jenom o vlásek. Velká černá limuzína

narazila předkem na patník a náraz vyhodil její zadek napříč až

doprostřed vozovky. Naštěstí v protisměru nic právě nejelo – strhl

jsem volant úplně nalevo, vůz se sice zhoupl, ale minul zavazadlový

prostor limuzíny. Zastavit se mi podařilo o hodný kus dál; zacouval

jsem k havarovanému autu.

Ačkoli jsem měl hrozně naspěch, nemohl jsem tam řidiče nechat

jen tak...Muselo se to stát před několika vteřinami, když jsem první,

kdo tudy od té chvíle projíždí.

Motor jsem nechal běžet – zatáhl jsem jenom ruční brzdu – a

vystoupil jsem. V černém autu nebylo nikoho vidět – jestli ovšem

neztratil vědomí a nezhroutil se v sedadle nebo na podlahu před

křeslem. Přední dveře byly nepoškozené, takže se daly snadno

otevřít.

Ve voze nikdo nebyl. Na sedadle řidiče ležel tmavošedý oblek a

na podlaze pár bot s ponožkami.

Stál jsem tam naprosto nechápavě. Očima jsem analyzoval tu

podívanou. Ze saka vykukovala horní část bílé košile. Pořád jsem

tam ještě nehybně stál, ruku na klice, jak jsem otevřel dveře, a teprve

po chvilce jsem si uvědomil, že košile není rozepnutá a u krku sedí v

límci elegantně uvázaná kravata s modrým proužkem.

Nedokázal bych vypovědět, jak dlouho jsem tam stál, uprostřed

silnice na periférii, v bílém spodním prádle, u auta, odhozeného

napříč vozovky, na jehož předním sedadle leží úplný oblek...

Nenacházím pro to jiný výraz – byly to kompletní oblečené šaty.

Chyběl jenom ten, kdo je nosil.

Už jsem řekl, že nemám ponětí, jak dlouho jsem tam stál, a

nemám ani zdání, na co jsem přitom myslel, ale za chvíli mi bylo

nápadné, že kolem po tu dobu nepřejelo žádné auto. A byl to jeden z

nejfrekventovanějších hlavních přístupů k městu. Jako kdyby odtud

odklonili provoz...

Pustil jsem dveře. Zapadly s tichým cvaknutím. Dopotácel jsem se

zpátky ke svému vozu, sedl jsem si, povolil ruční brzdu, obrátil se,

opatrně se vyhnul černé limuzíně a vrátil se do ústavu.

Na parkovišti stály všecky vozy. Zřejmě tam byly i ve chvíli, když

jsem se vyřítil z brány, jenom jsem je nebral na vědomí. Zaparkoval

jsem na místo, které jsem předtím opustil. Vystoupil jsem z vozu a

pak se hned k autu vrátil, vytáhl klíč ze zapalování a zamkl dveře.

Teď už jsem závoru nepřeskočil, ale obešel ji. Vedle overalu

stráže ležely boty, poboční zbraň a červený terč na stavění aut.

Překročil jsem to všecko a zamířil do budovy ředitelství.

Na hlavních schodech leželo několik overalů s botami. Jeden jsem

vzal do rukou. Byl zapnutý a zip měl zatažený. Zvedl jsem ho za

nohavice hořejškem dolů a zatřepal. Vysypal se z něho bělavý prach,

byla ho asi hrst, a pak za ním horním otvorem vypadla podprsenka a

černé krajkové kalhotky. Upustil jsem oblek na schodiště do

bělavého prachu, který se z něho vysypal, a šel jsem po schodech

nahoru.

Davidova kancelář byla v prvním poschodí. Vstoupil jsem do

sekretariátu. V místnosti jsem porůznu objevil další tři obleky. U

polstrovaných dveří jsem se zarazil a váhal. Pak jsem polkl, ačkoli

jsem v ústech neměl žádné sliny, a otevřel.

Místnost byla zdánlivě prázdná. Ale já jsem věděl, že za

mohutným barokním diplomatickým psacím stolem musí být v

koženém křesle s opěradly stejný oranžový overal s rudým znakem

na hrudi.

A přesto jsem se tam nepodíval. Jako kdybych to nebral na

vědomí, vzal jsem jinou židli z druhé strany stolu, usedl jsem, přitáhl

si telefon a vytočil Etelino číslo.

Telefon vyzváněl dlouho, ale nikdo se nehlásil. Nezavěsil jsem.

Položil jsem sluchátko na stůl, abych slyšel vyzvánění. Pak jsem

vstal, přešel do druhého kouta místnosti a zapnul rádio.

Zaznělo tiché popraskávání, atmosférické výboje, ale marně jsem

otáčel knoflíkem – žádná stanice se neozývala. Vypnul jsem rádio a

vrátil se ke stolu. Telefon stále vyzváněl.

Položil jsem sluchátko na vidlici a zvolna jsem na ni položil

hlavu.

Nevěděl jsem ještě, co se stalo, ale jedno mi bylo jasné – přihodilo

se cosi nenapravitelného.

4

Budík vytrvale zvonil – musel jsem ho slyšet. Natáhl jsem ruku a

zamáčkl ho. (Vůbec mi nenapadlo podívat se, kolik hodin ukazuje.)

Strašlivě mě bolela hlava. Ležel jsem naznak s očima zavřenýma.

Víčka prosívala světlo – venku asi svítilo slunce. Bouřka se už teda

přehnala.

Večer se totiž spustila strašlivá bouře. Dalo se s tím počítat,

ačkoli, jak už jsem se zmínil, Meteorologický ústav sliboval trvalé

suché a slunečné počasí. Ale taková bouřka se sotva dala předvídat.

Mračna se objevila teprve pozdě odpoledne. Až do té doby se kolem

slunce hromadil stále houstnoucí závěs páry – něco takového se dá

čas od času vidět v úzkých kaňonech řek. Sluneční paprsky se

mnohonásobně lámaly v miliardách mikroskopických vodních

krůpějí a vytvářela se podivně vibrující opálová záře.

To všecko jsem však mohl pozorovat jenom já sám, když jsem

opět nabral dost sil, abych vstal a opustil budovu ředitelství. Nikdy

jsem nedokázal pochopit, co to znamená, když se o někom řekne:

chodí jako náměsíčný. Jedno jediné je jisté: byl jsem dokonale

vzhůru, ale nemohl bych tvrdit, že jsem byl úplně při sobě. Bud jak

buď, změnu atmosféry a osvětlení jsem vnímal, ale šlo to jaksi mimo

mne; nehledal jsem ani příčinu, ani důsledek. Snažil jsem se jenom

vyhýbat oranžovým overalům, které se povalovaly všude nazdařbůh.

Když to jinak nešlo – některé totiž ležely přímo ve dveřích, překročil

jsem je a hodně jsem zvedal nohy, jen abych se jich ani nedotkl. Tak

jsem došel až zpátky do umýváren. Pochopitelně jsem nevykonal

obvyklou proceduru, ale namířil rovnou do první místnosti, kde byly

mé civilní šaty. Oblékl jsem se a už podruhé opustil území ústavu.

Teď už jsem neutíkal. Věděl jsem, že není před čím utíkat, ale zatím

mi nebylo jasné, mám-li vůbec kam běžet.

Tentokrát jsem jel opatrněji. Černá limuzína byla jenom první

překážkou na mé cestě. Později, když jsem se blížil k centru města,

přibývalo vozů, které uvázly nebo se do sebe zaklesly. Některé

narazily do domovních zdí, jiné zakotvily ve výkladech obchodů. S

prvním hořícím vozem jsem se setkal hned na předměstí. Zbyl z něho

už jen kouřící vrak. Ale pak na jednom parkovišti před továrnou

hořela celá řada automobilů vklíněných do sebe: tu a tam ještě

šlehaly do výše plameny. Přidal jsem plyn, abych odtamtud byl co

nejdřív pryč, protože každou chvíli mohlo dojít k dalšímu výbuchu

benzínové nádrže.

Užší ulice byly beznadějně zabarikádovány hromadami aut, že

jsem musel několikrát couvat a hledat jinou cestu. Poprvé jsem

přitom na sobě pozoroval sílu návyku: u vjezdu do jednosměrné ulice

noha automaticky sešlápla brzdu, když jsem uviděl značku se

zákazem. Nevěděla ještě, co jsem si už jakžtakž uvědomoval: že

proti mně stejně nikdo nevyrazí...

Na jednom místě uzavíralo průjezd nákladní auto, které stálo

napříč, ale na chodníku zůstalo dost místa, že jsem se mohl vyhnout.

Jenomže chodník byl poset obleky. Ve městě to bylo mnohem horší

než v ústavu – v oranžových overalech, podobných jeden druhému

jako vejce vejci, bylo něco cizího, jako kdyby vyletěl do vzduchu

sklad stejnokrojů a rozprostřel se na veliké ploše. Zato ve městě jsem

se setkal s nekonečnou rozmanitostí oblečení, s mužskými a

ženskými i s dětskými šaty. A tady už jsem si nemohl nic namlouvat

ani kvůli holé autosugesci. Ty obleky křičely stále hlasitěji, že v nich

zcela nepochopitelně scházejí ti, kteří je nosili. Nikdy jsem nebyl ve

válce, ale nemyslím, že by tisíce mrtvol po bombardování nebo po

salvách z pušek mohly poskytovat příšernější podívanou.

Kdyby mi v jízdě překáželi mrtví, asi bych je odtáhl stranou.

Určitě by to nebylo snadné, ale zkušenost mi říká, že zvyk pomůže

člověku časem překonat i ty nejnepříjemnější překážky. Jednou mi

snad i tyhle zhroucené šaty budou lhostejné, ale zatím jsem přes ně

nedokázal ani přejet, ani se jich dotknout. Raději jsem volil trampoty

s dalšími objížďkami.

A kam a proč bych vlastně měl pospíchat? Cíl, kterého se má

dosáhnout, přece uděluje smysl veškeré činnosti. Ale copak já jsem

měl a mohl mít nějaký cíl...? Určitě jsem ho měl, jinak bych si lehl a

čekal, dokud i ze mne nezůstanou jenom šaty. Ale co se teď stalo

mým cílem – to bych byl těžko mohl povědět. Hnal mě už jen prostý

pud sebezáchovy, pro nějž není žádné proč, nanejvýš řada neustále

vyvolávaných jak.

Ostatně – stále pro mne bylo zahaleno v mlhách, co se vlastně

stalo, dokonce jsem ještě plně nepochopil, zda to, co se stalo, stalo se

doopravdy a nenávratně. Jinak bych měl sotva dost síly, abych se do

něčeho pustil. A tak mě pud sebezáchovy hnal dál a hnal mě

cílevědomě; tak bych to byl dělal o své vůli, kdybych se pro něco

rozhodl – protože jsem se po mnoha zastávkách a objížďkách

najednou ocitl před budovou, kde pracovala Etela.

Znal jsem ji tři roky. Seznámili jsme se ve společnosti a rychle

jsme v sobě našli vzájemné zalíbení. Patřila k tomu málu žen, s nimiž

jsem rád zašel i do divadla, do restaurace nebo do společnosti – Etela

byla opravdu půvabný zjev. Vysoká souměrná postava, krátké blond

vlasy, pravidelný profil... Eleganci svého zevnějšku nijak

nezdůrazňovala – oblékala se spíš sportovně – ale neskrývala ani

svou ženskost. Etela byla takzvaná osamělá žena, odpovídající typu

muže s garsonkou, ale té šťastnější varianty, která si při své

nezávislosti zachovala sexualitu. Snad proto, že byla krásná, zatímco

většina samostatných žen je osamělá buď pro svou ošklivost, anebo

je někdo opustil. Etela zřejmě žila samostatně, protože si kdykoli

mohla bez problému najít partnera. Nechtěla se vázat, měla ráda

změnu, které ostatně mohla snadno napomáhat, neboť byla dobře

zavedenou nákupčí jedné veliké firmy a v téhle funkci zcestovala

křížem krážem svět. Nikdy jsem se jí neptal, s kým přitom tráví své

večery – na druhé straně Etelu nikdy nevyvedlo z míry, když se

doslechla, že jsem se dal vidět s někým jiným. Nežádali jsme od sebe

nic víc, nežli dobrý pocit ve společnosti toho druhého. Bylo to volné

souručenství, ani za mák střídmé, zato maximálně ohleduplné a

taktní. Fakt je, že bych vhodnějšího partnera nenašel ani s lucernou

za bílého dne, a vážil jsem si toho tolik, že jsem náš vztah nechtěl

rozbít přemrštěnou citovostí.

Znamením té bezděké důvěry bylo, že jsem na konci svého

prvního putování zarazil právě u ní. Viděl jsem ji v duchu před

sebou, jak sedí za svým psacím stolem, v jedné ruce telefon, v druhé

cigaretu nebo kuličkové pero. Právě s někým na druhém konci světa

zuřivě smlouvá a přitom poočku kontroluje účes a šminky na své

tváři ve skle kancelářské skříně. Byl-li vůbec nějaký záměr v tom, že

jsem zvolil tohle místo pro svou první zastávku, pak vysvětlení

zřejmě spočívalo právě v tom pomyslném telefonátu: Etela pro mě

znamenala i jakýsi výhled do světa.

Neboť k tomu, abych o událostech mohl něco říct, jsem především

potřeboval nějaký ohlas. Odkudkoli, i kdyby přišel z bůhvíjaké

dálky.

Než jsem však vystoupil z vozu, na předchozí představu Etely s

telefonem se mi promítlo řídící centrum KD s křeslem u pultu a

Bářiným overalem, visícím přes opěradlo k zemi. Vidina Etely, s

telefonem a kancelářskou skříní se zbortila a mnoho nescházelo, aby

s sebou strhla i mne. Divoce jsem odstartoval, vůz prudce vyrazil a

unášel mě s sebou.

Teď už jsem musel začít přemýšlet. Bylo nutné nějak definovat,

co jsem kolem sebe pozoroval, jakkoli to bylo neskutečné.

Formulovat nějak fakt, že kolem mne přestal být život, že skončila

existence nejenom jeho příznaků, ale přestal být ve svém obecném

fyzickém bytí. V okruhu, v němž jsem se zabydlel, z jakéhosi dosud

nepochopitelného důvodu zmizeli lidé. Ztratila se jejich těla, a to tak

rychle a tak úplně, že po sobě samotný zánik nezanechal žádnou

stopu; zato náhle přerušený život po sobě zanechal nesmírné

množství stop: obleky bez těl, převrácená auta, otevřené obchody – a

to všecko všecičko svědčilo o tom, že katastrofa nastala náhle a

jednou ranou. A ke všemu bez pustošení, protože se všecko

zachovalo v celku a nepoškozené, všem prázdné. (Veškeré trosky,

které jsem viděl kolem, taky svědčily o náhlém a rychlém průběhu

události: dopravní prostředky, které se octly bez ruky, která by je

řídila, poslala proti sobě nebo proti zdi právě skutečnost, že už je

nikdo neovládal.)

Neměl jsem na to a byl jsem příliš zděšený, abych dokázal

zkoumat onu příčinu: hledal jsem hranici. Kde je konec téhle noční

můry, za nímž život pokračuje dál.

Etelin telefon mlčí nebo vyzvání – z Etely nezbylo víc než z Báry,

z Alberta, než... zatím jsem nebyl schopen vyčíslit ztráty. Zatím jsem

hledal to, co zůstalo zachováno.

Zabrzdil jsem před obchodem s rádii. První pokus tam venku v

ředitelově kanceláři byla pouhá křeč. Nemohl jsem být úplně při

sobě. Můj duševní stav ani pak nebyl, jaký by měl být, ale dokázal

jsem aspoň sám sobě skládat účty ze svých činů. A sebekontrola už

poskytuje jakousi šanci...

V obchodě byl příjemný chládek. Na stropě se bezhlučně točil

ventilátor s dlouhými lopatkami: dodávka proudu zatím fungovala.

Přesto jsem si vzal z police výkonný bateriový přijímač. Podíval

jsem se, jestli jsou v něm suché baterie, otočil jsem knoflíkem. Tiché

šumění ohlásilo, že je přístroj v provozu. Místní vysílač mlčel; to už

mě nepřekvapilo. Pomalu a rozvážně jsem otáčel knoflíkem. Ozvalo

se ostré přerušované pískání, až jsem se otřásl, ale nebyl pražádný

důvod k radosti: zazníval jenom permanentní signál letiště, který

navádí přistávající letadla do vzdušného koridoru... (Kam se poděla

letadla? Do jakých stěn narazila, když se pilotova ruka kamsi

ztratila?)

Kdybych zaslechl aspoň morseovku, když už neslyším hlasy! Na

středních vlnách je dopoledne mizerný příjem... Přepnul jsem na

krátké vlny, ale místo ostrých kvapných signálů bylo slyšet jenom

atmosférické výboje.

Chytal jsem se naděje: co když nechybí ten, kdo by vysílal, ale

chyba je ve vysílacím prostředí? Často už se stalo, že kosmické

poruchy a elektrické bouře způsobily výpadky ve vysílání. Copak

nemá dost kosmické rozměry – i když třeba není kosmického

původu! – právě katastrofa, jíž padlo za oběť vše, co mě obklopuje?!

Není přece možné, aby celá Země, miliardy lidí...

Vytrvale jsem otáčel knoflíkem. Všecko je jenom otázka

trpělivosti... Když k tomu došlo, gama záření bylo silné, ale během

několika hodin úplně zmizelo. Musím navázat rádiové spojení!

Otáčel jsem knoflíkem a najednou jsem pocítil, že mám hlad. Od

snídaně jsem neměl v ústech. Příjemný chlad v obchodu zřejmě

zapůsobil na můj vegetativní nervový systém a uvedl do chodu

žaludek. Nemá smysl, abych to ignoroval: bylo by to jenom horší.

Musím něco sníst.

Zapnuté rádio jsem strčil pod paži a rozhlédl jsem se. Neviděl

jsem žádné stopy po kupujících. A prodavače – přesněji řečeno to, co

z nich zůstalo – zakrývaly pulty. Hlavou mi ještě blesklo cosi jako

omluva, však já to přinesu zpátky, ale nahlas jsem neřekl ani slovo.

Vykročil jsem do slunce a rozhlédl se: někde tu snad bude

restaurace? A opravdu jsem na blízkém rohu zahlédl transparent; šel

jsem tam, svíraje pod paží přijímač a obcházeje šaty na chodníku.

Byla to docela průměrná jídelna se stoly prostřenými k obědu, ale

ani tady mnoho stop po hostech nezůstalo. Vyhledal jsem vchod do

kuchyně. Když jsem strčil do létacích dveří, vyrazil proti mně hořký

čoud. Pod pánvemi, opálenými dočerna, plápolaly na sporácích

plynové hořáky. V hrncích zbyly z jídel škvarky. Zato na stole leželo

syrové maso. Nic nebylo jednodušší, než vzít čistou pánev a usmažit

si řízek – a přece jsem toho nějak nebyl schopen. Jeden po druhém

jsem hořáky uhasil a zadním vchodem vyšel z restaurace.

Opodál jsem našel veliký obchod s potravinami – vešel jsem

dovnitř a sáhl mezi salámy a studené pečené v chladicím boxu. Cpal

jsem se bez výběru a z druhého pultu jsem si k tomu bral žemle.

Najednou se mě zmocnil pocit, že mě někdo pozoruje. Prudce jsem

se otočil, ale prodejna byla prázdná. Pulty nacpané k prasknutí stály

vedle sebe jako barikády promarněné hojnosti. Pak jsem se zastavil u

nápojů. Popadl jsem láhev piva, strhl z ní víčko a pil jsem až do

poslední kapky.

Otevřel jsem druhou láhev a sedl si s ní na práh obchodu. Pivo

jsem položil vedle sebe a točil dál knoflíkem přijímače. Tentokrát

jsem měl větší štěstí. Na jedné stupnici krátkých vln, na kterých se dá

přijímat většinou jenom odpoledne, jsem chytil taneční hudbu.

Nebyla příliš silná, ale příjem byl dost čistý. Položil jsem rádio na

stůl vedle sebe a s pivem v ruce jsem poslouchal. Jednou ta hudba

skončí a někdo promluví. A pak přijdu na to, odkud se vysílá.

Čekal jsem pár minut, než skladba skončila. Jen dozněla, ozval se

vtíravý ženský hlas a naléhavě doporučoval mé pozornosti porter

Gambrinus.

Ale já jsem pil světlé.

Pak následovala opět hudba, potom reklama na prádlo. Nejraději

bych byl do rádia kopl, ale byl jsem příliš unaven. Pivo mě otupilo.

Seděl jsem na prahu obchodu a čučel na bedýnku, která

muzicírovala, jako tančící brejlovec na kouzelnickou píšťalu. Po

každém čísle následovala reklama – ale i reklamní pořad přece

jednou musí skončit.

Skončil i tenhle. Snad za půl hodiny, snad za hodinu. Nemohl

jsem se dočkat konce, nesledoval jsem ani čas, a když hudba dohrála,

chvíli jsem nemohl pochopit ticho po závěrečném taktu. Čekal jsem,

že bude něco následovat – hlas, gong, znělka, cokoli, jen aby to bylo

znamení života ve světě.

Ale vysílačka se naopak odmlčela, jenom praskání a šum

vyplňovaly ticho, které tím nabylo ještě větší váhy a většího dopadu.

Pak jsem zvolna pochopil, že jsem se stal zřejmě obětí mechanizace:

kdesi automaticky běžel magnetofonový pás a hlásal kvality zboží,

které už nikomu k ničemu nebylo. Pásek doběhl a klamná naděje

byla tatam. Na povrchu Země už nezaznívá jediný hlas.

A co pod zemí? Že mi to dosud nenapadlo!

Vyskočil jsem. Rádio jsem nechal, kde bylo, jako odhozený

papírový pytlík, a vyřítil jsem se k vozu. Vpadl jsem do auta a hnal

se k nejbližší stanici metra. Motor jsem nechal běžet, vyskočil jsem a

vběhl do budovy stanice. Vyhnul jsem se háku zábradlí kolem

pokladen a běžel do dvorany.

Pohyblivé schody se bezhlučně šinuly mezi dvěma konci

mnohaposchoďové hlubiny. U horního konce schodiště se tyčila

ohromná hora šatů. Její zadní úbočí se opíralo o poslední schody.

Přijížděly ve svém nekonečném řetězu a lehce otřásaly strakatým

kopcem šatstva. Na dlouhém strmém schodišti asi stálo v okamžiku

katastrofy několik stovek lidí. Schodiště jejich obleky pečlivě

vyvezlo na povrch a tam je složilo. Na podlaze z umělé hmoty z nich

vyrostla hromada – šaty se vlnily, jako by chtěly pokračovat v chůzi,

ale neměly k tomu už sílu. Smíří se s tím a znehybní až ve chvíli, kdy

se pohyblivé schody zastaví.

Náhle se mi udělalo zle. Žaludek se zmítal v křeči a v několika

vteřinách jsem zvrátil, co jsem předtím snědl. Vypotácel jsem se na

vzduch, který byl stále těžší, stále nehybnější.

Kdesi za mlhou, zhoustnuvší v průhledná oblaka, se slunce

chystalo k odpočinku.

Zhroutil jsem se v autě na sedadlo a sotva jsem sípal. Cítil jsem se

strašně mizerně a neulevilo mi ani zvracení. Jak jen jsem mohl být

tak dětinský! Kdyby pod zemí někdo zůstal naživu, chodil by už

dávno po městě se stejným šílenstvím v oku, jako to dělám já...

Podzemí nikoho neuchránilo.

A co voda?

Jel jsem k řece, ale hned jsem věděl, že je to hloupost, ve vodě

stejně nic neuvidím... A přesto jsem vyšel z vozu na břeh – co jiného

jsem taky mohl dělat? V dálce stoupalo do výše víc a víc sloupů

dýmu. Nebyl tu nikdo, kdo by uhasil plynové hořáky ani vysoké

pece; od krátkého spojení kdesi přeskočila jiskra, plameny vyšlehly

oknem, vyšplhaly se na střechu a požár pomalu likviduje starosti té či

jiné vylidněné čtvrti.

Řeka se lenivě a rmutně převalovala na vydlážděné kamenné

posteli. A opět jsem si musel sednout, protože se mi roztřásly nohy a

nedokázaly mě unést. K čemu mi bude dobré vědět, že voda možná

uchránila své obyvatele? Chci se snad dát do spolku s rybami?

Tak daleko snad přece jenom ještě nejsme!

Člověk by mohl přežít i pod vodou. Ne sice v řece, ale v mořích...

Potápěči s lehkou výstrojí... Ponorky... Jenom je musím objevit... Dát

vědět o sobě a dovědět se o druhých... Voda brzdí paprsky gama.

Pohlcuje i kosmické záření. Ne sice při povrchu, ale v hlubinách.

Nevím, v jaké hloubce, ale můžu se po tom podívat v kterémkoli

lexikonu. Moderní atomové ponorky se dokážou ponořit hodně

hluboko.

Konečně něco, čeho se můžu zachytit.

V tom okamžiku se v ohybu řeky objevila loď. Bylo to malé

plavidlo, bílé jako všecky osobní lodě – pohybovalo se pomalu po

proudu. Příď plula prostředkem řečiště, jako by kormidelník pevně

držel kurs. Na palubě jsem nikoho neviděl, ale už se stmívalo, stíny

pod oblačným nebem splývaly a loď byla dost daleko. Ale blížila se

a srdce se mi zase rozbušilo prudčeji.

Pak, když proplula ohbím řeky, začala se zvolna obracet bokem

napříč proudu. To už jsem viděl, že je bezvládná, jenom proud ji nesl

dál a pohrával si s ní.

Ale kdyby doplula ke mně, nastoupil bych, chopil bych se

kormidla a vedl bych ji doprostřed řečiště. Dětský sen? Probuzená

nostalgie? Lodě přece plují velmi pomalu, dokonce i po proudu.

Jenomže je řeky nesou do moře!

Loď se nejprve líně otočila kolem vlastní osy jako mršina zvířete

plující po hladině a narazila do protějšího břehu. Dunění kovového

trupu hlaholilo přes vodu až ke mně. Nebylo vidět, jestli se

poškodila, ale zřejmě z toho nebyla trhlina, jenom těleso lodě se

promáčklo. Náraz ji odhodil a jako by jí udělil nový rozmach; zůstala

na hladině a vplula opět do prostředka řeky. I kdyby se později

dostala až k mému břehu, bylo by to někde daleko, o hodně níž;

marně bych ji honil, stejně bych ji nedostihl. Vzdal jsem se toho, dřív

než jsem to začal brát opravdu vážně. Loď zvolna pohltil soumrak.

Ještě jednou jsem na okamžik zahlédl její bílé tělo; v tu chvíli

oblohu divoce rozerval blesk. Zároveň s burácením hromu se snesla i

tma. Rozpoutala se bouře. Bouře děsivé síly a prudkosti, a přitom

pozemský meteorologický jev. Blesky chňapaly jeden druhému po

chvostu a vzápětí se spustil liják.

Než jsem došel k autu, lilo jako z konve. Zapnul jsem reflektory,

ale ani s dálkovými, ani s tlumenými světly jsem neviděl vůbec nic.

Stěrač byl dobrý jen jako protest proti přívalům deště – na víc se

nezmohl. Jel jsem doslova naslepo od blesku k blesku – většinou

jsem registroval jen vozovku pár metrů před sebou a překážky na ní.

Když se vůz na něčem zakymácel anebo se pod koly ozvaly nějaké

zvuky a prorazily řevem bouře, dělal jsem, jako bych nic neslyšel a

nepociťoval. V průtrži mračen, stupňující se v potopu, jsem se cítil

jako na lodi...

A přesto jsem se nezastavil, abych počkal, až se to přežene. Jel

jsem se zuby zaťatými a s tvrdošíjným odhodláním a možná jsem už

nejel vůbec nikam. Už jsem jenom prchal.

Utíkal jsem jako zdivočelé zvíře do svého doupěte, prchal domů.

<

Mířil jsem ke svému bytu, který jsem znal a jenž byl jediné místo,

kde mě nemohla potkat žádná nečekaná nová pohroma. Ke svému

bytu, kde se můžu svalit a s hrůzou nebo bez ní můžu funět, kde

seberu síly nebo zahynu.

Zajel jsem na chodník, až k vratům. I tak jsem byl v mžiku na

kůži. Výtah byl v přízemí, ale teď jsem k němu jaksi neměl důvěru.

Šel jsem do poschodí pěšky a vpadl jsem do bytu.

Všecko jsem našel tak, jak jsem to ráno zanechal. Proč by se taky

mělo něco měnit? Záře lampy se stínítkem podepřela stěny, které

dobromyslně uzavřely okruh horizontu. Tady vevnitř bylo všecko

jako dřív – zatímco venku byla tma a lilo. Teď nemusím myslet na

to, co je za tou tmou a pod těmi přívaly padající vody.

Do rána snad liják všecko smyje a o půl sedmé mě budík na

minutu přesně probudí. Budu mít dobrý den, užitečný den, který

bude stát za víc než ten dnešní.

Shodil jsem ze sebe promočené šaty, vytáhl láhev koňaku a nalil

jsem si dvojitou. Vrazil jsem ji do sebe, natáhl se na posteli a

uprostřed blýskání a hřmění jsem upadl do bezesného spánku.

5

Ležel jsem v posteli s očima otevřenýma a bez hnutí. Dokud

zůstanu tak, nic mě nenutí postavit se tváří v tvář skutečnosti. Můžu

věřit, že je neděle, že budík zazvonil jenom náhodou a že se můžu

povalovat, jak dlouho se mi zachce.

Škoda že moc nedám na náhody. Škoda že nemám ve zvyku snít.

Škoda že i při tom nehybném ležení s očima upřenýma na strop,

vidím přesně, co je tam venku. A když to vidím, bylo by bláhové

chtít si to zastírat. A vzpouzet se tomu je marné.

Nehybnost působí povzbudivě na mozkovou činnost a ta zas

oživuje krevní oběh a uvolňuje nervovou křeč: bolení hlavy začíná

povolovat. Včera jsem se bezhlavě zmítal – ostatně žádný div. Byl by

zázrak, kdyby někdo v takové panice jednal rozumněji, než jsem

jednal já. Ale fakta se nedají smazat a musíme jim pohlédnout v tvář.

Jsou strašlivá? Můžou připravit o rozum? Bezpochyby. Ale

hodnocení a definice jsou zatím beztak předčasné – a mohly by mě

opravdu připravit o zbytek střízlivého rozumu. Musím sám sebe

cílevědomě zaměstnávat, aniž bych se znepokojoval vzdálenějšími

perspektivami. Samosebou, zatím jsem neuspořádal a nerozebral

fakta, takže nemám ani podklad pro reálný pohled kupředu: a to je o

důvod víc, abych se přísně držel skutečností.

Kromě toho nebude tak snadné vyjít znovu na ulici, mezi ty

prázdné obleky.

Nejprve si shrňme otázky, které je třeba řešit.

Předně: co způsobilo katastrofu?

Za druhé: jak k ní došlo a proč byly fyzicky zlikvidovány všecky

živé organismy kromě rostlinstva?

Za třetí: jaký je rozsah katastrofy? Působila opravdu na celé

zeměkouli, anebo jenom na určitých územích, i když je jejich plocha

veliká?

Za čtvrté: proč jsem zůstal naživu já? A jestliže byla zničena

zdrcující většina lidí, takřka celé lidstvo, dá se předpokládat, že se

vyskytly výjimky, podobné té mojí?

Za páté: jestliže není katastrofa výsledkem lidské činnosti, nýbrž k

ní došlo působením kosmického vlivu, lze logicky předpokládat a

připustit, že bytí či nebytí lidstva je závislé na pouhé náhodě?

Dalo by se položit ještě mnoho podobných otázek, ale obávám se,

že bych utonul v detailech. Mohl bych být spokojen, kdybych na

těchhle pět dostal aspoň přibližnou odpověď. Ačkoli mluvit o

spokojenosti by v daných podmínkách vypadalo frivolně; je to však

úplně stejné myšlenkově-formulativní schéma, jako dostat odpověď.

Kdo tu k čertu může na něco odpovídat – kromě mne!

Musím tyhle odpovědi najít, to je první krok. Tady mi ani ďábel

nepomůže – protože kdyby mohl, nebylo by na co se ptát: existence

pekla předpokládá zatracení. Pravda, i vzkříšení...

Z pěti otázek dokážu na základě dosavadních zkušeností s velkou

mírou pravděpodobnosti odpovědět na jednu: mne samotného

zachránila nejspíš KD-stěna. Nepropustila žádné záření – ať už bylo

jakéhokoli původu a kvality – což beze vší pochybnosti prokázaly

dozimetry. Můžu teda prohlásit, že KD obstálo ve zkoušce skvěle. Je

jenom otázka, jestli to s ohledem na budoucnost má nějaký význam.

Teoreticky lze odpovědět i na poslední otázku, a právě ta se zdá

být nejdůležitější. Protože však se ptá nikoli na exaktní, nýbrž na

spekulativní věci, lze k ní přistupovat i formou úsudku: možnost

náhody není vyloučena. Příroda nemá duši a není sluhou (ovšem ani

vědomým nepřítelem) člověka. Člověk velmi rád přenáší kategorie

vlastního vědomí do přírody, dělá to ve zvířecích pohádkách, ale je

to jenom neohrabaný pokus, jak maskovat pocit méněcennosti. Země

se otřásá, vybuchují vulkány a svou lávou hubí desítky a stovky tisíc

lidí. I ty, kteří si to subjektivně, z lidského hlediska nezasloužili.

Oběti přírodních katastrof nejsou hrdinové, nejsou mučedníci ani

potrestaní viníci. Jsou to jenom oběti bez jakéhokoli morálního

zdůvodnění.

Na druhé straně přírodní katastrofy nejsou vázány na určitý čas a

nemají ani žádný vztah k systému měřítek. Jednotky měr jsou

výsledkem lidské konvence a platí jenom mezi lidmi.

Předpokládejme, že to byla katastrofa kosmického původu. Bylo

možné ji předvídat? Snad. (Ačkoli by z toho mnoho užitku nebylo,

neboť – a výsledek to dokazuje – bychom se proti ní sotva dokázali

bránit.) Nebo že by snad faktor nepředvídatelnosti vylučoval

možnost kosmického původu? Rádi a často prohlašujeme, že Slunce

nemůže explodovat (to se však nestalo, vždyť cítím, jak venku září),

kosmické paprsky nemohou proniknout ionizovanými vrstvami

atmosféry a Zemi nemůže ohrozit kometa – ale to všecko jsou

skutečnosti připomínající podstatu sklenice: drží pohromadě, dokud

ji člověk neupustí. Ale upustit ji lze jenom jednou.

Rádi se odvoláváme na pravděpodobnost: to nebo tamto se může

přihodit nejvýš jednou za deset tisíc nebo za sto miliónů let, takže

pravděpodobnost je mimořádně malá. Což neznamená nulová – přece

jenom se to může stát. Pak ovšem faktor času ztrácí smysl: k

jednorázovému vzácnému případu může dojít stejně dobře za milión

let jako v příštím okamžiku (a pak už není nikdo, kdo by se utěšoval,

že na nejbližší následující případ by se teď opravdu muselo čekat

celý milión let!)

Lidstvo a Zemi tudíž může v kterékoli chvíli zahubit náhoda, která

je náhodou samosebou jenom z pohledu lidského druhu, jinak je

důsledkem strohých přírodních zákonitostí. Jiný problém je v tom,

když nejsme schopni smířit se s faktem, že příroda si pranic neváží

bytosti, která vládne vědomím své existence. Je to nesmysl,

prohlašujeme a myslíme si, že pronášíme kouzelnou floskuli jako

pračlověk, když chtěl své potřeby vsugerovat mamutovi. Jenomže

mamut si do jeho hrnce nelehl. Pračlověk ho musel zabít, z čehož

logicky vyplývá, že někdy vyhrál i mamut. A přesto – tak se to říká –

mamut vyhynul, ale člověk přežil. I to je náhoda? Asi není, ale

nezapomínejme, že mamut k tomu už nemůže říct své. Kdybychom

se ho mohli zeptat, asi by nad tím nechápavě kroutil hlavou – vždyť

byl o hodně větší a silnější než člověk. Co se s ním stalo? Kde udělal

chybu?

Nu – a tím jsem taky dospěl na konec spekulace: z hlediska

člověka je možné představit si takovou náhodu, i když to uznáváme

neradi. Ale není vyloučeno, že se někde někdy do něčeho vloudila

chyba, bez níž by tato náhoda nemohla nastat. Tvrdíme, že mamut

neudělal žádnou chybu, jenom vyšel z módy. Ale mamut by se mohl

zadumat nad tím, že kdyby tenkrát rozdupal tu zatracenou opici, dřív

než popadla do ruky kyj a vykopala past – snad by se mohl popásat

dodneška... Koneckonců – aklimatizace není výhradní právo

člověka...

Nemůžu teda jednoznačně prohlásit, že došlo k náhodě. Ale

nemám ani právo ji odmítat, ačkoli vycházím z gruntu, že je

nespravedlivé nějakou pitomou náhodou odklidit z vesmíru čtyři

miliardy živých tvorů, kteří prošli strastiplnou cestou přirozeného

vývoje a tolika obtížemi, až dosáhli v přírodě tak nekonečně vzácné

úrovně vědomí. A to je skutečnost – nezávisle na tom, co si o tom

myslím já.

Podívejme se tedy vstříc těmto faktům – na závěry je času dost.

Vstal jsem a otevřel jsem okno. Čerstvý, voňavý vzduch vnikl

dovnitř. A přesto venku trvalo cosi neobvyklého. Musel jsem chvíli

uvažovat, než jsem na to přišel: bylo to ticho. Obklopila mě tišina,

jaká v životě nebývá, nanejvýš v laboratorních podmínkách. Chyběl

takzvaný základní šum, který charakterizuje každé město, každé větší

lidské společenství, a na nějž jsme si zvykli do té míry, že ho bereme

na vědomí, jen když přestane být. Teď právě přestal být. Chyběl hlas

motorů a svištění pneumatik, syčení kohoutku u sousedů, dupot

dětských bot na schodišti, šlágry v rozhlase, vzdálený hukot letadla,

rámus brusky z dílny v suterénu, hvizd strážníka a pláč kojence – za

stěnou nemlaskl polibek ani nezahřměl výstřel revolveru, žádný

výkřik: nikdo nikoho nezabil. Bylo ticho.

Umlkli i ptáci, hrdličky, kosové, vrabci... Na ty jsem zapomněl asi

proto, že nenosili šaty.

Šel jsem do kuchyně a podržel jsem zápalku u plynového hořáku:

rozhořel se. Nedělal jsem si iluze. Bude hořet, dokud bude něco v

plynojemech. Jak dlouho? Záleží na tom, kolik kohoutků zůstalo

otevřeno v obvodu, který zásobuje právě tenhle plynojem. S vodou je

situace zřejmě obdobná. Z kohoutku poslušně tekla voda, která se

dostala do potrubí prostou gravitací z vodojemů. Jenomže vodojemy

plní čerpadla. Ty sice nepotřebují nutně lidskou ruku, pravděpodobně

je řídí automaty – ovšem pohání je elektřina.

Otočil jsem vypínačem: fungoval. Světlo sice bylo mdlé, ale to

mohl být jenom dojem, vždyť je bílý den. Holicí strojek mě však

přesvědčil, že to přece jenom nebylo zdání. Pracoval taktak a

zadrhával. Nejlíp bude, když si opatřím obyčejnou čepelku, štětku a

mýdlo.

Zatímco jsem snídal a koupal se, promyslel jsem závěry ze svých

dosavadních zkušeností. Zítra nebo za týden – což je ostatně vedlejší

– přestanou pracovat základní zdroje energie. Nebude plyn, voda,

elektřina. To poslední vypoví nejdřív, protože elektrický proud se

nedá skladovat ani do té míry jako plyn a voda. Tepelné elektrárny se

už zřejmě zastavily nebo doklepávají, něco proudu ještě může dodat

mezinárodní kooperační síť z vodních a atomových elektráren... Ale

bude toho málo a zanedlouho dojde i to málo.

Mám se zříct svícení, vaření a koupání? A nezahynu hladem?

Oblékl jsem se, sešel na ulici a nasedl do svého auta. Po noční

bouři moc památek nezbylo. Voda vyschla, jenom v prohlubních se

černaly louže. Šaty na zemi byly promoklé a pod bubínky deště

beztvárně slehly. Bylo to pro mne ulehčení, protože už

nepřipomínaly tak intenzívně oběti. Zmizely i sloupy kouře – déšť

požáry uhasil. Slunce přátelsky svítilo, jako by mě chtělo ujistit, že

se vůbec nic nestalo.

Rozhodl jsem se, že zajedu nejdřív do Meteorologického ústavu.

Zřejmě se dokážu orientovat jenom u přístrojů, které mají blízko k

mé profesi, ale nějak už to zvládnu. Jestli vůbec můžu počítat s

nějakými informacemi, musím hledat nejdřív tam.

Pracoval jsem metodicky, a přesto mi hledání trvalo hrozně

dlouho. Nevyznal jsem se ani v budově, o přístrojích už nemluvě.

Nejdřív jsem prošel všemi patry, abych zjistil, kde co najdu. Potom

jsem prozkoumal všecka automatická registrační zařízení – co v

poslední době zaznamenala a na co z těch záznamů lze usuzovat.

Běžné ukazatele počasí nezaznamenaly žádné odchylky od

normálu a od toho, co slibovala včerejší ranní předpověď. Tlak

vzduchu, teplota a atmosférická vlhkost odpovídaly v místních i

kontinentálních měřítcích danému ročnímu období. Zjistil jsem

jenom jedinou abnormitu: v hodinách po katastrofě několikanásobně

převýšila hodnota atmosférické vlhkosti nejvyšší známé číslo... To

vysvětlovalo podivnou mlhu včera odpoledne i před večerní bouří.

Ale co způsobilo mlhu a tvoření vlhkosti?

Ústav byl vybaven v souladu se současnými potřebami i přístroji,

které kdysi mívaly jenom hvězdárny nebo výzkumné geofyzikální

instituce. Takže jsem mohl zjistit, že nedošlo k podstatným změnám

v korpuskulárním záření ani ve stavu magnetického pole. Tím větší,

až neuvěřitelně veliké změny, doslova skok zaznamenaly přístroje

registrující gama záření. Téměř bez jakéhokoli postupného narůstání

vyskočily hodnoty rentgenového záření řádově od desetin jednotky

až k desetitisícům rentgenů. Jelikož přístroje zaznamenávaly i čas,

zjistil jsem, že takové záření trvalo všehovšudy několik minut, potom

prudce pokleslo, i když ne tak strmou křivkou, jakou vyskočilo

nahoru; u toho jevu hrálo svou roli jistě i druhotné záření. Čas

odpovídal době, kdy jsem se zdržoval za stěnou KD, a poněvadž

jsem tam pracoval podle stopek, mohl jsem ho na vteřinu přesně

porovnat s okamžikem, kdy znehybněl manipulátor, který jsme s

Bárou kontrolovali.

Ten fakt mě nepřekvapil. Už venku v ústavu zaznamenaly geigery

a bezpečnostní zařízení KD úplně stejný průběh gama záření. Jenom

intenzita byla řádově nejistá: tam jsem leště nemohl uvěřit, o čem mě

tyhle přístroje ubezpečily. Šest set rentgenů je už smrtelná dávka.

Šest tisíc rentgenů je dávka, jaká se vyskytuje jen při atomovém

výbuchu – šedesát tisíc prostě nemá obdoby. Okamžitá smrt je při ní

zcela mimo pochybnost. A co zlikvidovalo živé – nebo i mrtvé –

organismy? Pravda je, že i po těch, co se nacházeli v epicentru

atomového výbuchu, zůstal jenom stín na zdi, ale tam hrálo roli

především působení vysokého žáru. Tady ovšem nepůsobil ani žár,

ani tlak vzduchu. Byla to chladná smrt, ne Jekaná a totální.

Nenapadá mi nic jiného, než že se při takové obrovské dávce rozruší

fyzikálně-biologická rovnováha živoucího organismu a organické

molekuly se prudce rozpadnou.

Na okamžik se mi zatočila hlava. Jestli dedukuju správně, pak

pára a následná mlha nebyly nic jiného než prudce uvolněná voda z

lidských a zvířecích organismů, která se dostala do ovzduší! A liják,

který se spustil, nebyl teda nic jiného než... Tady jsem se zarazil,

neboť jsou věci, které prostě nelze domýšlet.

Jenže proč?! Čím?! Jak?!

Už jsem se zřejmě zmínil, že jsem se nikdy nezabýval politikou, i

když jsem pravidelně poslouchal zprávy. S válkou jsme nikdy

doopravdy nepočítali, ačkoli není pochyb, že jsme neustále žili v

jejím stínu. Bylo nám jasné, že když k ní dojde, sotva bude

předcházet vyhlášení nepřátelství. Poslední možností útočníka – nebo

bránícího se? – je právě těch zprvu několik hodin a později už jen

několik minut od zahájení útoku, respektive od jeho zjištění, až po

samotný úder. Boj s časem probíhal mezi alternativami momentu

překvapení a odvetného úderu.

O případné světové válce se doví obyvatelstvo naposled, protože

nebude dost času, aby bylo informováno. A později by

pravděpodobně nezbylo mnoho těch, koho lze informovat.

By nezbylo? Proč ten podmiňovací způsob? A co když se to stalo?

Pustošení a záhuba mají mnoho variant. Třeba čistá bomba, při níž se

termonukleární reakce účastní těžké izotopy vodíku a uvolněná

energie přichází do prostředí z osmdesáti procent jako rychlé

neutrony, ničící všecko živé. Ale jenom to! Zbytek energie, který se

uvolňuje jak při nárazové vlně, tak při explozi světla, rychle klesá,

takže na mrtvých věcech, které se jí postaví do cesty, na budovách a

vojenské technice, nedochází k valným škodám. V podstatě dochází

k něčemu podobnému, čeho jsem teď svědkem já.

Se dvěma odlišnostmi. Neutronová bomba je takzvaná taktická

zbraň. Ničí všecko v okruhu dvou tří set metrů a všecky živé

organismy do jednoho kilometru. Polovina zasažených v okruhu

půldruhá kilometrů zahyne do měsíce. Druhá polovina, i když

zůstane naživu, ještě po řadu generací bude předávat svým

potomkům následky ozáření... Nejsou to sice povzbudivé vyhlídky,

ale právě to omezené měřítko odporuje mým opravdovým

zkušenostem. A zprávy neříkaly nic o tom, že neutronová bomba

proměňuje mrtvé v mlhu...

Naopak, zprávy hovoří jen o tom, co je zřejmé. Ani ten nejotrlejší

válečný štváč a nejodhodlanější bojovník za mír se nemůže

odvolávat na zbraně, o nichž nikdy neslyšel, protože jejich výrobce

doufá, že jsou výhradně jeho objevem a střeží je pod sedmerým

zámkem. Taková tajemství však mají krátký život a jejich monopol

naprosto není bezpečný. Ale jak už jsem řekl, na útok a na obranu

zbývá stále méně času; z toho vyplývá, ;že kdo takové tajemství míní

využít, ten nemůže váhat, aspoň ne moc dlouho. I když výraz míní

využít tím pádem zní značně frivolně.

Buď jak bud, odborné knihy, noviny ani plakáty sice nemluví o

neutronové bombě, která nikoli v okruhu půl druhého kilometru, ale

půl druhého sta, tisíce či deseti tisíců kilometrů ničí všecko živé a

zbaví člověka i starostí s pohřbem – to však ještě neznamená, že

můžeme vyloučit existenci takové zbraně... Její existenci a možnost

použití.

Třeba se její použití podařilo či spíš nepodařilo až příliš dobře:

jinak by se po rychlém – a jak rychlém! – poklesu nebezpečného

záření objevil na scéně vítěz.

Ale nikde nikdo. To se ví, kdybychom věděli, nebo spíš,

kdybychom byli věděli o nukleárních energiích všecko, ani já bych

nemusel horlivě poskakovat kolem KD štítů. Poučení, že si člověk

nemá hrát s ohněm, jsme degradovali na banalitu. Poučení se

dostavilo, ale nezůstal nikdo, kdo by se z něho poučil.

To všecko je samosebou pouhý předpoklad, na jehož platnosti a

výsledcích by pranic neubralo, kdyby vyšlo najevo, že na nás

dopadla jenom přírodní katastrofa, nikoli rána z vlastních rukou.

Ostatně – kdybychom to udělali sami, stejně by to nebylo nic jiného

nežli další varianta přírodního dopuštění.

Měli jsme špatný charakter.

A i na tom je podstatný opět jenom ten minulý čas. Vše ostatní je

prázdné mudrování.

Mudruju, to se ví, že mudruju. Jinak bych si musel lehnout na zem

a čekat na následující vlnu v naději, že ta už nevynechá ani mne. Ale

jinak se pořád držím. Snad proto, že jsem racionalista. Vím, že

záhuba se neobjednává i s donáškou do domu, zato však nevím, co se

stalo. Je nepochybné, že se to musím dovědět, třebaže se prakticky –

či jak bych to byl řekl ještě včera ráno: společensky – z téhle

vědomosti už mnoho užitku nevytěží. A přesto se do toho musím

pustit.

Přecházel jsem po zahradě Meteorologického ústavu a zkoumal

jsem malé bílé domečky s dřevěnou mřížkou, kde byly přístroje.

Cestičky, sypané žlutým pískem, už vypily vlhkost, ale v plechových

nádobách dešťoměrů asi ještě voda byla. A přesto jsem se jim

vyhnul. I konfrontace má své meze.

Zato mi padla do oka ostrá barva rostlinstva. Když přijde po

období sucha déšť, rostliny vždycky ožijí a natáhnou se. To je

obvyklý jev. Tahle zahrada však bujela nějak jinak. Barva se

proměnila, byla to jiná zelená, nežli oko přivyklo. Zelenější.

Sedl jsem si na lavičku a prohlížel své poznámky. Pak jsem

dlouho hleděl do zahrady, která byla zelenější. Na stromech

nepohvizdovali ptáci – a mezi stébly trávy nebzučeli brouci... Zvolna

se ve mně formulovala hypotéza. Asi už se nikdy nedovím, proč se to

stalo, ale tuším, jaký to mělo průběh.

Záření gama nebo jemu podobné paprsky neznámého původu

působily na živé organismy, a to na jejich asociativní aparát.

Kdybych byl biochemik, určitě bych ten proces dokázal podrobně

analyzovat, případně vyvrátit – mohu jenom předpokládat, že záření

působilo na krevní hemoglobin. Rozložilo okysličovací

mechanismus, a to mělo za následek, že se rozpadly buňky:

vzhledem k tomu, že převážnou část tělesné váhy tvoří voda, která se

uvolnila do ovzduší z molekulárních vazeb, jež spoluvytváří, lidský

organismus se zhroutil a byl anulován. Nakonec z něho nezbylo víc

nežli vápno, z něhož se vytvořil po rozpadu kostí prášek, a pár gramů

nerostných solí.

Hrst prachu.

Včera jsem našel v kuchyni restaurace neporušené syrové omyté

maso: zůstalo zachováno, protože v něm už neprobíhal proces

okysličování a pro dané záření bylo mrtvým materiálem. A stejné

působení, jež zastavilo oxidaci, vystupňovalo opačný proces –

redukci. A život rostlin není přece nic jiného než redukce: chrolofyl

staví z toho, co hemoglobin rozbourá.

Pro nás smrt, pro rostliny vzkříšení. Z písku pod mýma nohama

vystrkoval špičatou hlavičku drobný výhonek. Jako by měl velmi

naspěch, jako by pro, něj bylo nesmírně důležité, že se probije do

světa. Jen nahoru! Jen nahoru!

Rozhlédl jsem se – cesta byla plná podobných rostlinných

drobečků. Nevzpomínám si, že bych je byl viděl, když jsem vešel do

zahrady.

Co na mě ještě čeká?

6

Nemám psací stroj. Můj rukopis je těžko čitelný. Jestli si opravdu

chci dělat poznámky, musím sehnat psací stroj. Není nic

jednoduššího, když jsou obchody otevřené. Ale moudřejší bude, když

vejdu do první kanceláře, kterou budu mít po ruce. Tam najdu

nejenom stroj, ale i papíry.

Několik dní jsem chodil po městě v podivném euforickém stavu.

Myslím, že to začalo, když jsem v Meteorologickém ústavu dospěl k

hypotéze, co se vlastně stalo. Později jsem byl ještě v Ústředním

astronomickém ústavu a v Ústavu geologie – údaje, které jsem tam

shromáždil, potvrdily mé předpoklady, ale nepodaly žádné vysvětlení

o původu záření. V mém vědomí vytlačoval příčinu stále silněji

následek: má situace. Chodil jsem po městě a připadal jsem si jako

starověký despota, orientální božský císař: byl jsem neomezeným

pánem všeho! Pravda, neměl jsem poddané, ale co na tom? Všechno

movité i nemovité bohatství bylo moje, veškerý zjevný i ukrytý

majetek. Mohl jsem jít do pokladen bank a zapalovat si cigarety

tisícovkami: mohl jsem listovat v tajných archívech ministerstev; v

ložnicích slavných hereček jsem mohl obracet naruby zásuvky

nočních stolků.

Ze všech těch věcí jsem ve skutečnosti udělal velice málo – moje

povaha a fixované zábrany mě většinou zarazily – ale bezpochyby

jsem si liboval v pocitu, že k tomu všemu mám možnost. Měl bych

se zastydět, že mluvím o pocitu libosti, o euforii a podobných věcech

– po tom, co se stalo, by byl na místě spíš smutek a zoufalství, ale

ptám se: proč a komu lhát? Není tu nikdo, před nímž bych se mohl

stydět, a není nikdo, kdo by mě odkázal do patřičných mezí. Já sám

jsem měřítkem všeho – a přitom jenom konstatuju svůj vlastní stav.

Neřídím ho.

Byl to stav jednak podobný opilství – jednak něco opravdové

opilosti. Zas bych jen zbytečně lhal, že jsem se uchýlil k alkoholu ze

zoufalství... Prostě jsem neměl nic jiného k pití. Zdroje energie, jak

jsem hned druhý den předpokládal, postupně vysychaly. V létě se

naštěstí pozdě stmívá, a tak, než se na mě snesla neprostupná tma,

byl jsem většinou tak utrmácený, že jsem upadl do hlubokého

spánku. Kromě toho jsem posbíral množství svítilen na baterie, kolik

jsem jen mohl: svůj byt jsem přecpal silnými kempinkovými

lampami a mé kapsy nadouvaly taky aspoň dvě. A přesto: jednoho

večera, když jsem se potácel po temné ulici a kužel třepetavého

světla baterky ohmatával okraj chodníku přede mnou, se mě

znenadání zmocnil strach. Proklínal jsem se, proč jsem nesedl do

auta, ale večer jsem necestoval rád. Ulice bez provozu sváděly k

nepozornosti a rychlost znásobovala nebezpečí, skrývající se v

nečekaných a nevypočitatelných překážkách. Ve dne se dál dohlédne

a lidské smysly jsou spolehlivější. Večer jsem pospíchal do svého

brlohu, který mě ušetří překvapení a pořád ještě – či stále víc? – mi

připomíná navyklý a ztracený řád. A to úplně stačilo, abych se v tu

chvíli cítil na chodníku náramně nedobře. Dopalovalo mě zkrátka, že

jdu pěšky.

U kraje vozovky parkovala vozidla. Nejjednodušší by bylo do

některého nasednout. Byla sice odemčená, ale klíč jsem nenašel ani v

jednom z nich. K rozsvícení reflektorů však není zapotřebí klíč...!

Zapnul jsem světla, a tak jsem si posvítil bílými a žlutými reflektory

aut na celou cestu domů... A ve vzkříšených nočních světlech se

koupaly zdi, výklady, stromy, plakátové sloupy. A já jsem šel od auta

k autu a zapínal jsem světla, ať už to bylo či nebylo zapotřebí. Přišel

jsem domů mnohem později, než kdybych si při chůzi vystačil s

baterkou, ale zato mě odzadu sledovala dlouhá, nehybná řada

oslepujících párů očí, střežila mě a mávala mi na rozloučenou...

(Druhý den ještě mnohé z nich svítily – nabité akumulátory vydržely

celou noc. Vděčně jsem je zhasnul.)

Ale umělé osvětlení mi chybělo nejmíň. Jenomže konec dodávky

elektřiny, jak jsem očekával, postupně vyřadil veškerá strojní

zařízení, která do té chvíle pracovala. Vodojemy se nedoplňovaly,

tlak byl den ze dne slabší a barva i kvalita vody, která tekla z

kohoutku, byly stále méně důvěryhodné. Po nějakou dobu se ještě

dala používat k mytí, ale k pití už nebyla. Nedalo se nic jiného dělat:

uchýlil jsem se k uzavřeným lahvím: pil jsem minerálky, limonády a

pivo. Zásoby byly prakticky neomezené, vždyť byly skoro na

každém rohu obchody s potravinami, bufety a restaurace. S tím

vystačím na celé týdny, na celé měsíce... V delších časových úsecích

jsem zatím neuvažoval...

Větší starosti mi dělaly potraviny. Čerstvé maso jsem zřejmě viděl

naposledy, když jsem první den vpadl do restaurace... Brzo se

zastavily ledničky a jejich obsah se zkazil. Když jsem si uvědomil,

jaké to bude mít následky, pustil jsem se jako šílenec do smažení a

do vaření, dokud to ještě jde a dokud je z čeho. Několik dní jsem

nejedl nic jiného než pečené – kuřata, hovězí, vepřové... Nikdy jsem

se neučil vařit, kuchyně mě nezajímala, ale nic jiného mi teď

nezbývalo. Pro všecky případy jsem volil to nejjednodušší řešení:

hodil jsem maso na horký tuk a smažil jsem ho tak dlouho, dokud se

viditelně nepropeklo... Nebezpečí jednotvárnosti mě zbavil fakt, že

možnost téhle kuchařiny trvala všehovšudy pár dní. Pak už letní

vedro způsobilo, že zásoby, které jsem měl ještě k dispozici, byly

nepoužitelné. Nic jiného by mě nečekalo ani v mrazírnách, a nebyl

jsem schopen hledat v miliónovém městě místa, kde uchovávali

maso přirozeným skladováním.

Čerstvé maso a chléb se z mého jídelníčku ztratily jako první.

Zeleniny a ovoce bych měl dost – kdybych na ně někam šel. Ale

zatím jsem se k tomu nemohl odhodlat. Co teda zbývalo? Konzervy,

suchary a věci, které nepodléhaly zkáze: suché klobásy, salámy,

slanina, sýr... Cítil jsem se uprostřed velkého města jako turista.

To se ví, valný výběr jsem neměl – ale musel jsem se s tím smířit.

Jaký div, když jsem při tomhle systému života – a při svém duševním

stavu, který s sebou taková strava přinášela – dával přednost pivu a

někdy vínu? Ačkoli jsem nepohrdl ani šampusem, když jsem na něj

padl v místech, kde bylo dost chladu. Není tu žádný policajt, který by

mi vrazil do zubů balónek, a kdybych nakrásně přece jenom boural,

ztráta by byla ve srovnání s dosavadními opravdu zanedbatelná...

K mé euforii teda nepochybně přispíval i vypitý alkohol, ačkoli

jsem nikdy nedospěl až k opravdové opilosti, chránil mě před tím

můj přirozený odpor...

A vůbec: můžu hrdě prohlásit, že jsem se držel znamenitě.

(Komické je jenom to, že i tahle prostá věta je plna absurdity: aby

byl někdo na něco hrdý, potřebuje k tomu mít společnost. K čemu je

to jinak dobré? A dál: můžu prohlásit – ale před kým?) Zdaleka ne

uvědoměle, spíš pudově, zato tím křečovitěji, jsem se držel svých

návyků. Ještě jsem si neuvědomoval, že bez toho byla má záchrana

nepředstavitelná. Třetího nebo čtvrtého dne jsem se zděsil, když jsem

nakoukl do zrcadla. Díval se na mě zarostlý vandrák s kruhy pod

očima. A tohle zděšení mě donutilo, abych se opět denně holil,

koupal, česal, ačkoli se to všecko den ze dne dělalo obtížněji.

Zůstat tím, kým jsem, to byl požadavek, který jsem vytyčil sám

sobě: jenom pro sebe a pro nikoho jiného.

Naděje, že jednoho krásného dne někoho potkám, se stále

zmenšovala. Sebeklam nikdy nepatřil k mým slabostem a v

okamžiku, kdy jsem rozeznal podstatu katastrofy, která nastala, jsem

se vzdal pomyšlení, že ve svém okolí v blízké budoucnosti potkám

bližního. Předem sice nebylo vyloučené, že kromě mne přežil záření

ještě někdo jiný, ale taková pravděpodobnost byla mizivá. Vždyť ani

voda, ani hlubiny země nemohly nikoho zachránit. Za svůj život

<můžu děkovat jenom nové hmotě, která zatím nikde jinde nebyla

aplikována, a náhodě, že jsem se v osudné chvíli zdržoval pod její

ochranou... (A je nanejvýš pochybné, jestli za to vlastně mám být

vděčný osudu.)

Dá se předpokládat, že je někdo ve stejné situaci jako já?

Je to sotva pravděpodobné, i když se to apriorně nedá vyloučit. A

i kdyby byl – jak ho najdu? Když zapnu rádio, éter je němý. Žádný z

nás o sobě nemůže podat zprávu. Mám sednout do letadla a hledat

dým, stoupající z ohně? Ztroskotaný kapitán má hledat sloupec kouře

z ohniště jiných ztroskotanců? Nehledě na prostou skutečnost, že

neumím řídit letadlo, ani helikoptéru, ani vzducholoď, byl by to tak

jako tak neuvážený experiment.

A i kdybych narazil na toho druhého, co bychom si jeden s

druhým počali. Oplakávali bychom ztraceny eden? Anebo bychom

měli začít od počátku – kdyby tím člověkem byla žena? Jako Adam a

Eva, kteří se nepoučili? A jestliže se nepoučili, pak po prvním páru

nutně bude následovat i první dvojice bratří... Mám nést

odpovědnost, že se ten paradox vytvoří znovu? Hospodin nepřijal

Kainovu oběť – a Kain tudíž zabil svého bratra. Hospodin ho

potrestal za bratrovraždu, které se mohl vyhnout, kdyby byl

prozíravější a kdyby Kaina nerozzuřil. Mohl přece vědět předem, co

bude následovat! A úmyslná provokace není menší hřích nežli

samotný zločin. Samosebou, na svou obranu můžu říct, že Hospodin

je suverén, zatímco já jsem jen křehké zrnko prachu.

Je tu ještě jedna eventualita: možnost kompromisu. Mne ochránil

dokonalý štít, ale co když jinde dopuštění nemělo tu sílu? Záření

působilo na celou zeměkouli, to je takřka jisté. Přesto však si lze

představit, že z neznámého důvodu nepůsobilo všude stejnou

intenzitou – a stačilo několik skvrn, aby zůstaly naživu tisíce, ne-li

statisíce lidí. A co když zrovna v krajině vzdálené od civilizace? Co

v takovém případě může udělat trosečník? Sedí na ostrově, přihazuje

na oheň, a když má pár láhví, hází je do moře. Moře je nekonečně

veliké, láhev je nesmírně malá – když teda skoro žádná láhev

nedorazí ke svému cíli, proč je tvrdošíjně házeli do moře všichni

ztroskotanci?

Odplouvající láhev s sebou odnáší poselství a zanechává za sebou

naději. Kdo dokáže rozhodnout, která z těch dvou věcí je bezpečnější

zárukou záchrany?

To a mnoho dalších věcí se mi převracelo v hlavě. Člověk musí

neustále na něco myslet, je to jeho osud. A má potřebu sdělovat své

myšlenky někomu jinému. Touha sdělovat, v tom to vězí...! Nebyla

to naděje, ba ani beznaděj, které mě přiměly, abych o tom psal – to

všecko jsou koneckonců jenom stavy, které vznikají působením

hormonů, vypitým alkoholem a vlivem počasí na nervovou soustavu

– v neustálých vlnách, bez jediného okamžiku rovnováhy.

Touha sdělovat je z jiné kategorie. Je to díl čehosi, co dělá z

člověka tvora společenského. Chceme vypovídat, ať už nás sužuje

bolest, anebo máme radost. Touha sdělovat je jednou formou potřeby

akce a někdy samotnou činnost nahrazuje, někdy ji doplňuje, někdy

je i na obtíž. Touha sdělovat působí i tehdy, když není nikdo, kdo by

sdělované vyslechl. Člověk si k tomu hledá aspoň nějakou záminku...

Mám jednu hypotézu o tom, co se přihodilo. Je to sice zatím

maximálně nedostatečná hypotéza, ale není tak nepravděpdobná.

Dost možná, že za hodinu, za minutu nebudu žít už ani já – a se

mnou sejde ze světa i má hypotéza. Musím ji teda zachytit, aby

zůstala zachována nezávisle na mé existenci? Pro koho? To je

vedlejší. Právě tady nastupuje naděje, onen sebeklam o obyvatelích

džungle, kteří jednou vyjdou z pralesa a začnou všecko znovu; o

obyvatelích jiných vesmírných těles, kteří tu snad jednou přistanou a

pokusí se rozluštit, k čemu tady mohlo dojít. O sobě samotném,

kdybych se všemu navzdory probudil z noční můry a nepamatoval si

už podrobnosti.

Třebaže jsem se octl v pekle, není vyloučeno, že kdesi zůstal

zachován ráj. Předpokládejme, že se budou potomci Adama a Evy

rozmnožovat, a až vzroste jejich inteligence, pak i jejich zvědavost

začne hledat legendu: právě pro ně musím myslet na šanci, aby ji

objevili.

Vykládat si ji můžou, jak se jim zalíbí.

Vyhledal jsem moderní, pohodlnou kancelář a zavřel jsem se v ní,

opatřen konzervami, pitím a kouřením. Stejně mě nikdo a nic nenutí,

abych se každý den vracel do svého bytu. Je to něco jako delší výlet,

jenom je třeba pečlivě zvolit cíl cesty.

A já jsem se snažil volit s rozvahou. Dá se říct, že se mi to

podařilo nadmíru dobře. Pochopitelně jsem hledal moderní kancelář,

a právě proto jsem nakonec zvolil administrativní budovu ze samého

skla a kovu, centrum jednoho velkého módního závodu. Podnik

produkoval exkluzivní modely i konfekci a měl rozsáhlé zahraniční

trhy, to bylo patrné už na první, zběžný pohled, když jsem za účelem

průzkumu prošel místnostmi a nahlédl do otevřených spisů a

korespondence. Pro vybrané a četné zahraniční návštěvníky byly

kanceláře vybaveny nejmodernějším nábytkem a kancelářskými

stroji. Za své sídlo jsem si zvolil pokoj generálního ředitele a jeho

sekretariát. Skvělý nábytek se sám nabízel jako útulek na noc a našel

jsem tu i všecko potřebné pro svou práci.

Zařizování a celý můj pobyt na tom místě byla série překvapení.

Především – na tom ještě není nic zvláštního – jsem v okázalé a

dokonale vybavené barové skříni našel reprezentativní zásobu

nápojů, která mi poskytla důkladnou pomoc, když jsem se snažil

zabydlet. Po třech či čtyřech •koktajlech vlastního originálního

receptu jsem takřka bez jakýchkoli duševních otřesů sebral všecky

pánské a dámské obleky v blízkém okolí. Snesl jsem je na hromadu a

pak jsem celý ten stoh šatů uklidil do jednoho skladu. Po krátkém

hledání jsem objevil i pokojík uklízeček – nádherný blýskavý

vysavač mi nebyl k ničemu, a tak jsem popadl koště s lopatkou na

smetí a vrátil jsem se do svého čerstvě zabraného království, abych

důkladně odstranil všechen prach, který tu roznesla příroda dílem ve

svém normálním, dílem ve svém vyšinutém stavu.

Duchem všeho je pořádek... Když jsem uklidil, pečlivě jsem

sepsal všecko, co budu potřebovat – potraviny, osvětlení a další věci.

Ale než jsem vyrazil na nákupní okružní cestu, zběžně jsem nakoukl

do veliké kombinace skříní, která zabírala celou stěnu, a jak se

ukázalo, nebyla to marná práce. V jednom dílu skříně jsem místo

spisů našel polštář, pokrývku a prostěradlo, takže jsem ze svého

seznamu hned mohl vyškrtnout ložní prádlo.

Pozdě odpoledne, unaven prací, jsem si na turistickém vařiči

ohříval na kostkách suchého lihu hovězí konzervu a zamyslel jsem

se, s jakým záměrem se dostalo do kanceláře generálního ředitele

ložní prádlo? Snad pro příležitostný nocleh zahraničního hosta? K

tomu tady ovšem mohli zařídit pokoj pro hosty. Pravděpodobnější je,

že tu někdy trávil noci šéf. Stávalo se to leckde, zvlášť když bylo

hodně práce, zasedání se protáhlo do noci a šéf řekněme bydlel

daleko... Pak je jednodušší odpočinout si zbývajících pár hodin noci

na místě. A když už je někdo šéf a navíc zřejmě není z nejmladších,

proč by měl trávit noc v nepohodlí? Ostatně je tu ohromná pohovka,

ozdoba sedací garnitury – takže není nic jednoduššího, než si s tou

trochou ložního prádla zařídit hodiny odpočinku podomácku. Stačí k

tomu pečlivá a diskrétní sekretářka, která se postará o pohodlí

takového nocování. Popřípadě je i zpříjemní.

V tom posledním jsem asi střelil vedle. Ze sekretariátu jsem sice

vynesl dámský oblek, který svědčil o tom, že ho nosila nepříliš stará

žena pěkné postavy a dobrého vkusu, ale na stole, u něhož šaty

ležely, se usmívaly dvě fotografie hezkých dětí a na zemi vedle židle

jsem našel snubní prsten.

Generální ředitel v tu chvíli nebyl ve své pracovně, ale zdržoval se

zřejmě v budově, protože na stole mě uvítal pracovní nepořádek.

Snad ani nemusím říkat, že jsem šéfa. nehledal, ale psací stůl jsem

uklidil, abych na něm mohl rozmístit své věci. Před spaním jsem

zalistoval ve spisech, které jsem našel na stole, ale brzo mě to

omrzelo; byly to koncepty smluv, obchodní korespondence, ceníky a

reklamace. Na stolku sedací soupravy ležela spousta módních

časopisů, alb, kreseb a fotografií, ale ani to mě valně nezajímalo.

Modelky, které se nakrucovaly v nepřirozených pozicích, mě hrozně

rozčilovaly a ta série strnule nalíčených tváří zbavovala své majitelky

toho nejdůležitějšího: jejich ženskosti. Nejraději bych byl celou tu

hromadu hodil do kamen. Bohužel, kancelář byla vybavena

klimatizací. Takže jsem to všecko složil v koutě a smířil se s tím, že

pár dam ještě zůstalo v mamutích zvětšeninách zarámováno na

stěnách. Nebylo nic snadnějšího, než je dát pryč, ale kdovíjak dlouho

už visí na zdi – když je odnesu, prázdné místo po nich bude ještě

nápadnější – ten světlejší obdélník, který je bude připomínat.

Opuštěné věci a prázdné rámy vzbuzují vždycky vtíravý pocit, že

něco chybí...

V posteli generálního ředitele jsem se znamenitě vyspal a pak

jsem se důkladně umyl obsahem dvou velikánských láhví minerálky

v koupelnové buňce, která patřila k pracovně. Na záchodě v

rezervoáru byla voda pro jedno upotřebení. Doufal jsem, že svou

práci ukončím dřív, než vyprázdním všecky nádržky v umývárnách

celé budovy.

Úměrně ke svým možnostem jsem se snažil podepřít své

domněnky, k nimž jsem dospěl v Meteorologickém ústavu. Své

poznámky jsem pečlivě doplnil: několikrát jsem se ještě vrátil do

meteorologického, astronomického i geologického ústavu. Dokonce

jsem zajel i na letiště – všeobecně je známo, že meteorologické

údaje, které se tam shromažďují, jsou většinou čerstvější a často i

přesnější než v ústavu. Rád bych si byl opatřil i údaje vojenských

pozorovacích stanic, ale neměl jsem bohužel ani zdání, kde je hledat.

Na ministerstvu obrany bych samosebou údaje o jejich stanovišti

našel, ale prohledávat celé jedno ministerstvo bylo zatím nad mé

možnosti. Mým úkolem bylo co nejdřív svou práci ukončit, neboť i

mé skromné síly se mohly každou chvíli vyčerpat. Později, až

nebudu mít nic jiného na práci (budu-li mít stále dostatek energie),

můžu hledat dál a zpracovat i vojenská data, Není vyloučeno, že

mezi nimi najdu údaje, hodné pozornosti, protože Meteorologický

ústav sice dokáže podat obraz situace v atmosféře a v kosmu na celý

den, letiště na několik hodin – ale moderní armáda musí mít přehled

v každém pomíjivém okamžiku.

Třídění, vyhodnocování a všestranné zpracování

nashromážděných údajů vyžadovalo důkladnou práci. Svou

hypotézu, o které už byla řeč, jsem ve své práci formuloval mnohem

podrobněji. Ačkoli jsem v mnoha ohledech amatér, laik přece jenom

nejsem, vždyť jsem pracoval v oboru, který zkoumal základní

energetické problémy naší doby, a přes nutnou specializaci to

vyžadovalo i širokou znalost přírodních věd. Nepokládám za nutné,

abych opakoval, co jsem podrobně formuloval ve své práci. Koho to

zajímá, ten si v ní detaily najde.

Zbývala ještě jedna otázka: Kde si je v ní najde? Svou práci jsem

napsal. Se střízlivou hlavou jsem však musel promyslet, jaký má být

její osud. Ono sice moc krásně zní, že jsem ji napsal pro budoucnost

(jestli vůbec nějaká bude), jenomže budoucnost sotva asi bude hledat

nějaký můj vzkaz – musím předpokládat, že nebude mít ani tušení o

někom, kdo chtěl něco vzkázat... Nestačí hodit láhev do moře. Není

na škodu znát taky směr proudů, kam ji budou unášet.

Vycházel jsem z toho, že vědomosti o vymřelé civilizaci lze získat

mnoha způsoby. Slouží k tomu vykopávky, zbytky hmotné kultury,

ale slouží k tomu i památky duchovní kultury, nápisy a dokumenty.

Objevit písemné památky, to je hlavní úkol badatelů všech dob a za

největší úlovek se pokládá, podaří-li se odhalit celou knihovnu.

Nález a rozluštění knihovny hliněných destiček byly klíčem k

poznání dějin starověku. Případný badatel budoucnosti bude určitě

hledat především psané dokumenty a jeho cesta dříve nebo později

povede tam, kde je najde soustředěny: do knihoven.

Mým úkolem tudíž je umístit po jednom exempláři své práce v

trezorech nejdůležitějších knihoven, které obsahují nejpodstatnější

dokumenty, a opatřit je snadno pochopitelným znakem, který upoutá

pozornost badatelů.

Co se však stane, jestliže období Čekání bude příliš dlouhé, nebo

se katastrofa bude opakovat a pak už zlikviduje i věci? Starověké

hliněné tabulky se rozbily na tisíce kusů a knihovny papyrů shořely.

Vím o jediném místě, které může poskytnout bezpečnou ochranu, a i

to znám jenom já, protože jsem je už jednou vyzkoušel: vnitřek

reaktoru, chráněného stěnou KD. Jednou se snad nějaký badatel

budoucnosti vypraví i tam, podobně jako do knihovny. Jednou tam

přece dojde – a v den, kdy se zastaví i moje hodinky, stejně už

nebude mít čas žádný význam. Mnohem důležitější nežli pojem času

bude dříve či později skutečnost, že takový vzkaz existuje, a jeho

obsah.

Rád bych viděl toho příštího neznámého, který čte mé vybledlé

řádky. Uvěří mi vůbec? Asi ví mnohem víc o věcech hmotného světa

než já a usmívá se nad mým naivním dohadem: ale může se stát i to,

že opravdu přijde rovnýma nohama z pralesa – pochopitelně to říkám

jenom obrazně – a nebude věřit ani jedinému slovu, prostě je

nepochopí Slovu...! No samosebou! Jsem já to hlupák! Nedojde mi

věc, která je na ráně! Hned to bude jiné, když přiložím k psanému

slovu i slovo živé, svůj hlas, který sám o sobě není nijak zvláštní, ale

přesto naznačí utrpení, které chci vyjádřit, a bude naplněno vášní,

kterou chci podat svou zprávu.

Nechal jsem všecko, jak bylo, a vyřítil jsem se na ulici, do

prvního obchodního domu. Vybral jsem si nejlepší bateriový

magnetofon, do jednoho pytlíku jsem nabral plno monočlánků a

pásků a triumfálně jsem se vrátil do své kanceláře. Chtěl jsem si

magnetofon vyzkoušet a teprve přitom jsem si uvědomil, že jsou

pásky prázdné... Město kolem mne je ovšem plné natočených pásů, v

tisících bytů se povalují po zásuvkách nebo na policích a dokonce

nejenom tam. Byl bych je našel i ve svém obchodním domě, kdyby

mi to bylo napadlo. Byl jsem mnohem netrpělivější, než abych udělal

čelem vzad a šel hledat. Ostatně, když už je třeba hledat, pak bude

jednodušší jít rovnou do ústřední fonotéky rozhlasu, kde mám k

dispozici neomezené množství poslechového materiálu. Teď však

bude nejjednodušší, když si vyzkouším natáčení...

Přede mnou ležel napůl dokončený rukopis mé práce. Vzal jsem

do ruky mikrofon a hlasitě jsem se pustil do nahrávání první stránky.

Dokud jsem četl, nic zvláštního jsem nepociťoval. Od chvíle, kdy

jsem byl sám, jsem často uvažoval nahlas. I když ani jednou tak

souvisle. Malér se dostavil ve chvíli, kdy jsem přestal natáčet, vrátil

pásek a nastavil jsem přístroj na reprodukci.

V tichém pokoji byl promlouvající hlas opravdu mým hlasem, ale

tenhle fakt úplně zanikl vedle zážitku, že po dlouhých dnech jsem v

tu chvíli poprvé slyšel lidské slovo, které znělo odjinud! Až doposud

jsem trpěl nad němotou světa, ale smířil jsem se s ní. Zato v

okamžiku, kdy bylo tohle ticho zlomeno, jeho existence se stala

hmatatelnou skutečností a já jsem nebyl schopen snášet ji dál...

Zatímco se pásek lhostejně posouval a ze znamenitého

reproduktoru se řinulo trochu rozechvělé, ale určité lidské slovo,

najednou jsem se roztřásl, sevřelo se mi hrdlo a krev mi vyběhla z

hlavy. Zmocnila se mě taková slabost, že jsem sotva dokázal sedět –

a třas byl stále silnější. Byl bych se strašně rád ovládl, ale nedokázal

jsem poručit svým svalům – ruce i ramena se mi třásly, jako by jimi

cloumal silný elektrický proud. Hlas už dávno domluvil a pásek

němě běžel dál – nedokázal jsem ho vypnout – když jsem se zvolna

přestal třást a křeč v hrdle se počala uvolňovat. Jenom slabost

nepřestávala, či spíš jakási měkká vlahost mravenčila v mých

nervech – a zničeho nic jsem si uvědomil, že z mých očí vytékají

slzy. Zhroutil jsem se na stůl a plakal jsem asi hodinu hlasitým

škytavým pláčem, až jsem upadl do stavu naprostého vyčerpání a

apatie.

Tak jsem prožil první šok svého života.

Zvláštní: když jsem trochu přišel k sobě, měl jsem doslova radost,

že jsem sám. Nikdo neviděl mou slabost, za niž jsem se styděl i sám

před sebou. Byla to samosebou hloupost, ale pořád jsem se ještě

nedokázal odpoutat od toho, že i já jsem zranitelný.

Před sebou samotným nikdo neuteče – to je stará banalita. Nalil

jsem si ze zásob, které mi připadaly nevyčerpatelné. Kdo utíká před

světem, ten bud pije – anebo to vydrží. A kdo prchá před sebou, ten

jenom pije – protože právě v tom je útěk. A když už člověk prchá,

vloží do útěku celou duši – jinak by to nemělo žádnou cenu. Nepil

jsem s mírou, zato metodicky. Na zdraví dam na stěně v hedvábných

večerních róbách, pro tká váných kovovým vláknem. A votre santée,

mesdames! A co vy, slečno v hedvábných nedbalkách, vhodných i k

lenošení? Živio...! A ta dívka v kalhotovém kostýmu – ale ne,

děvenko, vždyť jsi ve věku, ve kterém je to trestné, když se na to

přijde... Ale i tak – činčin – i na tvé zdraví! A vůbec – pijeme ex,

dámy! Všichni se všemi ex!

Ex s panem generálním, ať už byl hubený nebo tlustý, plešoun či s

mohutnou hřívou, s brejlema nebo s knírem... Ex i s panem

generálním! Proč nedali na zeď kanceláře i obrázek pana

generálního? Jak se má budoucnost dovědět, co byl zač? Proč se na

zeď dávají jenom ženské? Mladé krásné ženy ve večerních róbách a

v pyžamech? Hej, pane generální, kam jste se poděl? Neslyšíte? Pane

generální, dámy jsou netrpělivé! Nenechávejte je čekat! Pane

generální, chci si přiťuknout!

Co z vás tady zbylo, pane generální? Pero na stole? Chladné

ouřední pero, které patří k soupravě, k podpisování, psaní příkazů,

podtrhávání, k poznámkám: vyřídit! Nebo: založit! Tímhle perem

jste nikdy nepsal milostné dopisy, že ne, pane generální? Ovšemže

ne, ačkoliv vy už se takovými nerozvážnostmi asi sotva zabýváte.

Tímhle perem si určitě doma nepíšete výdaje, protože vy jste člověk

precizní, pane generální – když někdo chce mít v podniku pořádek,

musí začít u vlastní domácnosti... A nepíšete tímhle perem ani

pohlednice od moře, pozdravy všem – pozdrav do podniku, pusu celé

rodině a dejte pozor na děti. Táta... Tohle všecko nepíšete tímhle

perem, takže ono o vás vlastně neví vůbec nic, nemá s vámi nic

společného.

Kampak jste se teda poděl, pane generální, když nejste u svého

stolu? Snad ne v šupleti? V tom velikém, širokém prostředním

šupleti? Hele, zrovna tohle šuple je prázdné! Absolutně prázdné! Nic

v něm nemáte? A já doufal, že právě v něm se z vás něco zachová.

Tak vezmeme postranní zásuvky. Pan generální byl přece jenom

asi tlusťoch a nerad vytahoval na své břicho velké prostřední šuple...

To, prosím, není žádná hanba, ani ústupek tělu, ani pohodlí – ale

když je něco pěkně na straně, lip se k tomu může. Kousíček vedle,

maličko po boku... tak je to jistější a výhodnější. A lip se taková

postranní zásuvka zavírá, když se někdo nepatřičně nakloní nad

stolem, aby do ní nakoukl: kuk..! Copak je tam k vidění?

Pan generální nebyl zdravý člověk: horní postranní zásuvka je

plná léků a je v ní načatý balíček sucharů... Vypadá to na žaludek.

Dneska se móda tak rychle mění a konkurence dotírá víc a víc! Pan

generální, který přísně odděluje soukromí od úřadu – o tom svědčí

pero – teda pan generální už není žádný mladík a má sklon k

tloustnutí, protože prostřední šuple je prázdné: žaludku pana

generálního život obchodníka dal co proto a nadělal do něho díry... ta

spousta večerních rób a domácích nedbalek. V druhé postranní

zásuvce má pan generální polní kukátko a armádní automatickou

pistoli.

Na kohopak to pan generální střílí? Ale nesmysl, pan generální

nestřílí vůbec na nikoho – copak má takový pan generální zapotřebí,

aby na někoho střílel? Nota bene z revolveru? Ale bud jak bud, zbraň

je pečlivě vyčištěna, naolejována a leží si v zásuvce nabita,

připravena kdykoli spustit. Kdyby někdo vpadl do dveří: Sem s

délkou sukní pro příští sezónu! – byla by to přiměřená obrana proti

lupiči. S revolverem nejsou žádné žerty. Polní dalekohled má v

optice kříž z vláken a černý zdrsněný povlak je hodně ošoupaný:

dívala se jím spousta lidí a ruce, které ho držely, ho vyhladily. Na

copak jste se asi obvykle díval, pane generální? Jste snad lovec?

Jenomže revolver není lovecká zbraň. A na koho se střílí revolverem,

ten není tak daleko, aby k tomu bylo zapotřebí dalekohledu... Pane

generální, měníte se v záhadného muže!

Oč prostší a upřímnější je třetí šuple, v němž je všecko, co mi už

od prvního dne chybělo: pár papučí z jemné kůže s tenkou podešví,

pyžamo a náhradní umělý chrup. Kvalita papučí svědčí o tom, že vy,

pane generální, jste člověk náročný; pyžamo prozrazuje, že můj

předpoklad nebyl neopodstatněný, jste opravdu obtloustlý muž a

nijak vysoký. Jak jsem řekl, není to žádná ostuda, za nic na světě –

jsme všichni takoví, jakými jsme se narodili, Člověk přece nemůže

vyskočit z vlastní kůže. A pokud jde o ten chrup, o tom se nebudeme

šířit. To zůstane mezi námi.

Za každou zásuvku jedna sklenice: na ex, pane generální! Začali

jsme jako cizí lidi, a než dopijeme, budeme kamarádi... Tak to má

být. Víte co, podíváme se do čtvrtého, posledního šuplete.

Zajímavé – je na klíč. Ale ale, pane generální! Vždyť jsme se

spolu napili, tak se nedělejte! Co to přede mnou tajíte?

Aha, děkuju – samosebou, klíče visí v zámku od sejfu. Sejf je

otevřený, ale vím, že i v něm jsou jenom spisy. Nanejvýš skicy

módní linie pro příští sezónu. Na tom svazku je pěkných pár klíčů. A

teď je všecky zkoušet, když tahle operace člověku už dělá jisté ehm

potíže – jen si to přiznejme, pane generální, to od vás není pěkné.

Taková mrňavá klíčová dírka a ten klíč se ne a ne trefit... Ale

neřešitelné to zas není. Člověk si musí takhle sednout na koberec – a

hned má tělo rovnováhu. Níž už si ani sednout nemůžu. Pravou

rukou se popadne klíč, levička pěkně podepře pravičku a hopla...! už

je tam. Činčin!

V zásuvce je tlusté album. A v albu ženy. Co list – to žena.

Barevné snímky z ánfasu, zezadu i z profilu, jako na policii. Aby

dobře vynikly charakteristické individuální znaky. Objem v pase,

délka stehen, míry přes prsa a přes boky. Jenomže dámy jsou nahé

jako novorozeňata. A ke všemu se usmívají. Usmívají se přesně

stejně jako ty na stěně, jako ty v módních časopisech, naházených do

kouta – ve večerních róbách a v pyžamech. Protože tyhle dámy a

tamty dámy jsou stejné dámy. Až na to, že v albu je u jejich

zevrubného aktu jméno, věk, přesné tělesné míry, jako to bývá v

cestovním pasu. Ale nejzajímavější přitom je, že oblečeny v módních

kreacích jsou ty dámy přímo nesnesitelně zbaveny veškeré ženskosti

– a tady, ačkoli jejich úsměv je naprosto stejný, snad ještě o odstín

vyzývavější, protože právě ten úsměv musí nahradit civilizaci, se

najednou proměňují nazpátek v ženy. Snad je to tím, že v módách

jsou důležité jenom šaty a ženy v nich už nejsou víc než figuríny z

výkladní skříně, které jsou schopny měnit pózu. Ale v albu figurují

pod plným jménem, pózovaly bez šatů a pyšně nastavovaly tělo,

které ke jménu patřilo. Mimochodem – většina z nich jsou zatraceně

pěkné ženské.

No jo, ale jak tomu mám teď rozumět, pane generální? Ty dámy

jsou vaše zaměstnankyně, o tom není pochyby. Jenže k jejich

evidenci je tu podle mého osobní oddělení a oddělení práce. Jejich

míry a obliny potřebujou mít v evidenci střihači a vedoucí střižny. To

mi teda promiňte, pane generální, načpak je máte v šupleti právě vy?

I když pod klíčem?

Jen mi to klidně povězte na rovinu, vždyť jsme tu mezi čtyřma

očima, a trochu se už dokonce známe, že ano (nechci být vtíravý a

připomínat suchary, papuče a umělý chrup...). A nechci vám vůbec

ubližovat, pámbu chraň, jak bych taky mohl, vždyť bych se z toho

koberce sám ani nedokázal zvednout. Nemohl byste mi maličko

pomoct? Abych trefil zpátky do křesla?

Já vím, věc je prostá. Věci jsou vždycky prostější, než si myslíme.

Člověk zápasí, stará se, pracuje jako zvíře, a než je mu padesát,

dotáhne to na nějakou menší funkcičku. Ne moc vysoko, a ne zas

moc nízko. Stane se poslancem nebo hlavním prokurátorem nebo

profesorem chirurgie, ačkoli ani fyzikální vědy nejsou dneska k

zahození. Znáte Davida? Ne? No nic, to nevadí, je to fuk. To je

mozek, můžete mi věřit.

Nebo se stanete generálním ředitelem velikého podniku.

Samosebou není váš, ale podniky dneska obyčejně nepatří

generálním ředitelům. Spíš akciovým společnostem, státu, bankám.

Ale i tak je generální ředitel mocnost. Pokud je ovšem generálním

ředitelem. Zítra už jím třeba nebude, ale dneska ještě má moc. Tolik

moci, že se před ním třese celý podnik, ale i tak má té své odvahy

plné kalhoty, protože stačí nějaký malér v podniku, a přestane být

generálním ředitelem. Generální ředitel si není jist, že se stal

generálním ředitelem kvůli té moci – to by šel spíš za vojáka nebo za

politika. Pro generálního ředitele je moc jenom přívažek a jako

taková je někdy taky na obtíž. Jenomže generálnímu řediteli už je

padesát, játra nefungujou, jak by měla, protože musí v očích

zákazníků reprezentovat podnik – a proti šťávám, které produkuje

alkohol, jsou suchary dost skromný prostředek. Navíc jsou suchary

jankovité a tvrdé hovado: udělá to lup! a z protézy se vylomí zub. A

v předpokoji čeká další zákazník. Už jste někdy viděli generálního

ředitele, kterému schází zub? Pane, tři! Mám tři umělé chrupy! Jeden

v ústech, druhý v opravě a třetí v záloze! Ale jsem generální ředitel!

Jsem ženatý, mám děti, pětipokojový byt v moderní, ne však luxusní

čtvrti. Generální ředitelování končí za vraty podniku.

A je mi padesát pane. Tohle album? Řekněte mi, máte rád

blondýnky? Černovlásky? S ňadry špičatými, nebo dokulata? Ale to

všecko nemá smysl, věřte mi... Ani pro ně, ani pro mne. Je mi

padesát a podnik není můj... Pane, co byste dělal na mém místě?!

Kdyby se teď, v tuhle chvíli otevřely dveře, kdyby se otevřely a

vstoupila by žena z alba, kterákoli... co bys dělal ty, Robinsone?

Mám dojem, že dneska už nic. Magnetofon dojel, pokoj se se

mnou točí a ve městě se povaluje plno šatů s botami. Obleky

generálních ředitelů a střevíčky manekýnek. Nikdo nevejde do dveří

a tohle album, jehož každý list je tak strašně vzdálen životu, je

absolutně mrtvé a teď už stejně zbytečné jako večerní róby a

nedbalky k televizi.

Mělo by se něco odpovědět, já vím, protože žádná otázka nemá

být nikdy ponechána bez odpovědi.

Ale odpověď se opožďovala a já jako malé dítě, unavené hrou,

jsem najednou usnul mezi těmi rozkrámovanými věcmi.

7

Dokončil jsem svou práci, oklepal jsem ji v několika exemplářích

a namluvil dokonce dvakrát na pás. Potom jsem vzal po několika

průklepech rukopisu a nahrávky a šel jsem do ústavu.

Od toho dne jsem venku nebyl. Co bych tam byl taky dělal? Práci

ani plat už nikdy nedostanu. Ale umístit rukopis v KD – to je jiná

záležitost. Je to přesně stanovený cíl, který je důležitější než nějaké

citové momenty.

Před několika dny došel v mém vozu benzín. Zdálo se to docela

jednoduché – zastavím u kterékoli pumpy a natankuju, ale když jsem

pak u jedné zastavil, přišel jsem na to, že je k ničemu... Čerpadlo

přece funguje, vlastně fungovalo, na elektrický pohon – dokud byla

elektřina. Obrovské nádrže pod mýma nohama, plné pohonné látky,

byly pro mne takřka nepoužitelné. Slovo takřka dodávám jenom z

toho důvodu, že si vlastně můžu sehnat ruční čerpadlo s hadicí a

benzín klidně načerpat plnicím otvorem. Ale dřív než jsem se pustil

do téhle komplikované operace, přišel jsem na to, že se pohybuji na

scestí.

V tomhle hynoucím světě, zbaveném cílevědomosti, se věci, jež

se zdají být jasné, stávají neřešitelnými – a naopak, věci doposud

nepředstavitelné, jsou nasnadě.

Opatřit si benzín je obtížné. Snadnější je vyměnit auto za jiné,

které má plnou nádrž. Více nebo méně benzínu je ve všech. To se ví,

u zaparkovaných vozidel chybí klíč. Ale ta, která byla právě v

permanenci – a přitom se příliš nepoškodila ve chvíli, kdy přestala

být ovládána – se dala používat. Nějaký ten šrám na plechu, rozbité

reflektory, zohýbané nárazníky – to nebyla žádná překážka. Hlavně

aby byla v pořádku kola, volant a brzdy. A když dojde benzín v

jednom, člověk se porozhlédne a hned se mu naskytne jiné. Šaty

ležící na sedadlech mi působily stále míň rozpaků: pozvolný, ale

přesto viditelný zánik celé jejich smutné podstaty přinášel i jistou

úlevu. Jak postupně vyhledaly a scvrkávaly se, byly mi víc a víc cizí.

Proměnily se v hadry dřív, než byly na hadry. Musel jsem si jenom

dávat pozor, abych ani náhodou nezajel do kapes, do oněch vějiček

náprsních tašek, fotografií, průkazů a drobných osobních věcí.

Ale zkušenost přináší fortele. Nechával jsem si klíče

spotřebovaných aut, takže jsem zanedlouho nosil celou sbírku

náhradních klíčů. S jejich pomocí jsem dokázal nastartovat stále širší

sortiment nepoškozených zaparkovaných vozidel – a tak se postupně

vyřešila i starost s dopravou. V krajním případě se dá každé

zapalování spojit nakrátko – většího zloděje to ze mne stejně

neudělá.

První výměnu vozu jsem provedl hned u benzenové pumpy. S

trochou melancholie jsem se rozloučil se svým věrným autem, s nímž

mě postupem času spojoval společný osud ujetých kilometrů. Bylo

by však směšné, kdyby mě v mé situaci, která sama balancovala na

pokraji únosnosti, mělo zdolat právě loučení toho druhu. Přesedl

jsem do vozu, který stál připraven k odjezdu na prvním místě řady,

přímo u čerpadla, a odjel jsem. Bylo to silné cestovní auto, a když

má noha, přivyklá slabšímu motoru, sešlápla pedál, doslova

vystřelilo na silnici.

Měl jsem už trochu praxe v jízdě za nových podmínek: vůbec

jsem nemusel dávat pozor na pohybující se vozidla; tím spíš, že na

mě číhaly nečekané překážky, osamělá auta nebo hromadné havárie

vraků, když jsem se pohyboval na neznámých místech. Nejednou

jsem musel provádět hotové prostocviky, abych se propasíroval

úzkou skulinou, když jsem se chtěl vyhnout zdlouhavým klikyhákům

objížděk. Nikdy jsem neusiloval o vavříny obratného řidiče, ale teď,

ať už mi to bylo či nebylo vhod, musel jsem se cvičit v řešení

mimořádných situací. A když byl přede mnou viditelně volný

prostor, mohl jsem se hnát podle libosti – jenom vyhaslé dopravní

semafory mi už nedávaly pocítit nedostatek elektřiny. (Ale proč jsem

nedokázal pochopit, že se mýlím. Vždyť právě semafory jsou

doslova charakteristickým projevem společnosti: svými třemi

střídajícími se barvami vnášejí cílevědomý pořádek do protikladného

pohybu lidí. Kde už není zapotřebí semaforů, tam je konec bud s

pořádkem, anebo se společností...)

Těch několik dní, kdy jsem pracoval na zprávě pro pochybnou

budoucnost, neprošlo městem beze stop. I když jsem při práci občas

vykoukl z okna nebo jsem se na půl hodinky někam pro něco

rozběhl, vlastní myšlenky mě zaměstnávaly natolik, že jsem si

nepovšiml změn. Tím spíš mě ta podívaná zarazila, když jsem cestou

do ústavu delší dobu projížděl ulicemi a jel jsem na delší vzdálenost.

Po bouřce oné první noci se obloha vyjasnila a pořád bylo slunečné,

čisté nebe. (Aspoň v těchhle končinách. Jak je v jiných částech

zeměkoule, o tom jsem neměl ani ponětí.) Ale občas doslova

smejčily ulice prudké nárazy suchého větru. Nedokázal jsem

pochopit, kde se vzala ta spousta prachu, kterou každý závan větru

zvedal do vzduchu. Jednou byl šedý, jindy rezavě červený – v tom

druhém případě asi pocházel z rezivějících kolejí a železných traverz.

Občas se k němu přimísily saze a popel vyhořelých čtvrtí města...

Pomalu poprchával na zemi. V mračnech prachu poletovaly jako na

křídlech cáry novin, připomínající němá, rozmarná hejna ptáků, a

chrastily při nárazech o stěny a okna – to snad mělo představovat

pleskání jejich křídel.

I město jako by se sesulo. To se ví, budovy pořád pevně stály, ale

okna už oslepla: šlehal do nich déšť, zalepil je prach, a kde zůstala

otevřená, vítr tak dlouho lomcoval okenicemi, až se sklo vysypalo a

poselo chodník střepy. Špinavé byly i výklady a z obchodů se linul

podivný, nepříjemný pach počínajícího rozkladu. V potravinářských

obchodech počalo hnít čerstvé zboží už dřív a někdy jsem tam mohl

vstoupit dokonce jenom s kapesníkem u nosu, abych mohl nabrat

aspoň to nejpotřebnější. Doufal jsem, že tenhle stav po několika

týdnech skončí, hniloba vykoná své a já se opět budu moci nerušené

živit ze skrovného, zato však životně důležitého sortimentu

trvanlivého zboží. Ani v duchu mi nenapadlo, že většina věcí nutně

vyžaduje lidskou péči nebo přinejmenším pouhou přítomnost lidí.

Textilie zplesnivěly, dřevěné zboží zpuchřelo a to ostatní prostě

jenom zestárlo. Měl v tom prsty zřejmě i prach, který se zavrtal do

všeho a usadil se v každé nejnepatrnější škvíře jako zvířený písek

pouště a omílal, odíral a opotřebovával.

Od ničivého spojenectví ohně, vody, sazí, prachu, smetí a deště se

před mýma očima oddělily jenom rostliny. Už v ulicích města, na

okrajích vozovky a v prasklinách asfaltu se objevily zelené

mechovité porosty, ale teprve když jsem dojel na předměstí, kde bylo

víc rostlinstva, projevila se ta změna opravdu nápadně. Snad už jsem

se zmínil, že hned druhého dne jsem si na zahradě Meteorologického

ústavu všiml té proměny. Zeleň rostlin mi připadala jiná, než jak ji

známe, ačkoli příroda nabízí nespočetné množství odstínů od temně

zelené borovic a cypřišů až po mírnou zeleň akátů. Už tenkrát mi

neušlá ona bujnost růstu: tráva, stromy a keře nebyly sice najednou

větší a hustší, ale bylo jich jaksi víc. Na každé pídi země zvedaly

rostliny své hlavy a množily se, dá-li se to tak nazvat, agresivní

lavinou. A od té doby se proměnilo i rostlinstvo, které tu bylo

předtím: listy a haluze byly silnější, masitější a s tím právě souvisela

zřejmě i změna v jejich barvě.

Když jsem zabočil do aleje, vedoucí k ústavu, a koruny stromů se

nad mou hlavou spojily jako stanová plachta, zmocnila se mě utkvělá

představa, že tady došlo k nějakému přesunu kvality! Střídání

panství, proměna existence! Jako by se vzbouřila Část přírody,

doposud podřízená a odsouzená k mlčenlivému otroctví, a –

nespokojena s pouhým vítězstvím – snažila se o naprostou

samovládu! Kdysi v pradávnu pokrývalo zemi jednom rostlinstvo, a

teď se nestalo nic jiného, jenom se obnovila prastará rovnováha...

Otřásl jsem se a zmírnil jsem rychlost. Nezarazila mě ani tak

metafyzická absurdita takového myšlenkového postupu a pocitu,

jako spíš skutečnost, že ve mně taková vize vůbec mohla vzniknout!

Nic mi nebylo cizejší než irealita a mystično, a vida, najednou

tohle...!

Zapálil jsem si. Přinutil jsem se, abych pro ten jev našel rozumné

a vědecké vysvětlení. Není pochyby, že takové vysvětlení existuje, a

jestliže existuje, musím ho najít. Je pravděpodobné, ostatně jsem na

to upozornil i ve své práci, že onen útok – ať už to bylo vědomé či

nevědomé dílo lidské ruky nebo pohroma z rukou lhostejné přírody –

který rozbil životní pochody, založené na oxidaci, zapůsobil

povzbudivě na redukční pochody. A jestliže byl hemoglobin

prostředkem záhuby, chlorofyl se stal zárukou zachování života.

Jenomže otázka teď stojí takhle: jde o pouhé zachování při životě?

Tyhle dva pochody, oxidace a redukce, jsou navzájem neoddělitelné.

Živé organismy vdechují – teda vdechovaly – kyslík a uvolňovaly

kysličník uhličitý, který pak rostliny zase rozkládaly... Pokud vím,

podle některých hypotéz zemská atmosféra na počátku sestávala

převážně z kysličníku uhličitého (prostředí amoniaku a usazování na

dně moří jsou jinou fází, teď je řeč o tomhle období). Obrovitá

rostlinná pokrývka země v průběhu mnoha tisíciletí zpracovala

kysličník uhličitý a obohatila ovzduší kyslíkem pro životní formy

vyššího řádu.

Vyšší řád – jak relativní je taková norma! – však najednou přestal

být a tudíž taky přestal produkovat kysličník uhličitý. Zásoby se

samosebou jednoho dne vyčerpají – a. jestli ten den nastane za sto

tisíc nebo za sto miliónů let, je v podstatě vedlejší, protože nejsou

hodiny a není kalendář, které by pro to vymezily lhůtu. Zánik jedné

poloviny živoucího světa, s sebou nutně přináší i záhubu druhé

poloviny. Takže nahlíženo z téhle perspektivy, výměna postů,

převzetí moci a samovláda je pouhý klam, nahodilý a přechodný jev,

jeden záchvěv procesu při rozpadu rovnováhy. Vítěz už si nese ve

svém těle jed jako v klasických dramatech.

Logika toho závěru mi aspoň na chvíli důkladně vrátila a náležitě

pozvedla duševní rovnováhu. Skoro rozjařeně jsem zařadil vyšší

rychlost, a zatímco jsem se řítil pod stanem překypujících korun,

dokonce jsem se radoval, že jsem se zbavil města, kde mě všecko

tísnilo. (Zajímavé a do určité míry charakteristické je, že jsem si

neuvědomil dva faktory: možnost, že sice nevyčíslitelné, přesto však

určité množství miliónů let, které bude následovat, může vytvořit

prostředek proti záhubě, a i když přírodní pochody nelze obrátit zpět,

někdy nastoupí jeden proces místo druhého. A druhým faktorem,

který jsem ponechal mimo kalkulaci, byla příčina katastrofy: co

způsobilo rozpad přírodní rovnováhy, mohlo přinést nebo v

budoucnosti přinese i jiné obraty! Na mou omluvu ať slouží, že

všecky takové potenciální následky prakticky existují kdesi za

hranicemi života, který mi zbývá. Jakýpak tedy div, že jsem na ten či

onen z nich zapomněl?)

Vyhnul jsem se černému vozu, který pochopitelně i teď stál napříč

vozovky, pocuchaný a vypelichaný, ale bez hnutí, přesně tak, jak

jsem se s ním setkal prvního dne. Postupem doby se neviditelný

stimulátor v mém vědomí přizpůsobil vyrudlému světu a podívaná na

vstup do ústavu už ve mně neprobudila pražádné city. Připadal mi

takový, jako byl vždycky. Oranžové hromádky hadrů ze strážných,

které ležely u závor, mi připadaly takřka jako staří známí. Zvedl jsem

jeden revolver – a závěr se ani nepohnul. Čerstvý rez vykonal

důkladnou práci. Zahodil jsem ho a sáhl jsem na kapsu vlastního

saka: nadouvala ji pistole pana generálního ředitele. Jak se zdá, pud

sebeobrany nelze vykořenit, ačkoli je nad slunce jasnější, že není

proti čemu se bránit. (A i kdyby bylo, i kdybych se bránit musel,

nebylo by to v téhle situaci právě to nejděsivější?)

Zvedl jsem závoru a projel jsem pod ní. Nemělo by opravdu

vůbec žádný smysl, abych se motal po ohromné prostoře ústavu

pěšky. Komu tím uškodím, když vjedu na cesty, sypané pískem?

Když vjedu na bující travnatý koberec, o který se už vůbec nikdo

nestará? Komu tím uškodím, a hlavně: kdo mi v tom může zabránit?

Vůz poslušně ujížděl, kudy jsem ho řídil.

Projel jsem kolem ředitelství, kde jsem neměl nic na práci, a

zamířil k lesíku s budovou KD. Nejel jsem až ke vchodu, jen na kraj

lesa, protože zhoustlé koruny se skláněly až nad kryt motoru,

smýkaly se po předním sklu a překážely ve výhledu. Kořeny

vystoupily ze země, vztyčovaly se před koly jako prsty zkroucené

křečí a zákeřnými nárazy znesnadňovaly, a pak dokonce ohrožovaly

jejich pohyb. Ale vždyť šlo všehovšudy o pár kroků... Vypnul jsem

motor, vystoupil jsem a šel ke KD pěšky, v jedné ruce tašku se svou

prací a magnetofonovým pásem, v druhé silnou baterku na

monočlánky. Ale ani těch pár kroků neproběhlo tak hladce, protože

jsem si v houšti větví mohl razit cestu jenom lokty – obě ruce jsem

měl plné. Na několika místech jsem prorazil jenom po pás ohnutý a

někdy dokonce po čtyřech. Tahle miniaturní džungle se však

rozkládala jenom na pár tuctech metrů – a pak už jsem měl vchod do

KD přímo před nosem.

Dveře se otevřely snadno a já – zdálo se mi, že jsem tu byl

naposledy včera – jsem vešel jako domů nejprve do průchodu a pak

do známé soutěsky mezi stěnami, mezi vrstvu betonu a KD-hmoty.

Vzpomněl jsem si, že jsem za sebou přitáhl dveře v KD-stěně, když

jsem jimi tehdy vyšel. Protože tentokrát jsem měl obě ruce plné,

musel jsem na okamžik položit na zem bud tašku, nebo baterku,

abych je mohl otevřít. Tahle bezvýznamná pohybová akce narostla

ve zlomku vteřiny do takové nestvůrnosti, že mi z hlavy vyběhla

krev a musel jsem se ramenem opřít o stěnu, abych neupadl.

V okamžiku, kdy jsem se sehnul, jsem přišel na to, že baterka v

mé ruce nesvítí, že jsem ji totiž vůbec nerozsvítil, když jsem vcházel

prvními dveřmi.

A přesto bylo v těsném prostoru bez oken světlo: řada nástěnných

osvětlovacích těles z matného skla, chráněných kovovými mřížkami,

vydávala pravidelné světlo bez stínu.

Nechápal jsem to a v tu chvíli jsem o tom ani nedokázal uvažovat.

Mozek byl ochromen. Je to už dost dávno, co přestala veškerá

dodávka elektřiny a co jsem si zvykl, že po soumraku vidím jen tolik

světla, kolik může poskytnout sloupec ruční baterky: kam dopadá,

všecko se chladně a bíle třepotá – o pouhý krok stranou už je okolí

ponořeno do noci. Snad i proto mi nebylo hned nápadné, že na

chodbě svítily lampy. Mé smysly to dešifrovaly jako pokračování

slunečního svitu zvenčí a neudělily mi žádný popud...

Ale od čeho ty lampy svítí?!

Ochromení se zvolna rozplývalo, už opět jsem cítil nohy pod

sebou – ale na oplátku se mi divoce rozbušilo srdce. Lampy přece

nehoří samy od sebe! Lampy potřebují proud... Proud se musí

vyrábět... Proud musí vyrábět někdo...!

Odstrčil jsem se od zdi – tašku a baterku jsem nechal, kde byly – a

vyřítil jsem se z budovy. Venku jsem se zarazil – kam to vlastně

letím...? Potom jsem vběhl do řídícího pavilónu KD. Jediným

pohledem jsem zjistil, že tam nikdo od té doby nevkročil...

Sáhl jsem po obyčejném vypínači u dveří: cvak! – a stropní

zářivky se jakýmsi poskokem jedna po druhé rozsvěcovaly. Takže i

tady byl proud... Ale odkud se sem dostal?

Dopotácel jsem se k řídícímu pultu, takřka nepřítomně smetl na

zem Bářin overal a dopadl na křeslo. S rukou nad tlačítky.

Nazdařbůh jsem jedno stiskl: zelené světlo kontrolky se okamžitě

rozsvítilo na znamení, že zapnutá jednotka funguje. Stiskl jsem

tlačítko podruhé, protože jsem ani pořádně nevěděl, co a kde bylo

uvedeno do chodu. Kontrolka zhasla.

Klid, klid! Klid, jestli je to jen trochu možné...! Co se děje? Je tu

elektrická energie. Kde se bere? Někdo ji vyrábí... Pane na nebesích!

Možná že je elektřina už i ve městě? Pěkně dávno mi ani nenapadlo,

abych se natáhl po vypínači. Mezitím se něco stalo, a já o ničem

nevím! Jak bych taky mohl vědět? Uzavřel jsem se do sebe a hnal se

za svou utkvělou představou... Ale ne! Musel bych si toho všimnout,

i kdyby se stalo cokoli. Kdyby ve městě zůstal naživu kromě mne

třeba jenom jeden jediný člověk, museli bychom se dávno potkat – a

když nic jiného, narazili bychom někde na stopu toho druhého...

Jinak by to vypadalo, kdyby byl někde daleko...

Nesmím hned tak fantazírovat. Je to možná jenom místní jev...

Anebo náhoda... Ale musím jít až na konec té věci. To je to pravé!

Dojít až na konec!

Elektřina proudí ve vedení. Tak teď pěkně půjdeš po drátech,

kamaráde, a dovíš se, odkud přichází.

Byl bych to nejradši udělal, kdyby většina kabelů nevedla pod

zemí. Nejbližší zastávka na cestě ke kořeni věci však je ústřední

rozvodna, kde jsou spojovací panely a jističe veškerého elektrického

zařízení celého ústavu... Šel jsem k vozu, udělal jsem čelem vzad a

jel přímo k rozvodně. Na aktovku, která zůstala u KD-stěny, jsem

úplně zapomněl.

S rozvodnou jsem nikdy neměl nic společného, byl jsem v ní

všehovšudy dvakrát či třikrát, a to ještě ne kvůli tomu, abych ji

studoval. Ale nic tajemného na ní stejně nebude... Krabice se spínači

se v ní řadily po pořádku jedna vedle druhé a strohé nápisy na jejich

čelech dostatečně informovaly každého, kdo se vyznal v zařízeních

ústavu.

Po krátkém zkoumání, při němž jsem se s mimořádným vypětím

sil donutil ke klidu a trpělivosti, jsem zjistil, že všecky spínače bez

jediné výjimky jsou pod proudem. To znamená, že světla v

kterémkoli koutu ústavu se dají rozsvítit a veškerá zařízení se dají

uvést do chodu. A teď musím zjistit, odkud se bere elektřina!

Našel jsem koncovky kabelů, které přicházely zvenčí: páky

spínačů byly dole. Z města, z vnější sítě tudíž proud nepřichází. Zato

vnitřní síť je pod proudem: malá kontrolní světla jističů pravidelně

svítila, ani nemrkala. Teď musím jenom najít zdroj, na nějž jsou

napojeny... Co je krmí?

I to jsem nakonec objevil.

Sám nevím, jestli jsem měl radost, anebo se mě zmocnilo

zklamání. Ostatně jsem měl příliš krátkou dobu na to, abych se do

čehokoli vžil. Naděje nenarostly a nestačily se zrodit touhy. Napjaly

se struny pudů, ale mé vědomí se jenom otřáslo. I ten otřes však

stačil, abych přišel na kloub příčině jevu.

Zase David! Bez něho se tu nedá pochopit vůbec nic. Jiní badatelé

taky stavějí modely, ale spokojí se s tím, že si na přístrojích přečtou

výsledek a poznamenají si ho, aby mohli publikovat. David neměl

přístroje rád. Dobrá, dobrá, říkával, ale co se stane, když vypustíme

džina z láhve? Třeba jen malinkou škvírkou! Jen ať se dostane ven!

Aby na nás nekýval jenom zevnitř!

Snad i proto měl David tolik šarvátek se svými kolegy: lidé, kteří

dělají teoretickou vědu, nejsou moc rádi, když se mezi ně vetře

praktik. Proč si nejde do průmyslu? – ptají se. Tam si může kutit po

libosti! Jenomže by bylo zatraceně těžké vyhodit ze sedla Davida. Od

vlády dostal, na co si vzpomněl a o co uměl šikovně žádat, protože

vláda na něm demonstrovala, jak vehementně podporuje aktivní

vědu. A David zaťal sekyru do toho nejtvrdšího dřeva, jaké se jen

vyskytovalo mezi tématy energetického bádání: do proměny tepelné

energie v energii elektrickou bez mezičlánku rotačního pohybu...

Snad jenom termonukleární energie byla tématem podobné ráže.

David už měl za sebou první pokusy. Opakoval jinde už započaté

experimenty VTZ: zplodiny spalování při vysokých teplotách

nechával proudit trubicí a magnetickým polem od sebe odděloval

přítomné pozitivní a negativní náboje. Každé z nich chytal na jednu

desku, takže se mezi nimi vytvářelo elektrické napětí. Když

experiment v pořádku a úspěšně proběhl a ručičky ukázaly napětí,

David to celé nechal plavat a víckrát se na zařízení ani nepodíval.

Později se musely všecky přístroje rozebrat, protože překážely a

zabíraly místo jiným experimentům.

Všecky nečekané kotrmelce v Davidových zájmech jsme

pokládali za rozmar – ale mýlili jsme se jako vždy, když jsme to

přičítali jeho náladám. Potřeboval zkrátka právě takové psychické

prostředí, aby byl jeho mozek schopen pracovat. Pak se jasně

ukázalo – a dokázaly to i výpočty – že i když se z proudícího plynu

vytvoří uzavřený cyklus a odvádí se zpět do okruhu, i tak se dosáhne

jenom 8-10procentní účinnosti. Dvanáct procent je maximum. Jako

laboratorní výsledek je to skvělé a většina vědců by se s tím

spokojila, protože to dokazuje reálnost předpokladu – a co je třeba

víc? Jenomže David chtěl víc. Ať má celý ten krám aspoň nějaký

hmatatelný smysl, řekl. Musíme dosáhnout nejmíň 40 procent, aby se

s tím dala rozsvítit aspoň jedna pitomá žárovka! A začal vyrábět

teplo v jednom reaktoru, to se ví, za okolností co nejriskantnějších,

na samé hranici kritické teploty. Místo proudu plynu používal

kombinací kovových slitin a dostal elektrické napětí na principu

termoelektrického proudu, ale způsobem, který se od běžného

odlišoval jak kvalitativními, tak i kvantitativními ukazateli. A

výsledek nebyl ledajaký. Systém rychle dosáhl čtyřicetiprocentní

účinnosti a nakonec rozsvítil první elektrickou žárovku... David se

však nespokojil ani s tím. Podle puntičkářsky podrobných výpočtů

stupňoval výkonnost systému dál. Elektřina se nedá skladovat – když

pomineme primitivní akumulátory a články – a nikdo z nás vůbec

netušil, kdy vlastně reaktor začal fungovat. David ho prostě napojil

na systém ústavní sítě. A byl pyšný jako dítě na svou hračku, že jsme

se tak stali nezávislí. A navíc: aby bylo možné systém dál

zdokonalovat a aby se daly provést i ekonomické kalkulace, musel se

uvést do pravidelného provozu.

David si opatřil povolení i k tomu: jednoho krásného dne byly

definitivně vypnuty přívody proudu zvenčí a od té chvíle zásoboval

proudem ústavní síť výhradně jeho termoelektrický reaktor. Nicméně

byl do spínačů vestavěn automatický vyrovnávací prvek, který měl

chránit před přetížením sítě při jakékoli závadě v reaktoru – a kdyby

náhodou došlo k opačnému případu a dodávka proudu by vysadila,

automaticky by přepnul na dodávku zvenčí. Eventualita poruchy se

rovnala výbuchu přetíženého reaktoru, to v podstatě věděl v ústavu

každý, ale k naší chvále budiž řečeno, nahlas to nikdo a vůbec nikde

nevypustil z úst. Výbuch by zničil nanejvýš samotný reaktor a jeho

nejbližší sousedství, na víc by jeho síla nestačila; v takových

případech je ovšem pouhé pomyšlení mnohem poplašnější než

skutečnost, která by mohla následovat. A tak jsme teda drželi jazyk

za zuby. Není však pochyby, že David honil stavbu KD i z toho

důvodu, že pod jeho ochranou – pokud se osvědčí, může dál

stupňovat výkon svého malého vyvíječe proudu...

Pracoval jsem na KD, odtamtud jsem vyšel i toho dne, a přesto mi

hned nenapadlo, odkud se proud bere: žil jsem ve tmě příliš dlouho a

příliš beznadějně, abych okamžitě pochopil, oč jde, když mi do očí

zničehonic uhodilo světlo: oslepilo mě, místo aby ve mně zažehlo

jas.

Když jsem si to všecko složil a když jsem pochopil fakt, že

Davidův reaktor, vyvíjející elektřinu, pracuje důkladně a beze změny

dál, neboť radioaktivní materiál se v něm hned tak nespotřebuje (i

když ani ten není nevyčerpatelný), ani mě příliš nedeprimovala tahle

zatím nedefinovaná bublina naděje, která tak najednou zase praskla.

Abych pravdu řekl, radost byla větší. Člověk je koneckonců stvoření

křehké, a ať se to snaží jakkoli zastírat, velice trpí ztrátou fyzického

pohodlí. Když jsem v celé úplnosti pochopil, proč lampy svítí a stroje

pracují, skoro jsem se rozplakal: každý večer kolem sebe můžu

rozsvítit a vykoupat se v horké vodě. (Ústav kryl ohromnou spotřebu

vody vlastní mrňavou vodárnou – a když tedy je elektřina, logicky

musí pracovat i vodárna!) Světlo, teplo a kdo dokáže na místě

spočítat, co všecko ze ztraceného ráje se mi navrátí!

Po dlouhém putování narazil trosečník na malý ostrůvek

civilizace. Na něm samotném teď záleží, jak se zařídí a jak dlouho

vydrží.

Jednou se snad na obzoru objeví i loď.

8

Zařídil jsem se. Pomalu jsem si zvykl, že občas měním sídlo. Proč

to neříct – tak dobré bydlení jsem od té doby neměl. Pravda, pití

nemám při ruce jako v rezidenci generálního ředitele, zato je tisíckrát

důležitější, že mám k dispozici základní předpoklady civilizace, tak

běžné a nepostradatelné, jako jsou světlo, teplo, voda...

Ve srovnání s těmito přednostmi se stalo zanedbatelnou

maličkostí, že zdroje mých zásob se najednou octly relativně daleko.

Ale koneckonců – jednodušší bude nehledat něco k jídlu denně, ale

investovat celý jeden den do zásobování a naložit menší nákladní

auto jídlem a pitím a veškerými drobnostmi, které člověk potřebuje k

běžnému životu. Nezapomněl jsem ani na oblečení, hlavně na prádlo

– přiznám se, že jsem nepral moc rád. Jednodušší je špinavé věci

zahodit než prát. A pro jednoho člověka byly zásoby košil a ponožek

nejmíň stejně nevyčerpatelné jako třeba koňaku. Moderní balení v

pytlících z umělé hmoty zatím odolávalo plísni a prachu.

Jeden ústavní pavilón byl zařízen jako dům pro hosty. Bývali tu

ubytováni zahraniční vědci, kteří přijížděli na delší návštěvy,

případně vědecké stáže, a spávali tu i ti, od nichž povaha jejich práce

občas vyžadovala noční služby. Nebyl to zrovna luxusní hotel, ale k

čemu by mi teď byl v každém pokoji telefon a televizor? Našel jsem

tu pohodlnou čistou postel, koupelnu, kuchyni s elektrickým

sporákem a bojlerem i komoru, kam můžu uložit své zásoby, a

nakonec i zatlouct skobu, na níž se oběsím, kdybych přece jenom

došel k závěru, že to celé je námaha k ničemu.

Ve svém novém království jsem se pohyboval lip než doma ve

městě, které mi na každém kroku připomínalo, co se stalo, a kde bylo

úplně zbytečné pokoušet se zahladit stopy té události. Ostatně ústav

pro mne nebyl zbrusu novým domovem – nanejvýš postoupil z

druhého místa (jak někteří s láskou nazývali své pracoviště) na první.

Jeho relativní uzavřenost, nebo řekněme ohraničenost, přispívala k

tomu, abych tu vytvořil pocit jakéhosi řádu. Našel jsem malý

zahradnický vozík a v parku, v hotelovém domu a na ostatních

místech, která jsem měl často při cestě, jsem sebral oranžové overaly,

boty a všecko, co mi padlo do oka. Naložil jsem to na plošinu vozíku

a odvezl do kůlny ve vzdáleném koutu zahrady. Pomalu jsem začal

působit dojmem podivínského aristokrata, který vegetuje v prastarém

parku svého zámku ve společnosti houpacího křesla, pití a doutníků.

Kdybych dostal chuť, mohl jsem si zahrát třeba i golf. Jenom bych

musel posekat trávu, protože je příliš vysoká a míček by v ní zapadl.

Je dost možné, že ten obraz kreslím idyličtější, než ve skutečnosti

byl. Můj život se nepochybně zjednodušil, ale nebyl snadnější. Už při

stěhování, které se neobešlo bez fyzického napětí – musel jsem

zvedat bedny a balíky, naložit je na auto a zase složit – se mi

několikrát zatočila hlava a vyčerpal jsem se. Nejdřív jsem to přičítal

nezvyklé tělesné práci, ale jednoho rána jsem zjistil, že mi otekla

ústa. Bolel mě jazyk, pálilo patro a naběhly mi dásně. Zděsil jsem se,

protože jsem se strašně bál nemoci: bezmocnost zmnohonásobuje

trýzeň samoty a muka očekávané smrti jsou horší než trýzeň

způsobená bolestí...

Skutečnost, že je člověk odkázán sám na sebe, a to se projevovalo

každým okamžikem, ho činí vynalézavým: že není lepší zkouška

pudu sebezáchovy, nežli je samota, o tom není pochyby. Zároveň

jsem přišel na to, že ve skutečnosti ani nejsem nemocný: prostě mám

jenom kurděje jako kdysi námořníci a polární badatelé! Na mém

jídelníčku už dlouhou dobu chyběly čerstvé potraviny, takže závěr se

rozumí sám sebou. Měl jsem na to myslet už dřív... Byl jsem ovšem

ve výhodnějším postavení než mořeplavci a polárníci: šel jsem do

nejbližší lékárny a spolkl jsem pár pastilek C-vitamínu. Zbytek jsem

strčil do kapsy a doplnil jsem ho i jinými vitamínovými přípravky.

Můj zdravotní stav se bleskurychle upravil, ale důslednost, která

patří k lepším stránkám mé povahy a kterou jsem ještě nikdy tolik

nepotřeboval, mě nutila, abych něco udělal. Takový stav se nesmí

opakovat. Když jsem hledal vitamíny, prošly mýma rukama fiolky s

nejrůznějšími léčivy. Četl jsem návody k upotřebení a chtěj nechtěj,

musel jsem si přečíst i datum, kdy projde lhůta jejich použitelnosti,

tištěná na etiketách. Jednou nadejde i den, kdy léky ztratí svou

působnost, přestanou léčit, a dokonce snad uškodí. Pak budu marně

polykat C-vitamín k fazolovému guláši, zuby mi stejně vypadají a

budu mít nemocné klouby. Pravda, ani fazolový guláš tu nebude

navěky: trvanlivost konzerv je taky omezená a salámy vysychají a

slanina žlukne, mouka zatuchá, rýže jakbysmet, těstoviny plesniví a

nejinak i kukuřice...

Jak dlouho to může trvat? Rok, dva roky – nebo pět, deset let?

Jestlipak tady vůbec ještě budu? A v tomhle stavu? Za rok..., za deset

let?

Zatím jsem na takové věci nemyslel. Neměl jsem čas o nich

uvažovat. Příliš mě zaměstnávalo zachování fyzické a duševní

existence a ta zatracená práce. (Mezitím jsem odnesl jeden exemplář

za ochrannou stěnu KD, ale do knihovny jsem se ještě nedostal.)

Pořád jsem prožíval šok ze zážitku s elektřinou – působil dlouhodobě

a jenom pomalu odezníval. Snad to byl právě důsledek onoho

odeznívání, že jsem po nedávné minulosti a současnosti začal

uvažovat i o budoucnosti. Zřejmě jsem o ní zatím vůbec nechtěl

přemýšlet, ale odklad nikdy neznamená, že se něco zažehná, když ta

věc, která má nastat, stejně musí zákonitě přijít. Východisko z nouze,

dar pana generálního ředitele, jsem samosebou nosil v kapse a

pečlivě jsem se staral, aby nezrezivěl, ale nedá se říct, že by mě to

příliš uklidňovalo. Za normálních okolností jsem pokládal

sebevraždu za znak slabosti a neschopnosti, za eklatantní důkaz

přiznání porážky. Situace je teď ovšem jiná, ale já jsem se nezměnil

tolik, jak dlouho budu schopen to posoudit? – abych si nedokázal

ověřit opodstatněnost kapitulace!

Nicméně mě vyváděla z míry délka oné budoucnosti. Nevím, co si

myslí odsouzenec na doživotí. Určitě má radost, že zůstal naživu – as

ním i naděje, že jednou vyjde z vězení na svobodu. Kromě toho je

situace vězně obrácená: má společníky a stráže, s nimiž může

promluvit, ale není mu dáno vyjít ze čtyř stěn. Já sice můžu

procestovat celou zeměkouli, kdy se mi zachce, ale lidský hlas si

můžu pustit jenom z konzervy. A jak už jsem řekl, trvanlivost

konzerv je taky relativní.

Co však je společné vězni, trosečníkovi i mně, není pouhá naděje,

že pokud je živ, pokud se drží, může se na obzoru objevit dým

amnestie; co je jim opravdu společné, je zážitek a pak naučení, které

jim dává možnost zvážit závěry z onoho zážitku. Ostatní věci pak už

se můžou utvářet všelijak, podle typu osobnosti a fyzického i

duševního stavu. A nejenom podle stavu oběti: nálada ředitele

věznice nebo kapitána, který pluje kolem ostrova, má na misce

přinejmenším stejnou váhu...

Samota mi uštědřila svůj první políček; pochopil jsem, že tahle

facka může pálit hodně dlouho – možná i doživotně. A že z toho

tudíž musím vyvodit důsledky.

Revolver jsem z úhrnu řešení vyloučil. Zbyla starost o pouhé

zachování, boj pračlověka o udržení při životě s veškerou jeho

vytrvalostí. Pračlověku se to podařilo, jenomže nebyl osamocený.

Ani já tu nejsem docela sám, aspoň ve srovnání s pračlověkem: patří

mi všecky znalosti a vědění, které člověk nashromáždil od těch dob,

co slezl ze stromu. A čím začínal? Jestli se nemýlím – přechodem od

sběru věcí k jejich umělé výrobě. Nejlíp bude, když budu následovat

jeho příkladu.

A opravdu, i já jsem začal sbíráním. I pak, ačkoli jsem přišel na

to, že s tím nevystačím, jsem pořád tu metodu spíš jenom vylepšoval,

než abych přešel na vyšší stupeň. Když jsem dospěl k tomu, že

nevystačím se shromažďováním konzerv a salámů, odvážil jsem se

dál od svého opěrného bodu. Ústav byl beztak na kraji města; odtud

byl už jenom skok do nejbližších selských dvorců. Ale nemusel jsem

jít ani tak daleko: co jsem potřeboval, jsem objevil i na zahradách

rodinných domku. Neomezené množství zeleniny: mrkve, zelí, rajčat,

cibule. A na stromech ovoce. Stůl teda byl prostřen, zbývala jenom

otázka, zda se to, co na něm bylo prostřeno, dá bez následků

konzumovat? Záření, které způsobilo katastrofu, vyvolalo překotný

růst rostlinstva – jestlipak právě ono bujení s sebou nepřináší

smrtelné nebezpečí pro živé organismy? Přičemž tohle množné číslo

je nepochybně jenom pomyslné, protože tu nikde není žádné živé

stvoření, na němž bych to mohl vyzkoušet, jenom já sám.

Musel jsem to udělat, už jen proto, že kdybych to neudělal,

zahynul bych stejně, jako kdybych pozřel jedovatou stravu. Trýzeň si

neušetřím, nanejvýš prodloužím čekání. A navíc – jakkoli se člověk

snaží dát si pozor, nutně upadne do léčky sentimentality: výběr byl

bohatý a volba ležela jenom na mně samotném, a tak jsem ochutnal

nejdřív báječně uzrálé jablko.

Chutnalo mi a chutnaly mi i jiné věci. Nepozoroval jsem žádné

škodlivé následky. Naopak: cítil jsem, jak mě to osvěžuje. Svaly

jsem měl pružnější a myšlenky živější než předtím.

Doslova jsem hltal zeleninu a ovoce. Svůj malý nakladaček jsem

naložil k prasknutí, samosebou naprosto zbytečně: zelenina chutná

jenom čerstvá. Když jsem na ni měl chuť každý den, musel jsem si ji

opatřovat denně...Co však bylo napoprvé zajímavé a vzrušující, stalo

se při každodenním opakování únavné a zabíralo to mnoho času.

Vrátil jsem se opět k suché stravě, a jenom občas jsem se odhodlal k

vinobraní. Nepravidelné stravování s takovými extrémy mělo

samosebou následky: byl z toho ošklivý střevní katar. Neměl jsem

sice žádné starosti s léky, ale jednou mě popadly křeče, právě když

jsem jel domů. Projížděl jsem obytnou částí ústavního areálu.

Zastavil jsem, vešel nazdařbůh do prvního domu a chtěl jsem

vstoupit do nejbližšího bytu. Dveře do předsíně byly zamčené. Zkusil

jsem vedlejší byt, ale jako by si se mnou zahrával sám ďábel, marně

jsem bral za kliky, nepovolila ani jedna. Nutkání na mě doráželo

stále zuřivěji a ve mně stejně zuřivě bobtnal vztek. Když už jsem

cítil, že to dál nevydržím, vytrhl jsem revolver a několikrát střelil do

zámku u dveří, které jsem měl před nosem. Hřmění revolveru se v

úzké chodbě vracelo ohlušující ozvěnou. Na hlavu se mi sypala

omítka, částečky vápna a dým střelného prachu se šířily ovzduším.

Ale zámek byl rozdrcen a dveře po dvou pořádných kopancích

povolily. Vpadl jsem do bytu – přiznám se v předposledním

okamžiku.

Vzrušení, fyzická námaha a úporný průjem mě oslabily.

Když jsem vyšel z domu, cítil jsem se tak nemohoucí, že jsem se

svezl na kamenný schod u vchodu. Na kůži mi vyrazil pot a prudce

jsem dýchal, sotva jsem popadal dech...

A pak jsem se najednou musel rozesmát. Smál jsem se křečovitým

škytavým smíchem jako hysterici! Došlo mi, jak neužitečná byla celá

moje předešlá námaha, abych se dostal do některého bytu a uchýlil se

tam na záchod. A jakápak neužitečná...! Bylo to zhola k ničemu!

Když jsem cítil, že se mi chce strašně na stranu, proč jsem si nesedl

na bobek třeba zrovna uprostřed ulice? Není přece nikoho, kdo by z

toho dělal událost, a nikoho, před nímž bych se musel stydět...

upřímně řečeno – ani jsem tím nemohl nikomu uškodit....

Říká se, že vousy rostou i po smrti. Buňky umírají později než

ten, komu sloužily; mozkové buňky žijí ještě šest až osm minut po

zástavě srdce, ale buňky produkující rohovinu přežívají chvíli, kdy

jsou ještě k něčemu dobré, o několik dní... O kolik asi přežívají

civilizační návyky chvíli, kdy jsou ještě potřebné...? Dobrá výchova,

pocity studu, zvyklosti, hygiena, pohodlí— Každý z těch návyků se

uložil v mých nervových buňkách jako zvláštní vrstva a usměrňuje

mé počínání i ve chvílích, kdy se jeho praktický vyznám blíží nule. A

takhle to má zůstat, pokud budu živ? Anebo mi bude dáno žít dlouho

a všecko to pomalu oprýská, uvolní se a v toku času budu jeden

návyk po druhém odhazovat?

Seděl jsem u vchodu bledý a ochablý a spatřil jsem, jak se ke mně

vymřelou ulicí blíží podivná bytost: tělo v hadrech, vlasy slepené v

chomáčích a souvislá hmota dlouhých vousů rámují obličej, z něhož

Je vidět malý kousek našedlé pokožky a krhavé oči. Ten člověk jde

přihrble, šoupá nohama, trochu se pohupuje v bocích, jako by mu

bylo zatěžko udržovat rovnováhu, ale na všecky čtyři se spustit

nemůže, protože přední končetiny ho už neposlouchají: jsou příliš

krátké a slabé...

Smích mi zamrzl v hrdle, neboť jsem v blížícím se člověku poznal

sebe... Byl bych se zeptal, kolik let uplynulo od tamté chvíle, ale v

jeho bezzubých ústech se jazyk pohyboval jenom ztěžka a už dávno

odvykl hovoru...

Vyskočil jsem. Mohutně jsem se zapotácel, ale i tak jsem se nějak

domotal k vozu, nasedl jsem a rozjel se proti té příšeře. Nepocítil

jsem střet, ani náraz jsem neslyšel, ba nezazněl žádný výkřik. Vůz se

přes něj převalil, jako by to byla jen mátoha z mlhy anebo přízrak ze

snu.

Toho dne odpoledne – katar mě donutil, abych ulehl – jsem

vypracoval program stálých i jednorázových činností. Mezi těmi

každodenními zaujímaly první místo tělesná očista a cvičení. Do

činností potřebných k záchově jsem zavedl pořádek a rozhodl jsem

se, že se budu učit. Osvěžím si své matematické znalosti. Do

knihovny musím zajít tak jako tak, rozhlédnu se teda, které

biologické, zejména lékařské materiály bych byl schopen

systematicky zvládnout... Užuž se pohnula ruka, aby napsala na

konec seznamu: učení jazykům – ale včas jsem se vzpamatoval.

Fakt je, že plán a denní rozvrh mě trochu postavily na nohy.

Přešel mě i katar a pomalu jsem mohl zahájit přechod od

sběratelského způsobu života ke způsobu výrobnímu. Zryl jsem kus

zpustlého trávníku na pozemku ústavu a zasel jsem různá semena.

Opatřil jsem si je v jednom obchodu – na zadní straně pytlíčků bylo

napsáno, co se s nimi má dělat. Roční období bylo ještě příznivé –

nebyl jsem si sice jist, ale mohl.jsem doufat, že se urodí aspoň trochu

hrachu, fazolí, rajčat i toho ostatního. Pro každý případ jsem svou

zahrádku poctivě zaléval. Později sice můj jídelníček neobohatila v

předpokládané míře, ale každopádně posílila můj sklon k pozorování

– a v mé situaci to není zanedbatelný výsledek...

Hranicí mého království byl plot kolem ústavního pozemku; v

užším slova smyslu jsem používal jenom pavilón, který jsem si

vybral za své bydliště, a jeho okolí. Staral jsem se o zařízení, jejichž

činnost jsem potřeboval. Udržoval jsem v pořádku vodárnu a

pravidelně jsem kontroloval reaktor, dodávající energii. Zato jsem

vypnul nebo rozebral všecka ostatní zbytečná zařízení, i ta, která

mohla být nějak nebezpečná. V pustých budovách jsem odstranil

pojistky, aby nevzniklo krátké spojení a nezpůsobilo oheň. V

laboratořích jsem rozboural fungující pokusná zařízení a vyřadil z

provozu další běžící reaktory. Štěpný materiál jsem umístil do

bezpečí a nakonec kolem svého obydlí rozestavěl jednak pro

informaci, jednak pro vlastní bezpečí meteorologické přístroje a

měřiče záření. Ale před případnou opakovanou katastrofou, která by

nastala rychleji, než bych zaregistroval varování, mě to všecko stejně

neuchrání.

Radioaktivní materiál, který je na území ústavu – pochopitelně

izolován a ve stavu, v němž nemůže působit – , je jenom zlomek

štěpného materiálu, který na světě existuje ať už aktivně, nebo jako

rezerva. Tucty továren na výrobu štěpných materiálů pracovaly na

plnou kapacitu; stovky atomových reaktorů vyráběly energii;

podzemní a podmořské sklady, lodě a ponorky byly nacpané

nukleárními střelami.

Co se s nimi stalo? Co se s nimi mohlo stát?

Předpokládám, že nic. Jinak by se muselo něco stát i s materiálem

v ústavu. Bud“ vybuchnou, anebo naopak vyhasnou jako zvlhlé

miny. Ale zatím nevybuchly, a určitě ani nevyhasly. Záření

(neutrony?, něco jiného?) působilo jenom na živé organismy – svůj

vlastní druh, ostatní živé, doutnající atomové hranice ušetřilo. Tak

vida!

Bude lepší, když budu ostražitý. Umřít je relativně snadné. Umírat

je těžké. Dlouho a sám. Meč nebo puška způsobují viditelné,

krvácející rány. Záření požírá člověka zevnitř, ohlodává ho pomalu

jako termiti strom. Ještě stojí, ještě žije, ale uvnitř je už dutý. Děkuju,

nechci.

A tak jsem rozestavěl přístroje. Uvidíme, co bude dál.

Budově ředitelství jsem se podle možnosti vyhýbal. Zašel jsem

tam už jen jednou. Davidovu pracovnu jsem zamkl, aniž jsem do ní

vstoupil, a zahodil jsem klíč. Už jsem nikdy nechtěl překročit její

práh.

A ještě jednu obtížnou věc jsem musel vykonat. Dlouho jsem ji

odkládal, ale nakonec jsem se jí nemohl vyhnout. V ústavu byl i

Albert. A je tu i teď. Dříve nebo později musím vstoupit i tam, kde

pracoval. Není přece možné, abych já tu v jeho okolí žil, něco dělal,

a on zatím...

Znal jsem v ústavu všecky, od vedoucích pracovníků až po topiče.

O většině oranžových overalů na zemi jsem věděl – anebo jsem

předpokládal, kdo je nosil, když jsem je nenašel na jejich místě. Ale

pak jsem došel až k rozhodnutí, že kolem sebe udělám snesitelný

pořádek a připravil jsem se na to, že se budu na overaly dívat jako na

věci. A tak jsem je sesbíral a odnesl do kůlny. Mnoho overalů zůstalo

na místě: kde jsem neměl co dělat, tam jsem nechodil. A nezašel

jsem ani do pracovny, která patřila Albertovi.

Albert byl jiný než ostatní. Albert byl můj přítel, který mě

doplňoval, i můj soupeř. Jak dlouho jsme se znali?

Samozřejmě už z vysoké školy, odkud odjinud – a v tom je řečeno

i odkdy. Byli jsme kolegové z ročníku; zrození našeho přátelství

můžeme děkovat Albertově prudké povaze a tenisu. Hrával jsem

tenis pravidelně, protože ho pokládám za sport, který dokáže

rovnoměrně rozhýbat všecky svaly v těle, obsahuje prvky běhu,

skoku, veslování i vzpírání a zároveň je to čisté sportovní odvětví,

prosté agresivity. Je ideální k udržování tělesné kondice duševně

pracujících lidí. Albertovi zřejmě takové úvahy vůbec nenapadly –

tenis prostě vášnivě miloval: hrál z radosti ze hry, vzrušovala ho

nevypočitatelná dráha odskakujícího míče, vypětí sil a fortel,

potřebný k jeho odpálení. Bojoval o každý game a radoval se z

vítězství. Albert hrál závodně. Sledovali ho už jako juniora a byl

třída, už když přišel na vysokou školu. Nakonec dosáhl i toho, že se

jeho jméno octlo na mezinárodním žebříčku.

Snad na tom mám podíl i já, ačkoli sám jsem nikdy o žádnou

takovou poctu nestál. Ale skutečnost je taková,že naše přátelství

začalo na kurtech. Albert mě viděl hrát, pak ke mně v šatně přistoupil

a řekl mi, abych se stal jeho sparingpartnerem. (Vida, bezděky ho

zároveň charakterizuju: řekl mi, tak to o něm konstatuju, místo abych

prohlásil, že mě požádal.) Přijal jsem, i když se později ukázalo, že

jsem neměl zdání, do čeho se ženu. Alberta zaujala pravidelnost a

houževnatost mé hry. Hraju prý jako robot, kterému nějaký počítací

stroj určuje nejlepší variantu úderu, takže jsem pro něho ideální

partner. I pro mě to znamenalo změnu, když jsem mohl hrát s

takovým esem, ačkoli jsme vždycky část tréninkového času věnovali

výhradně nacvičování nějakého způsobu pohybu nebo úderu.

Podřízená role mi vůbec nevadila, stejně jsem si na tomto poli

nedělal ambice, a zvolil jsem si ji sám.

Nemohl jsem však tušit, o kolik času mě to obere. Je pravda, že

měl Albert k dispozici i jiné sparingpartnery, ale stále častěji

vyhledával mne a těžko snášel odpor. Jak už jsem řekl, sám jsem

potřeboval týdně nanejvýš několik hodin pro uvolnění, a vůbec ne

několik hodin tréninku denně. Situace byla stále neúnosnější; Albert

se připravoval na mezinárodní turnaj, a jakkoli se mi to zdálo být

směšné, vykřikoval cosi o zradě, když se mi už nechtělo hrát. Co se

dalo dělat, musel jsem povolit. Na turnaji prošel středními koly a

Vypadl až v semifinále. Ale i tak dosáhl pěkného umístění. Myslel

jsem, že bude následovat delší přestávka, ale mýlil jsem se. Po

krátkém odpočinku začal nanovo usilovný trénink, příprava na další

turnaj. Rozhodl jsem se, že tuhle hru už dál hrát nebudu, i

kdybychom se kvůli tomu měli pohádat.

Ale záležitost se jaksi urovnala sama. Už na vysoké škole do

našeho života zasahoval David. Byl naším profesorem. Jednoho dne

si Alberta zavolal. Nikdy jsem se nedověděl detaily o tom, co se

mezi nimi odehrálo. Ještě po létech, když na ten rozhovor přišla řeč,

popadl Alberta bezmocný vztek a bohapustě nadával. Na každý pád –

podstatou toho, co mu David řekl, bylo asi tohle: pokládá Alberta za

talentovaného fyzika a rád by si ho vzal k sobě do ústavu, až

absolvuje. Jenomže když bude takhle pokračovat, nebude absolvovat

nikdy, neboť mu tenis ukrádá většinu času a turnaje obracejí naruby

studijní rytmus a neustále kolidují se zkouškovými termíny. Albert se

pokusil smlouvat, ale David se nedal zviklat a vyžadoval jako

feudální otec, aby mladík odpověděl: buďto on, nebo bílý míček!

Albert mu odsekl, že teda bílý míček, načež ho David seřval, že je

pitomec, a vyhodil ho.

Neuplynul ani týden a Erika se s Albertem rozešla. Erika byla

naše kolegyně z ročníku – bruneta plných tvarů, výborná holka, která

se podle mého názoru na atomovou fyziku dostala z nedopatření;

nasedla zkrátka do špatné tramvaje nebo něco takového. Měla jít na

ošetřovatelku nebo dělat štětku. Erotika a mateřský pud se v její

překypující bytosti ani nerozdělily rovnoměrně půl na půl: oba ty

dary ji naplňovaly po sto procentech, takže Erika s dvojnásobným

nábojem energie, popírajícím veškeré fyzikální zákony, zaútočila na

Alberta, to jest na předmět, který zvolila za centrum své pozornosti.

Mladý muž Albert vyžadoval obojí: mateřské jednání i žhavé ženství.

Vzhledem k tomu, že mírný poklid nebo dokonce rezignace nepatřily

k charakteru žádného z nich, v jejich vztahu to jiskřilo víc než ve

starém dynamu. Jenomže uhlíky, i když jiskří, přece jenom sbírají

elektřinu. Erika a Albert se stali jednou z těch nerozlučných dvojic,

jejichž trvání sice není bezpodmínečně věčné, v každém případě však

aspoň pět let určují zasedací pořádek ve škamnách vysokých škol.

Lze si představit, jaká rána Alberta postihla, když ho Erika pustila

k vodě a zdůvodnila to vágně, ba nedostatečně. Ještě tohle! Tolik ran

osudu bylo nad Albertovy síly – a jelikož možnosti, kterak

zapomenout světobol, jsou i ve vesmírném období techniky žalostně

omezené, co jiného mohl udělat než se opít jako mariňák. Tehdy

prohrál jeden po druhém všecky zápasy na mezinárodním mistrovství

mužstev, čímž se dopustil zvlášť těžké chyby. Úspěchy nebo nezdary

tenisového hráče se na mezinárodním trhu hodnotí jakýmsi zvláštním

způsobem jako úspěchy či neúspěchy individuální. Jedinou výjimku

tvoří každoroční mistrovství mužstev: když hráči prohrajou, už to

není jenom jejich osobní kiks – najednou je to národní prohra. Takže

Albert nejenom prohrával a způsobil tím prohry svého týmu, ale

dopustil se i taktické chyby. Nikdo mu ovšem nic nevyčetl, ale v

tenisovém svazu i ve vysokoškolském klubu mu svorně doporučili

odpočinek. Aby bylo doporučení důraznější, zrušili na čas jeho

nominaci v reprezentačním týmu a na jeho místo povolali jednu

mladou naději.

Bylo by logické, kdyby po tom všem Albert pil dál, dokud by

neztratil zbytek zdravého rozumu. K tomu ovšem nedošlo. V těžkých

chvílích, kdy oběť tone a má pocit, že jí močál sahá až ke rtům, hodil

mu někdo záchranné kolo i s lanem, aby se mohl, má-li chuť,

zachránit. Ten někdo byla – Erika. Měla o něco víc argumentů, než

když se s ním rozcházela: laskavé mateřství, lítost a domnělý pocit

odpovědnosti... Co jé třeba víc! Byla zkrátka ochotná se smířit.

Albert nejdřív hulákal, potom plakal a nakonec dovolil, aby ho

převinuli – tělo i duši zároveň.

S obnovenou a očištěnou láskou nabyl čerstvých sil, a když mu

odpadly tréninky, zbývala spousta volného času, takže koncem roku

složil všecky zkoušky na výbornou. Nikdy a nikdo by nedokázal, že

za proměnami barev, jež Erika předvedla, se skrývá nějaký vyšší cíl a

osoba, která tahá zdálky za nitky. Ale jedno je jisté: Erika přes své

překvapivě nedostačující vědomosti v přírodovědných disciplínách

prošla u všech zkoušek. Tak koncentrovaný projev profesorské

blahovůle je vzácností dokonce i v případech všeobecně známých

protekčních dítek; na druhé straně však existují vlastenecké služby,

které se neodměňují řády.

To všecko by byla jenom anekdota, kdyby to neobsahovalo i

řešení mého problému. Albert byl donucen, aby studoval – já jsem k

tomu konečně získal čas a možnost. Nějakou dobu mě Albert

podezříval, že jsem v té hře taky zřejmě sehrál nějakou roli, ale

nebylo to tak. Na hřišti jsem byl trenér, mimo hřiště pouhý divák.

Jinému druhu hry jsem se uvážlivě vyhýbal. A když Albert zapadl

opět na místo, kam patřil, sám uznal, že mě z ničeho vinit nemůže.

Znal mě, a jelikož zaplaťpámbu nejsem duše komplikovaná, rychle

se orientoval a poznal, že bych nebyl schopen za cenu nějakých

zákulisních pletich hájit své zájmy na jeho účet. Zajímavé je, že

pravděpodobné pozadí téhle historie v něm nikdy nevzbudilo

podezřeni...

Ostatně – když jsem se Albertovi letmo zmínil, že v uplynulých

měsících maličko ztloustl a neškodilo by mu, kdyby se trochu

pohyboval, přijal to s povděkem. Od té doby jsme hráli každý den

hodinu: nikdy jsme netrénovali, vždycky jsme jenom hráli. Albert

ostře, nápaditě a nevypočitatelně, já pečlivě, přesně a co možná s

nejmenším počtem chyb. Alberta fyzický pohyb uspokojoval,

vždycky se unavil, ale měl pak dobrou náladu: nikdy se ani slovem

nezmínil, že by chtěl začít znovu... Snad už se díval dál kupředu.

Když jsme dohráli, osprchovali jsme se a vedli trochu řeči. Naše

přátelství se v tom období přece jenom utvrdilo. David by si mě

zřejmě nevšiml, kdyby ho na mě Albert neupozornil. David si mě dal

zavolat a měli jsme dlouhý rozhovor. Neřekl bych, že ze mě byl

nějak zvlášť nadšen, ale okolnosti mi hrály do ruky: přesnost a

důkladnost je ctnost pořád vzácnější a poptávka je veliká. Nebyl jsem

naladěn na stejnou frekvenci jako David, ale jeho genialita spočívala

mezi jiným i v tom, že i v jevech, které mu byly cizí, rozeznával

znaky, jež mu přinášely užitek a jež potřeboval. Kybernetika má

jedinou nevýhodu, říkal, odvyká totiž lidi počítat. A já jsem počítat

uměl a dělal jsem to rád. Když jsme dostudovali vysokou školu,

spolu s Albertem jsem dostal mezinárodní stipendium: dva roky jsme

cestovali po světě, po všech možných výzkumných ústavech a

laboratořích. Když jsme se vrátili, čekala na nás už pozvánka: oba

jsme nastoupili do Davidova ústavu.

Tenisový dvorec ležel na poloviční cestě mezi ústavem a obytnou

částí, kam se Albert nastěhoval. Tenkrát už pro něho Erika patřila

mezi příjemné vzpomínky, poněvadž se v době, kdy jsme vandrovali

po cizině, provdala za ředitele konzervárny, vdovce s pěti malými

dětmi. Její mateřské pudy našly zřejmě stejné ukojení jako její

neuhasitelná touha po častém opakování obřadu oplodňování.

Zkrocení sportovních ambic, poklid mládenecké nezávislosti a

relativně svobodná cesta, která se otevřela jeho odborným zájmům,

sice Albertovy vášně neutlumily beze zbytku, přesto však jim udělily

určitý směr. Nemám v sobě tolik ctižádosti, abych to zamlčoval: byl

pokládán za Davidova následníka, pokračovatele jeho talentu a

práce. Měl jsem stejný názor, ačkoli podle mého chyběla Albertovi

ona moudrost, která vyvozuje i ze zlomkovitých vědomostí správné

závěry, ale bez intuice nebyl, o tom není pochyb. Kdyby byl měl víc

času, určitě by po sobě byl něco zanechal.

Rozhodl jsem se, že Alberta pohřbím.

Opatřil jsem si důkladnou dřevěnou krabici, dal jsem si dvě deci

rumu, vstoupil do Albertovy pracovny a složil do krabice jeho

overal, boty a prádlo. Snažil jsem se s věcmi nakládat opatrně, aby se

z nich vysypalo co nejmíň toho prachu. Potom jsem šel do umývárny

a otevřel Albertovu skříňku. Složil jsem do krabice i jeho občanské

šaty, ale nejdřív jsem se podíval, co má v kapsách. Všecko jsem pak

nechal v krabici, náprsní tašku, občanku, zapalovač, kapesník –

jenom klíče jsem vzal k sobě.

Chtěl jsem s ním pohřbít i tenisovou raketu, ale nechtěla se do

krabice vejít. Nakonec jsem ji nechal ve skříňce.

Blízko KD-reaktoru jsem pod starým kaštanem vykopal jámu a do

ní jsem krabici zahrabal. Navršil jsem na ni malou mohylu, ale byl

bych pokládal za směšné, kdybych na ní byl udělal kříž. Nějaké

znamení by tu však přece mělo být...

Vrátil jsem se zpátky do šatny, ještě jednou otevřel skříňku a vzal

z ní raketu. Odnesl jsem ji k hrobu a zastrčil ji rukojetí hodně

hluboko do prašné země.

Postál jsem tam ještě pár minut a pak jsem šel po svých.

9

Zajel jsem i do knihovny. Do té knihovny, kde ve sklepeních

přechovávali v pancéřovaných klimatizovaných prostorách

nejvzácnější a nejstarší psané památky, což jakýmsi zvláštním

způsobem znamenalo totéž. Nemyslím, že by už někdy někdo

domyslel do konce nesmyslnost fetišismu toho druhu: obsah knih

dobře známe; nespočet opakovaných a opakovatelných kopií věrně

uchovává každé písmeno; stejně není možné zachovat originál

navěky. Suchý a horký písek pouště konzervoval tři, ba i pět tisíc let

papyry faraónů – víc nesvedeme ani s veškerými našimi technickými

bravurami.

Staré písemnosti už netají žádné záhady, jejich hmotná cena se

nedá vyjádřit, modlit se k nim nemáme ve zvyku. K čemu jsou teda

dobré?

Jsou to fetiše, indiánské totemy, odkaz předků se sdělením o nich

samotných: Dokud zachováte totem, zachováte sami sebe! Potomci

zachovali totem, ale sami sebe zachovat nedokázali. Pancéřované

prostory se teď opravdu staly tím, Čím byly vždycky: nákladnými

kryptami.

Ale jestli je tomu tak, co tu teda pohledávám? Proč přináším svůj

vzkaz na hřbitov, kde už nikdo neslibuje vzkříšení?

Pozor, nesmím míchat dohromady dvě věci. Můj vzkaz není totem

ani nechce prostřednictvím fetiše minulosti přičarovat příštímu

pokolení zdařilý lov a bohatou kořist. Můj vzkaz je prostý popis

skutečností, který bych musel vypracovat i v případě, kdybych neměl

pražádnou šanci, že ho někdy někdo bude číst. Ono muset se tu

vztahuje na mne samotného. Jsem přírodní bytost, která oplývá

vědomím, jednám tudíž podle vědomých rozhodnutí a dělám, co je

pro mou osobu potřebné. Moje bytost je reprezentantem lidského

druhu, a tak nemůžu dělat nic jiného, nežli co je potřebné pro tento

druh. Že jsem jako jedinec toho času zřejmě posledním

představitelem tohoto druhu, je z objektivního hlediska druhořadé.

Pud? I ten je druhořadý. Projevuje se v mém vědomí a nutí mě k

jednání, nikoli k uvažování. Název homo sapiens jsme v přírodě čím

dál, tím víc nesli jako šlechtický titul, ačkoli to není hodnost, nýbrž

jen požadavek.

Můj vzkaz teda není fetiš, ale zpráva, která dojde nebo nedojde k

cíli; z hlediska jejího vzniku je to lhostejné, protože vznik tu není

důsledkem výběru. A jestli přece jenom dojde svého cíle, její funkce

zanikne, protože splnila svůj úkol. Ovšem vzhledem k tomu, že

obsah jejího sdělení naprosto není všední a že se zachová jenom v

několika exemplářích, je možné, že po prozkoumání obsahu bude

uložena na památku jako vzácnost. Pak už se i z mé zprávy stane

fetiš, totem. S tím už budu mít naštěstí málo společného.

Klíč k pancéřované síni jsem našel dost snadno – byl v zásuvce

ředitele knihovny; odemknutí zámku mi nadělalo starostí poněkud

víc. Jenže technické prostředky, vynaložené na bezpečnost starých

písemností daleko zaostávají za péčí o jisté čerstvé písemnosti. Kniha

mrtvých snad ukazuje cestu na onom světě, ale křehká většina lidí

přece jenom touží spíš po hodnotách tohoto světa. Nakonec se mi

podařilo otevřít i zámek pancéřované prostory a svou práci i

magnetofonový pás jsem uložil na nápadném místě. Na kodexy,

zažloutlé svitky, na tlusté folianty v kožených vazbách, na křehké

rukopisy, uložené do krabic, jsem ani nesáhl. Proč taky! Mně a mým

záležitostem už nepomůžou.

Potřeboval jsem knihy, které mi při mém trosečnickém životě

mohly být k užitku. Když jsem dokončil svou misi, odešel jsem z

pancéřované síně, pečlivě přirazil dveře, ale zámek jsem nechal

otevřený: proč by se měla budoucnost trápit i s odmykáním?

V katalogovém sálu jsem strávil několik příjemných hodin.

Připravil jsem se na dlouhý výlet a vzal jsem s sebou jídlo a pití –

nikde jsem neviděl nápis Jísti zakázáno. Musel jsem vybírat velice

promyšleně, když jsem měl z mnoha miliónů knih vybrat těch pár

tuctů, které jsem potřeboval: základy medicíny, zahradnictví,

zemědělství a nakonec něco beletrie, prostě čtivo.

Nebyl jsem rád, když mě někdo pokládal za odbornického

barbara. Fyziky z toho často obviňují a těžko se proti tomu můžou

bránit. Je třeba spousta času a slov, než se ukáže, že člověka

nezajímá vždycky jenom to, čemu taky rozumí. A kolik je přitom

lidí, kolik je takových, kdo si myslí, že rozumí všemu, co je zajímá!

Četl jsem systematicky. Tomu se nevyhne zvlášť člověk žijící

samotářsky. Dokonce i špatné manželství dokáže zabíjet čas – třeba

hádkami. Ale kdo každý večer uléhá sám, těžko se obejde bez knihy.

Ani mi nenapadne, abych tvrdil, že jsem každý večer uléhal sám, ale

měl jsem takzvané volné večery a nikomu bych neradil vrtkavou

hodnotu takové volnosti podceňovat či přeceňovat. V takových

chvílích jsem četl nebo někdy poslouchal hudbu. Mám docela

obstojný hudební sluch, ale nejsem do hudby blázen – ani do lehké,

ani do vážné. Posuzování literární hodnoty své lektýry jsem

ponechával jiným – je to jejich povolání nebo aspoň vášeň. Četl jsem

– podle mého názoru – z důvodů, o nichž spisovatelé psávali, že je to

účast na duchovních prožitcích, které se liší od prožitků všedních dní

a tak zároveň rozšiřují čtenářův obzor a občas poskytují jeho

myšlenkám i potřebnou uvolněnost. Jestliže ve většině případů můj

výběr odpovídal jménům a dílům uznávaného literárního žebříčku,

sloužilo to nejen ku chvále mého vkusu – ale i jako důkaz o tom, že

ani úřední žebříčky nemusí být vždycky produkty kontraselekce.

Zdůrazňuju však, že může být řeč nanejvýš o náhodné shodě, protože

mě při výběru nikdy neovlivňovaly nabídky akademií ani reklamních

kanceláří, nýbrž výhradně mé duchovní nároky. A jestli snad tohle

všecko zní nafoukaně, musím se přiznat, že na to kašlu. Krásné

literatury si nesmírně vážím, protože ji potřebuju jako cigarety a pití;

vybírám si spíš jemnější kouření než to, které škrábe nebo páchne;

vyhýbám se však i posuzování literatury i ostatního umění, a pokud

jde o názory jiných, jsem přinejmenším nedůvěřivý: je v nich příliš

mnoho subjektivních činitelů. Přesněji a bezpečněji se dají stanovit

vlastnosti kterékoli elementární částice, třebas neviditelné á existující

jenom zlomek sekundy, nežli parametry románové trilogie. Nukleon

je prostě takový, jaký je – nezávisle na mně; román je takový, jak o

něm soudím. Jeden se líbí mně, druhý jinému – a jakou vlastně má

cenu mistrovské dílo, když po něm z nějakých důvodů ani pes

neštěkne?

Kdybych takový názor neměl, stejně bych došel k podobnému

přesvědčení při listování pohřebištěm katalogu v knihovně. Bylo by

směšné, kdybych teď začal rozjímat, jakým způsobem se pustí červi

a prach do toho skladiště papíru, bez ohledu na to, jestli je to strava

ušlechtilá nebo mizerná. Už minulé století se pozastavilo nad

zoufalým rozrůstáním duchovní karantény jménem knihovna:

potištěný papír se množí mnohem rychleji než moudrost, která se na

něm hromadí. Minulé století by bylo ještě rádo ctilo knihu a

očekávalo od psaného slova etické důsledky: tenkrát se věřilo, že se

člověk skrze písmena stane lepším. A když přišli na to, že to tak

přesto není, byli zoufalí. Než dospěl čas až k mému pokolení, museli

si lidé přiznat, že knihovna je prostředek informace, který se

postupně přežívá, protože se až příliš opakuje a je stále méně

přehledný. Ale zvyk nás nutí schovat kdejaký šroubek, který

sebereme ze země – co kdyby se jednou hodil – tak co se teda divím,

že i knihovny s tvrdošíjnou důsledností shromažďují kdejaký útržek

papíru, který měl co činit s tiskařskou černí.

Sedím v ohromném sálu se spoustou polic, plných zásuvek – v

zásuvkách tisíce kartiček. Pokud mezi nimi hledám rozluštění

záhady, jak je třeba sázet zelí, není ještě žádné zle – stačí k tomu

trpělivost. A když hledám medicínu, abych na nějaký čas, aspoň na

pár hodin zapomněl, co se stalo – i tu dřív nebo později najdu. Ale co

mi může povědět tenhle sál, tyhle zásuvky a tyhle kartičky, když se

zeptám: co se to s námi stalo?

A co když je všecko to, proč jsem sem přišel, jenom záminka. Že

bych sem byl přišel opravdu pro tohle vysvětlení? Když tu už není

žádný člověk, který by mi odpověděl, snad je tu ještě myšlenka, která

odpověď nabízí? Tady nejde o povahu přírodní rány – prostředky

jsou vedlejší. Mně chybí ono proč se to stalo. Pamatuju si, že už

jednou jsem se pokusil o vlastní vysvětlení a musel jsem uznat, že

příroda není povinována vysvětlením svého počínání; sopka

vybuchne a zatopí Sodomu lávou, i když v ní čirou náhodou budou

žít samí bodří a bohabojní lidé. Sopka není žádné božstvo, ale není

ani nástrojem osudu: je to prostě obrovitý hrnec, z něhož čas od času

uteče polévka a opaří všecky, kdo si na něj sedli a hřáli se. A mezi

výbuchem vulkánu a katastrofou, k níž teď došlo, není rozdíl v

podstatě, ale v řádovém rozsahu. Vždyť nahlížen ze vzdálenosti

několika světelných roků, takový rozdíl se smrskne k nerozeznání.

Jablko, které nám nabídl k snědku had, byl egocentrismus. Vědění,

které jsme dostali výměnou za nesmrtelnost, není nic než scestná

idea: věřili jsme, že svět patří nám. Nuže – svět nám dal na vědomí,

že o tom vůbec nemůže být řeč, a jelikož nesmrtelnost už jsme

prohýřili, předložil nám účet. To je vše.

Do transakce však se vloudila chyba: naživu jsem zůstal já. Ačkoli

je možné, že jde o pouhou velkorysost – při pořizování účtu se

nepřihlíželo k haléřům. Ty haléře – to jsem já. A když jsem teda byl

zachován, je tu někdo, kdo není schopen zapřít sám sebe, svou

lidskou podstatu – a jakýpak potom egocentrismus, jakápak scestná

idea, když se zarputilou vytrvalostí papouškuje otázku, kterou klade

samo jeho bytí: PROČ?

Proč, proč, proč...

Přes veškerá hloubání – ale copak je možné v podobné situaci

nehloubat? – je mi zcela jasné, že nejsem filozof, pouze obstojně

počítající fyzik. Dále vím i to, že ód dob, kdy se fyzika seznamuje se

skrytějšími zákonitostmi přirozenosti hmoty, někteří její

reprezentanti ochotně zabrousí z oblasti exaktních věd na strmější

plochu teorie poznání. Já to chápu, vždyť je těžké zkoumat

zákonitosti času, prostoru, pohybu, tedy podmínek našeho života,

aniž bychom vztahovali tyto podmínky i na samotné bytí a aniž

bychom uvnitř řádu takových podmínek zkoumali i smysl existence.

Je nevyhnutelné, aby se vědec, který je nucen pro výklad konečná a

nekonečna vytvořit nový systém koordinát dimenzí, nepokoušel v

tomto systému souřadnic najít i místo člověka.

K tomu všemu ovšem já osobně nenacházím dost síly, ačkoli jsem

taky fyzik. Dokážu sice oddělit příčinu od důsledku, nutné od

náhodného a znám mechanismus tlaku a protitlaku, ale nikdy bych se

neodhodlal, abych je využil k.definování zákonitostí lidského bytí –

ačkoli mě k tomu pobízí má podstata fyzika. Vím, že živé i neživé

předměty se pohybují podle stejných zákonitostí, ale vím i to, že v

pohybu živého organismu je zákonitost doplňována, někdy i zkřížena

náhodností, a právě proto se jeho dráha dá vypočítat mnohem

obtížněji nežli dráha planety či nukleonu. Uznávám, že bych mohl

uvést celý zástup příbuzných rysů, kdybych mermomocí sledoval

toto přirovnání, ale i tak v člověku, který je zvířetem oplývajícím

duchem, stále působí ještě faktor, jenž nelze předem spočítat. Staří

filozofové to věděli a brali to v úvahu. Fyzikové to většinou nevědí, a

proto jsou tak snadno napadnutelní, když začnou filozofovat.

Napadnutelný bych byl i já, kdybych se o to pokusil. Ale

neudělám to, ačkoli bych k tomu měl dobrý důvod právě teď a právě

tady: kdo odpoví na mé problémy, když ne já sám? Kdo se utká s

touhle otázkou, která rozum přesahuje, aby jeho úroveň povznesla

(nebo snížila?). Já sám musím jako samozvaný lékař vyléčit ránu ve

svém vědomí, dřív než ji zachvátí sněť...

(Místo vědomí bych mohl říkat i duše, ale k čertu! – jsem přece

fyzik, ne kněz!)

Sedím v síni, která přechovává inventuru vědění, a křičím o

pomoc. Kdo mě uslyší? Kdyby mě bolelo břicho, našel by se

zachránce, když vysadí motor mého vozu, najdu rádce. Nikdy jsem si

toho zatím nevšiml, ani mě to nezajímalo, ale teď s úžasem

konstatuju, že se marně obracím ke specialistům na myšlení – mlčí.

Je snad chyba ve mně?

Určitě je i ve mně. Podle dobrého lidského zvyku se hlásím až ve

chvíli, kdy je zle, kdy už je dům v plamenech. Doposud jsem se však

topil v číslech a vzorcích. Cákal jsem kolem sebe nebo jsem krčil

rameny, když jsem potkával vousaté mudrce. Udržoval jsem v

pořádku své zuby, svaly a hormony, ale moc jsem se nestaral o to,

abych postavil do pozoru i své myšlenky, abych je nechal mašírovat:

levá – pravá, čelem vzad, pozor, vyřídit... A teď se v tom samosebou

nemůžu vyznat. Jaký div!

Proč se vlastně obviňuju? Chyba není jenom ve mně. Sice se

strašlivým zpožděním, přesto však s nadějí vytahuju šuplátka s

tisícovkami kartiček. Marně. Nenacházím jedinou, která by mi

ukázala správnou cestu. Platón mi připomíná, že jsem člověk;

Descartes – že jsem člověk přemýšlející; Marx, že jsem člověk

společenský. Ale kdo mi poví, co mám dělat a na co myslet, když

jsem poslední člověk?

Staří mudrci – kteří položili základy před pěti tisíci, pěti sty či jen

před padesáti lety – jsou sice hodni úcty jako newtonovská

mechanika... ale jakou cestu jsme urazili od Newtona! A v každé

nové generaci moderní mechaniky se objevují noví newtonové,

zatímco současní filozofové bezradně pozorují svět...

Převracím kartičky a svírá se mi srdce – chodím po jalové půdě

uprostřed chřadnoucí setby. Jako dětinský Faust hledám kámen

mudrců. A co nacházím? S určitým filozofickým školením může v

naší době po své dráze šlapat kdeco... Nejjednodušší je omílat veliké

předchůdce, odpovídající světovému názoru. Omílat pochopitelně

jinými slovy, což většinou znamená i zředěné, neboť jinak by to

vypadalo jako plagiát. Dělá se to tak, že nové jevy – a není možné si

jich nevšímat, protože se neustále pletou pod nohy – , zařadíme do

starých kategorií. A když to nejde jinak, pak teda po způsobu starého

Prokrusta. A co se nehodí do krámu ani pak, co nelze nikam zařadit,

to je třeba cílevědomě popřít. K popření je ovšem třeba argument –

nejjednodušší argument je ovšem citát. A už je na světě dogma, které

se nikdy neživí skutečnostmi, nýbrž vždy citacemi. Dogma se

neustále vzdaluje poznání, od něhož se odtrhlo, proměňuje se ve víru

– a živnou půdou víry je netrpělivost. Citát nikdy nepostihuje celek,

jenom jeho zlomek: citace postrádají dialektiku – v důsledku toho

můžeme kteroukoli myšlenkovou řadu, vyjadřující jednoznačné

stanovisko, rozložit na citace, které si dokonce mohou navzájem

odporovat. Takže citace, ačkoli pocházejí z jednoho kmene, si

mohou vjet do vlasů, hnány silou netrpělivosti víry.

Je to slepá ulička, do níž denně vjíždí mnoho lidí, nic netušících

stejně jako já, kteří pak s proklínáním couvají zpátky. A je málo

slepých uliček, kde je dost místa, aby se člověk mohl obrátit a vyjít z

nich s hlavou vztyčenou.

Ne každý filozof něco opakuje – i to je pravda. Jsou i takoví, kteří

se snaží podle vlastního rozumu pochopit a vyložit tenhle svět, jenž

se vrhá proti nim. Většina z nich se bohužel zalekne toho, co poznali

– těm upřímnějším pak doslova vstávají vlasy hrůzou na hlavě. Jejich

pesimismus není neodůvodněný, jenom neužitečný. Kam bychom

došli s lékaři, kteří by spráskli dlaně a bědovali: Bože můj, zánět

slepého střeva! – a utekli by od pacientovy postele? Lékař

samosebou ví, že se musí zanícené slepé střevo vyříznout. Přirovnání

je možná vulgární, ale není o nic vulgárnější, než jsou citace anebo

proroctví o konci světa.

Na počátku našeho století ještě byli mudrci, kteří uměli přemýšlet

a ve znamení své myšlenky se odvážili i jednat. Proměna společnosti

zrodila svého filozofa, který se pak pustil do proměňování

společnosti. Ani před padesátkou či stem let nebyl svět jednodušší,

byl snad jen přehlednější: barikády jednoznačně představovaly dělící

čáru mezi těmi, kteří stáli po jejich obou stranách. Později se věci

zamotaly a bylo třeba stavět barikády cik-cak, aby si své místo našly

nejrůznější odstíny. Pravda je, že pak už protivníci nemuseli

bezpodmínečně stát čelem proti čelu, ale někdy i poněkud šikmo, aby

mohli poočku sledovat i třetí stranu. Anebo čtvrtou.

Moudří, jejichž úkolem by bylo, aby ve všech těch záležitostech

ukazovali váhavým současníkům cestu – se trapně vrtěli. Anebo

vyvěsili černou vlajku. Jenomže pedantické knihomolství i pirátský

prapor anarchie jsou v konečném důsledku odhalením stejné

duchovní impotence.

A kdo vlastně jsem já, že tady sedím a rozsuzuju? Takhle bych

mohl mluvit, kdybych byl jediný spravedlivý, pro něhož by se

slušelo ušetřit město. Jenomže město je v troskách a já nejsem tak

omezený, abych věřil, že jsem byl ušetřen pro své zásluhy. Naproti

tomu: kdybych vložil na váhu svá muka, směle bych mohl tvrdit, že

se kaju za své hříchy v této mimořádně hluboké studni, v níž se

převracím se skřípěním zubů. Ve skutečnosti ani mé hříchy, ani mé

zásluhy se nedostaly na houpající se misky, které rozhodly, kdo

zahyne a kdo bude zachován. A tak ani nikoho nesoudím, jen křičím

a proklínám jako Job na smetišti. Nehledám pravdu, jen trochu

porozumění – aspoň se zpáteční platností... A že nemám jinou víru

než v přírodní zákony a nemám jinou modlitbu než rozumnou

myšlenku, nevolám na stvořitele a nešpiním ho, ale plivám žluč a

házím hnůj na ty, kteří by měli odsloužit mši podle mého ritu. Jenže

mešní víno je pančované, zplesnivěla hostie a kadidlo prodali do

vykřičeného domu za voňavku.

Sedím uprostřed šiků jmen a titulů, seřazených abecedně, a jsem

nahý a bezbranný. Nenacházím mezi nimi ani jeden, který by řekl:

dej na mne, současníku, a pojď za mnou. A věštci, kteří z atomových

hřibů a gumových pendreků hádali, že tahle hra vezme špatný konec,

proklínají úplně zbytečně: věštili, že se lidstvo požere. A kdyby k

tomu došlo, nemohly by uprchnout ani kasandry a bylo by jim

chabou útěchou, že pravdu měly ony. Teď už není nikoho, kdo by

přinesl útěchu, a nikoho, jenž by potřeboval utěšit. Jsem tu jen já a

vedu stále rozhořčenější zápas o zachování střízlivého rozumu –

když mi dobrá nálada vydrží, můžu hlásat: Kdyby k ničemu nedošlo,

lidstvo by se dřív či později smířilo samo se sebou. Kdyby k ničemu

nedošlo. Jenže došlo!

A co teď mám dělat? Poslechnu pud sebezáchovy, spolknu hořkou

slinu zklamání a odložím svá proč na lepší časy. Nehledám

moudrost, ale jedlá semena. Candidovi přinesla zahrada štěstí – mne

zachrání před smrtí hladem.

Vytahuji z krabic asi tucet kartiček: rádce pro kutily a mistry

praktických vědomostí. Mudrci zůstávají v zásuvkách povytažení, ve

stavu ani venku, ani uvnitř. Jednou rukou se zachytili police, jednou

nohou se houpají nad propastí podlahy ve věčné obavě, že spadnou a

rozsypou se.

Nebí ve mně za mák lítosti, když vycházím skleněnými dveřmi.

10

Jsem poněkud vzrušen, a to je dobře, protože to odvádí mou

pozornost a přetrhává pochmurné zmítání mých myšlenek. Pokouším

se zaměstnat omamnou látkou činnosti.

Jsem vzrušen, neboť jsem ještě nikdy neviděl velikou knihovnu

zevnitř. Jako vysokoškolák jsem přirozeně hodně chodil do

knihovny, ale došel jsem vždycky jen po čítárnu a půjčovnu. Jakou

cestou prochází cedulička s objednávkou od chvíle, kdy ji dám do

krabice, až do okamžiku, kdy vyvolají mé jméno a já ji opět uvidím,

založenou v zaprášených stránkách knihy, o tom jsem měl pouhé

představy.

Samosebou nebyly příliš vzdálené od skutečnosti – vždyť z čeho

může taková knihovna sestávat? Z nekonečné řady polic: všude jsou

tu řady polic, jedna vedle druhé, jedna nad druhou či pod druhou –

poschodí polic, silnice polic... I to jsem věděl, že dopravní řád se v

nich udržuje podle jistých klíčových čísel a že se tomu říká decimální

třídění. Na půjčovním pultu jsem našel xeroxovaný sešit, který

obsahoval rozluštění systému katalogů – čas mě nehonil, snad se v

něm tedy nějak vyznám...

Obešel jsem pult a prošel lítacími dveřmi, kudy vždycky

procházeli starší strejcové v pláštích, přinášeli a odnášeli sloupce

knih... Za dveřmi jsem však našel jenom příruční nákladní výtah –

strejcové zřejmě od něho a k němu nosili knihy z obou stran dveří. Je

to jenom pár kroků. Jak jsem se mýlil v knihovnických pomocnících

svého mládí. Za výtahem se otevřela úzká chodba a na jejím konci

jsem narazil na kovové točité schody...

Nemá smysl zabývat se dál podrobnostmi, stačí jen říct, že jsem

vstoupil do té opravdové knihovny, která byla přesně taková, jakou

jsem si ji představoval, ovšem bez atmosféry, kterou navodila

představa. Myslím, že mě zmýlily rozměry. V cestopisech se říkává,

že lidské oko není schopno postihnout rozměry baziliky svatého

Petra, protože přivyklo rozměrům menších kostelů, vystavěných v

podobném stylu, a prostě si obrovité hloubky a výšiny redukuje.

Situace s ústřední knihovnou celostátního významu je zřejmě

obdobná – i když ta věc ztratila význam. Polic je strašlivé množství,

mnohem víc, než je schopna postihnout fantazie, ale patra a dělící

stěny je člení na oddělení, takže oko je schopno obsáhnout jen její

části. Opravdové rozměry se neodhalí nikdy, už proto ne, že turistika,

která se v naší době protlačí všude, je odtud vykázána, a teď už ji

nenahrazují ani ty myši. A knihovníci – úředníci i ti strejcové –

obcházeli každý jenom tu svou parcelu.

Teprve když se sem vetře kdosi jako já, knihovna naroste do

svých opravdových rozměrů. Když se vyskytne někdo, kdo je nucen

zlézat poschodí, hnát se na konec nekonečných řad a v jednu chvíli si

pomyslí, že dorazil k cíli. Ale pak se ukáže, ze si spletl číslo nebo

písmeno, a může začít znovu, v jiném poschodí, mezi jinými

řadami... podruhé, potřetí i počtvrté – a takový někdo pozná na svých

svalech a plících, jak veliká je ta knihovna. A navíc nabývají váhy i

myšlenky, jinak lehounké jako pápeří, sotva jsou vrženy na papír,

protože papír je nezachovává zadarmo: na kila váží a počítá cenu za

záchovu. A v tom ještě není započtena váha vazby.

Výtahy fungují na elektřinu, tudíž nefungují. Pět, deset, patnáct

knih s sebou nemůžu vláčet na svém putování, které se protahuje do

nekonečna – třebaže jsem si předvídavě přinesl kufr. Když se

nashromáždí literatury na jeden balík, musím se s ní motat zpátky ke

vchodu a tam je složit na hromadu.

Po třetí obrátce už jsem unavený. Napadá mi, že toho teď nechám

a ještě se sem vrátím. Tolik knih stejně nepřečtu ani za několik let...

Ale můžu si je prolistovat. Co kdybych teď odložil na jindy právě tu

jednu, kterou bych mohl potřebovat nejvíc? A nakonec otázka

nejdůležitější – jestlipak se dokážu znovu přimět, abych se sem ještě

jednou vrátil?

A tak teda další čelem vzad a šlapu schody dál. Mírně se mi točí

hlava. Nevšímám si toho, v poslední době se mi to stává často.

Marně beru vitamíny, marně spím svých osm hodin, i když s prášky

na spaní, marně mé přístroje konstatují, že nedostávám žádné

škodlivé záření. Točí se mi hlava a zdá se, že už to tak asi má být.

Pod nohama mi nepříjemně duní kovové schodiště. V téhle

papírové orgii je všecko ostatní z kovu: police, stojany a dokonce

snad i stěny. Jako kdyby na tom v případě požáru závisel osud knih...

Alexandrijská knihovna byla z kamene, a přesto v ní shořely plody

lidského ducha prvních tří tisíciletí. Ačkoli je možné, že byla

postavená ze dřeva... Cedr je vonný, i ve vlastním kouři. Byla válka a

takové věci se ve válce stávají. Caesar z toho měl sotva radost. Snažil

se to z jiných historických zásob nahradit. A co se tak

nashromáždilo, to už podruhé neshořelo náhodou. Bylo to sneseno na

velikánskou, úhlednou hranici, při historicky asi prvním, v žádném

případě však ne posledním pálení knih. Neboť je kniha, říkali, která v

sobě nese všecko důležité, takže: co nad to je, od ďábla pochází. A

tak ve jménu jedné knihy spálili ty ostatní.

A vida, za tisíc, za dva tisíce let se jich nahromadila opět taková

spousta!

Kde je nějaká sirka?

Co všechno člověka nenapadne... Musím si na chvilku sednout,

protože se mi pekelně točí hlava. Nejlíp by bylo pět minut nemyslet

na nic, ale to není možné... Dokud sedím, aspoň mé boty neklapají po

železe.

V tom okamžiku už vím, co mi tohle místo připomíná: vězení! Jak

jsem je vídal ve filmech – železná schodiště, železné dveře, mříže,

bouchání, dunění, uprostřed prázdný prostor, prstenec chodeb, čely

jsou police a police jsou cely. Vězňové sedí na policích v semknutém

řádu, dotýkají se navzájem rameny, jeden je tlustější, druhý

hubenější, jenom jejich vazba je uniformní knihovenský proužek. Na

hřbetě číslo. Jména a tituly jsou uzavřeny a prozradí se jenom

tenkrát, když knihy vytáhnou z cely a rozevřou je: pak se, opět

stávají individualitou a z jejich stránek se svobodně řine myšlenka...

Když jsem si uvědomil tyto znaky identity, zmocnil se mě strach.

Jako by mě cosi táhlo mezi ně, vzhůru na police – vždyť prázdná cela

se vždycky najde a tiskařské stroje se nezastaví... Jsem sám proti

zdrcující převaze, kdo by mě ochránil?

Jsem sám... Jako bych to viděl psáno všude, kam se podívám,

kamkoli namířím... Den co den, velikými písmeny na zdech.

Menetekel, jsem sám...

Jak je člověk samolibý! Ze vzteku jsem praštil o stěnu rozečteným

Procesem.. . Blouznění, vidiny, impotence... Bylo pro mne

nepředstavitelné, že by se člověk nevyznal ve věcech a vztazích...

Skutečnost je skutečností i tenkrát, když se skrývá pod tvrdou

skořepinou, když pružně odráží každého, kdo se pod ni snaží

proniknout, když... Zkrátka, život není hřiště, není však ani labyrint.

Ale i v labyrintu zahyne jenom ten, kdo za sebou neodvíjí nit... Kdo

říká něco jiného, je buď hlupák, nebo kejklíř. Nebo se prostě jen

stydí, že si s sebou nevzal klubko a teď obviňuje labyrint z krutosti...

Labyrint jsme postavili my. Na nás záleží, koho polapí a koho pustí...

Jak říkám, byl jsem samolibý, teď už to vím. Ale Čeho tím

dosáhnu? Sedím na železných schodech, jako kdybych seděl mezi

tísnivými policemi archívu v Procesu, a jsem sám, já jsem tu

opravdu sám! Není tu ani žádný proces, za nímž bych běhal. Tamten

aspoň v něčem překážel, zatímco já jsem tu jenom zbytečný.

Police se na mě každou chvíli sesypou a katalogizovaná moudrost

lidstva mě zavalí. Měl bych ji přece jenom znovu podpálit.

Ale – k čemu by mi to bylo!

Jestli teď vstanu a půjdu mezi police, víckrát už se odtamtud

nevrátím, to vím. Zabouchnou za mnou jedny dveře od cely a ani

nedostanu v katalogové síni kartičku. Rameny se vmáčknu mezi

ostatní, má vazba pomalu ztvrdne a na hlavu se mi bude prášit,

protože klimatizace nefunguje.

Nesmím se podívat nahoru na police, protože se už kácejí, ačkoli

se mi zřejmě jenom točí hlava. Ale přesto se nahoru radši nedívám.

Neslyším ani dupot po železných schodech, jak se po nich ženu

dolů, neslyším nic, jenom svůj dech, a i ten jenom zevnitř, protože

utíkám se zavřenými ústy a sevřenými rty, abych nevykřikl.

Nestarám se už o knihy, které jsem shromáždil, jenom o to, abych

odtud byl co nejrychleji pryč. Za mnou se němě otáčejí západky,

zámky a klíče, otáčejí se lítací dveře, neboť hleďme, nejsou tu už

žádní vězeňští dozorci a tihle vězňové stejně neutíkají. Zvykli si na

pořádek, znají své místo na polici, znají ramena sousední vazby.

Opravdu se cítí dobře, nebo se jen bojí venkovního světa? Oni to

vědí. A možná ani oni: ale prostě nevěří, že je konec.

Venku před vraty se ocitám v.temnu.

Na to jsem úplně zapomněl: den skončil a setmělo se. A to je zlé.

Ve tmě se bojím. Dlouho jsem si to nechtěl přiznat a vymýšlel

jsem si všelijaké komické záminky, když jsem se vždycky za

soumraku stáhl do své jeskyně. S příchodem rána však záminky

zprůhledněly a já jsem se smířil s tím, že temno je můj nepřítel, i

tenkrát, když na mě pod jeho rouškou nikdo nečíhá. Svou práci a

svůj program jsem postupně upravoval tak, aby mě západ slunce

nezastihl ani někde daleko, ani na volném prostranství.

Ale teď jsem se přece vydal napospas. Požehnaná relativita věcí

mi však pomohla. Mám strach spíš z toho, co zůstalo za mými zády,

nežli z toho, co mám na očích. Aspoň ten vzduch mi dělá dobře. Jeho

chlad mě pleskl do tváře. Pořád se mi ještě točí hlava, ale už mám

odvahu podívat se vzhůru. Hvězdy nade mnou spiklenecky

pomrkávají: vida, tak ty jsi chtěl mezi nás?

Pořád mám u sebe kapesní svítilnu. Razím si jí v temnotě úzký

tunel, sotva dost veliký, abych jím prošel. Nevidím konec toho

průchodu, je ho sice jenom několik metrů, ale jak jdu dopředu, těch

několik metrů postupuje se mnou – konec tunelu je teda tam, kde se

vyčerpá baterie nebo já sám.

Vybavuju si... Vida, tahle schopnost mi zůstala: má paměť jako by

pracovala živěji... Snad je to tím, že není tak často zklamána, snad

proto, že ji potřebuju pořád víc. Vzpomínám si, že je tady někde

náměstí a na něm malý noční podnik. Je to nejbližší místo, kde najdu

nějaké pití... Nikdy jsem tam nebyl, ale mé oči ho jednou exponovaly

a teď ho paměť vyvolala.

Z ulice tam vede úzký vchod, doslova tunel, vylepený rudou

tapetou. Ve vitrínách u vchodu zažloutlé fotografie tanečnic – jejich

nohy strnuly ve výšce jako obscénní ukazatel do nebes zapomnění,

tapetovaných rudým papírem. Na konci tunelu sametový závěs.

Opatrně ho odtahuju stranou, neboť ze zkušenosti vím, že v tomhle

městě, zvolna se hroužícím do prachu, jsou nejnebezpečnějšími

lapači vzdušných proudů právě závěsy, které jsou jim v cestě. Jako

nedobrovolný zadní voj zachycují prach, který se víří, ačkoli se jejich

záhyby sotva zavlní, v takových mračnech, že se hrtan a hrdlo, oči a

sliznice vzpamatují až po dlouhých hodinách... Na to všecko teď

samosebou nemyslím, jenom ruka v sobě už fixovala tenhle

novopečený reflex, když si otvírá cestu ke vstupu tím, že stiskne

mezi dva prsty nachovou záclonu, ukrytou pod šedým závěsem.

Dopoledne jsou noční podniky zavřené. Zato uklízečky, které

chodí do barů aspoň zamést, vstávají brzo. Tahle chvíle tady už

zřejmě nastala, takže mě v malém lokálu uvítal pořádek a čistota.

Všecko je nachystáno k programovanému opojení následujícího

večera. Až na to, že už nikdo neotevřel a prvním opožděným hostem

jsem tu já. Sloupec světla z baterky tančí kolem dokola místnosti

tonoucí v nachu. Hleďme, na stolech stojí svíčky. Bohulibá móda.

Všecky je zažehnu a baterku zhasnu. A je světlo, i když poněkud

přisetmělé a blikavé – na rozhlédnutí času dost. Teď se dám do toho,

proč jsem přišel – výběr je bohatý. Začneme teda třeba džinem.

Jalovcová kořalka prý je námořnický nápoj, v lepších kruzích se

používá výhradně do koktejlů. Zdá se, že se lepší kruhy zhlédly v

životě lodníků, protože dneska si džin vydobyl občanské právo i na

souši. Led není, citróny zplesnivěly, džin je teplý dokonce dřív, než

začne pálit v hrdle, ale o to vůbec nejde. Kdysi mi jeden alkoholik

vysvětlil, že jenom amatéři jsou vybíraví. Profesionál nepije pro

chuť, ale pro to, co s ním pití udělá. I on už bezpochyby vstoupil

mezi police s knihami, snad už je dokonce zapsán na malou

katalogovou kartičku a zařazen: jméno, věk, zaměstnání...

Tenhle lokál je opravdu intimní hnízdečko. Jenže: svíčky hoří u

prázdných židlí na prázdných stolech... Po druhé sklenici džinu jsem

zapochyboval, jestli jsem snad omylem nezabloudil na hřbitov –

večer o Dušičkách? Na malých náhrobcích, prostřených damaškem,

planou na dně prázdných kalíšků olejové kahánky.

Bylo by lip nechat džin na pokoji a podívat se po nějakém

důstojnějším pití. Námořnické vtípky bývají někdy drsné... Na polici

sousedí koňaky Napoleon a Courvoisier. Dejme tomu, že je v nich

opravdu to, co slibuje viněta na jejich boku – načatá láhev je vždycky

ďábelské pokušení pro duši barmana – tudíž znamenitá příležitost

pro srovnání. Courvoisier už znám, pil jsem ho. Má

nenapodobitelnou sílu a chuť. To je pravá substance, bezpečně to

cítím na patře i v oku, jež objevuje obrazy žen s mohutnými hnědými

ňadry jako u Gauguina a dobývá zpět přízračný hřbitov pro toho,

který... Ale co dobývá? Ženy na stěnách jsou jenom dekorace, které

jednoznačně připomínají, že právě člověk je živočich, který se

dokáže milovat kdykoli, nezávisle na období páření. Člověk je na

tuhle svou schopnost pyšný, ačkoli se v ní jenom realizuje opatrnost

přírody, podle níž se její slabé a hříšné dítě může rozmnožovat

průběžně po celý rok – je přece tak bojácný, nedokáže držet krok s

divokými zvířaty ani s vývojem válečné techniky a zahynul by, než

by se dokázal dostatečně rozmnožit. Snědé ženy s velkými prsy na

stěnách měly být pokušitelkami vášní, ale připomínaly spíš plodnost

– otočil jsem se k nim zády, protože mě začaly mučit jako

dospívajícího mladíka fotografie aktů. Za barovým pultem však bylo

bohužel umístěno zrcadlo, v němž jsem je viděl zas – v popředí

vlastní obličej, který jsem si přál vidět ze všeho nejmíň. Ochutnáme

teda napoleon.

Jena, Wagram, Lipsko. A pak Borodino a Waterloo... Jsou ukryty

v láhvi a kdokoli je může vyvolat. Jedna bitva – jedna sklenice. Ty

první triumf, vítězství, ty druhé plichty či porážky. Marná sláva, s

džinem se tohle prožít nedá. Džin neopíjí, ale otupuje, až člověk

zničehonic spadne pod stůl, jako by ho praštili olověnou tyčí po

hlavě. K opojení je třeba napoleon. K opojení z vítězství i k opojení z

porážky. K opojení zapomenutím je zapotřebí skoba, dva metry

provazu a štokrle.

Mám hlad, není to divné?

Není. Alkohol dráždí sliznici žaludku, a ta se v obraně stáhne.

Vylučuje kyselinu a nervy signalizují hlad. Řešení je prosté: člověk

se musí najíst.

Co k snědku se dá najít v nočním podniku? Zvědavostí přímo

hořím. Dřív jsem málokdy zašel do baru. Nebylo mi líto peněz, ale

času. A kdybych přece jenom dostal chuť, přešla by mě s vědomím,

že číšníky a kurvy ani nenapadne (a kdyby je to napadlo, nedokázali

by to) skrývat svou žádostivost peněz. Nemám rád, když mě někdo

bezostyšně bere na hůl.

Ale něco jako kuchyně tu přece je. Ledničku ani neotvírám.

Hledám konzervy a nacházím je. Kaviár, humří maso, růžového

lososa, samé lahůdky, na které se dá pít. Dokonce musí. Nevěděl

bych, co s nimi, kdybych – na co to tady vlastně měli – neobjevil i

několik balíčků sucharů. Takhle už se dá jíst humr i losos...

Ačkoli ve skříni přede mnou je narovnaný sloupec talířů, cpu se

rovnou z plechovek. Jako staří mládenci. Bývaly doby, kdy jsem se

toho štítil. Jako osaměle žijící muž jsem měl mnoho přátel ze

stejného těsta. Sledoval jsem, jak odvykali – doma – těm obtížnějším

návykům civilizace. Nejdřív zůstal talíř od oběda i na večeři: stejně

do něho přijde totéž jídlo, nač ho teda mýt? A pak už talíř ani

nevytáhli. Svou práci zastane i hrnec, ve kterém se jídlo ohřívá...

Byla to odstrašující podívaná a já jsem pak tím přísněji dodržoval

obřad: i když jsem večeřel doma sám, prostíral jsem ubrus a pro

každý chod jsem dával na stůl zvláštní talíř. Taky mi bylo protivné

mytí nádobí, ale radši jsem koupil dva tucty talířů a příborů, abych

vydržel s čistými, dokud je neumyje má uklízečka Elza. Od té doby,

co žiju venku v hotelovém domu ústavu, si ve dnech, kdy je dost

času, prostřu stůl – ale musím se přiznat: aspoň ve stejném počtu

případů na to nedojde. Jsem příliš unaven, dokonce i když vím, že to

nedělám pro nějaký vnější dojem, ale pro sebe. Radši se stydím sám

před sebou a vyškrábu i hrnec...

Tahle podivná večeře ukonejšila mé žaludeční šťávy, ale přivolala

zpět žízeň. Šel jsem tedy opět mezi svíčky – vůně roztopeného vosku

teď už připomínala spíš kostel. Otočil jsem se k oltáři a hledal jsem

láhev sektu. Hrdlo jsem urazil o kovovou hranu pultu a nechal jsem

vyběhnout pěnu na podlahu. Teplý sekt je mizerné pití, dokonce i

proti žízni. Kdybych měl studnu, spustil bych do ní láhev chladit, ale

studna mi zůstala jenom jedna, a i ta je tam v knihovně. Studna čas

už nikoho neochladí a nestojí už za to do ní nahlížet; od téhle chvíle i

v ní sedá rmut.

Druhou láhev jsem otevřel jenom proto, že jsem z té první moc

vybryndal. Jedna dáma od jižních moří sestoupila ze zdi – nabídl

jsem jí sklenici. Přijala. Mohutné ňadro mandlového tvaru se

vyvalilo na barový pult a v pohledu ženy zahořel plamen hranice,

kterou založili malí ztroskotalí korvetní kapitáni. „Chceš se

milovat?“ zeptala se a vzala mě mezi svá dvě ňadra jako královna

obrů z Gullivera. „Jaké máš číslo v katalogu?“ položil jsem otázku a

ona se usmála. „Mne desetinný systém jaksi vynechal!“

„Na to se napijem,“ řekl jsem a natáhl se po sektu. „Potřebuju tě.“

„Připluj si pro mne na voru z balzy,“ vydechla a její rty měly

červenou barvu korálových snítek v technikoloru. Zbláznil jsem se

do ní, ale nijak jsem ji nedokázal vzít kolem pasu; už zas mezi námi

byl barový pult. Hořely poslední tři svíčky, s ostatními byl konec.

„A jak ty jsi zůstala naživu?“ divil jsem se.

„Neměla jsem na sobě šaty,“ odpověděla a zahoupala prsy. Trefila

se do láhve koňaku Napoleon, ten spadl na zem a roztříštil se na

kousky. Od země začal stoupat silný pach alkoholu, a když mi dosáhl

ke kolenům, roztřásly se mi nohy. Měl bych si lehnout, napadlo mi.

Až dosáhne koňak ke svíčkám, bude zase tma...

„Spustil jsem kotvu,“ ukázal jsem na rozbitou láhev. „Vor se

houpá v přístavu. Máš postel?“

„Spím s děvčaty na rohoži,“ kývla na stěnu, kde už ostatní dívky s

velikými ňadry svlékly malého korvetního kapitána donaha. Z

kotlíků stoupala vůně východního koření. Když s ní půjdu, uvažoval

jsem, snědí i mne. Jenže pach koňaku už stoupl do výše mého pasu a

neměl jsem mnoho času k rozmýšlení. „Teď už je to jedno,“ a

namířil jsem za pult.

Než jsem tam došel, bylo její místo prázdné. Poplašeně jsem se

rozhlížel kolem. „Ach jo, zase sám.“ Pak se mi opět ukázala.

Vyzývavě na mě kývala ze stěny. V jejím klíně seděli námořníci a

pokřikovali.

Hořela už jen jediná svíčka na stolku u orchestru. Dopotácel jsem

se tam, popadl jsem ji a zvedl vysoko nad hlavu. Vykročil jsem k

děvčatům. Židle kolem mě se s rámusem kácely.

U zdi stála široká sametová pohovka. Klekl jsem si na ni, abych

mohl objímat dívky kolem ohně, ale pružiny povolily a ztratil jsem

rovnováhu. Natáhl jsem se na pohovku jak dlouhý tak široký, svíčka

mi velkým obloukem vyletěla z ruky a zhasla jako létavice.

Pohovka byla nízká, výpary koňaku oblily mé čelo – a na víc už

se nepamatuju.

11

Když jsem se probudil, ve spáncích mi tepalo a zvedal se mi

žaludek. Ležel jsem naznak. Škvírami v sametovém závěsu pronikaly

sloupce světla a v nich tančila zrnka prachu. V místnosti byl

nepořádek a vším prosákl chladný puch svíček, promísený zápachem

kořalky.

Nějak jsem se zmátořil, ačkoli mi bylo nanic jako málokdy. Vrhl

jsem letmý pohled na ženské postavy, malované na stěně. Měly

vypadat exoticky, ale teď byly už jen nemožně ušmudlané – a tak

jsem se dal do hledání piva, jakožto nejlepšího léku na kocovinu.

Našel jsem je. Bylo to vůbec nejdražší pivo, což samosebou

odpovídalo cenové skupině lokálu. První láhev jsem vypil jedním

tahem, a tu druhou jsem pomalu, rozvážně, po doušcích vypil taky do

dna. Sotva jsem dopil pivo, žaludek se uklidnil a povolilo křečovité

pulsování ve spáncích. Silné pivo zároveň znamenalo i vyšší obsah

alkoholu: do hlavy se mi vloudilo nové lehké opojení. Bylo mi

příjemně, a jak se zlepšila má nálada, začalo mě rušit okolí. Nic mě

tu už nedrželo.

Venku se lily shůry proudy slunečního světla a mžoural jsem do

něho pod zvednutýma nohama tanečnic, uzavřených v kobce vitríny.

Kam teď?

Měl bych jít zpátky do knihovny pro vybrané knihy a naložit je do

vozu... Přešel jsem přes náměstí a bez větších potíží jsem to za pár

minut zvládl. Teď bych odtud mohl odrazit.

Na protějším konci náměstí šplouchal vodotrysk. Zřejmě do něj

proudila voda z nějakého pramene nebo z vysoko umístěného

vodojemu a s chladnou průzračností se valila křišťálově čistá ze

chřtánů hyder do mramorové nádrže. Odvodní kanály se už ucpaly a

voda přetékala přes okraj. Náměstí se sváželo k jedné straně a

přepadávající voda tekla do postranní ulice. Tam mizela ve dveřích

drogérie a její další pouť a osudy se daly jenom tušit.

Vzácný dar vodotrysku ve mně vzbudil neodolatelnou touhu,

abych smyl s povrchu svého těla všecku špínu uplynulého dne a noci,

která se dá smýt vodou. Bylo teplo, slunce doslova hladilo a vítr jako

by se unavil... Shodil jsem ze sebe šaty a překročil okraj nádrže.

Koupal jsem se dlouho a soustředěně. Stál jsem pod padající

spoustou vody a dovoloval, aby mi silný proud promasíroval celé

tělo. Póry začaly dýchat, šlachám, svalům a pokožce se opět vrátila

jejich pružnost. Zmocnilo se mě jakési zvláštní střízlivé opojení,

které už nepocházelo z piva... Dychtící tělo oslavovalo skutečnost, že

opět našlo samo sebe!

Koupal jsem se dlouho a pak jsem z nádrže vylezl. Stál jsem nad

svými odloženými šaty, ale štítil jsem se do nich znovu obléknout...

Nebyla mi zima – slunce z mé kůže bleskurychle vypilo kapky vody.

Měl bych sehnat čisté oblečení... Někde v okolí by měl být

obchodní dům... Nanejvýš sto metrů... Tam si můžu vybrat, co se mi

zalíbí. Vydal jsem se hledat obchodní dům tak, jak jsem byl – po

paty nahý. (Nemusel jsem se obávat, že mi odněkud vstoupí do cesty

žena. A i kdyby – sotva by začala ječet hrůzou...)

Obchodní dům jsem našel za chvilku. Tyčil se na rohu ulice do

výše několika poschodí. Vstoupil jsem východem, ačkoli takové

kousky mi už dávno nepůsobily žádné zvláštní potěšení. Prostě –

východ byl blíž. V přízemí byly kempinkové věci. Dolní podlaží,

sevřené visutými schodišti, připomínalo dvůr činžáku zastřešený

sklem a byla v něm výstava stanů, nafukovacích matrací, plátěných

křesílek a lehátek... Nezajímaly mě tisíce nápadů, které se pokoušely

pomoci městskému člověku, ubitému požehnáním civilizace, v útěku

zpět do lůna matky přírody, a to se vším komfortem.

Když se mi zachce, mým stanem budou kupole parlamentů, mou

náfučkou lůžka královen a mým cestovním vařičem oheň

podpálených naftových věží. Já už teď nemusím do lesa, přijde si za

mnou sám, vleze mi do morku kostí.

Zastavil jsem se u paty pohyblivých schodů a napadlo mě – teď

kdyby se pohnuly, mohly by mě vyvézt až na nebesa, když jsem tak

nahatý. Ale nápisy s obchodnickou cílevědomostí hlásaly, kde se

dostane porcelán, kde tu mají hračky a kde dámské střevíce. Ani

jeden z nich neříkal, kde jsou tu nebesa. Nezbývalo mi než šlapat do

poschodí pěšky.

Nic na světě snad není zbytečnější než obchodní dům bez

zákazníků. Dokonce i tehdy, kdy vlastně veškeré peníze už nejsou k

ničemu. Obchodní dům se svou přecpanou všedností a vypíchnutou

spotřební přirozeností se všeobecně a v celém úhrnu i se svým

mechanismem podřízeným pomíjivosti jeví trvalejším než mnoho

výtvorů zasvěcených věčnosti. Pyramidy i Picasso svědčí o lidské

nesmrtelnosti, s níž bychom však přesto zemřeli hladem a žízní a

zmrzli bychom a snad i zblbli, kdyby tu nebyly obchodní domy,

nacpané až po střechu pomíjivostí. Právě proto jejich zbytečnost

přímo řve v okamžiku, kdy tu není nikdo, komu by posloužily.

Kdybych byl filozof, asi bych z toho vyvodil závěr, že

nesmrtelnost vrcholných děl začíná tam, kde končí nepomíjejícnost

věcí běžné společenské spotřeby, tudíž – kde končí společnost. Pěkně

děkuju! Ještě dobře, že jsem fyzik, který může beztrestně vyrábět

paradoxy, když si od hlavy po paty nahý šlape vzhůru po nehybném

pohyblivém schodišti v supermarketu, aby si opatřil košili a kalhoty,

kterými by oděl nahotu svého zaostalého duchovna.

V druhém poschodí – nápis nelhal – jsem opravdu narazil na

oddělení hraček. Jaká škoda, že mě nikdy nelákaly miniaturní

železnice se svým řinčením a pomrkáváním, modely skoro jako

opravdové. Bylo to snad tím, že jsem zatím neměl energie nazbyt a

že jsem infantilismus pokládal za duchovní lenost. Za jiných

okolností by ve mně snad vzbudily zájem krabice se stavebnicovými

prvky, ale teď jsem pokládal za svrchovaně nesmyslnou jakoukoli

stavební činnost. Třeba jen ve hře. Vlastně tím spíš.

K mému potěšení sloužila jen skutečnost, že takové uvažování

zřejmě vedlo zpět k mému bývalému já. K tomu logicky

vyvozujícímu a co nejpřesněji formulujícímu Robinsonovi, na nějž

jsem byl jedině hrdý. Už jsem s“e začínal stydět, že nejsem oblečený,

když jsem uviděl koloběžky. Byly to dopravní prostředky, opatřené

nafukovacími koly, brzdami a svítilnami, jakési mrňavé zázraky

techniky. A bylo opravdu s podivem, že se při tom všem musely

pohánět nohama. Vybral jsem si jednu a vyzkoušel ji. Širokými

chodbami mezi pulty s podlahou z umělé krytiny pod koly svištěla

takřka neslyšně; S nadšeným zápalem jsem se odrážel od země a pak

jsem dlouho balancoval na dvou kolech a vychutnával jsem, jak se

šinu kupředu, až se kola zpomalí a bezmála zastaví. Snad dvacetkrát

jsem objel poschodí, až jsem pocítil působení vypitého piva a

usilovného pohybu. Můj měchýř se naplnil a nepříjemně tlačil.

Položil jsem koloběžku a schváceně, poněkud i udýchán tou

jízdou, jsem se rozhlížel, kde je tu nějaký záchod. Vyklonil jsem se

přes mřížku zábradlí a hledal nápis, který by mi ukázal cestu. Ale

nezahlédl jsem žádný. Zato jsem spatřil v přízemní kempinkové

výstavě kousek pod sebou nafukování bazének z umělé hmoty.

Kulaté červené buřty objímaly mininádrž. Od té doby, co byla

čerstvě nafouknutá, sice trochu vzduchu pustila a maličko se na jedné

straně zbortila, ale zatím jakžtakž statečně držela tvar.

A probudila ve mně nepřekonatelnou chuť zkusit, jestli se trefím.

Vzhledem k tomu, že nejsem filozof, a tudíž ani psycholog,

nezkoumám příčiny duševních chtění, která vycházejí z fyzických

popudů. Dost na tom, že lákadlo bylo silnější a riziko, pokud jde o

možné následky, menší než žádné. A tak jsem se postavil těsně k

zábradlí a z výše druhého poschodí jsem se úměrně ke svým

nevyzkoušeným schopnostem trefil s přesností až překvapivou. A

hned mi bylo líto, že jsem to nevyzkoušel z nevyššího patra. Ale

nemohl jsem si umínit, že zůstanu v obchodním domě dost dlouho,

abych měl možnost proces opakovat. Svou činnost jsem na každý

pád ukončil mohutným zařváním huhuhúúú, jako bych chtěl dát

najevo, že s fyzickou úlevou se často sveze i úleva duševní. Výkřik

vesele prokličkoval ochozy mnohopatrové dvorany pod zasklenou

střechou a sytě zahlaholil i v jejím středu. Spokojeně jsem si hodil

koloběžku na rameno a utíkal jsem vzhůru do dalšího podlaží.

Schody jsem bral po dvou.

O chvilku později se mi opět zatočila hlava. Ačkoli jsem se už

cítil tak báječně! Člověk si však nesmí hned zoufat: asi se mi zatočila

hlava z nové prostory.

Řítil jsem se kolem polic přecpaných kufry, taškami, prádlem,

pleteným zbožím a nádobím – mé oči byly zavaleny těmi spoustami

a blízkostí věcí, které před nimi ubíhaly. Napětí zrakových orgánů,

které musely v krátké době zaznamenat, předat a zpracovat popudy,

jež se jim nabízejí – způsobuje za jistou hranicí kvantity křeč. A

taková křeč vybízí závratí a bolením hlavy k uvolnění. A tak jsem se

zastavil a odhodil koloběžku.

Obchodním domem jsem však procházel dál. Závrať trochu

polevila. Nebylo by žádné zle, kdybych nezabloudil do oddělení

zbraní. Temně blýskavé hlavně loveckých pušek mi byly cizí, a snad

právě proto mě přitahovaly. Kdyby byl někdo se mnou, sotva bych

po nich sáhl, protože bych se styděl za svou nezkušenost. Ale teď se

mi nabízela možnost, abych vyzkoušel, jestli se mi třese ruka...

Dlouho jsem si vybíral mezi kulovnicemi – brokovnicemi jsem

vždycky pohrdal. Když si někdo umíní, že zasáhne ptáka v letu, ať to

dělá poctivě: jeden pták – jedna kulka. Není žádný kumšt

rozstříknout na veliké ploše broky, aby se jeden nějak trefil. Kdo

chce střílet, ať se taky učí mířit. Nebo ať sedí doma a třídí známky.

Konečně jsem našel pušku, která vypadala solidně a trochu se

podobala armádní karabině. Pochopitelně měla jiný kalibr, ale přesto

připomínala jedinou zbraň, se kterou jsem se – nikoli z vlastní vůle,

nýbrž jenom z občanské povinnosti – i já naučil zacházet. Výsledek

byl samosebou úměrný mým Omezeným ambicím. Ale zkusme, co z

nich ve mně zbylo.

Správné náboje k pušce jsem našel v jedné ze zásuvek dřív než cíl,

který by stál za to na něj namířit. Hodil jsem si teda pušku přes

rameno, ale tuhý, zbrusu nový řemen se mi zařízl do obnažené kůže.

Shodil jsem teda karabinu a vzal ji do obou rukou, jako to dělali na

fotografiích lovci v holínkách, s brašnou a v klobouku se zvednutou

střechou, když vyhlíželi zvěř, která mohla v každém okamžiku

odněkud vyletět. Procházel jsem sály a schodišti, dokud můj lovecký

pes se znamenitým nosem, má samota, nevyplašila i mou zvěř.

Stál přede mnou asi dvacet pětadvacet kroků a na první pohled

vůbec nic netušil. Byl středně vysoký a jeho hlava mladíka z dobré

rodiny s ulíznutou blond frizúrou se skláněla trochu na stranu. Ruce

zvedl dopředu, jako by se právě mínil pozdravit s nějakým starým

známým. Konfekční šaty mu dokonale padly. Byl ke mně obrácen

levým profilem, strnule se díval před sebe a nemohl mě

zaregistrovat, ani kdyby chtěl. Etika lovců z povolání říká, že na

ptáky se má střílet v letu, na ostatní zvěř vstoje. V pořádku, ta moje

se nehýbá. Nejdřív jsem mířil na spánek, ale pak přece jenom radši

na krk.

Zbraň spustila mimořádně tiše, ale krabice budovy se skleněnou

střechou, uprostřed prázdná, zněla dlouhou ozvěnou. Figurína se

skácela takřka bez hluku, lomoz pádu pohltila převalující se ozvěna

výstřelu. Nepočítal jsem s tím, že hned první výstřel bude plná trefa.

Byl jsem spíš překvapen než spokojen. Vžitý stereotyp, že teprve

opakování pokusu přináší důkaz, mě přiměl hledat nový cíl.

V koutě a podle pultů stáli rozptýlení panáci oddělení s pánskou

konfekcí. Mohl jsem si mezi nimi vybrat podle chuti a měnit

postavení pro výstřel. Během půl hodiny jsem tu způsobil doslova

spoušť. Neříkám, že jsem vždycky trefil napoprvé, ale nebylo to

nejhorší. Když jsem se v dětství občas dostal na pouť, pohrdavě jsem

pozoroval venkovské mládence a učně, kteří se, povzbuzeni pivem,

se zuřivým zápalem trefovali do figurek ze vzdálenosti několika

kroků. Když mířili dobře, panáček se uklonil nebo se pustil do tance

a střelec pyšně popadl kořist, šestákové zrcátko, hliněnou postavičku

nebo hřeben. Mé figury se neklaněly ani nerámusily, jenom se

bezhlučně svalily. Na bok nebo na nos, podle toho, odkud jsem na ně

mířil (ani jednou jsem nevystřelil zezadu.) Odměnu za trefu mi nikdo

nedal, ale kdybych zašel do oddělení klenotů, mohl bych si vybrat

zlatý prsten, nebo dokonce řetěz zdobený démanty. A bylo by to tak

v pořádku, vždyť moderní obchodní domy pracujou systémem

samoobsluhy.

Na co jsem přitom myslel? To bych nedokázal přesně říct. Když

jsem sledoval své úspěchy, vzniklo ve mně pokušení, abych uzavřel

sázku se štěstěnou: když trefím na první ránu deset figurín po sobě,

potkám během týdne živého člověka. Mířil jsem dlouho a důkladně,

vyčkal jsem mrtvého bodu, kdy se ruka, svírající zbraň, už ani

nezachvěje, a první z deseti panáků okamžitě padl. Ale než jsem

zamířil na druhého, zrušil jsem sázku. Albert by to asi nazval

ubezpečováním sama sebe; ale k naději není třeba vítězit, živí sama

sebe i bez sázek. A kdybych prohrál, dobrovolně vyloučím samotnou

možnost.

Ovšem Albert by se tentokrát mýlil. Hra má vždycky dva možné

rezultáty. A kdo prohrál, může se ještě utěšovat: vždyť to byla jenom

hra. Naděje patří k životu a nelze ji ztratit – to obojí zaniká jenom

zároveň. Proto jsem zrušil sázku, neboť i s tou sestřelenou zbývalo

už jen devět figurín. A jakápak hra, když člověk v jejím průběhu

slevuje na sázce?

Ale i tak jsem zbývajících osm složil napoprvé. Škoda že vždycky

tolik záleží na jednotce. Na jedné kulce, jedné vteřině, jedné lži.

Mojžíš ještě vytesal do kamenných desek přikázání desatero –

komputery už znají jenom jediné ano nebo ne. Z desítkové soustavy

zbyl ubohý výběr mezi dvěma eventualitami. Vždycky jenom jedna.

Sázka je zrušena, ale co by bylo, kdybych si přece jenom našel

ještě jednoho panáka? V některém podlaží se přece najde!

Jeden stál docela blízko. Zahlédl jsem jeho záda; teď si zahraju na

trappera, abych se k němu dostal zepředu. Vítr nefoukal, takže mě

nemohl navětřit. Našlapoval jsem na špičky, aby pode mnou umělá

krytina podlahy ani nevrzla. Stačí, když člověk šlápne na tenkou

suchou větvičku, a vyplaší zvěř.

Měl na sobě šedý svrchník a vykukovaly z něho černé kalhoty.

Blížil jsem se k němu od oddělení lustrů – schovával jsem se za

barevnými stínítky stojacích lamp. Můj lovecký pes se tiše krčil v

záhybu mého mezimozku. Konečně jsem vyšel na paseku, kde stál v

houštině věšáků na šaty. Zahlédl jsem tvář. Byla to žena.

Sklíčeně jsem spustil pušku, pozvednutou k míření. Tohle přece

nemůžu udělat. Střílet se smějí jenom samci: i panáci z výkladní

skříně mají právo na rozmnožování. Jen tak může po každé válce

vzrůstat počet porodů.

Pojďme dál. Někde tady přece musí být ještě jeden panák! A když

nebude? Sázka stejně neplatí, takže přestalo existovat i penzum: o

jednoho víc nebo míň, copak na tom záleží?

Ale i tak by bylo dobře, kdyby se ten jeden někde objevil! Musí

tady přece být!

Poslední podlaží. Nejvyšší. Pohlédnu přes zábradlí dolů do

hloubky. Tam někde dole se červená malá skvrna: gumový bazén.

Vůbec nevadí, že jsem nečekal, až dojdu sem nahoru. Je to ,moc

vysoko. Bylo by to hned zpočátku zlomilo mou sebedůvěru.

Opět zpátky, teď už dolů. Všude totéž, co bylo cestou nahoru!

Copak tady nikdy nemění sortiment? Nikdy neupravujou výlohy?

Pořád jen to samé?! Ostuda! Ten obchodní dům by se měl zapálit!

Vyplašilo by to možná toho desátého, který se tu někde schovává.

Zachraňoval by si kůži, aby se neusmažil. To by teprve bylo správné.

Vyběhl by mi rovnou před mušku.

Kde jsi, lumpe! Dostanu tě, i kdybych měl zhebnout – i tak tě

dostanu. Za všecko můžeš ty, za celou tuhle všivárnu! Mně neutečeš!

Mně patří celé město! Přede mnou se neschováš, tvůj osud je v

hlavni mé pušky!

Potkali jsme se v oddělení klobouků. Když jsem se k němu otočil,

obrátil se ke mně i on. Byl bledý a ohlížel se. Naše pohledy se na

okamžik zkřížily – a už jsem střelil. Bez váhání. Zrcadlo se s

hlučným řinkotem rozsypalo na kousky a střepy spadly na podlahu.

Byla mi hrozná zima. Měl jsem z ní po celém těle husí kůži.

Odložil jsem pušku na nejbližší pult, bosými chodidly jsem zeširoka

obešel skleněné střepy a vyhledal jsem si oblečení. Vybral jsem bílou

košili, ačkoli jsem věděl, že se rychle ušpiní. Přes ni jsem navlékl

svetr. Kalhoty mi byly trochu těsné, ale vůbec jsem se o to nestaral.

Za pět minut jsem byl na ulici a šel jsem ke svému vozu. K tomu

vozu, do něhož jsem naložil knihy. Nasedl jsem a odjel pryč.

Nejel jsem ani sto metrů, když jsem si vzpomněl na vodotrysk.

Obrátil jsem vůz. Voda padala ze chřtánů hyder se stejnou chladnou,

křišťálovou září jako ráno. I teď přetékala přes okraj nádrže, proudila

do poboční ulice a mizela ve dveřích drogérie. Dalo se jen tušit, kam

teče dál.

Vedle fontány se válely ošumělé šaty, které jsem tam svlékl.

Vůbec jsem je nepotřeboval, ale přesto jsem je sebral a hodil do

vozu.

Po ulicích, náměstích i světadílech se válí dost šatů bez pána.

Necítil jsem žádnou potřebu, aby se mezi nimi povalovaly i moje.

12

Chudák Robinson je nebetyčný osel, aleje šťastný a já mu

závidím. Naštěstí jen ve slabých chvílích. Žít jako on můře být

strašné. Pámbu zaplať, já se mu nepodobám. A přece – co bych si

jen bez něho počal? Kdybych jednou, v pokojné hodince, předhodil

tohle téma Davidovi, co by na to řekl? Pročísl by si rukou vlasy a

zavrčel by něco jako: Robinson je hrb na vašem hřbetě, mladíku, bez

něhož byste trpěl komplexem méněcennosti... Ale já mám dost

rozumu, abych Davidovi servíroval provokační míče, protože vím, že

je bystře vrací, a já se pak marně ženu k síti...

Ztratil jsem nit... Nemám kalendář... Přišel jsem na to nedlouho po

tom, co jsem byl v knihovně. Hodně jsem četl – ach jo, a zbytečně! –

až jsem si najednou všiml, že se brzo stmívá. Že by konec léta?

Ze stromů zatím listí neopadalo. Ani nezežloutlo. Se zarputilou

svěžestí sedělo na větvích, celé jedovatě zelené, tráva se ježila jako

kopí a ohýbala se pod nohou jenom ten krátký okamžik, než jsem

šlápl jinam; pak se narovnala a čekala. Na co?

Rostlinstvo lže. Nacucalo se osudného elixíru a teď vyzývá na

souboj kalendář. Prohraje. Až napadne sníh, marně se bude zelenat

dál: zamrzne mu dech a bude z něho mrtvola, krásná zelenobílá

mrtvola. Ať jen pojde, dobře mu tak. Jakým právem, jakým právem...

Už zas pláču. Ačkoli to celé je jen lapálie... Ale i tak bych docela

rád věděl, kolikátého je dnes... Ale nejsem si už jist ani měsícem...

Kdy jsem to vlastně spletl?

Takový vězeň hned ode dne, co ho zavřou, si v base na zdi

vyškrabuje čárky. Když uteče týden, přeškrtne šest čárek sedmou. I

po roce samoty přesně ví, kolik dní ho ještě dělí od propuštění.

Odsouzenec na doživotí taky počítá své dny. Sbírá je k odpuštění

hříchů, na onen svět.

Ale já jsem zapomněl počítat... Ačkoli si chodím po svobodě.

Můžu, kam chci. Kdyby mi napadlo, že dám na jednu hromadu

všecky vodíkové bomby světa a najednou je odpálím, nikdo by mi v

tom nemohl zabránit.

A to je na tom právě to nejhroznější!

Jinak jsem vždycky věděl, vždycky jsem nějak evidoval: před

týdnem, před čtrnácti dny, před třemi nedělemi...

Kdy jsem to vlastně zmotal?

Mám-li být upřímný, musím uznat, že jsem to popletl dost brzo.

Ale vytrvalým cvičením paměti a vybavováním svých prošlých

programů jsem rekapituloval pořadí dnů. Jednou, dvakrát, snad

dokonce třikrát. Až pak přišla chvíle, kdy se mi to už nepodařilo.

Dny splynuly a pár zakotvených vzpomínek se klamně houpalo v

jejich proudu: vynořovaly se tu o jednu vlnu sem, tu o jednu vlnu

opodál!

A je docela jedno, kdy a proč jsem to spletl. K čemu vůbec

potřebuju kalendář? Co je pryč, je totam, ať už to spočítám, nebo ne.

Co bude, není důležité, vždyť míjení času zajímá jenom toho, kdo s

něčím počítá, kdo na někoho čeká, kdo se chystá zemřít... Já však

nemám žádné plány, nikoho nečekám a zatím se nechystám ani

umřít. Nemám smlouvu s bohem ani s ďáblem, ani s kalendářem, o

který se ti dva dělí. Když se na mě při ničení jaksi zapomnělo a

nemám ani možnost zplodit nové pokolení, pak jsem tu zbytečný.

Neznám datum, které by slibovalo propuštění.

Pak jsem v jednom střízlivém okamžiku zmáčkl knoflíček na

svých digitálkách a hodinky ukázaly přesné datum. Co naplat,

kalendáře ryli do kamene už i ve starověku. Jsou trvanlivější? Vydrží

víc než my?

Zanedlouho bude podzim. Nastane, i když listy nezežloutnou.

Slunce je nižší, vychází později a dřív zapadá. Vítr je chladnější a

prach, který víří – už jsem si na něj tak zvykl – pestře zabarvuje

podvečerní mlhy... Procházím se nachovými, modrými a šedými

opary. Pokud se ovšem procházím. Obyčejně zalezu do domu a čtu.

Po celé dny nevylézám z postele a čtu. Pak si uvědomím, že se vůbec

nepohybuju, že zeslábnu a povadnou mi svaly. A tak vstanu –

barikáda konzerv se s rámusem rozsype na prvočinitele – a oběhnu

dům. Pětkrát, desetkrát, dvacetkrát. Pak si lehnu zpátky do postele a

spím nebo čtu dál.

Občas si změřím teplotu: tu a tam mívám horečku. Nastydl jsem

po koupání ve fontáně. Ale báječně jsem si to vychutnal! Ostatně

jsem nastydl zřejmě až v obchodním domě. Tam nehřálo slunce a po

celé hodiny jsem se tam potloukal nahý. Byla to lehkomyslnost!

A co má být! Kdyby mi nic nebylo, dělal bych snad něco jiného?

To se ví, zima přece jenom nebude snadná. Že mi bude zima? To

je to nejmenší. Dokud bude elektřina, můžu si topit. Mám i zimník,

jenom si pro něj musím dojít do bytu. V obchodním domě bych ho

marně hledal, tam je pořád sezóna koupání – až na věky věkův amen.

Měl bych nahromadit víc jídla... Brambory, zelí, mrkev a takové

věci... Kdyby napadlo hodně sněhu, nemohl bych se třeba po celé

dny odtud dostat ven. Konec nomádského života... Až na jaře! Pak

zaseju fazole a papriku... A ne jen tak proklamativně jako letos, taky

se mi dohromady nic neurodilo! – ale doopravdy a seriózně. Už jsem

si v parku vyhlédl dílec, který by se nejlíp hodil na zeleninovou

zahradu... Na jaře ho zryju...

Vážně už je podzim?! Samosebou, všecko kolem mohlo zůstat

stát, jenom to ne! A co by bylo, kdybych zimu přespal? Jako zvířata?

Jak? Co já vím? Mohl bych se třeba zhibernizovat. Blbost! Co

všecko člověka nenapadne! Jen kdybych nebyl tak mrzácky sám!

Závidím Robinsonovi! Smrtelně, zoufale mu závidím. Vždycky ví,

co se má udělat. Vždycky ví, jak to udělat. Má nějaké plány? Houby

má! Má systém. Jsou lidi, kteří žijí dobře, jiní bláznivě, například i

já... A myslím si, jenže to není tak jisté, že jsou i lidi, kteří žijí

vášnivě. Pro něho je život řada řešitelných matematických vývodů.

Má starý vůz: má si koupit nový, nebo si má dát udělat generálku...?

Jeho přítelkyně s ním chce mít dítě a ukáže se, že už měsíc nebere

baby tabletky...? Jaké je vaše mínění, pane asistente, jsou atomoví

fyzici odpovědni za závody ve zbrojení? A on si vytáhne příslušnou

matematickou formuli a dosadí ji. A v ní odpovídá ypsilon

karburátoru, iks potratu a lambda pí volbám napřesrok. Jedná podle

toho, co mu vyjde: když je to celé pozitivní číslo, řekne ano, když

negativní, řekne nikoli.

Ne, ne, ne! Nic z toho není pravda! Albert lže! Albert je blázen.

To jsem nebyl já! To nejsem já! Já takový nechci být! Nikdy jsem

takový nechtěl být! Byl jsem takový, jak on! Vždycky jsem chtěl být

takový jako oni! Já...Já...Já...

Ale teď už je to přece stejně jedno.

Nezávidím Robinsonovi. Namouduši, nezávidím. Robinson je

obličej z gypsu. Robinson je dokonalý – ale ve skutečnosti vůbec není

dokonalý. Má všecko, jenom to nejdůležitější mu schází. Robinson je

si vždycky jistý tím, co si myslí a co dělá. Je si Jistý světem,

pořádkem, samotným sebou. Žije v mezích svých pevných

přesvědčení a v tom je jeho síla. A v tom je taky nekonečná slabost

toho ubožáka. Říkám to. takhle a je mi ho přitom líto, protože je to

můj nejlepší kamarád, polovina mé duše, a mám ho radši než

vlastního bratra. Robinson je moudrý, schopný, ale nikdy se z něho

nemůže stát velký muž. Nikdy nemůže být tvůrcem, protože

podmínkou tvorby je neustálé pochybování. Připravenost, že může

dojít k opaku každé eventuality. To se ví, když to dostane za úkol, i

on o věci začne přemýšlet. Rovnice o dvou neznámých, že ano. Ale

jen tak, teda samo od sebe by mu nenapadlo, že to může být i jinak!

Slyším ho, jak říká: Chyba ve výpočtu. Zkontrolujte to, prosím, a

sečtěte znova. ..

Já neříkám, pane bože na nebesích, matko moje nejdražší, já

vůbec neříkám, aby se všecko propadlo do země – tak ksakru, na co

se ještě čeká, pro živýho boha, na co?!

Chudáku dobrý Robinsone, kamaráde z nejmilejších, copak by sis

asi počal, kdyby ses dostal do situace, v níž je nutné zapnout

fantazii? Kdy si můžeš matematiku klidně strčit za klobouk, kdyby tě

vystřelili na cizí planetu, nebo bys byl takhle mrňavý a strčili by tě

do mraveniště? Co bys dělal, Robinsone, mezi Marťany? Mezi

červenými mravenci? Co bys dělal nahatý mezi neandertálci?

Nejraději bych vzal kámen a utloukl tě, ty mizero!

Kdybys, Robinsone, tušil, že by z tebe byl mistr světa v tenisu! Ale

tobě nikdy nenapadlo, abys to zkusil...

Jsem odsouzen k záhubě, teď už to vím. Přestože ještě nikde

nevynesli rozsudek, a dokonce nebylo žádné stání. V podstatě ani

neobjevili zločin. Rozsudek zůstává rozsudkem, i když nikdy nikde

nebyl vynesen. Je to silnější nežli všecka snad. Zahynu a díky tomu

štěstí, že jsem zůstal naživu sám, nezahynu najednou, nečekaně, v

jediném okamžiku, ale zdlouhavě, mučivě a až do poslední chvíle při

vědomí. Podmínky k životu přestanou existovat nejprve kolem mne a

pak i ve mně. Ačkoli je možné, že pořadí bude obrácené – někdy

mám pocit, že něco takového začínám pozorovat, ale jsem proti tomu

bezmocný. Ještě je tu vzduch, ještě je světlo, je teplo a mám jídlo, ale

ve mně už ubývá touhy, abych to měl.

Nikdy jsem si neuvědomoval, že žiju mezi lidmi. Bral jsem to na

vědomí, přijímal jsem to jako vzduch, jako světlo, teplo, jako jídlo.

Společnost se svým proměnlivým nebo neproměnným řádem, svým

napětím a protiklady lidstvo rozdělila, zasévala zlobu a dokázala

znepřátelit i bývalé spojence, a to všecko mělo svou rozhodující roli.

Stojím tu teď úplně sám a přemýšlím: kdybych takhle stál na

jiném místě téhle zeměkoule, v jiné společnosti, jiné kultuře, s větším

či menším jměním, s většími či menšími vědomostmi – jestlipak by

moje situace byla jiná? Ať už bych se modlil nebo ne, ať bych měl

nějakou představu, co se stalo, nebo neměl – ať jsem tu pánem nebo

Sluhou, ať je mi zima či není – moje situace je tak jako tak úplně

stejná: jsem jedinec bez společnosti.

A přece jsem část lidstva, kterou udělal člověkem společenský

život. Od okamžiku, kdy jsem byl zbaven společnosti, se můžu

udržet jen do času, jen omezený počet hodin. A marně mám dost

vzduchu a světla, tepla i jídla. Je konec se společenstvím, jehož jsem

byl členem. Moje existence už pozbyla dalšího smyslu. Tragédie

lidstva jako taková je teď pustá fikce – vždyť co není, to se nedokáže

ani radovat, ani plakat. Zato moje tragédie je přítomná v každé

hodině dne a každé minutě hodiny, protože je ve mně a já jsem

přítomen. A je o to větší, že jsem jediný, kdo je schopen vnímat

opravdovou tragédii: tu, která zasáhla nás všecky.

David se odhodlal k nezvyklému činu: zeptal se mě, co dělám na

Silvestra. Co to do něho vjelo? Zablekotal jsem, že se mi zatím nic

nerýsuje, ale bylo na něm vidět, že mým slovům nevěří. Do Silvestra

zbývají dva dny. Uznal asi, že servíroval do autu – proto za míčem

neběžím. Zmátl se jako vždycky, když zjistil, že udělal chybu – a když

se snažil co nejdřív ji vysvětlit, začal si šlapat na jazyk víc než jindy:

„Žena odjela lyžovat, starší syn je na studijní cestě, mladší se

připravuje na státnici v posteli jedné kurvičky. Opravdu! Tu dámu

platím já a ona je k němu přející, jen když jí hoch odrecituje pár

kapitol. Takže jsem zůstal sám. Mám snad vypít láhev sektu o

samotě? Na to ještě nejsem dost starý. Myslel jsem si, že mi můžete

něco doporučit.“

To už je něco jiného.

„Objednal jsem stůl v Nočníku,“ řekl jsem a přitom se ve tváři

nás dvou nepohnul ani sval, ačkoli se kolem nás ještě třepotala

předchozí lež.

„Nočník? To je ten klub inteligence?“

„Jo. Když se do něj člověk zapíše, musí ukázat diplom.“

„Hmmm. A kurvy taky?“

„Řekl jsem diplom. Neříkal jsem, že vám musí patřit.“

„Kdo u toho stolu bude?“

„Moc nás nebude. V Nočníku jsou malé stoly.“

„I tak?“

„Bude tam Robinson.“

David ohrnul nos.

„ To bez něho nemůžete existovat?“

„Mám vám to teď začít vysvětlovat?“ odpověděl jsem otázkou. „A

Robinson umí pít. Nemá to rád, ale umí to.“

„A nějaké ženy?“

„Víte přece, že už dávno nejsem ve formě. Ještě jsem se

nerozhodl, jestli pozvu blondýnku nebo brunetu.“

„Co je to s vámi?“

„Už jste někdy viděl odehrát celý zápas jedním míčkem?“

„ Viděl. Ale to je vaše věc. Můžete si mě zapsat jako sběrače?“

„ Třeba i jako soudce.“

„Jste odporný, když pochlebujete.“

„Dělám to tak často?“

„Touž bychom spolu nebyli.“

Tohle byla partie, kterou jsem začal Číst nejdřív, když jsem našel

Albertův deník. Měl ho v horní zásuvce psacího stolu – zamykal ji na

klíč. Klíč byl na kroužku, který jsem našel v jeho kapse, když jsem

ho pohřbíval.

Do Albertova bytu jsem šel po jednom zvlášť přízračném večeru.

Celou noc jsem sice spal, ale zřejmě jsem měl zase zvýšenou teplotu,

protože se mi zdála spousta zmatených snů. Přátelé a známí tančili

kolem mne, jako kdybych byl táborový oheň, který své plamenné

paže vyhazuje k nebi, praská, jiskří, ale to všecko naprosto zbytečně:

nebe nad ním a země kolem něho jsou pečlivě ohraničeny, aby mohl

hořet bez nebezpečí. Za tím kruhem se točili ostatní, kteří se občas

vynořovali ze tmy a opět se do ní hroužili. Promlouvali ke mně a

kývali mi, ale já jsem se za nimi marně natahoval –

nikdy jsem na ně nedosáhl. Kdykoli jsem se nad nimi zachvěl, s

výkřikem přede mnou uskakovali, abych je nepopálil. A já jsem je

chtěl všecky jenom obejmout, abych pocítil vlahost jejich těla,

hladkost pokožky a drsnost šatů. Jenom na okamžik – pak už mi

nebude vadit, když zhasnu. Oni však nechápali, co chci, a pokládali

mě za nepřítele – a já bych byl pro jejich přátelství vyplakal celou

řeku slzí.

Plynuly minuty a hodiny. I oni už věděli, že nejsem nebezpečný, a

začali se mi posmívat. Muži na mne přihazovali suché větve, abych v

mukách vystřeloval do výše chvosty jisker; ženy si rozpínaly blůzy a

vysoko zvedaly sukně. V mé rudé záři zasvítilo jejich maso, ale ony

se hned zase ztrácely ve tmě. Svalil jsem se. Naposledy jsem viděl,

jak se ve sloupu záře mihla dvě plná ňadra Báry, podobná míčům, a

pak byla úplná tma a já jsem se probudil na propoceném prostěradle.

Uvítalo mě suché, chladné, ale ještě slunečné ráno. Hlavu jsem

měl čistou, ale cítil jsem se naprosto prázdný. Stál jsem na okraji

puklého ledu – pod okrajem lomu ve tvaru lastury se vlnila černá

hlubina, podobná olovu.

Osprchoval jsem se vlažnou vodou, oblékl jsem se – po obědě

jsem si vzal Albertovy klíče a vypravil jsem se k obytným

jednotkám. Albert rád fotografoval, sám si snímky vyvolával a

zvětšoval... Je to dětské uspokojení, já vím, ale nic lepšího mi

nenapadá... Jestli je neuvidím, třeba jen na vybledlé, hloupé fotce, se

strnulým úsměvem amatérské snahy zachytit prchavý okamžik –

nedočkám se večera!

Sídliště jsem dobře znal, i když jsem nebyl ochoten se sem

nastěhovat. Bydlela tu spousta kolegů a já – ne sice příliš často –

jsem k nim chodíval na návštěvu. Bylo tam i cosi jako klub, ale tam

jsem se vyskytoval ještě míň. Jednak jsem vlastně vůbec nikam

nechodil, a když přece, tak mě s sebou Albert zatáhl do Nočníku.

Jenže já jsem pokládal Nočník a jemu podobné intelektuálské

instituce za cosi vyumělkovaného, vzniklého nepřirozenou cestou.

Bordel je pořád vykřičený dům, ať už holky mezi dvěma objetími

brnkají na klavír, anebo počítají integrály. Nočník byl samosebou

solidní podnik, komfortní bohémské hnízdo s klimatizací, kde si

mohli chlapíci v bílých límečcích, přivázaní na řetěz k psacímu stolu,

na několik hodin zahrát na plešaté a fousaté chlapečky. Vždycky mi

byli protivní papínkové, kteří si hráli s elektrickými vláčky svých

synů – tak proč bych měl mít najednou rád ty, kteří pro sebe

zařizovali veřejná hřišťátka, kde můžou vyfukovat bubliny z mýdla

namočeného ve whisky?

Do takzvaného klubu na tomhle sídlišti chodila většinou starší

generace hrát karty a koncem týdne tam tančila mládež. Ale jediná

rozumná věc bylo promítání filmů – občas. Před obstojným

obecenstvem tu šly filmy, které ve městě propadly. Občas jsem se už

jen ze zvědavosti šel na některý podívat. Byly někdy docela zábavné.

Ten poslední jsem neviděl. Na vybledlý plakát pod sklem sedal

prach, když jsem šel kolem. Divoké oko – hlásal křiklavý plakát se

jménem módního režiséra. Reklamní kresba představovala obrovitě

zvětšený objektiv a uprostřed čočky polonahou ženu ze Zadní Asie.

Šel jsem dál a zabočil do domu, kde bydlel Albert. Klíč lehce

odemkl. Stopy mých kroků zůstaly od minulé návštěvy na umělé

krytině v předsíni otištěné do tenké vrstvy jemného prachu. (Znal

jsem vlastní stopy a zvykl jsem si na ně; když jsem chodil po svých

obvyklých trasách, setkával jsem se časem i s takovou, kterou už

napůl překryla nová vrstva prachu...) V pokoji jsem našel další.

Tenkrát jsem nechal okno otevřené – od té doby s ním lomcoval vítr,

dokud se nevysypaly všecky tabulky, a prach, který se hrnul dovnitř,

usedal v tlusté vrstvě na pohovku, židle, stůl, na uschlé rostliny, na

pozlacené poháry z turnajů i na středně veliké ikony, které Albert

vášnivě sbíral, ačkoli to byly bez výjimky falzifikáty.

Nepřišel jsem proto, abych tu uklízel, ale dospěl jsem k názoru, že

nemůžu na nic sáhnout, dokud tady aspoň trochu neuklidím, jinak se

ukrutně umažu. Šel jsem zpátky do předsíně a hledal jsem ve skříni

nějaký hadr. Nenašel jsem nic, jenom šatstvo. Nakonec jsem nábytek

otřel vlhkým svetrem. Věděl jsem, kde má Albert fotografie.

Pořádkumilovnost sice nikdy nepatřila k jeho přednostem, ale filmy a

fotografie měl rozškatulkované a opatřené nápisy – jinak by byl zcela

beznadějný podnik hledat pár fotografií mezi hromadou tisíc. I takhle

jsem musel otevřít aspoň tucet krabiček, než jsem padl na ty, které

jsem chtěl vidět.

Snímky mě však zklamaly: nevzbudily ve mně žádnou rezonanci.

Ačkoli mě to k nim neodolatelně táhlo, nakonec jsem se jich bál, aby

nešokovaly mé beztak nabourané nervy. Ale nedokázaly ani to.

Známí i neznámí se na mě dívali z papíru a nevzbudili ani za nehet

zájmu – mezi nimi i moje podobizny. Příležitostné záběry na

plovárně, na kurtech, na výletě, o svátku či narozeninách... Albertovi

byly hrozně protivné, ale nemohl se jim vyhnout. Kdyby je odmítl

dělat, bylo by z toho víc mrzutosti než dobré vůle. Asi mi byla cizí

jejich vynucená utilitárnost, ale nedokázal jsem se radovat, že opět

vidím své přátele, a uspokojení mi nepřineslo ani pár snímků mých

nepřátel, které mi připomněly, že i oni neušli svému osudu. S

lhostejnou nudou jsem se jimi probíral, jako se listuje na návštěvě v

rodinných albech. A přitom mě nesvazovala ani pouta zdvořilosti...

Taky jsem toho brzo nechal. A bylo to mé zklamání, které mě asi

přimělo, k čemu bych se jinak sotva odhodlal: začal jsem se vrtat a

hledat v Albertových zásuvkách. Tak jsem padl na jeho deník. Nikdy

nemluvil o tom, že si vede deník, ani se mnou. Naplnila mě hořkost –

pokládal jsem to za zradu, kterou jsem si nezasloužil. Nikdy jsme se

navzájem nevyptávali, říkali jsme, jen co jsme uznali za vhodné, ale

byl jsem přesvědčen, že před sebou nemáme tajemství.

Jak to vypadá, mýlil jsem se. Tenhle deník to dokazuje.

Do Nočníku jsem vzal nakonec Zuzku, která není ani blond, ani

černá, ale kaštanová, takové solidní stvoření s očima srnky. V létě

nosí pevnou podprsenku, protože nemá obě ňadra docela stejně

velká, ale přesto ji až překvapivě brzo a poslušně odkládá, když se ji

o to řekne. Snad ještě větší její předností je, že toho moc nenamluví,

v podstatě jen když se jí někdo ptá – a odpovídá co nejstručněji. Ale

vůbec není hloupá, spíš se přiklání k moudré zásadě, že svět je složitý

přesně tak, jak složitým si ho lidi dělají. A přitom už má za svýma

malýma kulatýma ouškama pár nedobrých zkušeností, protože jedna

věc je slovo, i když třeba ani nezazni, a druhá věc je skutečnost. Je

ovšem mimo pochybnost, že všecky tyhle životní komplikace zatím

nezanechaly mnoho stop na jejím trvale dobrém rozmaru. Kromě

toho pro mne hodně znamená, že když ji zavolám: Máš teď čas?,

nedělá žádné cavyky, a když má čas, tak přijde. A většinou čas má.

Je to skoro ideální partnerka. Robinson přivedl Etelu. Etelu, tu

mramorovou sochu emancipované ženy, která, to se ví, vyhovuje i

sexuálním požadavkům.

Chudák Robinson je veliký osel, ale je šťastný..., natáhle slova

jsem narazil, když jsem listoval v deníku. Do té doby mi ani

nenapadlo, abych si v něm začal taky číst. Byl jsem uražen a asi

právě proto. Snad i ze vzdoru: když jsi to přede mnou tajil, dokud jsi

to tajit mohl, nebudu ti brat tvé tajemství, když už se s ním nemůžeš

schovávat! Zůstal jsem tvým přítelem, když už jsem zůstal naživu...

Bože můj, jak dokáže být člověk dětinský... Řády, souboje,

kodexy mravnosti. A čest, dokonce za hrob...

Chudák Robinson je veliký osel...

To určitě, to nepopiratelně. A Robinson to taky dobře ví. Ale proč

to říkáš ty? Odkud to bereš, podle čeho soudíš, milý příteli Alberte?

Kdybys tu byl, zeptal bych se tě. Ale nemůžeš tu být a jistě uznáš,

že teď už potřebuju vědět, proč jsem podle tebe osel?

Nedá se nic dělat, musím číst dál.

David neznal ani jednu z těch žen. Zuzanu přečetl v okamžiku a

pak už ho nezajímala. Zato Etela ho vzrušovala. Neseděli jsme v

Nočníku ani půl hodiny, a uzmi bylo jasné, že jsem udělal hloupost.

Měl jsem pozvat nějakou ženu i pro Davida. Měl na sobě smokink

překvapivě dobré kvality, i když nebyl nový. David není vědec z

crazy-komedie, v saku s fleky od popele a v kalhotách nad kotníky,

takový ten chodící pytel směšnosti. David je společenská bytost,

která pohrdá všemi druhy veřejného vystupování od televize až po

vládní recepce, ale ochotně to dělá, neboť, jak říká, věda

nepotřebuje reklamu, ale peníze. Jenže na co dneska dostanete

peníze bez reklamy?

Měl jsem sehnat ještě jednu ženu, protože dvě ženy s třemi muži je

nesmysli ve všední den, natož na Silvestra! Jenže jsem od něho

nemohl chtít, aby si nějakou přivedl sám, když jeho žena lyžuje někde

na horách. Určitě nějakou má, ačkoli, čert ví – je to takový blázen:

snad dokonce žádnou nemá! Na soukromý život si odřízl břitvou

kousíček z ostatních dílů svého života.

Proto mě taky šokovalo, když oznámil, že s námi chce oslavit

Silvestra. Dalo by se říct – ó, jaká pocta!, ale ať člověka radši nikdo

nevyznamenává svou přízní, když se chce zrovna zkoulovat. Jenomže

David je pekelně chytrý. Kdybych to bral jako poctu, poznal by to a

vůbec by mu nenapadlo o tom promluvit. Prostě se nudil a hledal

někoho do party. A pokud jde právě o to, v téhle věci by se marně

rozběhl do akademie, tam se veselí hoši nescházejí.

No dobrá – a už jsme byli pohromadě, troje kalhoty a dvoje

sukně, a nic se na tom nedalo měnit, ať už jsem byl pitomec, nebo

nebyl. Doufám, že se rychle zvedne nálada aspoň natolik, že

přestanou být hranice mezi společnostmi u stolů a někdo se k nám

přidá. Koneckonců – všichni, co sedíme v Nočníku, jsme

bratránkové... Jenomže: i kdybych byl někoho přivedl, není vůbec

jisté, že by to David chtěl. Snadno se mohlo stát, že ta dotyčná by tu

nakonec zůstala jenom proto, aby rozptylovala Robinsona. Protože

David letěl na Etelu jako moucha na cukrový papír.

To se ví, Etela je jednička. Přísahám, že si Robinsona drží přesně

pro to, pro co si dělá muž ze své písařky milenku. Aby nebyla jenom

pěkná, ale aby z ní měl i nějaký užitek. A Robinson je pěkný chlapík.

Má módní obor, slušně vydělává, je vzdělaný společník a nejí rybu

nožem. Kromě toho se s ním aspoň dvakrát týdně dá počítat jako s

chlapem. Neudělá dítě a nechce se ženit – co víc potřebuje dáma,

háklivá na svou nezávislost a kondici. O tom David ještě moc

nevěděl. A jestli věděl, vůbec není jisté, že ho to zajímalo. Etela se ho

hned ze začátku zeptala:

„Poslyšte, jaképak to je být pánembohem?“

David ani nemrkl, ale zeptat – to se zeptal:

„Jste si tím božstvím tak jista?“

„Proč odpovídáte otázkou?“

„Musíte přesněji formulovat. V lidech prý přebývá bůh – takže

vůbec není jisté, jestli máme na mysli totéž. “

„Bohové žijou na Olympu.“

„Tenhle plurál...“

„Samosebou! Vy přece nejste jediný bůh, nic takového jsem

netvrdila. Vy jste jeden z bohů, kteří svírají v ruce blesk, aby jím v

kterémkoli okamžiku mohli udeřit.“

„ Víte vy vůbec, čím jase zabývám? A čím se zabývají tihle

mládenci?“

„ Tuším to. Ale to není důležité. Vy jste vědec. Přesněji, když

dovolíte, fyzik, a ne nějaký zřízenec v parních lázních, jako jsou

všichni ti pěstovatelé humanitních věd. Vy můžete kdykoli stisknout

knoflík – a bumbác!“

„Moje milá, knoflíky mačkají vojáci.“

„Nesmíte být takový detailista!“ klepala Etela nervózně

zapalovačem o stůl. „ Vojáci by si dodneška hráli s prakem, kdybyste

jim nevynalezl ten knoflík. Vy jste Otec.“

„Aspoň můžu lip naplácat na zadeček rozpustilým holčičkám. „

„Prosím vás, nebuďte tak infantilní. Mluvím vážné.“

„Na Silvestra nejsou ve službě ani bohové.“

„Promiňte...,“ Etela poněkud zrozpačitěla a vůbec jito nebylo

vhod. „Nechci, abyste mi předváděl božskou existenci. Nezlobte se.

Chtěla jsem jenom vědět, jaký je to pocit být bohem?“

„ Tísnivý. Stačí?“

„Copak – odpovědnost?“

„Co vás napadá. Bezvýznamnost!“

„Ó...,“ řekla Etela a zamáčkla napůl vykouřenou cigaretu. Potom

se usmála: „To bude kvůli smokinku.“ Obrátila se na Robinsona:

„Buď tak laskav, pojď si zatančit.“ A už vstávala, ale přitom se

znovu podívala na Davida: „Když někdo sestoupí z Olympu slavit

Silvestra, tak ať sestoupí v orlí podobě...“ A pak už z parketu: „Ale

může být i býk!“

David si nalil.

„ Tahle žena miluje Robinsona?“ zeptal se mě.

„To nevím,“ odpověděl jsem. „Aleje mu věrná.“

„Hloupost,“ řekl a vypil sklenici. „Sázíte se někdy?“

„ Ne. Bývaly doby, kdy se sázeli na mne. Ale to už je pryč.“

„Škoda že se nesázíte. Já bych se teď vsadil.“

„Na co?“

„Na to děvče. Že Robinsona podvede.“

„O ničem takovém nevím.“

„ Taky nemůžete. Protože ho zatím nepodvádí. Ale podvede ho.“

„ To se s ním určitě rozejde. ..“

„Neřekl bych. Protože ho podvede se mnou.“

Pokládal jsem za vhodnější jít se Zuzanou tancovat. Když měl

orchestr přestávku, vrátili jsme se všichni ke stolu. Na Davidovi

vůbec nebylo vidět, že by se byl sám nudil.

„A co děláte vy?“

„Prodávám krávy.“

„A to vás baví?“

„Stejně jako vás vaše elektrony... nebo co to je za potvory.“

„Moje milá, já tyhle potvory nikdy nevídám pouhým okem.“

„Já své krávy taky ne. Existujou pro mne jenom na papíru.“

„Ale někdo je přece sní.“

„A vaše elektrony snad ne?“

David se usmál:

„Před chvíli jste říkala, že ony sežerou nás. Bumbác – pamatujete

se?“

Etela se napřímila.

„Je možné, že jste prvotřídní fyzik, pane profesore, ale ženám

nikdy nesmíte připomínat jejich nedůslednosti,“ řekla.

V tom okamžiku – ostatně zcela upřímně – udělal Robinson

nešťastný tah. Požádal o tanec Zuzku. Chtěl být zdvořilý a nechal v

kleci samotnou lišku s lasicí. Já jako bych tam vůbec přestal

existovat.

„Máte ráda toho mládence?“ zeptal se David.

„ To není správná otázka, „potřásla hlavou Etela. „Řekněme, že

ho nemám ráda. Myslíte si, že vám v tom případě padnu do náruče?“

„Dobře. Zeptám se jinak. Co je třeba k tomu, abyste ho

podvedla.“

„ O tom jsem ještě nepřemýšlela.“

„Samosebou. Jinak by bylo zbytečné se na to ptát... Tak o tom

uvažujte teď.“

„To bych nerada.“

„Jako odpověď to za moc nestojí. Když se neodvažujete na to ani

pomyslet, pak už jste ho podvedla. Jakápak je to láska, která

neobstojí ani při té nejnevinnější zkoušce?“

„Řekla bych, že teď provokujete. A to není poctivé.“

„O nic míň než obchodovat s dobytkem. Tak teda? Opakuju: co je

třeba k tomu, abyste ho podvedla?“

Etela se dopálila. Blýsklo jí v očích a odsekla:

„Nejmíň jeden bůh. Ale opravdový!“

David se hlasitě zasmál.

„Bravo! Vy byste měla dělat do politiky. Proč se nepokusíte o

mandát? Já bych pro vás hlasoval!“ A dřív než mohla Etela cokoli

odpovědět, změnil tón: „Neotravovalo by vás, kdybych vás požádal o

tanec?“

Etela souhlasila a šli. Zůstal jsem na okraji kolbiště a uvažoval

jsem, jak odtud dostat buď Davida, nebo ty dva ostatní. Ale byl

Silvestr, nálada kolem nás houstla s kvadrátem času a Nočník se

naplnil fialovým kouřem. Lidi se řehtali, hulákali a mysleli si, že jsou

strašně šťastní. Pil jsem a oplakával Robinsona.

Když skončil tanec, vrátili se všichni ke stolu a nebylo na nich

vidět, že jim malí neviditelní potkani se zuby jako lopatky koušou

játra. Šveholili o všedních věcech a David obtočil kolem Etely a

Robinsona papírové serpentiny.

„Cítíš se dobře?“ zeptal jsem se Zuzky.

„Ano,“ odpověděla a její teplé hnědé oči už nebyly oči srny –

připomínaly spíš posvátnou krávu. Pravda, mela už něco vypito.

„Jak tančí Robinson?“

„Jakžtakž,“ a já bych byl dal stovku, kdyby prohlásila docela

dobře. Nebo úplně fajn, případně ujde to. Řekl jsem si, že jí to povím,

ale i tak je to k ničemu. Ostatně, dneska se nesázíme. Je silvestr, a

kdo dneska prohraje, ten bude celý rok všecky sázky prohrávat. Ale

jako kdyby někdo přece... někdo mi před chvílí nabízel sázku... Jak to

vlastně bylo?

„Spíte, mladíku?“ plácl mě David mohutně do zad a já jsem šel

vzápětí se Zuzanou tancovat. Hráli něco pomalého a Zuzka si na mě

doslova lehla. Její teplé, silné tělo se ke mně přilepilo a začalo mi

pomalu mravenčit v ruce. Mohl jsem jí klidně něco říct – umí

tancovat i normálně – ale nějak jsem na to neměl náladu. Radši jsem

si na ni lehl taky. Osmdesát kilo je přece jenom víc než šedesát.

Určitě si toho všimne. Všimla si. Podívala se na mne vděčně a stiskla

mi ruku. Takový stupeň důvěrnosti svědčil o silných citech. Kdyby

kolem nebylo tolik lidí, určitě bychom se pomilovali.

Nevím, co se mezitím stalo u stolu, ale když jsme se vrátili, ostatní

se zvedali.

„Ještě není půlnoc,“ divil jsem se.

„Vy koukejte mlčet,“ zahulákal David a v koutcích úst se mu

objevila vráska, směřující vzhůru. „ Vy jste chtěl naše mocné duchy

nacpat do mizerné noční vázy! Ale nočník není láhev – a my jsme se

vzbouřili!“

„Kam se teda jde?“ civěl jsem na ně nemotorně.

„Ke mně, mladíku, ke mně!“

To snad není pravda! David ještě nikdy nikoho ze svých

spolupracovníků nepozval do svého domu. Prý tam má i malou

soukromou laboratoř, ale nikdo z nás ji zatím neviděl. Co se tu jen

mohlo odehrát? Pohlédl jsem na Etelu, ale její obličej neprozradil

vůbec nic. Co jsem odešel tančit se Zuzanou, ti dva ani na okamžik

nezůstali sami. A i tak by jenom slepý neviděl, že lasice kousla lišku

do nosu, A že liška je teď blažená.

Robinson šel vzpřímeně jak prkno, ačkoli ještě nebyl opravdu

opilý. Jenomže je předvídavý a začne s tím, ačkoli ještě vůbec

nemusí, aby mohl později prohlásit – já jsem byl úplně stejný, ještě

když jsem byl absolutně střízlivý.

Venku bylo chladno a tma, protože letos zatím nepadal sníh.

Nejraději bych se byl ponořil zpátky do mlh a par Nočníku. Ani to

sice není to pravé, aleje tam aspoň teplo. Ale dal jsem se unášet

proudem. Na Davida čekal strašně chromovaný velikánský vůz bez

šoféra. Vylovil z kapsy klíč a otevřel. „Pojedeš sám, pane, šofér má

dneska volno,“ řekl a nasedl.

Jel pomalu a vychutnával řízení jako člověk, který se k tomu

málokdy dostane. Provoz byl dost hustý a orgány té noci přimhouřily

oči nad řadou předpisů s vědomím, že je stejně nikdo nedodržuje.

Velikému nablýskanému autu i tak většina ostatních dělala cestu.

Pluli jsme černě nad tou masou, zvolna a přízračně jako piráti nocí.

Za každým rohem jsem čekal, že narazíme na španělskou flotilu s

poklady zlata.

Byla to marná naděje. Když jsme propluli centrem města do

luxusních vilových čtvrtí, provozu víc a víc ubývalo. Ulice tady byly

tišší, jenom od vil, skrytých, v hloubi zahrad, se občas donesl útržek

smíchu, mezi stromy zablesklo světlo a prozrazovalo tajuplné

půlnoční orgie. Zřejmě jsme uháněli uprostřed pokojných rodinných

Silvestrů – ale v noci si představivost dovoluje ledaco. A téhle noci

dvojnásob.

Vila byla plochá a přízemní. Pohodlně se natáhla v hloubi

pečovaného parku, který ovšem postrádal jakýkoli charakter. David

musel dvakrát vystoupit, když projížděl kovovou bránou. Dojel až ke

vchodu do domu. V oknech žádné světlo, dveře zamčené. Samosebou

– rodina není doma a personál – jestli něco takového vůbec má –

dostal zřejmě volno. Vyhrabal z kapsy klíče, omluvil se, že jde

napřed, a rozsvítil. Zevnitř působil dům ještě větším a hlavně

prostornějším dojmem. Na zařízení už si nepamatuju, asi na něm

nebylo nic zajímavého. Pohodlný, měkký nábytek, vysoké koberce a

samosebou spousta knih a časopisů, jako by celý byt byl jenom

pokračováním pracovny. Někde jsem zahlédl psací stůl a na něm

knihy, bronzový kalamář a ve společnosti několika plných popelníků

překrásný toaletní komplet z olověného skla. Kolínská byla zelená,

pudr hnědý, laky červené a nůžky na nehty špičaté. Rychle jsem

odtamtud odešel, abych si tuhle skupinku nemusel vysvětlovat.

David otevřel barovou skříň a nechal na nás, co si nalijeme.

Mezitím se na chvilku ztratil, a když se vrátil, balancoval s

obrovským podnosem sendvičů.

„Nemyslete si, že to čekalo na vás,“ bránil se. „V noci, když

pracuju, obvykle vyhladovím. Proto mám vždycky připraveno v

lednici něco k zakousnutí. Berte si.“

Rozptýlili jsme se a Zuzka, jako by na tom závisel osud lidstva,

dělala všecko pro to, aby se se mnou co nejrychleji pomilovala.

Houževnatě jsem odolával, protože jsem neznal terén a David je

přece jenom můj šéf. Co kdyby si to špatně vykládal? Naštěstí tenhle

génius fyzikálních věd odněkud honem vykouzlil hudbu, a tak mě

zbavil mých potíží. Podařilo se mi donutit Zuzanu k tanci uprostřed

místnosti, a když jsme se pomalu pohupovali na parketách, přilepeni

na sebe, byla už dost opilá, takže si mohla myslet, že se její přání

splnilo. Co zatím dělali ostatní tři, to nevím. Ale byli pohromadě a to

mě skličovalo i přes houstnoucí mlhy kolem mé hlavy. Pokud jsou

všichni tři pohromadě, můžou si hrát na ledaco, jenom ne na liščí

lov.

Vyrušily mě údery na gong. Bušil do něj David.

„Dámy a pánové,“ řekl a paličkou na gong si pročísl vlasy,

„prosím o chvilku pozornosti. Za pět minut bude půlnoc. Bylo by

dobře, kdybyste začali zpytovat svědomí.“

„A co vy?“ zeptala se hned Etela. Taky nevynechala příležitost ke

špičce.

„Já jsem službu konající bůh a jako takový jsem prost všech

pozemských hříchů.“

„Ó, Die! Ty to slyšíš? A neuhodíš svým bleskem?“ vykřikl jsem

tak znenadání, že jsem se podivil sám sobě. Náš službu konající bůh

si mě ostře změřil a obrátil se na Zuzanu:

„Princezničko, posaďte si svého malého Gullivera do výstřihu, on

už se v něm uklidní,“ řekl a Zuzka se hluboce začervenala. Byl to

večer divů – a to jsme byli teprve na jeho začátku.

„Když dovolíte, budu pokračovat,“ a David otevřel láhev sektu.

Pečlivě všem nalil. „Měli byste zpytovat svědomí... jestli se nemýlím,

u toho jsem skončil. Teď míním držet slavnostní řeč – možná že my,

kteří jsme tu přítomni, aspoň muži, víme, že tenhle slavnostní

okamžik je pouhá konvence. Je to nepřesně smluvené označení

okamžiku, kdy se Země přežene třicetikilometrovou rychlostí stejným

místem, kudy se přehnala právě před rokem. Ten okamžik už nastal

nebo teprve nastane... Jestli k tomu právě letos už došlo, nevím.

A taky to není důležité. Důležité je ono smluvené znamení, které

ukážou hodiny. Dokážete mě pořád sledovat? Výborně. Rád bych teď

ve vší úctě obrátil vaši ctěnou pozornost k tomu, abyste věnovali co

největší péči řečeným smluveným znamením, či konvencím.

Nejdůležitějším činem francouzské revoluce bylo vytvoření metru.

Stvoření konvence, která uvedla na stejného jmenovatele obchodníka

se suknem, hvězdáře i cestáře. Co je to metr? Jakýsi kousek řekl bych

– vzdálenosti odtud až sem. Co je to rok? Jakýsi kousek času, odtud

až sem. Jsou to potřebné, ale dobrovolně smluvené konvence. Pokud

jde o tu druhou, zbývají z ní už jen sekundy a udělají konec mým

výkladům. Ale vy jste lidé inteligentní a snad ještě ne dost opilí,

abyste potřebovali dlouhé vysvětlování. Co se týče mne, mohu vás

ujistit, že jsem střízlivý do té míry, nakolik teď je poslední půlnoc

roku.

Věc, pro niž tady přednáším tenhle malý přípitek pro dům a

rodinu, je hodná větší pozornosti, než na vás pozoruji. Prosím vás,

abyste se na chvilku soustředili, jinak vám nebude jasné, proč

pokládám za tak důležitě to, co vám chci říct – a co je v podstatě tak

prosté. Jste mí nejbližší spolupracovníci – to se týká pánů – nejste

jediní svého druhu, ale jste mými druhy při choulostivé a důležité

práci. Ta práce nás spojuje do té míry, že opravňuje k jistým

subjektivním prohlášením. Nuže, ve znamení toho bych chtěl

naléhavě připomenout vám, kteří pracujete s tucty měr a norem,

abyste si dávali pozor, veliký pozor. To všecko totiž jsou jenom

smluvené konvence, řečeno jinými slovy – iluze. Jsou potřebné k

tomu, abychom ses jejich pomocí přiblížili k dřeni věcí, ale nikdy

nejsou totožné s podstatou. Kdo jich soustavně používá, časem

nabývá sklon přeceňovat jejich význam. To by ještě nebylo tak zlé.

Malér začíná ve chvíli, kdy zapomene, že jsme šije zvolili

dobrovolně, abychom se mohli navzájem domluvit. Rok jako jednotka

času sám o sobě ještě neznamená nic. Je dobrý jenom k tomu, aby to

bylo něco, pod čím já, ty i on rozumíme totéž. Od chvíle, co jsme se

stali lidmi, žijeme ve světě smluvených konvencí.

Ale dospěli jsme do doby, kdy nás drtí množství informací a kdy si

musíme vytvářet smluvené konvence i k tomu, abychom mohli

skladovat, uspořádávat a používat milióny vědomostí, vyjádřené

smluvenými konvencemi. Nebezpečí je stále větší. Už pračlověk

věděl, že když vznikne nějaký pojem, musí se pro něj najít znak. Když

se znak vysloví nebo nakreslí, vybaví se i pojem. Ale jednoho dne se

samotný znak stal pojmem a zrodila se víra, kouzlení, fetiš. Člověk se

stal otrokem iluzí. Opatřil si oblek, protože mu byla zima a pak

uvěřil, že být nahý je hanba. Mám pokračovat? K čemu. Stejně to

znáte. Obávám se však, že ne dost dobře. A jednou nastane den, kdy

se budou svaté knihy skládat z děrovaných pásů a lidé před nimi

padnou na kolena a budou se k nim modlit – a nikdo si už

nevzpomene, jaký to byl program, který byl v děrování zakódován. ..“

Někde začali vyzvánět a střídavě ostré a hluboké údery pronikaly

houštím stromů v parku, zavřenými okny i zdmi a bezradně duněly v

pokoji. Nevěděly, ke komu se obrátit.

David na okamžik zarazil, aby nabral dech, zdvořile pustil toho

nového hosta napřed, počkal, až se usadí v koutě a pak pozvedl

sklenici:

„Všem přeju šťastný nový rok!“

Přiťukli jsme si, vypili jsme šampaňské a pak nastal trapný

okamžik. Zuzka mě políbila na ústa a Robinson chtěl políbit Etelu, ta

se však pohnula – jako by náhodou – takže se jí trefil na ucho. David

stál uprostřed, v ruce prázdnou sklenici a nepokrytě se chechtal.

Robinson zrudl a dál už se o to nepokoušel, ačkoli vůbec neměl

ponětí, že se stalo něco záměrného. Ani mně by to nenapadlo, kdyby

se David nebavil s otevřeností tak ostentativní a s vědomím tak

bezpečného vlastnictví, které se odráželo v jeho pohledu. Jestlipak

takhle vychutnává kouzlo okamžiku, když se mu podaří popadnout za

uši nějakou elementární částici?

Etela, tahle handlířka na trhu s hovady, byla zvyklá, že smlouvat,

vydělávat a podvádět se musí s nehnutou tváří. Ech, milý příteli

Robinsone, kde je tvá matematika?

Mám strach. Bude lip, když nebudu číst dál.

„Půlnoc a minuta. Narodil se nový rok,“ řekl David, dřív než

začalo být to ticho slyšitelné. „Je načase přestřihnout jeho pupeční

šňůru. Rád bych vám něco ukázal. Abyste si nemysleli, že už dokážu

jenom žvanit. Co jsem před chvilkou říkal, myslel jsem smrtelně

vážně. Ba co víc, můžu to i dokázat. Dovolte, abych vám představil

zázračného pavouka Maud. Pojďte se mnou.“

Bez řeči jsme ho následovali.

Prošli jsme asi třemi přibližně stejnými pokoji, až jsme došli k

dubovým dveřím, které se od ostatních lišily. Vytáhl opět klíč a

třikrát jím otočil v zámku, než se dveře otevřely. V tu chvíli se

podobal tajuplným mystickým učencům z Wellsových románů –

vystřízlivěl jsem – řekl bych, že ostatní taky. Ale i to je možné, že to s

sebou prostě přinesla neobvyklá pozdní doba a napětí z očekávání.

Snad bude lepší, když to, co následovalo, popíšu hodně jednoduše,

bez jakéhokoli komentáře. Beztak není jisté, že budu aspoň přibližně

tak přesný, jako by byl na mém místě Robinson.

Já kdybych byl na tvém místě...

Vstoupili jsme do značně veliké místnosti, ale pořád ještě to byl

spíš pokoj než sál. Jeho rozměry ovšem znásoboval fakt, že byl v

podstatě úplně prázdný. Stěny pokrývaly desky z umělé hmoty

neutrální barvy – stejné byly i na stropě a na podlaze. Jako bychom

stáli uvnitř jakési šedé kostky, ozářené rozptýleným světlem.

Uprostřed pokoje stál obyčejný laboratorní podstavec asi

půldruhého metru vysoký. Na jeho horní části byla upevněna deska z

matného skla. Podobala se starým mléčně skleněným tabulím

fotografů, ale přesto se od nich v něčem lišila. Neměl jsem zdání, co

to je, a bez Davidova svolení jsem si desku nechtěl prohlížet zblízka.

Tím spíš, že o ní nic neřekl ani on, ale odešel do kouta, kde byl

laserový generátor. Sledoval jsem pohledem směr neviditelného

laserového paprsku až do středu pokoje a hned jsem začal tušit, o co

asi jde. Robinson na to zřejmě přišel taky. David už měl ruku na

spínači.

„Zůstaňte laskavě u zdi, dokud neřeknu,“ promluvil a zhasl

světlo. Potmě jsme byli jenom několik vteřin. Spínač laserového

generátoru tiše cvakl a uprostřed pokoje nad podstavcem se objevila

řecká váza. Byla to asi půl metru vysoká objemná nádoba, Černě

pálená, s ohrnutým hrdlem. Na jejích bocích byla řada červených

malovaných postav.

„Obejděte vázu dokola,“ promluvil David, „a vyhněte se přitom

koutu, ve kterém stojím já.“

Poslechli jsme ho všichni čtyři, ale nikdo přitom nepromluvil.

David nám neponechal mnoho času na prohlížení. Vypnul přístroj

a rozsvítil. Váza zmizela, jenom podstavec a skleněná deska zůstaly

na místě.

„Pány kolegy tahle podívaná sotva překvapila, „řekl, když

přecházel do středu pokoje a zvedal desku z podstavce, „ale dámy

asi něco podobného ještě neviděly. Nuže, milé dámy, to byla Maud,

zázračný pavouk. O něčem takovém už jste slyšely spíš. Neslyšely?

Ale Maud přece bývala oblíbenou atrakcí pouťových kejklířů.

Obrovský pavouk s ženskou hlavou. Většinou vystupovala před

veleváženým publikem v podobě černovlasé unylé krásky. Bylo to pro

ni utrpení, protože byla až po hrdlo dokonalou ženou, ale od hrdla

dolů pouhým pavoukem. Bylo by to bezpochyby hrozné, kdyby to byla

pravda. Šikovně sestavenou soustavou zrcadel se nad sebe promítala

ženská hlava a gumový pavouk s pohyblivýma nohama. V polotemné

prostoře, na pódiu obestřeném závěsy, to působilo na publikum,

které očekávalo jakýsi zázrak, doslova freneticky. Nemusím snad ani

dodávat, že zázračný pavouk Maud je nepředstavitelný bez

obdivovatelů, kteří jsou ochotni ho přijímat.

Maud potom zvetšela a vyšla z módy. Ale divy nestárnou, milé

dámy. Divy – a stále víc to dokazuje věda a prostor, který si

podmaňuje – , jsou naší duchovní potřebou. Stále řidčeji však máme

možnost je vídat, a to stupňuje jejich účinek. Tohle je teda zázrak

našeho století, moderní Maud, absolutní stereofotografie, snímaná

laserovým paprskem, takzvaný hologram. Jeho vopis najdete v

kterémkoli populárně vědeckém časopise. Žádám tudíž o laskavé

prominutí. V podstatě jde o to, že laserový paprsek ofotografuje za

odpovídajících podmínek nejenom tu stranu objektu, která mu stojí v

cestě, ale takříkajíc ho obejde a fixuje, co vidí. A když snímek

laserovými paprsky prosvítíme, objeví se obraz předmětu v podobě,

která se dá obejít. Jen se podívejte...“

V setmělém středu pokoje se objevil malý bronzový akt, model

letadla a lidská lebka. V obou ženách se uvolnilo napětí a provázely

podívanou drobnými obdivnými výkřiky. Nevěděl jsem, co si mám o

té trochu dětinské hře myslet, a zřejmě to nevěděl ani Robinson, ale

neodvažovali jsme se na sebe promluvit. Báli jsme se, že to David

uslyší a nebude mu to vhod.

Jenže David nám neponechal čas na nějaké rozmýšlení. Když

dokončil to podivné promítání, řekl nám, abychom ještě zůstali, a

poslal Robinsona pro pití a sklenice. Pak jsme si přiťukli a pili

vstoje. Láhev postavil David na zem ke zdi, protože v pokoji nebyl

ani stůl.

„A teď,“ řekl potom, „přistupme k věci. Páni kolegové asi byli

překvapeni, že se jejich milovaný šéf baví takovými dětskými

optickými žertíky. A opravdu, co je pro laika na téhle podívané

novinkou, pro nás už je jenom hra. Ale nejenom to. Každý úspěch

techniky je zároveň prologem k dalšímu objevu – i to je, když

dovolíte, banalita. A vidíte já jsem se neostýchal zabývat se v té troše

volného času dalším vyvíjením hry, kterou jste právě viděli.

Výchozím bodem mi byly úvahy, které jsem si dovolil připomenout

při svém půlnočním přípitku. Laserová Maud není nic jiného než

iluze daná spojením různých konvenčních fyzických a psychických

fenoménů. Z toho vyplývá, že ona – nebo ono? – nepostrádá možnost

v určitých podmínkách zastoupit realitu. Pochopitelně se nestane

plnou realitou, ale ani pouhou iluzí. Co je to teda? Sám nevím. Slovo

hologram pochází ze základu holos. Jeho původní význam byl

vlastnoručně psaný text nebo kreslený obrazec. Protože však

sublimovalo ve smluvený znak, holos nyní znamená: úplnost.

Úplnost? Anebo iluzi úplnosti? Nebo ještě něco jiného? To se jednou

ukáže. Někdy bývá těžší najít odpovídající otázku než případnou

nebo možnou odpověď. Ale já jsem si tu otázku přesto položil. V

současném jazyce a současnými prostředky. Podívejte se, na co jsem

přišel.“

David odložil sklenici na zem vedle láhve a za laserovým

přístrojem vytáhl jakýsi plochý předmět, větší než člověk. Podobal se

mléčnému sklu, kterého použil při holografu, a lišil se od něho jenom

rozměry a tím, že stál na vlastních nohách. David odnesl z

prostředka pokoje podstavec a na jeho místo usadil ten nový

předmět. Pak zhasl a spustil generátor.

Uprostřed pokoje se objevily dveře. Obyčejné dřevěné dveře,

natřené nahnědo – kolem nich nebyla žádná zeď. Pak odstoupil od

laseru a šel k nám.

„Nemá smysl je obcházet. Z obou stran jsou to obyčejné dveře.

Zato se jimi dá projít.“

„A co je na nich zvláštního?“ zeptal se Robinson.

„ Tohle, chlapče,“ odpověděl David proměněným hlasem.

„Chcete si to zkusit...? Vlastně ne – přednost mají vždycky dámy.

Dovolíte?“ natáhl ruku k Etele. „Směr Olymp. ..“

Po drobném zaváhání, kterého jsem si všiml jenom já v domnění,

že do věci vidím, Etela přijala ruku nabízenou Davidem.

Šli doprostřed místnosti a u dveří dal David dámě galantně

přednost.

Etela pozvedla hlavu a natáhla se po klice. Nemohla ji stisknout,

ale sotva se jí dotkla, dveře se otevřely, jako by byly nedovřené. Za

nimi byla naprostá tma, temnější než v místech, kde jsme stáli.

Etela překročila práh a David ji vzápětí následoval. Na jediný

jeho pohyb se za nimi dveře nehlučně zavřely – úplně stejně, jako se

otevřely.

Zuzka vypískla a začala tleskat, ale nechala toho, když se k ní

nikdo nepřidal. Uplynulo několik dlouhých vteřin, aniž se cokoli

stalo.

„Etelo!“ zaslechl jsem obavu v Robinsonově hlasu, a když se

neozvala žádná odpověď, zavolal hlasitěji: „Etelo! Všecko v

pořádku?“

Jenže Etela se neozvala ani tentokrát.

Následovaly trapné okamžiky. Ostýchali jsme se pohnout z místa,

protože jsme se očividně stali oběťmi přeludu – a ti dva se teď

škodolibě krčí někde v druhé části pokoje a baví se naším strachem.

Ale čas ubíhala vtip začínal páchnout.

Nakonec se Robinson odhodlal.

„Etelo! Prosím tě, pojď zpátky!“ A pak: „Etelo, okamžitě z toho

pojď ven!“ a vykročil na cestu kolem pokoje. Já za ním.

Za dveřmi však nikdo nebyl. Byly jenom dveře. Ať jsme se dívali

odkudkoli. Dveře. Nic víc.

Něco jsem musel udělat. Pokud možno rychle.

Šel jsem ke generátoru a vypnul jsem paprsek. Dveře zmizely.

Rozsvítil jsem.

V pokoji jsme byli my tři a uprostřed tamta věc. Nikdo jiný a nic

jiného.

„Etelo!“ zařval Robinson a vyřítil se z pokoje. Jeho řev se

postupně vzdaloval, jak probíhal prázdnými pokoji.

Podíval jsem se na Zuzanu – v jejím mírném obličeji byl tak

hluboký úžas, jaký mohl být ve tváři Evy, když se dověděla, že je

vyhnána z ráje pro jediné sousto jablka. Byl bych jí rád vysvětlil, že

se nestalo nic jiného, než že jsem prostě prohrál jednu sázku, kterou

jsem beztak neuzavřel. Ale byl bych ji tím popletl ještě víc.

Vzal jsem ji za ruku a vyvedl z místnosti.

13

Když jsem otevřel oči, viděl jsem nejdřív strop. Na rozdíl od toho,

co se čítává v knihách, jsem hned věděl, kde jsem: ležím na válendě

v Albertově bytě. Když natáhnu ruku, dosáhnu na jeho deník. Ale

nenatáhl jsem ji.

Zato jsem neměl zdání, jak dlouho tu ležím. V pokoji bylo světlo

a zvenčí sem doléhalo jakési ševelení. Pomalu jsem otočil hlavu

stranou. Tušil jsem správně: venku lilo jako z konve. Se šuměním

pronikalo rozbitými skly dovnitř i vlhko. Byla mi zima.

Jaképak pochyby, podzim je tu. Roční období zůstala zachována.

Pořád jsem ještě ležel nehybně s hlavou trochu pootočenou. Ale

mozek už pracoval bez chyby. Nevěděl jsem sice, kdy jsem ztratil

vědomí, ale přesně jsem věděl, proč jsem je ztratil. Kroužil jsem

kolem té vzpomínky jako člověk, který si čistí ránu, krouží vatou s

alkoholem po nezraněné pokožce kolem a odkládá štiplavou bolest

dotyku. Ale dotknout se jí stejně musí.

Všecko se odehrálo přesně tak, jak to Albert popsal. Až na to, že

tenkrát mi byla jasná jen polovice celé záležitosti. Teď bych mohl

říct, že si Albert vymýšlel anebo aspoň důkladně přeháněl o tom, co

se stalo mezi Davidem a Etelou. Nemá smysl, abych klamal sám

sebe, zvlášť nyní, když zloba, žárlivost i odpuštění už ztratily

veškerý smysl. Albert popsal fakta a vyvozoval z nich. A zřejmě

vyvozoval správně. S naprostou pravděpodobností správně.

Jaký div, že jsem se neovládl, když jsem si to přečetl? Když

člověku nezbudou žádné prostředky k obraně, ba ani slzy, pak

obyčejně uteče. A já jsem neudělal nic jiného. Vždycky jsem

zůstával na téhle straně dveří. Z iniciativy? Z úcty k autoritám?

Nedokážu to definovat. Mé zděšení, když ti dva zmizeli za

přízračnými dveřmi, mělo fyzickou podstatu: obával jsem se nehody

– bál jsem se o Etelu. David prohlásil dost jasně, že experimentuje a

že ani sám ještě přesně nezná složky jevu, který předváděl. A

společně s námi toho strašně moc vypil. Copak někoho napadlo, že

se může do pokusu vloudit chyba? Že se premiéra může proměnit i v

tragédii?

Prošli dveřmi a pak už nepromluvili. Pokoj byl temný. A pak se

ukázalo, že i prázdný. Laser není žádná hračka.

Provrtá ocel a vypaří se v něm i kovy. Strašně jsem se polekal.

Proběhl jsem celým domem a vyřvával Etelino jméno. Albert se

poťouchle usmíval, jako by měl v kapse poslední minci a bál se, že

mu někdo ukradne i tu; a Zuzana trůnila uprostřed vypolštářované

alkoholové bubliny a skrz její stěny neviděla vůbec nic.

V téhle těžké chvilce, která nebyla ani dramatem, ani komedií, se

najednou otevřely dveře vedoucí z haly do zahrady a jimi vstoupili ti

dva ztracenci. Přivítali jsme je velice potichu, protože David spráskl

ruce:

„Panebože! Snad jste se nepolekali? Kvůli malému

silvestrovskému kejklování?“

„Trochu dlouho to trvalo,“ řekl trpce Albert. Rozběhl jsem se k

Etele jako ve špatné komedii a zeptal jsem se:

„Jsi v pořádku, miláčku? Nic se ti nestalo?“

„Ale jdi!“ mávla rukou a odstoupila ode mne. A já jsem tomu

nepřikládal žádnou důležitost, dokonce se mi pořádně ulevilo,

protože se ukázalo, že mé obavy byly liché. Opakuji, že jsem si to

myslel až do samého konce. Až do chvíle, kdy jsem četl Albertův

deník, jsem zůstal na téhle straně dveří.

„Kde jste k čertu byli?“ zeptal jsem se Davida, který mezitím

vytáhl novou láhev a sklenice místo těch, které jsme nechali v

laboratoři, a už nám všem naléval.

„Nejdřív to vypijte,“ zvedl sklenici. „Na to leknutí. Vůbec mi

nenapadlo, že by takhle mohla skončit moje premiéra. Nečekejte

žádné vysvětlení. • Už jsem říkal, že jsem zatím pokusy neukončil.

Ale je to zajímavé, že? Na zdraví!“ a vypil sklenici do dna.

„Ale kde jste, zatraceně, byli?“ opakoval jsem tvrdošíjně.

„Kde bychom byli?“ podivil se David. „Na zahradě...,“ ukázal na

dveře. „Vedou přece na zahradu, ne?“

Všichni jsme se podívali ven na zahradu. Teprve teď nám došlo,

že tyhle dveře jsou přesně stejné jako ty, které se objevily na desce v

laboratoři, když spustil laser. Úplně stejné... nebo to snad byly tytéž

dveře...?

Víc už nebyl David ochoten prozradit, jenom se cenil. Alberta

přešla řeč a Zuzka usínala s otevřenýma očima. O něco později mě

Etela požádala, abych ji odvezl domů. Zavolali jsme taxi a s

hlučným, snad dokonce příliš hlučným loučením jsme nechali

Davida samotného s jeho prapodivnými dveřmi. Daleko, kdesi za

borovým lesem pod námi město – tropili v něm pořádný rámus.

Taxametr ukazoval pěknou sumičku, než jsem dojel domů. Když

jsem usínal, začalo svítat.

Nikdy později nepřišla řeč na ony dveře. Etela měla trochu míň

času, ale to se stávalo i jindy. Na jaře jsme začali montovat KD

reaktor a pak následovala měření. David byl dlouho v cizině a domů

se vrátil, teprve když začalo proměřování. Zřejmě musel přerušit i

své soukromé pokusy, a když ne, aspoň se o nich nezmiňoval.

Nepociťoval jsem potřebu, abych o tom začínal. Albert taky mlčel –

tenkrát jsem si myslel, že ze stejných pohnutek. Teď už vím, že za

jeho mlčením bylo i něco jiného, něco víc. Teď už to vím – ale k

čemu je mi to dobré?

Je to zvláštní, jak lhostejným mě ten večer zanechal... Jako bych

se záměrně vyhýbal každé úvaze o něm. A kdybych se k němu vrátil,

kdybych se pokusil to znovu prožít, abych se vypořádal sám se

sebou, sotva by ušla mé pozornosti jedna souvislost, která mi tenkrát

– kdovíproč? – nebyla nápadná.

Od chvíle, kdy David s Etelou prošli v laboratoři těmi

fantomatickými dveřmi do prázdna, až do okamžiku, kdy se pak

vrátili podobnými dveřmi ze zahrady – včetně čekání, hledání a

bezradnosti – nemohlo uplynout víc než tři čtyři minuty. To mě

tenkrát uklidnilo. Ale teď, když jsem si četl v deníku, už zdaleka

nejsem přesvědčen o jednom... Zda čas, který se mi jevil jako tři

nebo čtyři minuty, pro ně nebyl mnohem delší. Dimenze se od sebe

nedají oddělovat. A jestliže se prostorové dimenze nějak posunou – a

je jisté, že jimi Davidův takzvaný pokus zahýbal! – jestlipak z toho

nevyplývá i posun v časové soustavě? A jestliže k tomu došlo, pak se

v řadě otázek nelze vyhnout ani té poslední, která je ovšem co do

důležitosti na prvním místě:

Kde a jak trávili Etela s Davidem svůj čas – a bylo ho dost a dost?

Netvrdím, že jsem došel při čtení deníku až k téhle otázce stejně

exaktně. Ale byl to obdobný myšlenkový postup se stejně

stupňovanou intenzitou. A protože se mé pocity, spojené s

vědomostmi, s vypětím všech sil vzbouřily proti možné odpovědi – z

nedostatku jiného řešení jsem omdlel.

Měl bych se už pohnout. Vzduch je chladný a vlhký, snadno bych

mohl nastydnout, jestli se už ovšem nestalo. Kolik sil mi asi zůstalo?

Určitě ne moc. Snad aspoň tolik, abych se pokusil vzpamatovat.

Přinejmenším k tomu, že si uvařím čaj. Doufám, že ho tu někde v

kuchyni najdu. Na čem si ho uvařím? Je tu spousta papíru, fotografie,

knihy, je tu deník. Na kuchyňských dlaždicích si můžu rozdělat

pěkný táboráček. Nad něj si rozložím stativ Albertova fotografického

přístroje – bude z něho znamenitý podstavec pro kotlík! A co na tom,

když se trochu připraží, a co na tom, když s ním shoří třeba celý

dům! Dřív nebo později stejně spadne. Jako kotlík poslouží nějaký

hrnec – ale když najdu čaj, proč bych neměl najít i čajník?

Sotva jsem si všecko tak krásně narýsoval, přišel jsem na to, že

ani čaj se nedá vařit bez vody. A kde tady vezmu vodu?

Teď se teprv ukazuje, jaké mám štěstí: můj útulek v ústavu pro mě

uchovává zbytek života, který se dá nazvat lidským. Sotva ho

opustím, nemůžu si uvařit ani čaj.

Beztak tu nemůžu ležet do skonání věků.

Opatrně jsem se pohnul. Cítil jsem se slaboučký a nemohoucí, ale

ne zas natolik, jak jsem si myslel, když jsem ještě ležel. Možná že

jsem byl jenom prochladlý a hladový. Vypotácel jsem se do kuchyně,

opíraje se o nábytek a o stěny. Vodu jsem samosebou nenašel. (Déšť!

– blesklo mi hlavou. Jak dlouho může trvat, než se takový hrnec

naplní dešťovou vodou? Dlouho! Strašně dlouho.) V komoře ležela

na polici láhev červeného vína. Milý Albert ji pečlivě položil – a

jenom tomu můžu děkovat, že se po tak dlouhé době nerozbila. Můžu

si troufnout pít víno na lačný žaludek?

Albert si někdy – zcela nepravidelně – taky vařil. V kuchyňské

skříni v zásuvce s nápisem Koření jsem našel pepř, hřebíček, skořici

už bohužel ne, zato cukru habaděj. Tak si přece rozložím

fotografický stativ! V představách si člověk rád zahrává s ohněm, ale

ve skutečnosti se pak bojí, že se na něm usmaží. A tak jsem teda

hledal objemnější hrnec pod stativ, abych v něm mohl pálit, co

uznám za vhodné ke spálení. Celý ten romantický táborák však

nakonec vzal čert. Když jsem hledal hrnec, padl jsem na turistický

vařič a kostky suchého lihu, které k němu patřily. Takže jsem

nemusel dělat nic jiného než sedět na stoličce a pozorovat, jak

drobné třepotavé modré plamínky dlouho usilovně pracují, aby

přivedly víno k varu. Nasypal jsem do něho cukr s kořením a občas

jsem všecko zamíchal.

Déšť pomalu ustal. Zafoukal vítr a rozehnal mraky. Teď bylo

trochu víc světla. Slunce se sice mračny docela neprodralo, abych se

nějak orientoval, ale mohlo být nanejvýš dopoledne. Okno z kuchyně

se otvíralo proti sousednímu bloku domů. Naproti zas jen kuchyňská

okna, většina otevřená a rozbitá. V jedné kuchyni visel od stropu

sušák plný dámského prádla. Krajkovaný silon povlával v průvanu.

Obdélníky kombiné se pohupovaly, podprsenky se vlnily a kalhotky

se sotva líně pohnuly. Na sušáku visel hotový harém.

Usrkával jsem svařené víno a usilovně jsem přemýšlel. A pořád

jen o tom, že musím najít člověka, jestli chci zůstat naživu. S

fotografiemi se to nepodařilo a ani se to nemohlo podařit. Byl jsem

blázen, že jsem tomu třeba jenom na okamžik uvěřil! Bez pohybu

neexistuje nic – natož člověk. Snímek je mrtvý strážce mrtvého

okamžiku. Dokonce i ty pohupující se prázdné kalhotky jsou živější

než ty nejvěrnější fotoportréty. Snad kdybych to zkusil s obrazy,

které se zároveň pohybujou... Měl bych jít do biografu! To se ví, i

celuloidový pás uchovává mrtvé obrazy, ale když ho odnesu do

svého obydlí, můžu je rozhýbat! Je tam elektřina a je tam i

kompletně vybavená promítací síň!

Jaký film si mám promítnout? Je to vlastně docela jedno. Takový,

na němž se pohybujou lidi. Chodí, mluví, milujou se a třeba se i

vraždí, protože bez toho se dneska sotva nějaký film obejde. Ale i to

je jedno, jenom abych konečně uviděl lidskou tvář, oči, ústa, živoucí

tvory, aby zaplašili strašlivou samotu!

A nebude to pak horší? Nevím. Snad ne. Snad to pomůže. Snad

mi to umožní nabrat dech.

Zas tolik těch snad.

Horké kořeněné víno mě prostoupilo a vrátilo mi životní sílu.

Pečlivě jsem uhasil žhavé zbytky suchého lihu. Rozhlédl jsem se po

rozhrabaném bytu, ale neviděl jsem nic, co bych potřeboval. Vzal

jsem do ruky deník a váhal jsem, jestli ho mám roztrhat, spálit anebo

vzít s sebou? Pak jsem ho hodil zpátky na hromadu fotografií. Ani

kdybych ho polil benzínem, spálil a jeho popel rozmetal do větru, ani

pak by nebyl zničen dokonaleji: komu kromě mne tady může přijít

do rukou? Jen ať shnije...

Ani dveře jsem za sebou nezavřel, ba i klíč jsem nechal v zámku.

Seběhl jsem po schodech. Odjel jsem s vozem ke kinu. V kabině

promítače jsem našel cívky Divokého oka.

Odvlekl jsem a naložil do vozu těžké krabice z aluminia. Z

plakátu se na mě s úsměvem dívala polonahá žena odněkud ze Zadní

Asie. Zakýval jsem jí na rozloučenou; sejdeme se večer! – a uháněl

jsem pryč.

Večer? Jaká je zas tohle konvence? V naší době zahajujou kina

promítání už ráno v devět. Kdysi vyšli lidi do ulic za tři osmičky –

práce, volný čas, spánek – ty osmičky zůstaly dodnes zachovány, až

na to, že zmizelo zdravé rozvržení téhle trojky. Každý jinak vstává a

jinak chodí spát. Kdo v noci pracuje, dopoledne spí za staženými

roletami a se zátkou v uších si vytváří umělou noc; a kdo pracuje

odpoledne, chodí do biografu, do kavárny a k milence ráno. To není

přírodní řád – je to řád průmyslové civilizace. Teď by bylo ovšem

mou takřka úřední povinností, abych dokazoval, že i průmyslová

civilizace je částí přírody, ale nejsem o tom bohužel přesvědčen. Je

to možné, ale byli jsme příliš na samém začátku, aby se to prokázalo.

Jsem inženýr a není mým úkolem, abych rozhodoval, do jaké míry je

přirozená Či nepřirozená umělá hmota, jejíž každá složka se nachází

v přírodě, ale sama by nikdy nemohla vzniknout bez lidského zásahu

na vysokém stupni... Proč bychom teda nemohli chodit ráno do kina?

Starší muž už taky dokáže plodit jenom ráno, když naplněný měchýř

dráždí erekční nervstvo... Ostatně, v biografech je tma, ať si venku

slunce svítí nebo nesvítí. Biograf potřebuje tmu, protože biograf je

svého druhu sen. A kdopak by snil ve dne?

Já si však přece myslím, že bude lip, když se důkladně připravím.

Já už to potřebuju. Má tělesná stránka, i když si dávám pozor

sebevíc, postupně slábne. A je marná optimální strava a je marný

optimálně zdravý způsob života. Psychické zatížení působí i na mé

tělo a je nemožné, abych se tomu zatížení vyhýbal: součástí mé

existence se totiž stala samota. Svůj mozek i duševní odolnost budu

trénovat jako tělo, a přesto se ani nemusí nic nového dít, aby

nezadržitelně chřadly. A když dostanou ránu – praskne to v nich,

jako když shoří přetížená pojistka. Zatím se mi dařilo pojistku

obnovit: omdlel jsem a přišel jsem zas k sobě. Ale jak dlouho to

půjde? Kde je hranice?

Udělám lip, když to nebudu zkoušet. Však na to dojde samo od

sebe. A není, kdo by to mohl odvrátit.

Disky s filmem jsem odnesl do ústavního promítacího sálu.

Promítací stroje fungovaly perfektně. Nasadil jsem první disk a

spustil jsem stroj. Jenom pár kostek, abych viděl, že je všecko v

pořádku. Pak jsem nechal všecko tak a šel jsem do svého ústavního

domova. Oholil jsem se, pořádně a dlouho jsem se koupal a pak jsem

si udělal vydatný teplý oběd. Neskrblil jsem na sobě: vybíral jsem z

nejlepších zásob. Po obědě jsem nasadil do magnetofonu kazetu s

taneční hudbou. Lehl jsem si a začal číst... Ještě hrála hudba, a já už

jsem spal...

Bylo ticho, když jsem se probudil. Pásek doběhl a stroj se

samočinně vypnul. Venku se stmívalo. Teď už nastala správná chvíle

pro biograf. Vstal jsem, opláchl si tvář kolínskou a uvařil kávu.

Předtím jsem vypil doušek koňaku – a pak jsem vyrazil do ústřední

budovy, kde byl kinosál.

Když nechci mít po každém disku delší pauzu, musím zůstat v

promítací kabině a sledovat film malým okýnkem. Tím bych si

ovšem pokazil požitek. Jinak sice nemám nic, zato času mám

spoustu. Nasadil jsem první dva díly na oba stroje a spustil jsem

promítání. Zatímco šly první titulky, přeběhl jsem do hlediště. Mohl

jsem si vybrat mezi deseti křesly. Nevybíral jsem si. Vrhl jsem se do

jednoho a na druhé si natáhl nohy. Zapálil jsem si, přitáhl popelník a

vnořil se do vráceného života.

14

(Poušť. Slunce pere, vedro. Terénní auto se skupinou lidí, kteří

mají dost času. Fotografují prchající zvířata. Automobil se zastaví. V

nádrži je díra, benzín vytekl. Lidé uprostřed pouště. Slunce pere,

vedro. Autem je k civilizaci pár hodin, pěšky je nedosažitelná. Lidé

se přesto vydají na cestu. Slunce pere, vedro. Tváře mají sežehnuté

na maso, dojde jim voda. Jsou na hranici vyčerpání.

Dva z nich jsou filmaři. Režisér a kameraman. Nejsou na tom o

nic lip než ostatní. Natáčejí. Vlekoucí se vyčerpanou skupinku.

Režisér má v ruce mikrofon. Ptá se: Dal byste mi manželku za

doušek vody? Muž něco odpovídá. Kameraman točí: zabírá tvář

odpovídajícího při otázce i při odpovědi. Slunce pere, vedro.

Na obzoru se objeví jiné terénní auto. Hledají je. Jsou zachráněni.

Je mezi nimi i dívka. Teď zas ona klade otázku. Režisér nezapírá – tu

nehodu naaranžoval. I záchrannou expedici. Oběti nevěděly nic. Teď

má jejich tváře v kameře – pět minut před smrtí, u vědomí jisté

záhuby. Chce je snad kompromitovat? Nikoli. Chce vidět, zachytit.

Na žhavém slunci, ve vedru.)

Neměl jsem přijmout Davidovu nabídku a Albertovo spojenectví.

Co vůbec hledám v takovém výzkumném ústavu? Nemám dost

rozvinutou představivost, říkají. Má fantazie je přízemní. Jsem

počítací mašina. Správně. Co já tady pohledávám! Je mi jasné, že

jsem měl jít někam do fabriky. Měl bych vyšší plat. Mám vysokou

kvalifikaci: sotvakdo může mít nějaké námitky proti mé práci.

Chovám se korektně a nikdy jsem se nedostal do konfliktu ani s

kolegy, ani s představenými. Mohl bych si klidně pracovat a nikoho

by nenapadlo, aby se vrtal v mé představivosti.

Prý hotový šlapací mlýn! Otázka náhledu. Jsou lidi, kteří nemají

rádi dobrodružství. Kteří si víc váží toho, že můžou pracovat podle

vzorců z knih a že od nich nikdo nežádá, aby ty vzorce vymýšleli.

Kteří už ráno chtějí vědět, s kým zalezou večer do postele, a večer

klidně usínají, protože vědí, do čeho se ráno probudí. Kteří si klidně

odpustí příjemné překvapení s tím, že je nepotkají ani ta nepříjemná.

Kteří najdou své pouzdro s cigaretami i potmě, neboť je ještě za

světla odkládají pokaždé na stejné místo. Kteří netouží dostat se na

Měsíc, ale nejsou takoví hlupáci, aby pokládali za hloupost, že tam

jiní jdou. Kteří nejsou konzervativní, nejsou introvertní ani omezení,

prostě jenom vědí, čeho jsou schopni, k čemu mají sklon – a podle

toho si hledají místo v životě.

To se ví, kdyby se mi podařilo takové místo najít, teď bych tady

neseděl. Hrst mého prachu by ležela zalezlá do švů jednoho obleku

někde v hale kteréhosi podniku. Mám se radovat, že to tak

nedopadlo? Mám se radovat, že jsem si nenašel místo v životě a že

teď to teda mám: sedím uprostřed pouště a čekám, kdy mi dojde

voda v čutoře? Rád bych věděl, kam by na mém místě došli ti, kteří

překypovali fantazií. Jestli by jim fantazie nahradila řád, který se mi

za cenu tolika obětí podařilo kolem sebe uchovat? Silně pochybuju.

Už ráno by je zahubila hrůza anebo by přišli o rozum ze všech můr,

které by na ně dopadly a vysoko překonaly veškerou jejich bohatou

představivost!

Zato já si pořád ještě vykračuju pouští a šetřím vodu po doušcích.

Nikdo nesleduje mé pohyby a nehlídá má slova – kolik toho snesu a

jak dlouho? Jenom jeden člověk mě pozoruje: já sám. Dokud jsem

schopen aspoň toho, do té doby mě poušť nezdolá.

Byl bych toho schopen, kdyby ve mně nebyla žádná fantazie?

(Dívka se připojí k režisérovi. V trojici s kameramanem cestují po

světě. Jejich kamera hledá bod, kde narazí olovnice na dno hlubiny

utrpení, jež je člověk sám sobě. schopen připravit.

5 Členové jakési sekty na Dálném východě. Sedí na rozlehlém

nádvoří, narovnáni pěkně v řadách, v jakémsi karé jako nasázené

brambory, a bičují se. Teče po nich krev, trpí a jsou šťastni. I když to

na jejich tvářích není vidět. Nejsou posedlí, nejsou v transu a

nepletou si hořké se sladkým. S tvrdošíjnou střízlivostí a s chladným

obchodnickým odhodláním prolévají vlastní krev. Kupují si

blaženost. Za co se dá. Když není zadarmo, když se neprodává za |

peníze a když se nedá opatřit ani prací, dejme za ni krev, i kůži,

bolest. Neříkají, že to nebolí. Říkají, že to bolí, ale stojí to za to. Oni

to vědí.)

Proč jsem přece jenom neodešel? Proč jsem v promítací síni

zůstal? Sotva jsem přišel, hned jsem viděl, že to není pro mne. Měl

jsem z toho vlaku vyskočit, dokud nebylo pozdě. Jenže už bylo

pozdě. Pozdě od okamžiku, kdy jsem tam vstoupil. Padl jsem do

pasti. Nevěděl jsem – a odkud bych to taky mohl vědět? – že všecky

výzkumné ústavy jsou pasti. V jejich uzavřeném světě probíhá

zvláštní vnitřní odchov.

„Každému připadne jedna klec s hustou drátěnou sítí po všech

čtyřech stranách i na stropě, opatřená otvorem, kudy se podává

strava: prosím, tohle musíš sežvýkat. Klece nejsou stejné, některé

jsou větší, jiné menší, některé vybaveny polštáři, jiné s prkennou

podlahou. Vyměňovat je nelze. Každá klec má obyvatele, který si ji

houževnatě brání: čím je klec větší a čím má víc polštářů, tím lip ji

brání. Schopnosti a produkty vězňů někdy oceněny jsou, jindy ne; to

závisí na místě a okolnostech. Ale ani cestou uznání nelze přejít z té

jisté klece do některé znamenitější, neboť i ta má svého obyvatele,

který si rovněž získal tolik uznání, kolik stačí, aby se v ní udržel.

Snad by to bylo možné, kdyby ion mohl přejít do nějaké ještě

komfortnější klece. Jenomže i v té někdo sedí. A tak dále.

Z těch klecí člověk vyvázne jenom jako mrtvola. Ať už skutečná,

nebo morální – mrtvola. Výzkumný ústav je klec elity, skladiště

duchovního zlatého krytí. Úkolem trezorů však je střežit kapitál. Co

se točí na trhu, to je jenom úvěr na kapitál. Když se pohne sám

kapitál a počne proudit ven z pancéřových skříní, většinou to

znamená, že se otřásl úvěr a zmíněný kapitál se za ním rozběhl. Kdo

sám od sebe opustí ústavní klec, tomu taky docela obdobně klesl

úvěr. Proč odchází? Společnou vlastností takových pastí je, že zvenčí

vůbec jako pasti nevypadají. Je vidět jenom návnada, která v nich je,

pořádný kus masa – jinak by to ani nebyla správná past. A právě

proto vnější svět neuvěří; a když se někdo přesto snaží utéct třeba i se

zlomenou nohou, kdekdo si myslí, že je od narození mrzák. Blud je

dokonce reálnější hmotná síla než pravda. Ten že z klece elity utíká?

Láry fáry! Vyhodili ho, ukázalo se, že je packal... Posměváček, který

toužil do klece, ale nepodařilo se mu dostat se do ní, si to

kompenzuje kyselou poznámkou: Ani tam se nehodil...! Stáhne

koutky, a dává tak najevo, že klec elity je shromáždění lidí

neschopných tvůrčí práce.

Tak či onak – cesta zpět pro mne nebyla, nanejvýš za cenu těžké

ztráty krve na morálce, jež se mohla snadno proměnit i ve ztrátu

hmotnou. A tak jsem se teda bezmocně choulil ve své kleci a

pokoušel jsem se v ní zařídit podle vlastního vkusu. Když tak o tom

důkladněji uvažuju, později už jsem se ani necítil tak mizerně: zvykl

jsem si na klec. Mé poznání, že se nedokážu osvobodit, postupně

otupovalo, že jsem už vůbec netoužil výš. Když pořádali v rozhlase

anketu o vědecké výzkumné práci, slyšel jsem dobrou radu: kdo není

schopen výzkumné práce, může být pořád ještě znamenitý praktik!

Usmál jsem se a rozhlédl se: nikdo se ani nehnul. Každý se trápil

sám, aby třeba za cenu vlastní krve ukázal: právo na blaženost mám i

já!

A nad celou tou říší klecí seděl jako Buddha David, planul,

komandoval, opotřebované karabáče vyměňoval za nové a vůbec se

nedalo uhodnout, co si myslí.

(Zříceniny v džungli. V houštině břečťanových úponků bohyně,

tesané do kamene, lotosy, které nikdy neodkvétají – na schodišti se

ještěrky rozprchávají do štěrbin. Sloupový sál. Z jeho koutů vyletují

netopýři. Svatyně je uzavřená místnost s vysokými zdmi – nahoře

čtverhranný otvor. Padá jím dovnitř oslepující pruh světla. Je však

možné, že to není chrám, ale palác. A bohyně jsou tanečnice,

sloupový sál je nádvoří a svatyně – trůnní síň. Všecko je setmělé a

neurčité. A ze všeho je cítit pach tlení. I ze starce, který je knězem

palácových zřícenin. Nebo panovníkem zřícenin chrámu. Je to jedno.

Je hubený a špinavý, ošuntělý jako jeho dům. Pomrkává do kamery.

Má hlad. Strašlivý hlad. Nemá už lid, jenom rodinu. Nikdo ho neživí,

ani on už nikoho živit nedokáže. Patří mu koruna ze všech

nejrezivější a ten nejroztrhanější plášť na světě. Je tak ubohý, že i

politovat ho činí potíže.

Konzervy. Maso, džem, čokoláda. Prostředky k udržení při životě,

napresované do plechu a do kartónů. Král žebráků vytřeští oči: to

všecko může být jeho. Je tu jenom jedna podmínka: když předtím sní

několik hrstí motýlů poletujících svatyní – trůnní síní. Nádherný

hmyz s velikými křídly. Ve sloupu světla, padajícího stropním

otvorem, hrají barvami duhy. Míhají se přímo pohádkově. Nemají

podezření – není těžké je chytit.

Stařec pravidelně žvýká. Jeho bezzubé dásně se pohybují ze

strany na stranu, jak drží tělíčka hmyzu. Když mu křidýlko uvízne v

koutku, postrčí ho prstem dovnitř. Mahárádža – teď už není pochyb,

že je to on – mahárádža požírá motýly. Drží se zpříma, na rtech

shovívavý úsměv, pohled zarytý do země. Zdá se, jako by se prostě

jenom soustřeďoval, aby co nejdokonaleji splnil podmínku, která mu

byla vyměřena. Úkol, který mu byl svěřen. Kamera to vidí. A přitom

– co je těch pár motýlů vedle Buddhovy hlubokosti a věčnosti světa?

Tělo pojídá hmyz, ale duše bloudí daleko. Vydala se na cestu už

tenkrát, když se tanečnice odstěhovaly z mramorové podlahy

sloupové síně na stěny, poddaní uprchli do civilizace a safíry se

smaragdy putovaly do zastavárny. Ten, kdo tu žvýká, aby opatřil

svým ženám a dětem pár konzerv, je jenom vyprahlá schránka

prachu, nehodná boží kletby ani požehnání ďábla.

Rty rytmicky přemílají, tvář se usmívá, oči zaryté v zemi. Kamera

zuřivě točí. Kamera se domnívá, že vidí, a přitom nevidí nic. Je

slepá.)

Bylo to zvláštní – o Davidovi si leckdo myslel, že je kejklíř. Ale

ne nějaký prachobyčejný šarlatán, to je třeba přiznat! Z druhu těch

velkorysých, kteří znamenitě ovládají způsob, jak je třeba tropit si ze

světa šašky. Zejména ze snobů. A mezi nimi především z politických

snobů, kteří mají postavení a své pocity méněcennosti vůči vědě

vyvažují tím, že si hrajou na její mecenáše. David je přesvědčil o

tom, že věda potřebuje politiky, ačkoli potřeboval jenom jejich hlasy

při jednání o rozpočtu.

Vlastně se ani nedá rozhodnout, jestli je David geniální učenec

nebo není. Dokáže na člověka zapůsobit tak silně, že už ten samotný

fakt vylučuje jakýkoli reálný soud. Naprosto jisté je, že je tak

dokonalý organizátor, až z toho jde strach. Je tak znamenitý

organizátor, že to v něm občas utlumí i vědce. Ačkoli vědec je, měl

jsem možnost mnohokrát to sledovat. Kejklíř přesně ví, kam až sahá

okraj jeho pláštíku, kam až se může natáhnout. Zato David nikdy

neznal a neuznával žádnou hranici.

Nechce se mi věřit, že by nás byl podvedl. Potřebuju ho, nemůže

mě napálit. Už kvůli Etele. Etela je pro mne důležitá, ale nikdy jsem

do ní nebyl zamilovaný. A moje ješitnost? Albert, ten mohl být

ješitný, ten psával verše a vedl si deník. Mohl si to dovolit i David,

koneckonců byl výzkumník a ředitel velikého ústavu. Ale copak já

potřebuju nějakou ješitnost? Byl bych jenom směšný.

Jestli dobře chápu Albertova slova v deníku, David neublížil mně.

A ani se mu nezachtělo Etely. Chtěl si jen něco dokázat, a taky si to

dokázal. A že to bylo na můj účet? Jestli mu to dojde, nejspíš toho

bude litovat nejvíc on sám. Pravděpodobnější však je, že si toho

vůbec nevšiml. V tomto případě, stejně jako při své badatelské práci,

se soustředil na cíl, a mne ponechal mimo zorný úhel své pozornosti.

Zřejmě i Etely si všiml jenom proto, že se náhodou stala pokusným

materiálem.

Lip by bylo, kdybych nemluvil hlouposti. Jestliže je David obr,

nemusí se z toho ještě vyvozovat, že já jsem jenom nepatrný bod,

který se dá pominout. K tomu bych já sám musel být ve skutečnosti,

nezávisle na něm bezvýznamný. Ale kdybych nebyl právě takový,

snad by se to byl přece jenom neodvážil udělat.

Udělat? A co? V podstatě to ani nevím. Ve skutečnosti je zcela

druhořadé, jestli se s Etelou vyspal – anebo k tomu jenom vytvořil

předpoklady. Vždyť i pokusy se dělávají proto, aby se potvrdila

správnost výpočtů, ale základem zůstávají výpočty.

Jak by bylo jednoduché připojit se k těm, kteří ho pokládají za

kejklíře. Rozplynula by se přitom urážka, které se vůči mně dopustil

– a je zcela vedlejší, jestli záměrně nebo bez záměru. Teď bych se

mohl zapřít a sledovat, kdy poklesne tak hluboko, že se bude živit

brouky, protože většina kejklířů bývá Časem odhalena a protlouká se

pak o žebrácké holi. V koutku duše však vím, že by to bylo marné:

zatímco by žmoulal brouky, klopil by oči a usmíval se. Tělo by se

pokořilo, zato duch by se rozletěl dodaleka. Proklouzl by dveřmi,

utkanými z paprsků, a toulal by se prostorem a časem, kam ho zatím

nikdo nedokáže následovat – vždyť objevitelem je přece proto, aby

prošel prostorami světa, kam ještě nevkročila noha bělocha, a vrátil

se pak omšelými dveřmi ze zahrady a mrkl na nás: Tak se, kluci,

pochlubte – jestlipak jste moc zlobili, zatímco tatíček byl pryč?!

A vida, já jsem tu, a on už se nikdy žádnými dveřmi nevrátí. A

přesto je David stále ten silnější z nás dvou.

(Poslední epizoda. Režisér odjede do země, kde zuří občanská

válka. Dívka je s ním, jako ostatně pořád od události na poušti. Rádi

by navázali spojení s povstalci, a proto vyhledávají nejnebezpečnější

místa. Povstalci režiséra zajmou. Octne se v nebezpečí smrti, ale

nakonec vyvázne pořádným výpraskem. Běsní: nepodařilo se to

natočit. Dozví se, že se povstalci chystají vyhodit do povětří zábavní

podnik, kde se scházívá spousta vládních vojáků. Udělá si v tom

podniku úkryt, aby mohl z bezprostřední blízkosti natočit výbuch,

paniku, umírající. Kameramana postaví proti vchodu, aby mohl

zabírat prchající a raněné. K výbuchu dojde s určitým zpožděním.

Dívka má o režiséra strach – vstoupí mezi sutiny. Utrhne se betonový

trám a zabije ji. Režisér není zraněn. Vezme svou mrtvou lásku do

náruče a rozpláče se. Pak vzhlédne, uvidí kameramana a zařve na

něho: Toč přece! Zabírej můj obličej, mé slzy, můj žal... Blíž, detail,

ještě větší detail!)

Chtěl jsem vidět lidi. Třeba jen jejich stíny promítnuté na plátno,

ale pokud jde o barvy a hlasy přece jenom takové, jací lidé byli,

dokud byli. Potřeboval jsem vidět tance, polibky i rvačku, duchaplné

i vášnivé rozhovory, bláznivě se ženoucí auta, mořský břeh, kasino,

povýšené krasavice a odvážné muže v měkkých křeslech a v sedlech

pádících koní; ponorky a hvězdolety, pád Říma s desetitisíci statisty,

Napoleonovu lásku k Walewské, boj o naftová pole a okázalou

kariéru zázračné tanečnice! To všecko existuje, to všecko je možné,

stačí, když natáhnu ruku a sáhnu si na to. Mám si dělat výčitky?

Přinesl jsem, co bylo nejblíž, co bylo po ruce. Divoké oko – titul

neříkal nic. Ta žena z jižních moří na plakátu se svýma šikmo

krojenýma očima a olivovou pletí, která na mě zamávala? Proč bych

jí neměl věřit?

Ve filmu jsem ji uviděl v jedné epizodě. Jako odbornici na lásku.

Nabízející rozkoš bez objetí. Lehce se usmívala a pila pivo. Kamera

ukazovala její ruku v blízkém detailu, na němž byly její rudě

nalakované nehty polámané a křivé.

Mám si snad vyčítat, že jsem jí uvěřil? Ona že by byla mým

největším omylem? Právě ona?

A co ústav, kde jsem našel svou klec; Albert, který mi zamlčel, že

hraju tenis lip než on, přeborník? Etela, která mi odříkala schůzky?

David, který si mě vzal k sobě a pak v jediném důležitém okamžiku

zapomněl dokonce i na to, že jsem na světě? Copak to všecko není

biograf? Bez mořského pobřeží, kasina, bez palem, automobilů,

gangsterů, naftových polí a tanečnic? To snad není biograf?

Říká se, že jsem člověk pořádku. Člověk systému, nikoli fantazie.

Jestlipak se vidím, když jednám, abych mohl posoudit, zda jednám

správně....? Vidím se zvenčí, jako bych se díval do zrcadla. Jako

bych se sledoval filmovou kamerou: jak se chováš? Jak se chováš,

když pracuješ, když odpočíváš, když hraješ tenis, když tančíš, když

se miluješ, když tě někdo ponížil? Protože nemám fantazii, která by

mi pomohla všecko tohle si představit, potřebuju film, abych se

natočil a zkoumal: tak tohle jsem já.

Ale co když lžu? Co když podvádím oko kamery, ten divoký

objektiv, aby o mně viděl film, který se mi hodí do krámu? Kterým

potom podvedu sám sebe?

Když pláču, pláču pro sebe. Když vyčíhám sám sebe, vidím, že

pláču pro publikum, nepláču upřímně. Není možné stanovit, kdy je

člověk upřímnýma kdy se předvádí. Člověk přestane hrát komedii

jenom tenkrát, když se vzdá. Všecko ostatní je jenom póza: zbytečná

nebo potřebná, vynucená nebo dobrovolně přijatá póza. Bez ní není

probuzení, práce, společenský život, láska, usínání. I umírající se

staví do pózy, když je přitom při vědomí. Hledá vhodná poslední

slova a ušlechtilé chování k těm, kdo se s ním loučí: po dlouhém

trpělivém utrpení...

Módní režisér se pustil do beznadějného a hloupého experimentu,

když poslal svého fiktivního režiséra s okem divoké kamery do

pouště jako provokatéra, jako sadistického strejčka s kapsami plnými

cukru do džungle a jako bezcitného pohřebního agenta mezi ty, kteří

byli odhodláni jít na smrt. Snímal pózy, z nichž většinu si zřejmě

sám vymyslel.

Dosáhl však aspoň jednoho: došel jsem k názoru, že bez póz to

nejde. Dokonce i když jsem sám. Kdybych nedělal pózy sám před

sebou, musel bych snášet, že Etela mlčela, Albert dělal zeď a David

šel dál. Že mě dostala má klec – a teď nemůžu ani ven, ani dovnitř. A

musím snášet, že nejsem ani důležitý, ani potřebný. Dokonce i když

jsem všecky přežil. Vždyť i ta jediná příležitost není mou zásluhou –

je to pouhá náhoda!

Když však to všecko přijmu, když je to všecko pravda, proč bych

měl udělat třeba jen jediný krok dál? Ať si vegetuje rostlinstvo – já

po takové existenci netoužím. Radši toho nechám jako věci naprosto

zbytečné. Jestli je přece jenom bůh, ať si začne nanovo od

jednobuněčných. Příště se to snad povede lip.

Mám dost morfia a koňaku. Ty dvě věci vedou nejlíp k cíli a jsou

nejmíň odporné. Když jsem se takhle rozhodl, ulevilo se mi a

povzdechl jsem si. Zamáčkl jsem cigaretu v popelníku, zvedl se,

odešel do promítací kabiny a zastavil promítací stroj, z něhož dávno

vyběhl film. Pečlivě jsem zhasl světla, protože člověk, když může,

nemá po sobě nechávat nepořádek. (Copak tohle není taky póza?)

Venku se už úplně setmělo a po dešti ani stopa. Nade mnou se

čistě a černě klenulo nebe. Vyšel už i měsíc – svítil pokojně a

stříbrně. Snad právě proto jsem si toho nevšiml, teprve když jsem za

sebou zavřel dveře.

Mezi stromy, nepříliš daleko, ve vzdálenosti, která se ve tmě

nedala dobře odhadnout, se vznášela kosmická loď. Byla přesně

taková jako ve filmech a na ilustracích sci-fi románů. Obrovská

čočka nebo disk, mám-li použít modernějšího výrazu, jehož těleso,

podobné spodku sklenice, obklopovaly drobné, krátké, modravé

paprsky, asi plamínky hořícího plynu, proudícího z trysek motoru.

Cokoli bych řekl o tom, co jsem v tu chvíli pocítil, by nebyla

pravda. Asi jsem necítil nic víc než hrůzu a poznání. Toto poznání ve

mně opravdu žilo už od chvíle, kdy jsem byl v knihovně a marně

jsem hledal příčinu všeho, co se stalo: moudrost nakupená na papíře

mi neposkytla radu. Od té doby se to ve mně převracelo, ale do této

chvíle jsem to nedokázal ani jednou vyjádřit, nějak formulovat.

Teprve teď, když jsem nad sebou uviděl vesmírnou loď, kterou jsem

si kolikrát představoval, ale nikdy ve skutečnosti neviděl, našel jsem

pro to slova. Náramně prostá slova – podivné, že jsem na ně nepřišel

dřív! Bylo to všehovšudy tohle:

Je možné, že neočekávaný a tragický zánik lidstva nebyl nutný.

Ale nepřišel v pravou chvíli?

15

„Pojďte ven, Robinsone!“

Hlas i přes rozkazovací obsah věty zazněl v oznamovací melodii.

Nebyl silný ani slabý; neporoučel a nevyhrožoval. Byl to mužský

hlas, ale ani to mi nepřipadalo zcela jisté.

Ani jsem se nehnul. Dobře jsem věděl, že sice vzdoruju, ale nemá

to smysl a cíl. Úplně stejně jsem mohl vyjít ven a měl bych pro to

dokonce víc důvodů. Ani trosečník nezáleže do jeskyně, když uvidí

na obzoru dým. Ačkoli se snadno může stát, že se blíží pirátská loď.

Ale já jsem volil útěk. Vedl mě k tomu pud, ba dokonce jeho

temnější stránka, jako u zvířete ukrývajícího se ve své noře, u

divocha, který prchá před něčím neznámým. Hnal jsem se do svého

příbytku, zamkl jsem dveře a zatarasil jsem chodby. Schovával jsem

se ve svém pokoji a celý jsem se třásl.

Třásl jsem se strachy dokonce i z toho, že by mohli odejít, dřív

než se setkáme.

Na morfium jsem dávno zapomněl. Cítil jsem úlevu, když jsem

zavřenými dveřmi zaslechl od vchodu nějaký hluk. Odtahovali

nábytek – to znamená, že se dostali přes domovní dveře a teď

rozebírají mé barikády. Moc nespěchali, ale rámus byl slyšet pořád

blíž. Za chvíli tady budou.

„Pojďte ven, Robinsone!“

„Nepůjdu. Bojím se.“

„Neublížíme vám, Robinsone.“

„Proč bych vám měl věřit? Dejte mi záruku.“

„Odporujete zbytečně. V tom je celá záruka.“

„Jak to mám vědět? Kolem mne je příliš mnoho mrtvých a já

nevím, proč zemřeli.“

„Vy žijete, Robinsone.“

Co na to odpovědět? Nevím, kdo stojí za dveřmi, rád bych mu

padl kolem krku, a přitom se třesu strachem. Mluví, jako by mluvil

stroj. Ale tohle neříká stroj, na to bych mohl přísahat!

„Odkud znáte moje jméno? Nemám je napsáno na dveřích!“

„Robinsone, otevřu si dveře sám.“

Co mám dělat? Mám ho pustit dovnitř? Stejně se sem dostane,

když došel až sem... Už předtím jsem vytáhl revolver, pistoli pana

ředitele, který měl rád manekýnky – pane bože, jak už je to dávno!

Křečovitě jsem ho sevřel v hrsti. Je v něm šest nábojů – snad jich tam

venku není víc? Hlas, jenž promlouval, byl jenom jeden, pořád ten

samý.

Připlížil jsem se po špičkách ke dveřím, otočil jsem klíčem a jako

ve filmu jsem uskočil dozadu za skříň, revolver napřažen před sebou.

„Je otevřeno!“ zavolal jsem.

Dveře se okamžitě otevřely. Stál v nich jediný muž – středně

vysoký a středního věku, s jakýmsi neurčitým obličejem. Jediné, čím

se vyznačoval, byla bledost. Měl na sobě tmavomodré oblečení,

vysoko upnuté, bez jakékoli ozdoby nebo znaku; mohl to být civil,

ale stejně dobře uniforma. Neměl kapsy a ani v rukou toho člověka

jsem neviděl zbraň, ani žádnou jinou věc. Stál ve dveřích a díval se

na mne. Bez úsměvu a beze zloby. Jenom se díval.

„Zahoďte revolver, Robinsone. Nebudete ho potřebovat.“

„Kdo jste a odkud jste přišel?“

„Zahoďte ho!“

Že neměl zbraň a že vypadal jako obyčejný člověk, mě jednak

uklidnilo, jednak vzbudilo mé podezření.

„Nejdřív odpovězte,“ řekl jsem.

Pocítil jsem na ruce lehký úder a vypadl mi z ní revolver. Rána

nebolela, jenom mi strnuly prsty, takže pistoli upustily. Za pár minut

se do nich vrátila krev, jako by se nic nebylo stalo.

„Pojďte za mnou, Robinsone;“

Udělal čelem vzad, vykročil po chodbě a vůbec nezapochyboval,

že ho následuju.

Můj odpor – stejně neměl valný smysl – se ve zlomku vteřiny

zhroutil. Musel jsem uznat, že i s pistoli jsem bezbrannější než on.

Šel jsem za ním. Co jiného jsem mohl dělat.

Před budovou stál prázdný dopravní prostředek, který jsem

nedokázal identifikovat. Usedli jsme v něm. Zapnul motor a stroj se s

námi vznesl. Helikoptéra bez vrtule. Pracovala zřejmě na reaktivní

pohon, ačkoli jsem neslyšel hluk trysek a neviděl žádný oheň. Letěli

jsme těsně nad lesem a pak nad střechami domů směrem k centru

města. Cesta trvala jen několik minut.

Vesmírný koráb stál na ústředním náměstí, kde se konávaly

slavnostní shromáždění a průvody. Po nočním, zářivém zjevení

vypadal ve střízlivém denním světle mnohem obyčejnější, než bych

očekával. A byl menší. Jeho těleso zbarvil žár a mráz černými

skvrnami kosmických strázní. Stál na čtyřech tykadlovitých

pružných nohách, podobných těm na naší měsíční sondě. Vystoupili

jsme po schodech, on neustále přede mnou – a pořád ještě

nepochyboval, že ho následuju.

Byl jsem z toho příliš vyšinutý, abych si všímal vnitřního zařízení

lodě. Později jsem měl možnost, abych si ji prohlédl – ať už tomu

rozumím, nebo ne – ale přiznám se, že jsem na ní nenašel nic

zvláštního. Už jsem řekl, že její vnější vzhled připomínal to, na co si

člověk zvykl ve sci-fi filmech, a totéž se dalo říct o jejím vnitřním

zařízení a přístrojích.

V kosmické lodi byli kromě nás dvou další dva lidé. V ničem se

nelišili od mého člověka. Jejich postavy, tváře a obleky byly stejné.

Klidně jsem je mohl pokládat za trojčata. Co však bylo nejdůležitější

– byli to lidi. O tom jsem ani na okamžik nepochyboval. Lidi, kteří

se mi svým zjevem a stavbou těla podobali. Nakolik se mi podobají v

jiných věcech, to jsem zatím nebyl schopen rozhodnout. Doufal jsem

a strachoval se zároveň.

Můj člověk na mě ukázal a něco druhým dvěma řekl. Rozuměl

jsem jeho jednotlivým slovům, slyšel jsem i odpovědi, a přesto jsem

nebyl schopen pochopit, co říká. Jako bych je slyšel přes skleněný

zvon a doléhaly ke mně jenom útržky řeči. Druzí dva mu odpovídali

a za chvilku se ponořili do živého rozhovoru. Zdálo se, že na mě

docela zapomněli. Nevěděl jsem, co mám dělat, ale nakonec jsem se

rozhodl, že bude lip, když začnu sám.

„Kdo jste, odkud jste přišli a co ode mne chcete?“ zeptal jsem se s

maximální zdvořilostí, ale rozhodně. Nedostal jsem však žádnou

odpověď. A co víc – pokračovali v rozhovoru, jako by si vůbec

nevšimli, že jsem tam a že jsem k nim promluvil.

Co bych zapíral: popadl mě vztek a urazil jsem se. Kdybych si

nebyl jist, že přišli z jiného vesmírného tělesa, padl bych jim k

nohám a s pláčem bych je objímal. Vždyť jsou to lidi, konečně lidi!

Ale přišli odjinud a musím být opatrný, a ačkoli to vypadá jakkoli

podivně a snad i směšně, myslet na lidskou důstojnost, jejímž

představitelem tu jsem já.

Ale co když tu záhubu způsobili oni! zaťala se do mne strašlivá

eventualita...

„Víte o nějaké další živé osobě?“ zeptal se mě jeden z nich.

Během hovoru přecházeli z místa na místo a nebyl jsem teď schopen

rozeznat, zda je to ten, který mě sem dopravil, anebo jiný z těch tří.

„Musíte to vědět mnohem lip než já!“ odpověděl jsem popuzeně.

„Máte pravdu. Taky to víme. Chtěli jsme si to jenom ověřit.“

„Kdo jste?“

„Lidé.“

„Z téhle země?“

„Ne.“

„To vy jste ji zničili!“

„Nechápu.“ , „Co nechápete?“

„Proč se ptáte, když to tvrdíte.“

Stáhl jsem koutky úst.

„Chtěl jsem si to jenom ověřit,“ odsekl jsem odpovědí, kterou

jsem dostal před chvilkou. Na jeho tváři nebylo vidět, jestli můj

úsměšek pochopil.

„Udělal jste to. Máte hlad?“

„Ne. Děkuju, nemám. Rád bych věděl, kdo jste, odkud jste přišli a

co ode mne chcete.“

Pozorně se na mě zadíval, jako by usilovně přemýšlel.

„Je možné, že to opravdu nevíte,“ řekl nakonec. „Později se k

tomu vrátíme. Teď máme málo času a mnoho práce.“

„To je vaše věc. Okamžitě mě propusťte, nebo mě zabijte jako

ostatní!“

„Neuróza,“ řekl velmi zřetelně druhý, který stál u přístrojového

panelu, obrácen k nám zády, ale jak se teď ukázalo, poslouchal nás.

„Místní nemoc, léčitelná obtížně, někdy vůbec ne.“

Nejradši bych ho byl udeřil po hubě.

„Fyzický útok vám může jen uškodit,“ upozornil mě ten, který stál

ke mně obrácen zády.

Jak to? Vždyť jsem vůbec neotevřel ústa!

„Uspím vás, než se k té věci vrátíme,“ řekl ten, který stál ke mně

čelem, a teprve teď jsem si uvědomil, že se ani jeho ústa vůbec

nepohnula.

Po celou dobu, co jsem s nimi, ani jednou neotevřeli při řeči ústa.

„Správný postřeh,“ přikývl ten, co stál ke mně čelem, a opět jsem

slyšel jeho hlas, aniž pohnul rty. „Když se nebudete chovat

násilnicky, necháme vás bdít.“

„Děkuju,“ uklonil jsem se s uraženou pýchou, ale už jsem ani na

okamžik nepochyboval, že si se mnou budou dělat, co budou chtít.

„Jsem ve vaší moci...,“ dodal jsem.

„Nemusíte všecko opakovat...“

„Říkám to poprvé...“

„Ale myslel jste si to už před tím,“ a odvrátil se ode mne.

A zas jen mezi sebou... Teď úž nemůžu říct, že spolu mluvili. Spíš

si sdělovali myšlenky. O mne se nestarali a já jsem jim opět

nerozuměl, ačkoli jednotlivá slova doléhala až ke mně.

Taky jsem na to mohl přijít dřív. Z toho, že si navzájem

rozumíme. Ani pozemšťané si nerozumí... Nerozuměli. Hovořili

několika stovkami jazyků. Jak to, že právě oni rozuměli mému.

Fyzická podobnost asi není všecko. A klíč k tomu tajemství je

vlastně prostý: nějaká forma přenosu myšlenek. Myšlenky vznikají v

každém člověku stejně. Začnou se od sebe odlišovat teprve v

okamžiku, kdy je – dosud nevyslovené – formulujeme. Kdo je

schopen vklínit se do myšlení jiného člověka, nežli své myšlení

formuluje slovy, ten mu porozumí, i kdyby jinak hovořil jiným

jazykem. Tihle jsou, jak je vidět, schopni vnímat navzájem své

myšlenky. Když s nimi mluvím, dokážu to i já... podle všeho s jejich

pomocí. Když ovšem komunikujou mezi sebou, jsem z dialogu

vyřazen. Mé myšlenkové antény jsou příliš hrubé a necitlivé, aby

dokázaly zachycovat myšlenky, které nejsou směrovány výhradně

jim. A co ty jejich...? Můžu si to vyzkoušet... Nejsou ozbrojeni, a já

taky ne. A nejsou to ani žádní svalovci. Kdyby mi něco přišlo do

ruky, pořádně bych s nimi zatočil...

V tom okamžiku jeden z nich naprosto srozumitelně promluvil:

„Robinsone, nechtě toho plánování násilností, uškodíte tím sám

sobě.“

Tak tohle je jasná řeč. Zkouška se podařila. Zašklebil jsem se

sevřenými rty a pomyslel jsem si: chránil bych tak jenom svůj druh,

jenom svou Zemi.

„Mluvíte nesmysly,“ zněla odpověd a já jsem se pak pokoušel

nemyslet na nic. Náš mozek to bohužel vylučuje, takže jsem musel

hledat nějaký úplně indiferentní předmět uvažování: v duchu jsem si

broukal šlágry z uplynulého roku. Vzhledem k tomu že pod

myšlením, formulovaným řečí, běží paralelně a přitom rychlostí

světelného paprsku spletenec myšlenek, které nedojdou až k

jazykové vrstvě myšlení, pokusil jsem se koncentrovat na texty hitů:

jestlipak dokážu citovat v duchu rytmové banality a rýmy hodné

prvňáčků? S námahou se mi podařilo vyloupnout se z místa a času.

Můj podivný osud mě už naučil ledačemu – teď jsem se musel

učit i tomu nejméně předpokládanému: jak se ubránit myšlení!

Lidstvo, pokud existovalo, se k sobě samému chovalo většinou jako

tyran, ale i v těch nejinfernálnějších obdobích dokázalo přistihnout

při činu myšlenku jenom tam a v tu chvíli, kdy dospěla až k

vyjádření. Pokusme se teda v posledním, nejtěžším experimentu

popadnout ji pod krkem už v momentu, kdy vzniká! Vzhledem k

tomu, že jsem stejně poslední svého druhu, nestojí za to položit si

otázku – co zbude z člověka, když už nemá ani myšlenky?

„Robinsone.“

Trhl jsem sebou. Kde to jsem?

V místnosti byl jenom jeden z přišelců. Druzí dva mezitím odešli.

Kam, to jsem nevěděl. Podíval jsem se na něj a on už odpovídal.

„Teď si můžeme promluvit. Je to potřebné.“

„Jenom proto?“

Přikývl.

„Jiný důvod není. Člověk dělá, co potřebuje.“

„Okamžik. Říkáte si člověk. Já taky. Svědčí o tom i vnější

podoba. A přesto: jste si jist, že je ten název na místě?“

„To není správné označení,“ zazněla odpověd. „Používáte

zvetšelých a nesmyslných kategorií, Robinsone. Člověk – to je

jazykový pojem. Když ho oddělíte od jazykového symbolu, je to

živoucí tvor, který disponuje vědomím. Na rozdíl od tvorů bez

vědomí, pro něž by se rovněž dalo vytvořit úhrnné pojmenování.“

„Zvíře,“ řekl jsem jenom pro pořádek. „Dobrá, zůstaňme u vašeho

pojmového systému,“ pokračoval jsem. „Oba dva jsme živoucí

bytosti disponující vědomím. To sídlí v pouzdrech z prachu, která

jsou si náhodou podobná.“

„Ne náhodou,“ přerušil mě. „Na naší planetě panují obdobné

gravitační a biologické podmínky jako na této planetě. Z toho

vyplývá, že stavba našich těl je také stejná.“

„Ovšem, ovšem, promiňte. Myslel jsem na totéž, jenom jsem se

nešikovně vyjádřil. Pokládejte to za básnickou licenci...“

„Nevím, co pod tím chápete. Můžeme pokračovat?“

„Přirozeně. Vy jste přece řekl, že je to potřebné.“

„A vy s tím souhlasíte, Robinsone.“

„Víte to lip než já.“

„Váš způsob vyjadřování, Robinsone, ovlivňuje, nemýlím-li se,

duševní stav, kterému se říká rozčilení... Víte to lip než já... to nemá

žádný věcný smysl. Nevím to lip, vím to stejně. Vím, že souhlasíte,

protože souhlasíte.“

„Budiž. Pokusím se vyhnout se emocím, protože vás ruší a brání

nám pokračovat v rozhovoru.“

„Přesně tak to je.“

„Mám radost, že si rozumíme.“

„I to byla zbytečná poznámka, Robinsone. Porozumění je užitečný

jev a užitečné jevy samy o sobě přinášejí pocit spokojenosti. Není

nutné to pořád připomínat.“

„Promiňte. Vyrostl jsem na téhle planetě a u nás vždycky měly

konvence nemalou roli.“

„Vím, Robinsone. Známe vaši planetu, známe její historii i

přírodní procesy včetně veškerých neorganických i organických

útvarů. Pojďme dál.“

„Z toho vyplývá, že jste nás delší dobu sledovali, než jste v

tomhle přístroji u nás přistáli.“

„Umožňují nám to prostředky, které máme k dispozici.“

„Prostředky, které máte k dispozici, vám teda umožnily, abyste

zničili lidstvo.“

„Umožňují nám to, což ovšem neznamená, že jsme je zahubili

my.“

„Proč mi neodpovíte přímo?“

„Špatně jste pochopil cíl našeho rozhovoru, Robinsone.“

„Stejně se dovím, na co myslíte!“ vykřikl jsem. „Je jenom otázka

času, kdy ani vaše myšlenky mi nezůstanou utajeny.“

„Takový čas nenastane. Ostatně vám připomínám, že můžete

zjistit jenom to, na co myslím.“

Vida, tak oni rozřešili problém, který mi působil starosti před

chvilkou, když jsem si broukal všelijaké melodie. A přitom zůstali

lidmi. Ačkoli toho o nich zatím vím tak málo...

„Pokračujme,“ řekl jsem teď zas já. „Ať už k tomu došlo jakkoli,

vy jste věděli, že na téhle planetě už není život. A v té době už jste o

ní měli veškeré informace. Proč jste tu přesto přistáli?“

„Pro vás, Robinsone.“

„Je to pro mne čest.“

„O to nám nešlo. Půjdete s námi, Robinsone.“

„S vámi? Kam?“

„Na naši planetu.“

„Panebože...! Okamžik, musím se vzpamatovat. Jaký ze mne

budete mít užitek?“

„Sám tu zahynete, Robinsone.“

„Pravděpodobně. Ale nejsem si jist, jestli mám právo opustit

Zemi.“

„Teď zas nechápu já, Robinsone.“

„Je mi líto. Pokusím se vám to vysvětlit. Víte, to je taková mravní

kategorie. Má pramálo společného s praktickým životem. A ještě míň

s účelností. Tady se za minulého půl až půldruhého miliónu let

vyvinul jistý tvor disponující vědomím, kterého jsem před chvíli

nazval člověkem. Netvrdím, že by to bylo nějaké báječné plemeno,

ale bylo nejmíň tolik věcí, kterými se lidstvo mohlo pyšnit, jako těch,

pro které se mohlo stydět. K tomuhle lidstvu patřím i já. To není ani

zásluha, ani hřích, je to prostě skutečnost – tak byste to řekl vy.

Jenomže člověk je vždycky zaměřen na svou rodinu. To se ví, není

mi známo, jestli u vás jsou taky rodiny. A je to jedno. Ale máte snad

nějakého otce a matku, pokud se nenarodíte ze zkumavky. Dokonce i

ti, kteří nikdy v životě nectili otce a matku, aspoň jednou zajdou k

jejich hrobu. Nechci tu věc natahovat. Stojím tu teď nad hrobem své

rodiny. Nejsem schopen zanechat tu lidstvo samotné, na tomhle

hřbitově podoby koule. Když odejdu i já, kdo se postará o hroby? A

kdo zapíská nějakou melodii místo ptáků?“

„Pohybujete se v bludném kruhu, Robinsone. Mrtví nejsou. Pocit

povinnosti vůči neexistujícím věcem – to je ten bludný kruh.

Vykročte z něho. Jsou jenom živí, Robinsone. Povinnost může být

jenom vůči živým.“

„Pro mne nezemřeli.“

„To je atavismus, Robinsone.“

„Vy znáte i tohle?“

„Jsem historik, Robinsone. Můj úkol je znát, co spadá do okruhu

mé vědy.“

„A vaši druhové?“

„Inženýr a biolog.“

„Doplněno o historika – dokonalá trojice!“

„Naprosto ne dokonalá, jenom relativně vyhovuje řešení úkolu.“

„A že by vaší povinností nebylo nic víc, nežli mě vynést na

oblohu jako Jupitera?“

„K našim povinnostem patří zajistit vám podmínky pro existenci a

dát vás k dispozici vědám, které se zabývají civilizacemi vzdálených

planet.“

„Tak, a kočka je z pytle venku! Chcete se mnou experimentovat!

Odvezete si mě jako nějaké morce! Ale z toho nic nebude! Radši si

podříznu krk, než abych se vám vydal.“

„Uklidněte se, Robinsone. Uvažujte. Všecko směřuje k tomu,

abyste odešel s námi. Je to užitečné vám i nám: když se budete

vzpouzet, donutíte nás, abychom použili násilí.“

„Určitě tomu rozumíte.“

„Rozumíme tomu, ačkoli na naší planetě je násilí neznámé.

Připravovali jsme se na to jenom my tři, kteří jsme naši planetu

opustili – nevěděli jsme, jestli to nebudeme potřebovat.“

„U nás je násilí neznámé! To je vaše první věta, která se mi

zamlouvá! Kdybych tomu mohl uvěřit...“

„Lež je u nás také neznámá...“

„Je to možné? Vaše civilizace je vyspělejší než naše, o tom není

pochyby... Vy jste přišli za námi, a to my bychom nebyli dokázali...

Dokážete navázat kontakt mezi myšlením... Ale že by byla vyspělejší

i vaše společnost...?“

„Vyspělost, to je vaše kategorie, Robinsone. My spíš říkáme:

odlišnost.“

„To je jedno! Když je odlišná ve svůj prospěch!“

„Je to společnost odpovídající podmínkám a požadavkům!“

„Kde neexistuje násilí á lež!“

„Protože k nim není důvod.“

„Obdivuhodné! Možná že s vámi přece odejdu...“

„Vy s námi, Robinsone, půjdete – o tom není pochyb.“

„Ale ani vám není jedno, jestli z donucení nebo dobrovolně?“

„Mýlíte se. Vám to není jedno.“

„No dobrá! Vyprávějte mi, kam mě to odvezete! Vyprávějte! Ať

na to aspoň dostanu chuť!“

„Měl jsem to v úmyslu. Nebylo by účelné, kdybyste k nám přišel

neinformovaný.“

„Věru ne. Mluvte.“

„Nejste unaven, Robinsone?“

„Nejsem unaven.“

„Nejste hladový, Robinsone?“

„Nejsem hladový. Mluvte.“

„Dokážete mě sledovat, Robinsone?“

„Zavřu oči a budu poslouchat.“

„Pokud vám to dovolil nervový stav daný situací, snad jste už

pochopil, Robinsone, že všechno, co jsme řekli, bylo nanejvýš

racionální. Podle vás jsme zahubili obyvatele Země. Divil byste se,

kdyby tomu tak bylo? Nezapomeňte, že i vy jste se chystali k“

něčemu podobnému. A také jste to mohli udělat. Nečekejte ode mne,

že tu možnost budu vyvracet. Ani že budu obhajovat naši civilizaci.

Koneckonců, lidstvo mělo sklon k sebezáhubě. Kdo by mu mohl

zabránit, aby s jinými nenaložilo stejně? Často jste si pohrávali s

myšlenkou, že na Zemi přijdou nepřátelští hosté a zničí nebo ujařmí

lidstvo. Ale co chránilo jiné civilizace před tím, že obyvatelé Země,

třebaže jenom jejich část, získají potřebné a použitelné prostředky a

budou s nimi jednat stejně?“

„Takže jste proti nám podnikli preventivní válku.“

„Uvažujete ve stylu dobrodružných románů, Robinsone.“

„Copak nejsem čím dál víc postava do comics?“

„Říkáte nesmysly, které vy označujete slovem spekulace. Existují

však jenom fakta.“

(Fakt je fakt...)

„Řídíme se nutností sebezáchovy, kterou obyvatelé Země

nerozeznali včas.“

(I ten nejpředvídavější člověk je bezmocný, když ho na temné

ulici praští někdo zezadu do hlavy!)

„Nevím, co si počít s přirovnáními, Robinsone. Příměr je ledabylé

formulování něčeho, co se dá vyjádřit přesně. Z toho vyplývá, že je

škodlivý. Musíte si to odvyknout. Pokračuji. Část přírody, kterou

vzhledem k nám nazýváme vnějším světem, je v současné době

silnější než my a ještě dlouhou dobu silnější bude. Platí to o nás a

stejně to platilo o obyvatelích Země, pokud existovali. Rozdíl mezi

námi se neprojevuje v tom, že jsme dospěli k vyššímu stupni

poznání, ani v tom, že my ještě existujeme. Rozdíl je v podstatě

našeho vědění. Probojovali jste se na periférii přírodních zákonů a

vzbudilo to ve vás dojem, že jste se zmocnili přírody. Nevzali jste na

vědomí, že i obyčejná tropická bouře a vánice střední intenzity je

silnější než vy.“

(Ale vzali jsme to na vědomí. A bojovali jsme proti tomu, jak jen

jsme uměli.)

„Nehádejte se, Robinsone – ani v myšlenkách. Je to k ničemu.

Pokračuji. Ovšemže jste proti tomu bojovali, v tom je přece základ

sebezáchovy. Opakuji: chybělo tu základní poznání. Přesněji:

dostavovalo se vždy až následně. Říkali jste tomu zkušenost, což

vůbec nic nemění na tom, že převážnou většinu zkušeností lze

předvídat. Jdu dál, Robinsone. V mnoha případech jste předvídali, a

přesto jste nejednali tak, jak se očekává od bytostí předvídavých.

Drobnější případy působily jen místní poruchy. Když jste postavili

naftovod, nepřipravili jste se na to, že poškození roury způsobí v

okolí škody, kterým se dalo předem zabránit. Takové škody se ještě

dají lokalizovat a napravit.“

(Jsem příliš malá veličina, abych mohl obhajovat celé lidstvo.)

„Nač byste obhajoval, nikdo je nenapadá. A není už koho

obhajovat. Jsou to fakta, Robinsone. A fakta zůstanou fakty, i když

se pro ně najde omluva. Vraťme se k tomu, co jste nazývali

zkušeností a čeho jste měli bohatě – vždyť jich využíval váš vývoj a

shromažďovala je vaše věda. Ale nepoučili jste se na kozách, o nichž

jste se už v základní škole učili, že sežraly celé světadíly. Na úrovni

abstraktního akademismu nebo diletantské osvěty jste se zabývali

takovými událostmi, jako byla proměna rostlinstva v době, kdy

mizely přesličky a plavuně; nebo náhlý zánik veleještěrů nebo

proměna pralesů na celých částech světa v pouště anebo zaledněním.

Zkušeností tedy bylo dost. Hledali jste všecka ta proč, ale ani jednou

jste si nepoložili otázku tak, aby se z minulosti vyvozovaly důsledky

pro budoucnost. Ačkoli zkušenosti se množily, jako se množily i

poznatky. Civilizace špinila vodu a ovzduší. O tom se už hodně

mluvilo. Ale teprve pak, když k tomu došlo. Pokládali jste se za

bytosti vlastnící vědomí, a přitom každý váš čin vedla spontaneita.“

(To není pravda. Plánovali jsme, tvořili, trápili se. Nic se nedá do

pohybu samo od sebe. A ta spontaneita je jenom zdání: i ona se řídí

zákonitostmi. Nikdo nepřekročí svůj stín. Nerovnoměrnost vývoje na

dlouhou dobu vylučuje homogenní společnost. Vy jste snad už

pokročili dál, ale my jsme stále ještě byli zaujati sami sebou. Věda

pořád jednou rukou vynalézala zbraně a jen tou druhou konstruovala

mosty – a i ty částečně k tomu, aby se po nich mohly rychleji

přepravovat zbraně. Nezapomínejte, že člověk má nejenom rozum,

ale i pudy. A měřeno kosmickými měřítky, je ještě strašně mladý. Ze

stromu slezl relativně snadno, ale ve snu tam dlouho, velmi dlouho

poleze zpátky...)

„Upozorňuju vás, Robinsone, že přítomný čas ve vašem myšlení

už není na místě. S tou výhradou jsou další vaše argumenty správné.

Ovšem na možnosti, že jste něco dobrého mohli dokázat, nic nemění

ani skutečnost, že ten, kdo byl před nějaký úkol postaven, ho zatím

nedokáže splnit.“

(Samosebou, to je teorie. Jenže teorie sama o sobě je sterilní – co

si s ní mám počít?)

„Na vaší úrovni je opravdu sterilní, Robinsone. V přírodě však už

se vytvořila i úroveň, kdy i ta nejpřesněji definovaná spontaneita

přestává působit.“

(Vy už jste zřejmě toho stupně dosáhli.)

„Obyvatelé Země ho bezpochyby nedosáhli. Jinak by udělali

aspoň pokus o obranu. Co se stalo, pokládáte za nečekanou

katastrofu, ačkoli to tak není. Kdybyste nebyli tolik zaujati sami

sebou, lépe byste dávali pozor na blížící se nebezpečí – a co

ochránilo vás, bylo by mohlo ochránit celé lidstvo. Nebo jeho

většinu. Nebo aspoň samotný druh. Koneckonců – druh je to, co je

důležité. Jednotlivec neznamená nic. Ale nechme teď lidstvo stranou.

Jeho osud by vyžadoval dlouhou analýzu a to v tuto chvíli nepatří k

našim úkolům. Vy existujete a to nám slouží k poznání, že naše cesta

nebyla zbytečná.“

(Vám!)

„Opravdu. Pořadí přeje nám. Ale vy jste se odvolával na

nerovnoměrnost vývoje, Robinsone. Tento zákon se vztahuje

nejenom na společnost obyvatel Země. Je platný i ve větším měřítku.

Nekonečná proměnnost života se nevztahuje jenom na množství

forem existence, ale i na rozmanitost období, kdy se uplatňuje. Což v

sobě zahrnuje i rozmanitost daného vývojového stupně v dané

jednotce času. I volba pojmu časové jednotky je svévolná.

Připomínám to výhradně z toho důvodu, abych dal najevo, jak

mnohovrstevnatý je vztah, k němuž může dojít mezi ústrojnými

formami, které už disponují vědomím. Ovšemže je to jen teoretický

vztah, neboť paradox vzdálenosti a času většinou znemožňuje, aby se

realizoval ve skutečnosti. A ačkoli je někdo zainteresován, jako v

daném případě náš systém, a dojde ve svém vývoji až ke stupni, kdy

může tento paradox řešit, a vytvoří možnost navázání styku, stále tu

ještě zůstává eventualita, že takový styk je pro něho škodlivý, a tudíž

se mu musí vyhnout, nebo – což je otázkou rozboru a rozhodnutí –

mu předejít.“

(Není ovšem vyloučena ani možnost omylu.)

„Skutečně.“

(Teď jsem vás dostal! Tak teda i vy můžete upadnout do léčky

zkušenosti spojené s dodatečností?!)

„Nesledujete mě dost pozorně, Robinsone. My jsme věděli, že

zmizíte z povrchu světa.“

(Věděli, anebo jste k tomu přispěli?)

„Ty věci se navzájem nepodmiňují, ale zároveň nevylučují.“

(Pythická odpověď.)

„Pokračuji, Robinsone. Vaše myšlenky neustále uhýbají k

detailům, ačkoli jsem vám sdělil, že nemám v úmyslu se dohadovat.

Našli jsme vás, Robinsone, a to nás poněkud překvapilo. Kdybychom

přišli o nějaký čas později, nebyl byste už naživu.“

(Taky si to myslím.)

„Tak ovšem můžeme studovat okolnosti toho, že jste zůstal

naživu. Známe pokus, na němž jste spolupracoval a samozřejmě i

materiál, který zastavil paprsky.“

(Když jste o tolik vyspělejší než my, tak proč to překvapení?)

„Oprávněná otázka. Ovšemže nejde o emociální překvapení,

protože to je opět subjektivní prvek, tedy nepřesná formulace. Znali

jsme zmíněný materiál, ale chyběl zatím poznatek, jestli v daných

podmínkách postačí jako náležitá ochrana. Teď už nám patří i tento

poznatek. Naše cesta nebyla zbytečná.“

(Poznatek, poznání, rozumný, cílevědomý, užitečný, podmínky –

jak chudě a úzce se vyjadřujete! Jako byste ani jiné pojmy neznal!)

„Pojmy mohou mít jen podřízenou roli. Úkolem formulování a

forem jeho projevu, úkolem slov a vět – je informovat. Víme, že

bývaly doby, kdy měly i jiný a víc jiných úkolů. Kdy takzvaný

hovor, tedy primitivnější forma sdělování myšlenek, sloužil i k

podtržení subjektivních faktorů. Říkalo se jim rozčilení, pocity,

nálada a další a další. Jsou mi známy, protože jsem historik. To vše

je však už minulost, a bylo by dokonce směšné, kdyby i termín

směšný nepatřil stejně do zastaralého světa subjektivit. K oněm

jevům a projevům, o nichž se ukázalo, že jsou zbytečné. Potřebné

jsou jenom pojmy, které mají konkrétní obsah. Ať už je to věcný, či

abstraktní obsah. Obecný matematický vzorec – ať už má

sebeabstraktnější formu výrazu – má konkrétní obsah. Zato valná

část vašich myšlenek postrádá i abstraktní obsah.“

(Děláte si legraci?! Vrážíte nůž do zad vlastní teorie!)

„Nechápu vás, Robinsone. Nic směšného jsem podle vašeho

chápání neřekl. Jenom fakta.“

(Copak jste se ještě nikdy nesetkal s komickými skutečnostmi?)

„Dávejte pozor, Robinsone. Když vidíte člověka, který uklouzne

na slupce pomeranče, smějete se; ale ten člověk naříká, protože si

zlomil nohu. Smích je stejně subjektivní výraz jako pláč.“

(Vy snad nikdy nepláčete a nikdy se nesmějete?)

„Musíte nás pochopit, Robinsone, a pak budete mnohé věci

posuzovat jinak.“

(Máte pravdu. Mluvíme pořád jenom o nás, kteří už ani

neexistujeme. Mluvme o vás, kteří existujete. A kteří, jak se zdá, jste

zvítězili nad duchovní bídou, již pozemský člověk dokázal nanejvýš

rozeznat, ale vyzout se z ní, ach bože, na to už mu nezbyl čas!)

„Sotva se od vás lišíme, Robinsone. Totiž pokud jde o podstatu.

Neboť detaily byly přirozeně jiné. I my máme své dějiny, které

začaly posledním obdobím pravývoje, kdy dosáhly jednotlivé

společnosti svébytného charakteru a dokázaly to pro budoucnost

fixovat písmem. Na zemi tento charakter znamenal třídní společnost

– au nás cosi v podstatě podobného, a přesto ne totožného. To je

jenom část celého komplexu – během cesty budeme mít dost času

vrátit se k tomu. V rámci tohoto typu společnosti jsme prošli všemi

vývojovými etapami, jejichž obdoby se na Zemi nazývaly

otrokářská, feudální a posléze kapitalistická společnost. A pak i těmi,

které se i na Zemi s jistými potížemi zařazují do jmenovaného

systému: první, druhou a třetí průmyslovou revolucí. Země stála

teprve na prahu toho třetího období, zatímco u nás už dávno

proběhlo; jeho výsledky vytvořily základní formy naší současné

společnosti.

Pochopit to vám nebude dělat potíže, Robinsone, protože počátky

třetí průmyslové revoluce – chemie polymerů, molekulární biologie,

kybernetiky a rozbití struktury atomu i umělá změna energetických

vztahů – nebyly už ani obyvatelům Země zcela neznámé, i když stáli

teprve na samotném počátku počátků. Kromě toho, vy, Robinsone,

jste člověk v přírodních vědách vzdělaný, takže jste zběhlý v

pojmech, které jsou k těm věcem potřebné.

Vědecké poznatky, o nichž byla řeč, spolu souvisí a těžko si lze

představit jeden bez druhého. Když se mezi nimi vytvoří nějaké

pořadí důležitosti, je to vždy pořadí proměnné, a nikdy to není nějaká

abstrahovaná důležitost, nýbrž momentální potřeba, která je utváří. V

našich podmínkách – což ostatně neznamená, že by k tomu muselo

dojít i na Zemi – v určité chvíli vystoupila do popředí molekulární

biologie. V souvislosti s naší společností, přesněji řečeno: s

protiklady, které se v ní vyskytovaly. Společenské protiklady – jakási

povrchní podobnost se projevuje i na tomto poli – byly jak vertikální,

tak horizontální. Projevovaly se uvnitř společenských seskupení –

říkejme jim státy – a našly výraz i mezi jednotlivými státy i

skupinami států, v nichž přišla k moci ta nebo jiná tendence.

Pro třetí průmyslovou revoluci je ovšem příznačné i to, že s

rozvojem techniky se v ní postupně omezují prostředky moci. V

technickém slova smyslu se sice ony prostředky stávají neomezené,

ale právě to vede k omezení jejich společenské hodnoty. Riziko se

rovněž řídí matematickými zákonitostmi, to už jsme vědecky

analyzovali. Každý podnik s sebou nese riziko. Mám na mysli

jakékoli podnikání, zaměřené vědecky, hospodářsky nebo k uchopení

moci. Existuje bod, kdy riziko natolik vzroste, že ztrácí svůj běžný

smysl a další násobení použitých prostředků se stává zbytečné.

Jestliže je možné deseti bombami zničit všecky obyvatele planety, je

zbytečné vyrobit jich jedenáct. Je-li toho schopna jedna, není třeba

dvou. A když každý ze zainteresovaných má k dispozici své vlastní,

naprosto dostačující ničivé prostředky, pak toto vlastnictví má už

jenom teoretický význam: nelze jich použít, lze je mít jenom k

dispozici. Zničit a být zničen se stalo totožné. Vyhubení organického

života, zejména toho, který vládne vědomím, ztratilo smysl v

okamžiku, kdy nastala možnost ho uskutečnit.“

(Copak ve světě dokonalých nejsou ani šílenci, kteří by mohli

zmáčknout knoflík...)

„V době, kdy došlo k oné rovnováze, se muselo počítat i s

takovými šílenci. Podle svých možností společnost počítala i s nimi –

tak, aby se některý z registrovaných šílenců k ničemu nedostal.“

(A co ti neregistrovaní?!)

„Možnost omylu se dá jenom zmenšit. Nikoli vyloučit. Ostatně

výsledek dokazuje, že k chybě nedošlo.“

(Zbraně zrezivěly a holubice míru ztloustly.)

„Zbraně zůstaly nabité naostro, jenomže nespustily. Ale zápas o

společnost a o moc nad společnostmi se nezastavil. Bylo nutné hledat

nové prostředky, které by byly účinnější než zbraně. Ani tady, ani

tam – není těžké zabít člověka. Mnohem těžší je podmanit si ho.

Kdysi se říkalo, že mrtví jsou nejposlušnější poddaní. To byl omyl.

Nikdo neposlouchá méně než mrtvý. Můžeme s ním dělat cokoli –

ale on pro nás neudělá vůbec nic. Dokonce i násilí na mrtvém je k

ničemu. K poslušnosti lze donutit jenom živé: strachem –

a k tomu jsou dobré zbraně. Dokud nenastane okamžik, který

vyžaduje účinnější prostředky, než jsou zbraně.

Tento okamžik byl příznivý pro molekulární biologii. Znali jsme

už ústřední roli deoxyribonukleových kyselin pro usměrňování

životních pochodů a zákonitosti proměny chromozómových párů.

Když jsme se zmocnili těchto dvou znalostí, otevřela se nám možnost

řídit tyto usměrňovače. Ostatní už byl jenom technický problém.

DNK a RNK a několik jejich druhů vymezují fyzický i duševní

charakter člověka. Kdo má k dispozici patřičné znalosti a prostředky,

ten může převzít úlohu usměrňovačů. Má možnost vytvořit množství

jedinců, jejichž duševní charakter se neodlišuje od jeho.

Tak může biologickou cestou nahradit únavnou práci s

přesvědčováním, která má navíc pochybné výsledky. Může vytvořit

dokonalou masovou jednotu mínění a názorů, která se už sama o

sobě stává hybnou silou. A když se mu podaří najít způsob, jak

uplatnit prostředky biologického působení mimo dřívější mocenské

kruhy – třeba i skrytě a v tajnosti – může svou moc rozšířit i mimo

okruh společnosti, která je pod jeho kontrolou, na odlišné

společnosti, a bez jediného výstřelu. Svou sílu znásobí i tím, že

biologickou manipulací se dá uskutečnit nejenom jednota názorů

anebo omezování duševních schopností, ale v potřebných případech

se dá u vhodných jedinců duševní kapacita i zmnohonásobit. Uměle

drážděný mozek urychluje vědecký vývoj, jehož výsledky jsou

bezprostředně a masově použitelné. V historicky relativně krátké

době může společnost využívající molekulární biologie rozšířit svou

moc i na ostatní společnosti.“

(A tomuhle vy říkáte odstranění násilí?! Není to o nic míň než

klacek. Jenže rafinovanější.)

„Jste netrpělivý, Robinsone. Zatím vám líčím nikoli výsledek, ale

postup. Vytvoření vědy o umělé genetice bylo jenom jedním z

prvních kroků. Ani zdaleka neprobíhalo tak jednoduše, jak se to zdá

z mého nástinu, a nepřineslo ani výsledek, který iniciátoři očekávali.

Právě proto je dnes už vedlejší, kdo s tím začal; k tomu byste musel

znát důkladně svéráznosti tehdejší naší společnosti.

Spokojme se zatím s tím, že byl jeden takový stát, který měl

kompletní arzenál ničivých zbraní, a kromě dostatečných

intelektuálních sil disponoval i potřebnou vnitřní společenskou

koncentrací a organizační schopností. Nepočítal ovšem s tím, že v

období třetí průmyslové revoluce na sebe nelze strhnout na dlouhou

dobu předstih v konkurenci států přibližně stejné kapacity. To se

prokázalo až v průběhu vytváření rovnováhy ničivých zbraní. Jinak

tomu nemohlo být ani potom. Počáteční předstih už nestačí, protože

ti, kteří zahájí proces opožděně, postupují dvojnásobnou rychlostí a

relativně brzo dostihnou toho, který začal dřív. A využijí přitom

částečně i výsledků toho, který začal dřív, protože na určité dosažené

úrovni už nelze techniku, komunikaci a manipulaci uchovat v

tajnosti. Nadále už obě strany postupují víceméně paralelně a pák se

k nim připojí třetí a čtvrtý partner – podle toho, jak je rozdělena

společnost planety.“

(Takže je teda rozdělena.)

„Zatím... A zároveň se vnitřně přeorganizovává. Současně se

vyvíjí nepředstavitelnou rychlostí věda, otvírají se nepoznané oblasti

přírody – jak v makrokosmu, tak v mikrokosmu.

Na druhé straně se postupně zjednodušují takzvané mezilidské

vztahy. Působením biologie je možné ovlivnit duševní činitele; je

možné zjednodušit city, tvárnější se stává i charakter a rozčilení se už

dá částečně ovládat. Když teorie vypracuje společensky potřebné

typy, praxe je schopna takové typy realizovat.

Bylo by zbytečné moralizovat, jestli je takový proces správný či

není, užitečný nebo ne, protože se tím tyto kategorie idealizují a

nevychází se přitom ze společenské skutečnosti. V naší dané, tehdy

existující společnosti bylo potřebné, aby k tomu došlo. Jestliže se pro

jednu mocnost otevřela možnost, aby s tím započala, ostatní naopak

neměly možnost, aby se tomu vyhnuly. Nutnost sebezáchovy

diktovala převzít, použít, překonat tu, která s tím začala.

Společnosti na naší planetě se proměnily, ale ani pak se nezbavily

těžkých protikladů, hospodářských a politických břemen, protkaných

ještě strachem, neklidem, lží a společenskými nerovnostmi. Ovšem

vzhledem k tomu, že se tyto skutečnosti vytvořily už v naprosto

jiných technických a hospodářských podmínkách, nežli existovaly na

Zemi, je zbytečné o nich mluvit, stejně byste to nepochopil,

Robinsone.“

(Co bych nepochopil? Chcete říct, že jste se dostali tam, odkud

jste vyšli, že ano?)

„Jste povrchní a ledabylý, Robinsone.“

(Co mám dělat, takový už jsem. Takový.)

„To nebyla výčitka, Robinsone.“

(Opakujete se.)

„Nutíte mě k tomu. Stejné reagence vyvolávají stejné reakce.“

(Tak dobře, já už mlčím. Pokračujte.)

„Zkuste přitom nepřemýšlet, Robinsone. Jenom mě tím rušíte.“

(Lidská slabost.)

„Přesně tak, Robinsone. Myšlenka je nejvyšší hodnota, kterou je

příroda schopna vytvořit.“

(A já tu hodnotu mám uvěznit v kládě?)

„Ne. Ale držte ji na uzdě. Jako elektřinu. Donuťte ji k poslušnosti

– aby vám sloužila, ne aby vám vládla. Stačí pohyb ruky na vypínači

– a je světlo. A jiný pohyb, aby byla tma.“

(Lidský mozek není lampa, aby se dal zapínat a vypínat. Jeho

podstata je v tom, že vydává tolik světla, kolik v něm je. Když má na

hodně světla, hodně ho vydává, když jen trochu, sotva pomrkává –

ale přestane svítit, jenom když člověk zemře.)

„Opět se mýlíte, Robinsone. Lidský mozek není nic jiného a nic

víc než kvalifikující a řídící mechanismus, jehož děrovaný pás

programují hormony, geny a nukleové kyseliny. K jeho provozu

dodává energii látková výměna a jeho impulsy se dají přijímat

nejrůznějšími způsoby. Nejjednodušší z nich je ucho, tomu stačí

nedokonalý membránový aparát – ucho. Ale v mozku probíhají

mnohem diferencovanější a jemnější popudy. Obyvatelé Země bývali

pyšní, že dokázali encefalografem snímat proudy v mozku. Ale

věděli i to, že takové proudy nejsou otisky pochodů vnímání,

přemýšlení nebo přikazování, nýbrž jen různá provozní napětí,

projevy energetického stavu pracujícího mechanismu. Z toho ovšem

nevyplývá, co vlastně dráždí celý komplex mozku. I my jsme začali

zkoumání u jednoduchých mozkových proudů. Pokládali jsme

teoreticky za možné poznat mozkové procesy i jinou cestou, nežli je

řeč a písmo. Přemýšlí přece i ten, kdo neumí psát a navíc je němý.

Dospěli jsme k závěru, že zkoumání jednoduchých mozkových

proudů vede do slepé uličky.

Sotva bychom byli objevili chybějící článek bez oné proměny, o

níž jsem mluvil před chvílí. V průběhu svého vývoje se biologicky

tak nekonečně heterogenní společnost natolik přizpůsobila řeči,

jakožto jedinému prostředku sdělování myšlenek, že už ani nebyla

svým organismem schopna jiného. Když jsme s použitím poznatků

molekulární biologie z nekonečného množství jedinců vytvořili

omezený počet typů, uvnitř jednotlivých typových skupin se stále

snižovala rozdílnost mezi jedinci. Mezi typově podobnými jedinci se

časem vyvinuly nové vztahy.

Brzy si toho všimli vědci.

Nejprve pozorovali zajímavé jevy u typů s nižší duševní

kapacitou. Podobně jako u některých ptačích hejn, která bez

viditelného vnějšího popudu najednou vzlétnou a stejně jednotně

mění směr letu. Jako na sobě nezávislé jednotky letky strojů. Jenže v

tom případě víme, že velitelský stroj nařizuje neviditelným rádiovým

příkazem své letce změnu směru. Vždycky jsme tušili, že se něco

podobného odehrává i s ptáky, jenom jejich vlnová délka pro nás

byla nepostižitelná. A nebylo jisté ani to, zda vůbec jde o

elektromagnetické vlny. A najednou jsme sledovali podobné jevy u

obyvatel naší planety, které jsme mohli zařadit do jistých skupin.

Počali jsme je zkoumat – a objevili jsme přitom bezprostřední

formu sdělování myšlenek, kterou jsme zatím marně hledali. Zatím

jenom mezi jednotlivci podobného typu a nižších schopností – ale

právě to umožňovalo spontánní vznik jevu. Žádný z nich

neprodukoval složitější myšlenky a i jejich prosté uvažování si bylo

navzájem značně podobné. Otázka, která byla položena za určitých

podmínek, u nich vyvolala většinou stejnou odpověd. V důsledku

opakování se z obdržené odpovědi časem stávala očekávaná odpověd

a posléze předem organizovaná odpověd.

To byl základní stupeň, elementární buňka. Jedinci příbuzného

typu, přeladění na doposud neznámé funkce, začali být schopni

nejprve domýšlet, po určité době a určité zkušenosti s využíváním

jevu dokonce rozumět navzájem svým myšlenkám. Tenkrát z toho

byla vědecká senzace, ale pro celou společnost to neznamenalo víc

než zábavné, ale i záhadné produkce artistů, kteří umějí číst

myšlenky. Mimochodem – tihle artisté jako naprosto výjimečné

zjevy už v primárním stavu disponovali onou schopností, která se

pak u nás projevila masově a na vyšším stupni.

Musím se vrátit k tomu, že v naší proměněné společnosti

nezmizely hluboké protiklady, jenom prošly proměnou. Mezi jiným

se zachovalo mocenské rozdělení. Z toho vyplývá, že se brzy

vyskytla mocnost, která zapojila do práce přenášení myšlenek, aby

pro sebe v nepřetržitém badatelském úsilí vytvořila převahu sil.

Nechci se opakovat, ale v tom, co následovalo, se znovu projevilo

mnohé z procesu, který jsme prožili při závodech v produkci

ničivých zbraní a později ve využití molekulární biologie.

Tenkrát ještě nikdo netušil – věda ani mocní – že stojíme před

jevem, který je kvalitativně nový a odlišuje se od předchozích.

Myšlení je schopno tak nekonečného množství variací, jaké

nedokáže vyvinout žádný jiný přírodní pochod. Nelze je ani

reprodukovat; umělé mozky jsou schopny řešit jenom omezené úkoly

– a kdybychom dokázali uměle vytvořit tolik jednotek a vazeb, kolik

jich existuje v mozku jediného člověka, stále by byl takový

konglomerát schopen pouze logických operací. Jenomže lidský

mozek má nejen logiku, ale i představivost. A na tom poli už ho

nelze reprodukovat. Dokážete mě sledovat, Robinsone?“

(Samosebou. – Mluvíte o tom, že lidské myšlení je svobodné.)

„O tom se nepřu. Pokračuji. Uvažovalo se takto: když se podaří

proniknout do mozku, když se podaří dopadnout rodící se myšlenku

při činu, pak i po zuby ozbrojený nepřítel už je bezbranný. Všecky

jeho záměry, veškeré jednání, každá myšlenka se dá předem poznat.

Rozjela se velkorysá badatelská práce. Čtení myšlenek se

přestěhovalo z klinických a akademických laboratoří do obrovských

institucí, vybudovaných výhradně pro tento účel. Zkoumaly se

příčiny, prostředky, metody zkoumání výsledku i jeho realizace.

Byly prozkoumány chemikálie, které vpraveny do mozku daný jev

posilují – i cvičení v koncentraci, s jehož pomocí lze dojít k

myšlenkovému spojení přes hranice různých typů i uvnitř vyšších

typů.

Výsledky překonaly všecka očekávání. Mocnost, která s tím

začala, byla tentokrát opatrnější a její předstih byl trvalejší; než však

dokázala uchopit moc nad celou planetou, naučili se i ostatní číst v

jejích myšlenkách. Pozdější rozbory konstatovaly, že kdyby došlo k

suverenitě jedné mocnosti, čtení myšlenek by se stejně rozšířilo a

jeho působení by bylo přibližně stejné.

Vývojový proces obyvatelstva naší planety tak dospěl k

nejnovější, snad poslední fázi. Hodnotový systém věcí a jevů se

proměnil, protiklady se vyvážily. Mám určitý důvod, proč říkám

vyvážily místo přestaly existovat. Domyslete to, Robinsone. Mezi

dvěma přibližně stejně silnými protivníky může rozhodnout jenom

jediný moment – a to je překvapení. Ale kdo bude mít šanci na

vítězství, když se ztratí i tato poslední možnost? Jestliže i nepřítel

zná myšlenky předcházející mému jednání, v okamžiku jejich zrodu?

Vzpomínáte si, řekl jsem, že na naší planetě neznáme lež.

Pochyboval jste o tom – prý svatí jsou jen v nebi. A já jsem přitom

poukazoval jenom na věcný následek věcné příčiny. U nás není

možné lhát. Co si u nás někdo myslí, to jako by vyřkl nahlas. Můžete

mě ještě pořád sledovat, Robinsone?“

(Bohužel můžu. Mluvíte o tom, že jste ztratili poslední útočiště

člověka: svobodu myšlení...)

„Svoboda je relativní pojem, dokonce i v pozemských poměrech,

Robinsone. Je to jenom druh vztahu mezi požadavkem a jeho

naplněním. Ale každý požadavek je proměnný, a někdy dokonce

přestane existovat. A pak není co naplňovat. Po svobodě touží jenom

ten, kdo je vězněn. Kde však není vězení a není dozorce, protože se

prostě nedá hřešit – tam není ani vězeň. Úmysl hřešit ztrácí už v

okamžiku svého zrodu podstatu své existence – možnost utajení. A

hřešit otevřeně může jenom ten, kdo je silnější. Ale už nejsou silnější

ani slabší. Říkáte svoboda, a nevíte, o čem mluvíte.“

(Něco silnějšího tu přece jenom může zůstat: pud. Člověk

chybuje. Ví, že se proviňuje proti společnosti, ví, že se proviňuje i

proti sobě... A přece: může ho něco napadnout – a bylo by lepší,

podle vašeho uvažování užitečnější, kdyby se to nestalo. Co nastane

pak?)

„Pokud si vzpomínám, k takovému případu už hodně dlouho

nedošlo. Otázka je však přesto oprávněná. Odpověď je jednodušší,

než si myslíte. Naučili jsme se nemyslet na nic, Robinsone.“

Než jsem pochopil celý smysl odpovědi, vrátili se oba společníci

mého informátora a hovor se přetrhl. Jedno musím uznat: byl jsem

sice jejich zajatec, ale nezacházeli se mnou špatně. Dali mi najíst a

vyhradili mi na palubě místo. Ale než mě to dojalo, přišel jsem na to,

že jejich chování vůbec neurčovala nějaká mravnost vyššího stupně,

ale výhradně situace, kterou si přirozeně vykládali podle svého.

Nepředpokládali, že bych utekl. Byli přesvědčeni, že jako

inteligentní tvor jsem uznal naprostou bezvýchodnost jakéhokoli

odporu, a dokonce i skutečnost, že – ačkoli je to vlastně v jejich

prospěch – jednají i v mém zájmu. Bez nich bych opravdu předčasně

zahynul na své planetě proměněné v pustinu. A i kdybych se přesto

odhodlal k nějaké nerozvážnosti, přiměli by mě k rozumu hned při

zrodu takového úmyslu. Čtení myšlenek (bože můj, těch

pejorativních prvků a vzrušujícího podezření z kejklířství a

šarlatánství, co tenhle výraz na Zemi přináší! Ale když pro to není

lepší pojmenování...?) je chrání, aby jim neubližovala ta část přírody,

která disponuje vědomím. Jestlipak se ovšem dokážou bránit lip než

pozemšťané útokům přírodních sil, které nemají vědomí?

Chopil jsem se škvíry, kterou mi sami nabídli – co jiného jsem

mohl dělat? Když jsem opět nabyl fyzického klidu, pokusil jsem se

srovnat v sobě všecko, co jsem předtím slyšel. Závisí na tom má

budoucnost.

Závisí na tom opravdu?

To je jedno. Můžu o tom uvažovat. Já zatím nedokážu

nepřemýšlet. To pochopitelně zároveň znamená, že kontrolují mé

myšlení. Ale co tím můžu ztratit? Nanejvýš život, ačkoli právě to

není pravděpodobné: V tuhle chvíli potřebují víc oni mne než já je.

Budu si teda myslet, co chci – a oni ať si o mně myslí taky, co chtějí.

Žádná lež! Žádné násilí! Tím začal... Když jsem to uslyšel, začal

jsem doufat... Hrůza ze záhuby lidstva na Zemi se počala scvrkávat v

naději: co když větší celek dopadl lip? Význam každé katastrofy se

zmenšuje, když ji pozorujeme z větší dálky a větší výšky. Jestliže

existuje společnost kosmických rozměrů, pak to, co se stalo se Zemí,

je jenom místní lavina. Zasypala jednu vesnici. Je to smutné. Ale

převážná většina se zachránila.

A jak! Je teď moudřejší, bohatší a zdravější. Naděje je olivová

snítka básníků.

S válkami je konec, řekl. Protože už nebylo žádné tajemství. Ale

tak jednoduché to přece jenom nemohlo být... Když je postihnuto

krizí násilí, může upadnout do krize i moc. Kde není žádná moc, tam

– podle našeho rozumu – nastoupí anarchie. V průmyslové

společnosti je samosebou trvalá anarchie nepředstavitelná, leda

bychom vylezli zpátky na strom. Ale cesta nazpět není: svaly na

lidské ruce jsou slabé a prsty na nohou už přestaly být chápavé. Za

každou cenu se musí vytvořit nějaký pořádek, když chce společnost

žít. Oni ho vytvořili.

Pořádek účelnosti. V němž zachovávají, co je užitečné, co

potřebujou – a odvrhnou, co je zbytečné. Pěkně to zní. Co se z toho

vyvinulo? Co se mohlo vyvinout? Lhaní je zbytečné. A co literatura?

Co poezie? Sublimované lhaní? Pravda, je to neškodné – přijde na to,

kdy neškodné – lhaní. Co se stalo s poezií? Nic. Stala se leda směšná.

Copak není k smíchu vymýšlet si věci, které jsou beztak zřejmé?

Protože je všecko zřejmé a není tajemství, vůbec žádné tajemství! Co

chce básník? Snít? Prosím vás! Popichovat k revoluci? Proti komu?

Bavit? Copak může říct něco, co by už nebylo všeobecně známé?

Může to být dokonalý svět, asi nejdokonalejší ze všech světů.

Zloby se utišily, city devalvovaly...

Představil jsem si, že tam žiju. Miluju nějaké děvče a nemůžu to

zatajit. Jestli mě má taky ráda, žádné zle – rychleji se věc vyjasní.

Ale co když mě nemiluje? Když se mi vysměje? Jak to budu snášet?

Slyším, jak se s ní smějí i druzí, protože přece není žádné tajemství,

vědí to všichni a všichni se smějí, jak jsem pohořel!

Anebo jsem chytřejší a schopnější než můj představený a

nenávidíme se proto. A každý z nás dvou ví, že ho ten druhý

nenávidí... Jak se můžeme denodenně podívat navzájem do očí?

Ale copak může být mým šéfem někdo, kdo je hloupější než já?

Hloupost se přece nedá utajit!

S výjimkou případu, že by nemyslel na nic!

Tady na Zemi se nedá popadnout za límec myšlenka. Tam u nich

bezmyšlenkovitost.

Jaký je to svět, kde jediná sebeobrana člověka spočívá ve

schopnosti na nic nemyslet?! Snad největší vypětí sil, jehož je lidská

mysl schopna, je-li ho vůbec schopna, znamená zapřít samu sebe...

V jednotlivých případech je to produkce eskamotéra. Masově je to

životní způsob... Společnost, která žije v prostředí civilizovaných

forem a vyrábí, aby se udržela. Nemá už zákony, jenom pravidla,

neboť není co přibrzďovat, je třeba jen organizovat, protože její

vědomí směruje pouze účelnost a jednání vymezuje pouze užitečnost,

takže všecko ostatní se nejprve vynechá, a pak dokonce vyobcuje.

Promění se tu funkce myšlení, nikdo už si nepřeje tvořit, jenom se

udržet naživu. Jedinou snahou je kontrola stereotypů a oživování

činnosti... Z tvořivého lidského rozumu se stává děrovaný štítek,

ovládaný výhradně naučeným programem. Přišelci se od nás

pozemšťanů zatím sotva liší napohled. Ale na jejich sevřené rty je

zapsán jejich nevyhnutelný osud, který...

Kde jsem se už s takovou budoucností setkal?!

Protože to znám. Nějaké déjá vu? Ne. Iluze něčeho jednou

prožitého je možná jenom v rámci známého okruhu představ. Tento

obraz byl lidskému rozumu neznámý. Jestliže jsem se s ním setkal,

mohl jsem se s ním setkat jenom jako s produktem mimolidským...

Už vím...

Na Zemi žily v organizovaných společenstvech nejenom lidé, ale i

některé druhy jiných živočichů. Mravenci, včely, termiti. V

mimořádně složitých společenstvech na vysoké úrovni organizace,

která ovšem na dosaženém stupni strnula: řídila se pudy, nikoli

rozumem.

Mravenci nepotřebují myslet, aby svá vajíčka v danou chvíli

vynesli na slunce; včely při dokonalé dělbě práce krmí, koupou a

oplodňují svou královnu; termiti poslepu hryžou vnitřek dřeva a záře

poezie by je přivedla jenom do rozpaků. Čím se od nich liší člověk,

který si podobně podmanil celou přírodu, ale zapomněl přitom

myslet?

Zítra nebo pozítří, snad už dnes – nevím, protože jenom oni

rozumí mně, a já se svým primitivním mozkem čtu v jejich

myšlenkách jenom tehdy, když si to přejou i oni – opustím Zemi a

zřejmě navždy. Vydám se na cestu do jiných prostor vesmíru, kde už

není násilí, není lež. Kde nezbylo nic z původních lidských pudů.

Jenom strach.

Kdybych ovšem mohl doufat, že jsem na Zemi nezůstal sám!

Ale i tak – co bych si s ní počal!?

Probral jsem se. Posadil jsem se na vykázaném lůžku. Jeden z

přišelců stál přede mnou. Snad ten, který mi to všecko vysvětloval,

snad jiný, nevím. Byli tak stejní! Ostatní dva byli v sousední

místnosti a zabývali se přístroji.

„Brzy odcestujeme, Robinsone,“ řekl muž, který stál přede mnou

se rty sevřenými.

Následující hodiny se nakládalo. Univerzální jeřáb skládal do

nějaké prostory dole těch pár věcí,které pokládali za rozumné odvézt

z vymřelé planety. Většinou to byly svazky spisů a výkresů. Nejdřív

jsem se divil, ale pak jsem pochopil, když jsem uviděl prvky z KD

materiálu, použité na stěnách pokusného reaktoru. Ty mě přece

zachránily! Berou si je jako vzorek i s dokumentací, která k nim

patří.

Zachránily... A před čím? A pro co?

„Zbytečně se trápíte, Robinsone,“ poznamenal můj průvodce.

„Pojďte, odpočiňte si.“

„Už jsem si odpočinul,“ odpověděl jsem s dětským vzdorem.

„Odpočívejte dál. I my to uděláme. Před odletem je to nutné.“

Pak hvězdolet uzavřeli. Druzí dva ulehli na podobná lůžka, jako

bylo moje. Leželi naznak s bezvýrazným obličejem a široce otevřené

oči, které přestaly registrovat svět, upřeli na strop.

„Takhle spíte?“ zeptal jsem se.

„Nespíme, jenom odpočíváme. Spíme velice málo od dob, kdy

jsme se naučili nemyslet na nic. Dokážeme přitom i něco dělat, ale

když vysadíme i pohyb, nahrazuje nám to spánek. Můžeme se v

libovolnou chvíli probudit a nenese to nepříjemné následky spánku,

onu malátnost postupného probouzení.“

„Myslím, že jste jeden argument zamlčel,“ řekl jsem.

„Který?“

„Můžete se tak vyhnout i snění.“

Můj průvodce se zastavil a zkoumavě se na mě podíval.

„Bylo by dobře, Robinsone, kdybyste se co nejdřív naučil ovládat

se. Pojďte.“

Z odpočívárny jsme přešli do řídící buňky.

„Jestli nejste unaven, můžete zůstat se mnou, Robinsone. Ptejte se,

máte-li chuť.“

„Držíte hlídku?“

„Hlídku? Něco takového. V cizím prostředí nemůžeme odpočívat

všichni tři najednou. Kromě toho jste tu vy.“

„To znamená, že se mě obáváte.“

„Prostá opatrnost.“

„Kdo spí... nebo právě na nic nemyslí, ten... je bezbranný?“

„Nepotřebuje se bránit.“

Seděli jsme vedle sebe v otočných křeslech s opěrkou pro hlavu a

pozorovali jsme bledě vibrující světla přístrojové desky. Pro

povrchního pozorovatele jsme si byli podobní. Jenom my dva jsme

věděli, jak velice jsme odlišní. Ale možné je i to, že jsem to věděl

jenom já.

Já, G. Robinson, inženýr-fyzik, na jehož osobní kartě stojí psáno,

že je mimořádně spolehlivý matematik, ale je neschopen projekční

práce, protože má takřka nulovou fantazii.

„Máte u vás divadla, kina?“

„Kdysi jsme měli.“

„Láska?“

„Život se nemůže přetrhnout.“

„Hrajete někdy něco?“

„Je přece nutné cvičit základní situace jednání.“

„K Čemu jsou u vás knihy?“

„Stalo se z nich cosi jako u vás slepecké písmo.“

„Pěstujete květiny?“

„Léčivé rostliny jsou dodnes užitečné.“

„Co se stane s mrtvými?“

„Přestávají žít.“

„A jejich těla?“

„Tady nastupují zákony hygieny.“

„Země? Oheň?“

„Máme skvělé chemikálie.“

„Máte jména?“

„Přirozeně. Jak bychom se od sebe odlišovali?“

„Přejímáte jména rodičů?“

„Jméno rodičů má význam, dokud existuje i dědictví.“

„Je tedy něco důležitějšího než rodiče?“

„Okamžik, kdy jsme se narodili. Pomáhá orientaci.“

„Časový bod je jenom číslo. Takže vy nemáte jména, jenom

čísla.“

„Vylučuje to omyly.“

„Jak se navzájem oslovujete?“

„Podle sedmi dnů v týdnu – kdy se kdo narodil.“

„Jak vy se jmenujete?“

Obrátil se ke mně, změřil si mne a bez zvláštního důrazu řekl:

„Říkají mi Pátek, Robinsone.“

16

Probíral jsem se zvolna a postupně. Sotva jsem nabyl vědomí, má

první myšlenka byla, že jsem zase utekl. Tohle bylo největší

nebezpečí, které jsem prožil, co jsem zůstal na světě sám. Blížilo se

ke mně dlouho a úskočně, ne však potajmu: po celé týdny jsem už

věděl, že nejsem v pořádku a že asi budu velmi nemocný. Nemusím

si dělat žádné výčitky, udělal jsem, co bylo v mých silách, abych se

nemoci ubránil nebo ji aspoň oddálil, jak jen to půjde. Vyhnout se jí

bylo nemožné. A ani ne z toho důvodu, že jsem neměl lékaře,

nemocnici, ošetřovatelku a potřebné léky...Příčina mé bezbrannosti

byla v mé situaci: v samotě a v zážitku, který samota přivodila.

Ani sám jsem přesně nevěděl, co mi je. Mohlo to způsobit stejně

dobře obyčejné nachlazení jako vážné nervové zhroucení. Nemoc

jsem nosil v sobě a čas ji živil tak dlouho, až jsem ji neunesl.

Propukla a položila mě na lopatky.

Obrat pravděpodobně způsobila návštěva u Alberta – když ne pro

nic jiného, tak proto, že jsem tenkrát nastydl.

A ten deník...

Nechci si to znovu připomínat.

Při promítání už jsem měl vysokou horečku. Cítil jsem ji v bušení

tepu, v sálající tváři a neúčinnosti prášků, které jsem spolykal. A

přesto jsem nechtěl do postele. Třásl jsem se, že umřu, když si lehnu.

Zůstal jsem naživu. Ležím, tělo mám vlahé a hlavu čistou.

Nemám horečku. Jsem slabý, ale ne bez síly. Pamatuju se, že jsem

neležel bez přestání. Občas jsem vstal, jedl, vařil si čaj a myslím, že

jsem se párkrát i koupal. Vznášel jsem se na rozhraní vědomí a

mrákot a jednou mě to vychýlilo na tu, podruhé na druhou stranu té

hranice.

Co mě zachránilo? Silný a relativně mladý organismus? Náhoda?

Teplo a bezpečí mého útulku? Asi nic z toho – nebo všecko

dohromady. Životní síla má nevyčerpatelné zásoby.

Klid, který mě naplňuje, je dobrý. Je to střízlivost

rekonvalescentů, kteří se uchechtávají, když nehybně leží v posteli, v

nervech ještě hrůzu smrti, ale v mysli už radost z vítězství. Patří jim

jistota, že teď už je jenom otázkou času, kdy vyskočí a půjdou s

ostatními natrhat květiny.

Zatím teda zůstanu naživu, o tom není pochyby. Ale znamením

mé střízlivosti a uzdravení je ono zatím, které jsem předeslal.

Dokazuje, že jakkoli těžká byla krize, kterou jsem prožil, nebyla

jediná a poslední.

Zůstal jsem naživu, to je pravda. Ale jak dál?!

No dobrá, zrekapitulujme si to. Uvaříme si silný čaj, na topinku

namažeme trochu džemu, času je přece dost, pak zasedneme do

objemného ušáku, který jsme si moudře opatřili na jedné cestě, jako

bychom tušili, že na něj ještě dojde – a ne jen tak pro pohodlí. Postel

ukolébává, uzdravuje a oslabuje; je narkotikem, které může být

skvělé i osudné. Kdo už dokáže sedět, za chvíli bude běhat. Na

gramofon položíme Mozarta. Ten ještě neznal karty romantiků – ani

ty opravdové, ani falešné. U něho ještě danse macabre běží v rytmu

menuetu. A menuet je tak milý. I když je to možná poslední menuet.

Jak to teda vlastně bylo? Je načase postavit se té věci tváří v tvář.

Věčně se jí člověk nemůže vyhýbat.

Začalo to po onom promítání. Musel jsem mít moc vysokou

horečku. A přesto jsem ho viděl naprosto jasně. Zaklepal na tyhle

dveře. A když jsem se vrátil, revolver ještě ležel na podlaze, kam

jsem ho upustil. Pamatuju se na všecko, do posledního detailu.

Neexistovala žádná nejasná otázka, která s tím byla spojena – snad

až na jednu: Jestli jsem vůbec opustil tenhle pokoj?

Ještě nikdy jsem neměl horečné sny, aspoň předtím; nevím, jaké

jsou. Jak si teď můžu být jist, že to všecko nebylo z horečky? V

obyčejných snech nejsou souvislosti, nanejvýš nějaká pravda. Ale v

tomhle byla i logika, i souvislost, i řád. Je jenom otázka, jestli to byla

pravda?

Je to sice podivné, ale je to tak: jestli to byl horečný sen, tak je to

všecko leda k smíchu; ale jestli to byla pravda, pak je to jako horečný

sen...

Naštěstí – nebo právě naneštěstí? – se to dá ověřit. Jestli jsem

neměl jenom vidění, pak oni ještě teď musí být tady, ve své rakvi,

která sem s nimi přiletěla.

Já jsem je zabil.

Nemám žádné výčitky svědomí. Ať už existovali, nebo ne. Jestli

jsem je zabil jenom v představách, nijak jsem se neprovinil; jestli

jsem to udělal ve skutečnosti, i tak jsem udělal dobře. Však se ukáže.

Snad ani nemusím říkat, že jsem nikdy předtím nikoho nezabil.

Jsem člověk, který ctí zákony, a pro takové lidi je válka jediná

příležitost, kdy můžou zabíjet, aniž by byli voláni k odpovědnosti.

Teda ti, kteří to chtějí dělat nebo jsou k tomu donuceni. Já jsem se

narodil a vyrůstal v míru; a jestli snad válka byla naplánována k

rozšíření mých zkušeností, pak ji vzal čert, dřív než mohla

vypuknout. Byl bych v ní zabíjel? – ale to je akademická otázka.

Vždyť na ni nedošlo. Je (Bylo! Bylo!) mnoho takových, kteří

přísahali, že nejsou schopni namířit na člověka a vypálit ránu. Ovšem

i to je, jako spousta jiných věcí, otázkou situace... Když člověk

nestřílí z agrese, když nestřílí v rozčilení, když nestřílí ze zoufalství,

pořád ještě může vystřelit v sebeobraně. I malý skautík-vegetarián

vystřelí z pušky, dřív než někdo jiný vystřelí na něj. Pud

sebezáchovy je velký pán. Vím to, vyzkoušel jsem to na sobě.

Protože i já jsem zabil – ne pro jiné, ale pro sebe. Jestli jsem

myslel na to, že zabíjím i pro možnost přežití lidského druhu?

Předtím jsem na to myslel možná, potom jsem na to myslel určitě –

třeba jen proto, abych se ospravedlnil.

Ale při té věci jsem nemyslel na nic, ani na sebe samotného. Mám

snad vysvětlovat, že kdybych byl myslel na cokoli, zbavil bych se

tím možnosti jednat?!

Nejde o to, že bych v jediném okamžiku přišel na kloub tajemství:

a teď nebudu myslet na nic. Ba ne, jestli to byl náhodou sen,

nevzpouzel se logice. A jestli to byla skutečnost, pak teprve ne! Tady

hrála roli jiná věc: ten rozdíl mezi námi. Zachránilo mě to, na co

jsem se už tolikrát odvolával jednou jako na vysvětlení, podruhé jako

na omluvu: les, jehož větve se pohupovaly sotva na dosah ruky!

Způsob návratu už naše tělo i duch zapomněly, ne však naše pudy.

Aby bylo docela jasno, jaký je rozdíl mezi přišelci a pozemšťany,

pak teda: oni, ať už záměrně či nikoli, byli schopni jenom vědomého

jednání; zato my jsme nedokázali zdůvodnit každý svůj čin.

Nanejvýš ex post.

A to je všecko. Když uděláme něco, co nedokážeme

bezprostředně zdůvodnit, nemůže to předvídat ani ten, kdo umí číst

myšlenky, tím méně tomu zabránit. A co následně...? Mrtví

nepožadují žádné zdůvodňování.

Sotva vyslovil své jméno, v tom okamžiku jsem udeřil. Teď

teprve jsem poprvé uviděl nějaký výraz v jeho nehybném obličeji:

úžas. Neposkytl jsem mu čas k analýze – oni přece všecko analyzují!

– toho úžasu. Ztratil vědomí. Úder byl tvrdý a zasáhl lebku. Jeho

tělesná konstrukce nebyla sice na pohled nějak silná, ale po úderu se

ukázalo, že byla ještě slabší. Skácel se, ale v obranném reflexu ještě

zvedl paži před obličej.

Pocítil jsem, jak mi trne pravé rameno. Stejné zatrnutí jsem pocítil

tenkrát, když mi vyrazil revolver z ruky a zajal mě. A hned jsem si

všiml zdroje onoho trnutí: na levém zápěstí, kde nosíváme

náramkové hodinky, fosforeskovala jakási zelenavá záře! To teda byl

zdroj energie, která mě ochromila – a teď naštěstí jen přejela po mém

rameni!

V sousední místnosti bděli ve spánku jeho dva druhové. Co bude,

až si toho všimnou? Mám utéct? Dohoní mě. Jestli se teď probudí,

hned budou vědět, že chci prásknout do bot...

Bylo ticho. V dosahu žádná zbraň, ani klacek, ani kamenná

sekera. Na ruce mé oběti svítila zelenavá záře. Opatrně jsem se

paprskům vyhnul a pokusil se stáhnout mu z ruky drobné kovové

tělísko, které záři vydávalo. Nepodařilo se mi to. Jako by bylo

přirostlé!

Zřejmě bylo na ruku a dílem i pod kůži přišito... Nemělo žádný

spínač – a on na něm taky nic nestiskl, když ho použil... Copak na to

měl před chvilkou čas? Zdroj paprsků byl napojen na nějaké nervové

centrum a fungoval na myšlenkový nebo reflexivní popud.

Pracoval stále, i když byl jeho majitel v bezvědomí...

Nic jiného mi nezbývalo – než se probral, popadl jsem ho zezadu

a odtáhl ke dveřím, které obě místnosti oddělovaly. U dveří jsem

uchopil jeho levičku, zápěstí jsem držel před sebou, a pak jsem

prudkým pohybem rozrazil dveře.

Křečovitě jsem svíral útlou, nepoddajnou paži a fosforeskující

okruh jsem zamířil na ležící těla. Paprsky se nedaly sledovat okem

takže jsem se hned nemohl přesvědčit, zda je zasáhly. Jejich těla jako

by sebou maličko trhla... Ale nic jiného se nestalo.

Co teď bude, jestli se opravdu nic nestalo? Co když se pohnou?

Tohle všechno je pohádka... Barevný film vzpomínky. V tu chvíli

a na tom místě to bylo něco jiného. Byl jsem uprostřed akce a

nemohl z ní vykročit. Pořád jsem ho držel před sebou – na obranu? –

a pak jsem vnikl dovnitř a přiblížil se k lůžkům. Nadělal jsem přitom

tolik rámusu, že by se byli museli probudit. Ani se nepohnuli.

Paprsek na ně asi zapůsobil. Pustil jsem tělo, které sklouzlo na

zem, jenom zápěstí jsem svíral dál, aby se náhodou neobrátilo proti

mně.

Váhal jsem... Jak dlouho může strnulost vydržet. Pomine i mdloba

po úderu... Přijdou k sobě a najdou si mě, ať se schovám kamkoli.

Kdybych měl zbraň... Mohl bych je uškrtit, ale nejsem toho

schopen... Ani jednoho, natož tři... Musím získat čas...

Ještě jednou jsem na ně obrátil paprsky: mířil jsem na hlavy.

Žádnou změnu jsem nepozoroval. Nakonec jsem s jistými potížemi,

protože ramenní a loketní svaly povolovaly jenom těžko, obrátil

zápěstí své oběti proti její vlastní hlavě. Cítil jsem, jak se pod mýma

rukama tělo vypjalo a pak povolilo. Bezvládně se natáhlo na podlaze.

Zelené světlo na zápěstí zesinalo a pak zhaslo docela.

Chvíli jsem to nechápal, ale pak tím lip. Zemřel. Obranný reflex

vyhasl, nervové centrum nepracovalo, jednotka záření se vypnula.

Konec.

Ale co když mozek jenom strnul? Jako paže nebo noha? Rozepnul

jsem mu šaty a sklonil jsem se nad holou žlutou hruď. Nedýchal.

Přikročil jsem ke druhým dvěma. Ani u nich jsem neregistroval

jakékoli známky života. Srdeční činnost ustala.

Nejradši bych se byl hnal pryč. Zůstal jsem. Čekal jsem pět minut.

Pak dalších pět. Počítal jsem vteřiny, abych nemusel na nic myslet.

Šedesát, pak nových šedesát. Desetkrát po sobě. Když uplynuly,

znova jsem je všechny důkladně.prohlédl. Už je to čtvrt hodiny, co se

jejich srdce zastavilo. Mozek nedostal patnáct minut krev. Tak

dlouhou dobu nemůže trvat žádná strnulost ani zdánlivá smrt.

Nežijou. Nemůžou žít.

Co by se bylo stalo, kdyby byl paprsek z jeho zdvižené ruky

sklouzl po mé hlavě?! Jak blízko kolem mne prošla smrt. Jak málo

scházelo!

Leželi tam mrtví.... A že jsou mrtví, o tom není pochyby... Teď už

můžu utíkat.

Nevím, jak jsem se dostal zpátky do svého útulku, a není to

důležité. Ani v tu chvíli, ani pak jsem nebyl docela při sobě. Vůbec

nevím, jestli se to doopravdy odehrálo.

Výčitky svědomí, lítost nebo něco podobného necítím. Ani pro

případ, že se to tak stalo. Možná že jsem poslední exemplář svého

druhu, a ani tím už dlouho nebudu. Ale raděj zahynu jako ti přede

mnou, než aby ze mne byl pokusný králík, laboratorní krysa a než

abych nakonec skončil v lihu mezi mravenci a termity. Dokud jsme

my lidé žili, většinou jsme se sebou nakládali nelidsky. Ale měli

jsme aspoň sen – humanismus. Touhu a naději v možnost čisté

společnosti, po mravnosti vyššího řádu. Snad bychom i my později

skončili jako oni, mravenci a termiti, schopní číst myšlenky. Ale my

jsme ještě měli šanci být jiní, být lepší. Oni už ne. Z nich už se

vytratilo to laskavé bláznovství, které činí život sladkým. Oni už

ztratili i schopnost být nešťastní. A na co by pak člověk opravdu měl

žít?

Měl jsem radost. Zbavil jsem se jich. Po dlouhých měsících, od

počátku mé zkoušky to byla moje první radost. Ale dost možná, že i

to je pouhé snění. Měl bych se o tom ujistit.

Není to obtížné. Jestli opravdu existovali a jestli si je nevytvořila

jenom horečka mých nervů, pak musí jejich stroj ještě stát uprostřed

náměstí. Se třemi mrtvými na palubě. Jeden mizerný pozemšťan

omezené inteligence, neohrabaný a postrašený, je snadno vyřídil.

Náhodné neštěstí. Co když jsem skrze ně zahubil všecky

mravence a termity?!

Náhodné neštěstí. Ani s námi to nebylo jinak.

Oblékl jsem se a vyšel ven. Bylo chladno, nebe zataženo

pokrývkou mraků. Že by začalo sněžit?

Vrátil jsem se a natáhl jsem si ještě jeden svetr. Pak jsem nasedl

do auta a odjel do města. Nejdřív jsem si řekl, že pojedu až na

náměstí, kde přistála vesmírná loď – ale pak jsem si to rozmyslel.

Přehnaná opatrnost má větší cenu než přehnané riziko. Zastavil jsem

o dvě ulice blíž. Zatáhl jsem ruční brzdu a nechal jsem motor běžet.

Kolem bylo ticho. Město němě práchnivělo, ale na to už jsem si

zvykl.

Pomalu jsem postupoval podle zdi. Byl bych rád viděl skrz

kameny, ale nešlo to. Musel jsem dojít až tam.

Vkročil jsem na náměstí.

Zhluboka jsem se nadechl špatného vzduchu.

Náměstí bylo prázdné.

Strnul jsem na místě a pak jsem se zvolna vydal kupředu,

doprostřed náměstí. Tam, kde stála. Kde měla stát. Kde jsem si

představoval, že stojí. Které z toho dvojího je pravda?

Žádná stopa na betonu.

Třásl jsem se zimou uprostřed velikého náměstí. Co tady ještě

pohledávám? Nic. Uzdravil jsem se a k tomu patří i skutečnost, že se

rozplynuly mé horečky. Můžu se s nimi bez bolesti rozloučit.

Proč jsem přesto smutný? O jedno dobrodružství míň. A o jednu

mizernou možnost; když neexistujou, tím lip.

Otočil jsem se a odloudal se z náměstí. Ale něco mě zadrželo.

Nedovolilo, abych úplně odešel. Obešel jsem náměstí a mimoděk

jsem nakoukl do každé ulice: co kdyby tam byli? Nakonec jsem se

usmál. Choval jsem se jako naprostý hlupák. Udělal jsem čelem vzad

a šel k vozu.

Nasedl jsem. Běžící motor zahřál kabinu, a to mi udělalo dobře.

Povolil jsem ruční brzdu a vtom mi něco napadlo.

Když mě Pátek prováděl kosmickou lodí – nebo se mi zdálo, že

mě provází – a ukazoval mi přístroje, upozornil mě na zvláštní

automat. Bylo to cosi jako hodiny nočních hlídačů, samosebou v

složitém elektronickém provedení. Zato principy funkcí byly totožné.

Noční hlídači musí v jistých intervalech natahovat kontrolní hodiny a

tak dokázat, že nespali, ale procházeli předepsanými úseky. I

automat kosmické lodě se musí ve stanovených intervalech

natáhnout, jinými slovy – musí dostat znamení, že program probíhá

nerušené. Když automat nedostane potřebný impuls, po určité době

přepne loď na elektronické řízení, které odstartuje, navede ji na

letovou dráhu a pilotuje domů na mateřskou planetu. V tomto

systému se skrývalo nebezpečí, nebo řekněme chyba: tomu či jinému

kosmonautovi může neštěstí nebo něco jiného zabránit v kontrolní

operaci a popřípadě může zůstat i mimo vesmírný koráb, ale tohle

nebezpečí oni pokládali za bezvýznamné ve srovnání se ztrátou celé

lodě. Jedinci, dokonce vysoce kvalifikovanému jedinci, nepřikládali

důležitost. A jenom v zájmu úspěšnosti celého projektu se navzájem

zajišťovali tak, že nikdy neopouštěli loď všichni najednou.

Teď v ní všichni tři zůstali. Loď odstartovala, když nedostala

impuls, a odletěla i s třemi mrtvými. Kam? Nevím. Ke komu? Ani to

nevím. Oni o nás budou vědět mnohem víc, vždyť přístroje všecko

registrovaly. Tři mrtví těm nahoře všecko dopoví. Svůj úkol vyřešili.

Pokud ovšem vůbec existovali. Jestli to všecko nebyl pouhý

horečný sen. Nezůstal mi tu po nich žádný důkaz.

A teď už se to nedovím nikdy.

Zařadil jsem rychlost a vrátil se na sídliště.

Strašně jsem prostydl, ačkoli právě teď jsem vůbec neměl

zapotřebí novou chřipku – byl jsem rád, že ji mám za sebou. Rozhodl

jsem se, že si uvařím pořádný horký grog.

V tomto rozhodnutí mi nezabránila ani skutečnost, že jsem ve

svém oblíbeném ušáku našel Davida. Pečlivě jsem uvařil nápoj a

zapálil jsem ho. Díval jsem se skrz modravý plamen alkoholu na

svého šéfa, který trpělivě čekal, až budu hotov. Byl jsem nucen nalít

mu taky šálek. Přijal.

„Copak je zas nového, Robinsone?“ zeptal se a odporně usrkl,

když se napil. Cítil jsem se oprávněn, abych mu tykal.

„Přebral jsi mi milenku,“ řekl jsem a taky jsem byl nucen srkat,

protože mě žhavý nápoj pálil do rtů.

„Ne,“ odpověděl, „nepřebral. Ale mohl jsem to udělat.“

„Udělals to.“

„Bylo by to zbytečné. Vlastnit něco pro mě už nic neznamená.

Radost je jenom v získávání.“

„A tím chceš dokázat, že ten silnější jsi ty?“

Zavrtěl hlavou.

„Kdybych to nemohl dokazovat, ani bych to nebyl já.“

„Proč sis vybral právě moje děvče?“

„Je mi líto, Robinsone. Po pravdě řečeno – byla to jenom vedlejší

okolnost, že byla tvoje. Pro mne byla důležitá ona.“

„Pro mne taky.“

„Ale Robinsone!“

„Samosebou byla!“

„Jenže ne dost! Vždyť jsi ji ani nemiloval. Byla jenom tvoje

milenka.“

„Jak jsi přišel na to, že jsem ji nemiloval?“

„Nechme toho, Robinsone. Nikdy jsi nemiloval nikoho jiného,

kromě sebe sama.“

Viděl jsem, že mě chce dopálit. Ale nedal jsem se.

„A co kdyby to tak bylo?“ zeptal jsem se drze. „Většina lidí si

stejně pořád na něco hraje!“

Mávl rukou a nastavil Šálek, abych mu nalil. Usrknul a škodolibě

řekl:

„Robinsone, tvoje chyba, že nemáš fantazii.“

Měl jsem pocit, že jsem ho teď nachytal.

„To říkáš ty?!“ vykřikl jsem. „Zrovna ty?! Kdybych ji neměl,

vůbec bys tu teď neseděl! Kde vlastně jsi? Nikde! Kde jsi i se svou

moudrostí, s tou svou suverenitou a sílou?! Jsi jenom hrst prachu – a

já jsem tady! Žiju! A vidíš, dokonce jsem si nanovo stvořil i tebe! Já

jsem stvořil tebe, Davide, slyšíš? Já tebe!“

„K čemu, Robinsone?“

Zeptal se s takovým podlým klidem, že bych ho byl nejraději

uhodil do tváře. Jenže to nebylo možné. Sedl jsem si na postel a

zamyslel se, abych mu dal rozumnou odpověď. Musím uznat, že

čekal trpělivě.

„Řekl bych, protože tě potřebuju,“ odpověděl jsem po dlouhé

chvíli.

„Byla by to pro mne čest, kdyby to byla pravda,“ řekl. „Bohužel

to tak ovšem není. Život – v rámci jistých hranic – je série

nedorozumění. Takový pes si plným právem myslí, že úkolem lidstva

je, aby ho živilo.“

„Chabá útěcha, Davide, když už není lidstvo a ještě je tu pes. A je

nucen hledat si něco k žrádlu sám.“

„Jsi si tak jistý, že už lidstvo není?“ zeptal se, a já jsem totálně

zkameněl. Tohle je přece vyřízená záležitost.

Taky jsem mu to řekl, ale on se navztekal:

„Pán si kolem sebe udělal kruh a štěká z něho na Měsíc!“

zahulákal. „Kdybys měl nějakou představivost, kdybys měl

opravdovou fantazii, okamžitě bys z toho začarovaného kruhu

vykročil!“

„Jenomže já nemám fantazii, Davide, taková je pravda. Já už

jenom vegetuju. Vysnil jsem si jedno východisko. Ale ukázalo se, že

i to vede jen do světa mravenců a termitů. A ukázalo se, že jenom

jedna věc je horší, než když lidi nerozumí myšlenkám toho druhého:

když jim rozumí, ačkoli by rozumět neměli.“

„I tvé sny jsou pro tebe charakteristické, Robinsone.“

„Ano, ano, Davide. Ale abys věděl, malér je v tom, že to možná

ani nebyl sen.“

„To bud rád. Aspoň z něj nemusíš skládat účty.“

„Kdyby to bylo tak jednoduché, Davide... Jenže, podívej se,

zřejmě to byla má poslední šance. Teď už jsem tu s konečnou

platností sám. A samota zabíjí. Davide, dívej se na mne, jako že jsem

přes veškeré vypětí sil zahynul s vámi. Vás zahubila náhoda, mne

zabije jistota. Jistota samoty. Člověk těžko snáší lidi, ale jejich

neexistence se prostě nedá vydržet. Mne zabíjí jistota, Davide, ačkoli

nemám dost představivosti, abych to posoudil.“

Neodpověděl hned. Pohupoval se v křesle, jako by se nade mnou

bavil. Pak se rozhodl, že mi odpustí,a vstal.

„Něco ti řeknu, Robinsone, co jaksi ušlo tvé ctěné pozornosti,

ačkoli je to podstatné. Trpělivě jsem vyslechl do konce tvou

argumentaci. Z chybných premis docházíš k chybným závěrům,

chlapče. Mluvíš o samotě, a přitom vás jenom není víc. Pamatuj si,

že osamění je možné jenom ve společnosti, jenom mezi lidmi. A

jenom tam může někoho zahubit. Když je někdo prostě sám, tak se

bije o život. Rve se zuby nehty, aby se dostal zpátky mezi lidi. No –

pámbu s tebou, chlapče.“

A vyšel dveřmi, kterými vůbec nevstoupil.

17

V noci opravdu sněžilo. Ne nějak moc, ale do rána bylo všecko

pokryté pravidelnou sněžnou pokrývkou. Viděl jsem sice jenom do

nejbližšího okolí, ale přesto jsem měl ze sněhu radost. Milosrdně

přikryl prašné a špinavé stopy rozkladu. Zničehonic vrátil světu jeho

ztracenou čistotu. Všecko bylo najednou bílé, čisté a sterilní jako

operační sály na chirurgii. To se ví, jenom přechodně a napohled,

jako když se smetí zamete pod koberec – ale nevadí. Přišlo to v

pravou chvíli. Potřebuju tohle chladné jiskření, abych mohl

přemýšlet.

Zacvičil jsem si, proběhl se, pak jsem se nasnídal a nakonec

oblékl kabát a odloudal se do ústřední budovy. Nejdřív jsem zamířil

do knihovny, protože jsem měl jenom povšechné vědomosti o počtu

pravděpodobnosti. Mnoho nového jsem však neobjevil. Příklady a

srovnání mě nezajímaly. Zaměstnávalo mě spíš to, jestli dokážu

zacházet s počítacím strojem.

Ovšemže jsem mu rozuměl, protože jsem na něm kdysi vypočítal

několik zadání. Jakožto uznávanému matematiku-praktikovi mi

většinou nepřidělovali úkoly z oboru statistiky. Se strojem jsem

pracoval rád, protože to byla chladná, střízlivá a pravidelná práce.

Programování jsem ovšem nedělal já. Vypracoval jsem vždycky

postup řešení a vytkl jsem činitele – to ostatní byla práce

programátora. Já jsem jenom přihlížel, jak hbitými prsty vyklepává

na pás zadání úkolu. Problém je, co všecko jsem viděl, když jsem

tenkrát přihlížel, přesněji, kolik si toho dokážu vybavit v tuhle chvíli.

Během půl dne jsem uvedl stroj do činnosti a s dobrým pocitem

jsem poslouchal, jak kolem mne začal tiše pobzukovat.

Položil jsem mu první otázku: nekonečno minus jedna... Stroj

okamžitě odpověděl nulou. Usmál jsem se: byl to samosebou jenom

algebraický vtip. Musím vypracovat program.

Za základ jsem vzal počet veškerého lidstva. V prvním programu

jsem vyšel z místního rozvržení hustoty osídlení. Hledal jsem

odpověď, na kterém území i při krajně nepříznivých podmínkách

mohl někdo zůstat naživu? K tomu jsem ovšem ani nepotřeboval

stroj. Začal jsem rozebírat eventuality. Výchozí bod jsem byl já sám.

Ona minus jednička, kterou je třeba odečíst, i když ne od nekonečna,

ale od celkové sumy lidstva. Případ já už je přece konkrétum, které

lze matematicky vyjádřit: jaká teda byla pravděpodobnost, že budu v

daném okamžiku za stěnou KD, která jediná poskytuje účinnou

ochranu? KD není zcela jednoznačně umělá hmota. Její složky se

vyskytujou v přírodě. Lze vůbec předpokládat, že byl někdo v danou

chvíli v dole, v jeskyni, tunelu, kde v nadloží a kolem něho – aniž o

tom věděl – byly v hornině rozptýleny aktivní části KD v přírodním

stavu? A jestliže je takový předpoklad možný, mohly ho ochránit

jako mne? Dá se vůbec spočítat, jakou ten někdo měl šanci na

záchranu, když aspoň přibližně vím, jaký je poměr výskytu složek

KD vzhledem k ostatním horninám?

Ale ani to moc neříká. Musím uvést do vztahu čísla o rozvržení

teritorií co do hustoty osídlení s čísly o výskytu složek KD: kde a v

jakém měřítku se kryjí. Koneckonců, k čemu je vysoké procento

základních složek KD v řídce osídleném kraji, kde není, koho by

ochránilo... A v podstatě nic neznamená ani husté osídlení s bohatým

výskytem materiálů KD, když chybí například přirozené nebo umělé

dutiny, kde se člověk může zdržovat...

Úplně jsem se zabral do práce. Byly to půlhodinky, kdy jsem se

cítil opravdu báječně. Mohl jsem se opřít o matematické zákony, o

pevnou strukturu vzorců, o hravou eleganci diferenciálních rovnic,

kterou jim propůjčuje jejich nezvratnost.

Vzal jsem do úvahy po řadě ponorky i hlubinné

potápěče...Předpokládal jsem, že záření nemohlo zasáhnout celý

povrch Země rovnoměrně, že působilo pod různými úhly vzhledem k

její ose – a to pak stanovilo jeho intenzitu: v našich šířkách možná

působilo kolměji na vrstvy atmosféry a ionosféry než v severnějších

nebo třeba jižnějších polohách. Je také otázka, jestli působilo stejně

na denní a noční polokouli...

Spousta a spousta otazníků, ale každý z nich se stává důlní

vzpěrou, drobnou oporou, která živí naději – budu-li je klást dost

hustě vedle sebe, snad na mne nespadne strop.

Počítal jsem dlouho, až jsem důkladně vyhladověl. Pak jsem chtěl

shrnout výsledek a položil jsem před sebe čistý papír. Rozhlédl jsem

se kolem: takřka po kotníky mi sahalo moře děrovaných štítů a pásů.

Seděl jsem v příboji čísel a rovnicových znamének, v nichž chybělo

jen to jediné, které by mi posloužilo jistotou.

Pochopil jsem, proč se většina matematiků vyhýbá počtu

pravděpodobnosti a přenechává ho pojišťovacím společnostem a

sociologům. Pravděpodobnost více či méně zůstává psychologickým

trikem; živí nebo sráží naději, ale nikdy s ní nelze doopravdy počítat,

protože jí chybí jednoznačnost. Když nastane opak.očekávaného, ani

pak jí nelze nic vyčítat, protože pravděpodobnost přece nikdy

netvrdí, vždycky jenom předpokládá. Jinak by pojišťovací

společnosti, které tolik napomohly proměnit počet pravděpodobnosti

v módu, sotva vymyslely takzvané protipojištění. O sociologii,

futurologii, urbanistech a hadačích z ruky lépe nemluvit: všemi jejich

otazníky, zkoumáními, přehledy a předpoklady bych jim teď a na

tomhle místě mohl vytřít zadnici. Pokud teď vůbec nějakou mají.

Jenomže kdo mohl počítat dopředu s takovou malicherností?

Vypnul jsem stroj, přehnal se přes hory papíru a odešel jsem na

oběd. A přesto jsem neztratil hlavu; v nejskrytějším koutku svého

mozku jsem ani na okamžik vážně nepředpokládal, že by z té spousty

počítání vůbec mohlo něco vzejít. Už jen proto ne, že když jsem

přece jenom zavrhl oprátku, pak se vydám hledat aspoň jednoho

druhého, i kdyby mi ta mašina plivla do očí třeba nulu...

Žvýkal jsem nemožně vyschlou uzenou šunku a dospěl jsem

přitom k názoru, že už se chytám kdečeho. Hraju si, místo abych se

snažil poznávat fakta. Vždyť dokonce v panice prvních dní, bičován

hrůzou svírající hrdlo, jsem se hnal spíš za jistotou – za jistotou

naděje nebo zoufalství – než teď, když už opravdu můžu přihlížet ke

všemu. Co já vlastně vím? Pořád v podstatě nic. Vždyť jsem

nepřekročil ani hranici světa viditelného pouhým okem a slyšitelného

–

jenže mlčícího – pouhým uchem. A přitom je svět na všecky

strany nezměřitelně větší. Já ani nevím, co se stalo s amébami!

Copa se to děje s amébama...?

Tahle otázka byla sloganem mých studentských let. Jakási drsná a

hutně vyjádřená tresť dvacetileté nespokojenosti a tak nesnadno

osedlatelné společenské netrpělivosti; ale doopravdy: Copa se to děje

s amébama?

Neboť je snadné převrátit svět, kterým se rozumí navyklý,

pořádek, jemuž ovšem nikdy nelze přivyknout – a snít o jiném druhu

je ještě jednodušší. Ale kdo by myslel na jednobuněčné? Na trepky a

slávinky sestávající z jediné – buňky, které však tráví, vyměšují a

hemží se tak dlouho, dokud jim nečekaně nezapraská na hřbetě,

nezaškrtl se a nerozdělí se vedví? Donekonečna vykonávají svou

základní funkci, bez jakékoli touhy, ale i bez jakékoli možnosti

povznést se výš. Před dvoubuněčnými už se otvírají nedozírné

možnosti, že permanentním zdokonalováním vloh se z nich jednou

vyvine atomový vědec nebo lyrický básník; ale jednobuněční se

marně Dělí a dělí až do skonání věků: vždycky z nich budou jenom

jednobuněční.

Jak jsem řekl, bylo nám dvacet let a kašlali jsme na evoluci. Naše

trpělivost neznala nemožné a křičeli jsme do tváře společnosti: Copa

se to děje s amébama?!

Odstrčil jsem tvrdou šunku a vyskočil. Naši společnost odepsala z

účtu jakási nebeská ruka, ale co se děje se společností, která je

pouhým okem neviditelná? Co se děje s amébami? Možná že teď

přijdou na řadu právě ony, jenom já hlupák jsem si toho zatím

nevšiml!

Nejsměšnější na celé věci bylo, že jsem v našem ústavu,

přecpaném přístroji, nenašel obyčejný mikroskop. Byl tam

mikroskop elektronický, byl i rentgenový, ale už ne mizerný školní

mikroskop, který zvětšuje padesátkrát až pětsetkrát a pro který

stačilo rozmáznout na sklíčko kapku špinavé vody, strčit ho pod

čočku, aby se ukázalo...

Nasedl jsem do vozu a vstoupil jsem do první střední školy, na

kterou jsem padl. Než jsem dojel na místo, měl jsem už v kapse

lahvičku s trochou stojaté vody, kterou jsem nabral cestou. Z

nedostatku elektrické energie – ve své netrpělivosti jsem nechtěl

ztrácet ani tu trochu času na zpáteční cestu s mikroskopem do ústavu

– jsem podložil k zrcadlu optiky silnou baterku; dávala dost světla a

obstojně prosvítila sklíčko.

Moc jsem toho neuviděl. Pravda je, že jsem nebyl zběhlý v práci s

mikroskopem. Všelijak jsem nastavoval zrcadlo, světlo, objektiv, ale

výsledek byl pramizerný: na sklíčku jsem viděl jenom nějaké

svinstvo, nepravidelné tvary jakéhosi smetí. Nerozeznal jsem mezi

tím nic živoucího. A vůbec žádný pohyb.

Později jsem při práci s materiálem nabyl jisté zručnosti a

konečně zpozoroval charakteristickou „kostru“ trepky, která mi

připomněla má studentská léta. Byl to zázrak, že se nerozložila a

úplně nerozsypala na kousky. Vypadala jako opršelá jeskynní kresba:

daleké poselství ze světa, který se potopil a vzal s sebou i klíč k

rozluštění.

Uklidnil jsem se, mám-li to tak říct: améby nezvítězily.

Ubohé améby. Vida, ukázalo se, že se od nás dostatečně nelišily

ani svou požehnanou jednoduchostí a sdílely náš osud. Kdybych tak

mohl vzkázat zpátky do minulosti dvacetiletým: Žádné strachy!

Améby nejsou ani vyděděnci, ani páriové! A přírodní zákony je

vůbec nepardonujou. Jenže tohle všecko je už jen opožděná

rehabilitace.

Ale stejně ten nápad nesmím vzdát. V mikrokosmu Živého světa

jsou jednobuněční přímo obři. Takové houby a bakterie a nakonec i

viry – trpasličí trpaslíci... co ti všecko nevydrží! Že jsem na ně

nepomyslel dřív... Nejsem samosebou biolog ani bakteriolog, a tak

těmhle věcem vůbec nerozumím. Trepka je prostě jen trepka – zato

virus už je umění. Stojí za to, abych se tomu umění ještě učil?

Měl jsem už jisté zkušenosti, že primitivní formy života překonají

ledaco. Slyšel jsem o algách, které žijou na sněhu, na ledu nebo v

termálních pramenech s horkou vodou. Ale i

nejnepředstavitelnějšími příklady posloužil můj vlastní obor: když

jsem chtěl potěšit laiky, kteří se děsili záření, vyprávěl jsem jim, že

některé druhy takových řas přežijí i v atomovém reaktoru! A nebyl to

žádný vtip.

Poprvé jsem se s nimi setkal při kontrolní prohlídce v

sekundárním okruhu chladicí vody. Ten chladí vodu primárního

okruhu reaktoru. Úroveň záření se tam rovná deseti až

dvacetinásobku normálu. Koho by napadlo, že je tahle voda plná

nitkovitých bakterií a kulovitých modrých alg; bakteriolog, kterého

po prvních nálezech přizval David, byl nakonec dost neposedný a

šťoural se v tom dál; objevil dokonce dlouhou zelenou algu se

zašpičatělým koncem. Když ho David z opatrnosti nepustil blíž k

reaktoru, aby se vyhnul zbytečným komplikacím, ten mládenec se

vrhl na pouzdra po vyhořelém štěpném materiálu, v nichž dvakrát

oběhla destilovaná voda. Záření gama a proud neutronů v nich

dosahovaly hodnot miliónkrát větších, než je smrtelná dávka. A co

čert nechtěl, odhodlaný lovec bacilů vylovil z toho nevlídného světa

pěkných pár hrstí modrých alg a bakterií. A když pak výsledek

publikoval, nemohl mu už ani David zakázat, aby nevlezl do samého

pekla a nevzal vzorky z primárního okruhu chladicí vody, kde může

být úroveň záření stomiliónkrát větší, než je normál.

Ten podnik vypadal jako naprosté šílenství. Ne kvůli nebezpečí,

tomu se člověk při pořizování i při zkoumání vzorků může s

náležitou dávkou opatrnosti vyhnout. Ale kdo by mohl brát vážně, že

se v kolotání rozložených elementárních částic, v noční tmě otrávené

vražedným zářením – vždyť tu chyběl i tak základní předpoklad

života, jako je sluneční světlo! – může vůbec udržet cokoli, co se

hýbe, co tráví a co se rozmnožuje?

Udrželo se. Lovec bakterií nám je předložil pod vibrující čočkou

mikroskopu: mrňavé a nejisté. Pro mne neznamenaly nic, pro něho

byly nositeli plného života. Pár tuctů alg, které i ty obrovské dávky

záření přežily beze změn a znetvoření, jako by se pohybovaly venku

ve volných vodách, v prosluněných potocích a jezerech. Bakteriolog

pro nás držel malou přednášku. Bakterie, modré algy, jednobuněčné

zelené algy patří k nejstarším organismům té nejjednodušší stavby,

říkal. A právě proto se dokážou přizpůsobit mnohonásobku různých

záření, která jsou známá dnes.

V kapkách vody, odebraných z atomové smrti, se cachtaly pozdní

poslové třetihorních pramoří.

Už tenkrát to byla myšlenka, při níž se ježí chlupy, ale přiznám se,

příliš jsem se jí nezabýval. Vzal jsem to na vědomí jakožto užitečnou

informaci ze svého pracovního oboru a šel jsem po svých. Dávno už

jsme překonali stav, kdy nám každá herda do zad, kterou nám příroda

udělila, způsobí skytání. Ostatně trénovanému fyzikovi úžas příliš

nesluší.

Musím vzít vzorky z jezer, z kořenů stromů, z hnijící špíny ve

škvírách podlahy, z rezivějících rour a chladicí vody reaktorů. A z

nehtů, od kořínků vlasů a z vrásek na pokožce. Z biologického

hlediska přece člověk nikdy není sám. Ať se tedy ohlásí tahle

doposud němá společnost, ať dokáže svým bytím, že se hodiny

života ještě docela nezastavily. Nemůžou se zastavit, i když na ně

dopadla těžká rána. Sedněme si teda vedle sebe – prvoci a homo

sapiens, sedněme si u zeleného stolu a domluvme se.

K smíchu? Snad. Když jsem však došel k poznání – ať už se mi to

líbí či nelíbí – že dokud žiju, žije i lidstvo; že už má prostá existence

mě velice zavazuje a je nemožné se tomu fyzicky a biologicky

vyhnout, neboť před sebou samotným se člověk neschová ani v

nejhlubší díře; když jsem se teda jednou s vědomím toho všeho

rozhodl, že se pokusím zůstat naživu, pak musím být velice skromný,

ba co víc, musím být pokorný, abych nepropásl ani tu nejmenší

možnost. Tak vida, algy!

Sebral jsem pár odborných knih, bez nichž bych se byl sotva

obešel, a dal jsem se do sbírání vzorků. Přitom jsem prověřil

elektronické mikroskopy v ústavu a z jednoho biologického ústavu

jsem přivlekl ještě několik jiných přístrojů, kromě jiného nádobíčko

a prostředky k přípravě živných půd.

Po tolika přípravách opravdu nebyla moje vina, že z toho přesto

nic nevzešlo, ačkoli navenek všecko svědčí proti mně. Nestalo se nic

víc, nežli že jednoho rána, když jsem se podíval z okna, uviděl jsem

cosi nezvyklého. Nejdřív jsem nepoznal, co to vlastně bylo, jenom

jsem pocítil, že se tam venku něco změnilo. Došlo mi to, než jsem

vyšel ven..

Ze stromů opadalo listí.

Zvláštní – cítil jsem na vlastní kůži, že podzim je tu, dokonce i

sníh už padal, jenom jedno mi nebylo nápadné: že totiž stromy jsou

pořád stejně zelené. Nedošlo k obvyklému žloutnutí, sesychání a

postupnému opadávání listí. Snad mi to nescházelo, protože jsem už

přivykl divokému nástupu rostlinstva, nezřízenému bujení a prostě

jsem nemyslel na to, že by se mu mohl postavit do cesty nějaký

podzim nebo zima.

Jenže následky mi aspoň částečně dávaly za pravdu. Rytmus byl

narušen, a když roční doba nakonec přece zvítězila, bylo to vítězství

ze dne na den, přes jedinou noc. Byla to ostatně skličující podívaná.

Stromy, které ještě včera nesly hustou korunu listí, čněly dnes do

nebe holými, nahými větvemi; keře pohupovaly nesmyslně

opadanými haluzemi jako suchými hůlkami. A pod každým z nich

pokrývala zemi vysoká vrstva zeleného listí, které opadalo naráz.

Zvykli jsme si, že list nejdřív uschne a přitom jaksepatří zkřehne,

takže ho první silnější závan větru sfoukne. Ale tohle listí jako by

někdo břitvou seřízl z větví v plné síle: co se to děje s chemií? Jaká

nová dráždidla nebo jaké nové jedy vstoupily do tkání s oběhem

šťáv, jež předtím hnaly bičem rostlinné buňky k množení, aby jim

později jako puntičkářský kat postínaly hlavy? Neuměl bych

odpovědět, i kdybych tomu rozuměl; hádám jenom proto, že můj

mozek pořád ještě pracuje, ať už svěží, nebo unaven, zápasí s

popudy, které se na něj řítí lavinou.

Teď, když se procházím po hrůzně měkkém a nevysvětlitelně

zeleném listí, je mi se zpáteční platností zřejmější i ta předchozí

rozkošatělost. Na to přece ani nemusí být nějaké zvláštní záření. Na

to stačilo i obyčejné narušení biologické rovnováhy. Jediným rázem

přestaly existovat veškeré brzdy, kterými živočišný svět, počínaje

zelenou housenkou a konče přežvýkavci, zabraňuje neomezenému

bujení rostlin. Nikdo už neokusoval, nedrtil, nenakazil a neničil

kořeny, kmeny, stonky, pupence a listy stromů, keřů, trav a květin...

Dítě, které uteče bez dozoru do cukrárny... Cpe se, dokud se

nepřecpe, až je mu z toho zle. Nečekaná smrt listí už zřejmě dřímala

v nesmyslně stupňovaném životu.

Bude nějaké vzkříšení? Vyrazí na jaře nové pupence, puknou

poupata, dozraje ovoce? Porušená biologická rovnováha nezničila

jenom škůdce; kdo tady bude napřesrok opylovat? Jenom vítr?

Snadno se může stát, že po kvapném rozkvětu bude následovat

pozvolné, zato však vytrvalé uvadání – na první pohled zachráněné

rostlinstvo bude tak dlouho řídnout, až oněmělá Země ještě zpustne a

olysá... Ačkoli, a to se stane spíš – se může i přizpůsobit. Promění se.

Listy opadají, květiny zakrsnou, vždyť tu přece nejsou včely, které je

třeba lákat barvami a krmit šťávami a jež výměnou roznášejí na

nožkách prášek života. Ale znovu se začnou šířit rostliny výtrusové,

samosprašné, dvoudomé a společně s obrovitými houbami,

plavuněmi a přesličkami opět zaplní souše.

Je opravdu tak zbytečný podnik dát se do zkoumání, jestli zůstaly

naživu algy, jestli se ještě pohybují viry? Marný a zbytečný. Vždyť

ani bezpečně nevím, zda v tom mikroskopickém světě mám útvary,

které žijí nebo žily na dolní hranici existence, zařadit mezi živočichy

nebo rostliny. A jestli mám zakřičet sláva, když je uvidím pohybovat

se pod zvětšovacím okulárem, anebo mám myslet na čerstvě opadané

listí, které pruží pod mým krokem...

Nezáleželo to na mně. Chtěl jsem být skromný a pokorný. Kdyby

šlo jenom o mne, domluvil bych se třeba i s viry žluté zimnice. Ale

přes jedinou noc opadalo listí a já jsem se opět o něčem poučil: že

totiž čas plyne. A já s ním musím hospodařit.

Dospěl jsem k názoru, že můžu udělat jenom jediné: odejít odtud.

Jak nejrychleji to dokážu.

18

Trvalo to měsíc, než jsem opravdu mohl vyrazit. Tolik času si

vyžádaly přípravy. Nejprve jsem se musel postarat o odpovídající

dopravní prostředek. Na dlouhou cestu, která možná povede přes

celý kontinent, se přece nemůžu vydat lehkomyslně a spolehnout se

na náhodu, že najdu jiný vůz, když jeden vypoví. Co není žádný

problém ve městě, může se stát léčkou na silnici. Ostatně i ve městě

jsem stále obtížněji nacházel auta, schopná provozu. Těm, co tehdy

zůstala nepoškozená, od té doby ušly pneumatiky, zchátraly

karosérie, zkratovala elektrika a zrezivěl motor. Z chladičů vytekla

voda, z karterů olej a z baterií se ztratila energie... A neměl jsem

vůbec chuť pochodovat kilometry pěšky.

Potřeboval jsem terénní vůz. Třeba ne pásový, ale podle možnosti

aspoň takový, který je schopen pohybovat se i mimo silnice. Silný

univerzální motor, podvozek, který už něco vydrží, masivní

karosérie, veliký úložný prostor, abych s sebou mohl vzít dostatek

benzínu, potravy a vybavení – takový vůz jsem potřeboval. Pokud

možno s náhonem na obě osy. Jenže takové vozidlo najdu leda u

armády.

Snadnější bylo si to vymyslet než vyhledat. V podstatě jsem

věděl, kde leží několik kasáren a cvičišť – při různých vyjížďkách a

cestách o ně člověk bezděky zakopne, aniž je na ně zvědavý.

Samozřejmě jsem neměl ani ponětí, kterým zbraním patří a jaké

bojové prostředky a dopravní techniku v nich můžu najít. Vlastní

prezenční službu jsem si před časem po několika týdnech pěšího

výcviku odkroutil u strategického štábu, kde jsem ubíjel čas řešením

dílčích matematických úkolů třetího řádu. Jako vojna to bylo

absolutně nejpohodlnější – záviděli mi to dokonce vojenští

muzikanti, tihle krasoduchové ve vojenské uniformě – ale na druhé

straně jsem měl moc málo možností pocvičit se ve vojenských

praktikách. Nikdy jsem nevěřil, že toho ještě jednou budu litovat. Nic

lepšího mi nenapadlo, a tak jsem teda objížděl okolní kasárna a věřil

jsem ve svou dobrou hvězdu. Někde přece musím narazit na auto,

které mi bude vyhovovat.

Objevil jsem spousty vozů, ale ani jeden z nich se nehodil. Do

obrněných velitelských aut se nic nevešlo; vozidla pěchoty sice byla

prostornější, ale sotva o něco silnější než průměrné nákladní auto.

Tahače se dokonce i pro mou potřebu pohybovaly příliš pomalu a

bojové vozy vláčely příliš mnoho brnění. Přece jenom se nemůžu

vypravit na cestu s padesáti šedesátitunovým tankem! Při svém

hledání jsem zabloudil i na vojenské letiště a opět mě pokoušela

myšlenka, že bych mohl vyzkoušet lehké průzkumné letadlo. Vylezl

jsem si do pilotova sedadla – ale i tenhle malý stroj měl tolik

přístrojů, knoflíků a pák, že i za bezvětří a při jasné obloze by bylo

pokoušením pánaboha s ním odstartovat. Ale i tak bych se nejdřív

musel naučit z knih, jak se tím létá... Zvolil jsem raděj pomalejší a

jistější cestování po zemi.

Nakonec jsem se rozhodl pro otevřený obojživelník, který byl

zřejmě konstruován k průzkumným účelům. Byl dost veliký, abych v

něm umístil zásoby. Shrnovací střecha z celtoviny sice poskytovala

jenom omezenou ochranu před trampotami s počasím, ale v

obrněném autě bych se zas upekl. Vždyť jsem měl namířeno na jih.

Jinak se vůz projevil jako svrchovaně užitečné vozidlo, a když

jsem se s ním seznamoval, musel jsem vzpomínat na vynalézavost

konstruktérů válečné techniky s uznáním. Protiletecký kanón,

namontovaný vedle řidičova křesla, se mi sice zdál naprosto

zbytečný, ale po jistém váhání jsem ho přece jenom neodmontoval,

ačkoli zabíral dost místa. Dokonce jsem si nechal i několik beden

střeliva. Kdoví při mých introvertních náladách bych se možná i

radoval, kdyby mi byl k něčemu... Myslel jsem si, že mi spíš

poslouží hledáček na principu infračervených paprsků. Usnadní

orientaci ve tmě. Motor na libovolnou pohonnou hmotu pracoval

bezpečně na suchu, ale i na vodě pouhým zařazením jiného stupně

převodu. Bubny s ocelovým lanem vepředu i vzadu umožňovaly

obojživelníku nejrůznější vlečné manévry, což by se mi podle mých

úvah mohlo případné hodit. Nebudu vypočítávat veškeré vybavení

ani přístroje a zásoby, které jsem naložil ve snaze kalkulovat se

všemi eventualitami, na jaké jen může člověk připadnout. Z vozidla

se stal obytný dům, špižírna, laboratoř a dílna na kolečkách, opěrný

bod i nosič jednočlenné expedice. Když jsem byl hotov, napsal jsem

na bok jméno, na němž jsem se po dlouhém vymýšlení usnesl sám se

sebou. Nemohl dostat jméno nějaké osoby. Jméno, které by mi

někoho připomínalo, by jen evokovalo mou porážku; a proč bych

vybírat jméno, s nímž nemám nic společného? Napadalo mi ledaco:

Budoucnost, Zítřek nebo Naděje a podobně, ale připadalo mi to

nesnesitelně pompézní. Z nedostatku fantazie jsem nakonec zakotvil

u názvu Myška. Snad proto, že se moje vozidlo právě tomu zvířátku

podobalo nejmíň – ale podle mých mlhavých vzpomínek na magii

primitivů spočíval odpradávna nejjednodušší způsob, jak zmást zlé

duchy, právě v tom, že se na dítě volalo jiným jménem, než bylo jeho

pravé. Buď jak bud, Myška tu stála, připravena na cestu, a já jsem o

její bok rozbil láhev sektu, který po ní stékal čúrkem, jako by ji poctil

toulavý pes.

Dům, který mi byl doposud domovem, útočištěm, zkrátka vším,

jsem pečlivě zavřel bez jakékoli naděje na návrat – ale přesto jsem

kdesi v skrytu duše s tou eventualitou počítal. Odstavil jsem reaktor,

který mi dodával energii, přístroje a spínače jsem hustě natřel tukem,

vypnul jsem jističe. Zhasly lampy, zastavila se dodávka vody a

přestaly se točit elektrické hodiny. Neměl jsem tam už co pohledávat.

Nastartoval jsem Myšku a vyjel z brány: Nezanechal jsem na místě

žádnou desku s připomínkou, že jsem tu žil; Myška byla láhví

hozenou do moře a poselství v ní já sám. Všecko ostatní je věc osudu

a vln.

První den jsem projížděl víceméně známou krajinou.

V minulých měsících jsem se toulal dost daleko kolem svého

opěrného bodu. Na noc jsem dojel do malého města a hledal jsem

čistou postel. Co jsem našel, bylo k nepotřebě. Stačil pouhý dotyk a

už stoupal z pokrývek sloup prachu. Chvilku jsem se ještě potloukal

po městě, pak mě to omrzelo. Ustlal jsem si dekami, které jsem vzal

s sebou, a jednou z nich jsem se i přikryl. Později jsem se nadobro

zřekl pohodlných hotelů a vyhledával jsem jenom místa pod

střechou.

V prvním větším městě jsem vypátral obchodní dům se

sportovním zbožím a tam se mi podařilo objevit i dobrý spací pytel.

Vyprášil jsem ho a vzal s sebou. Od té chvíle jsem v něm spal. Noci

byly pořád chladnější, zvlášť později, když jsem dorazil do hor.

Zpočátku bylo na cestě míň překážek, než jsem předpokládal. Ve

městech jsem sice na každém kroku zakopával o vraky vozidel, zato

silnice byly relativně volné. Vozy, které po nich jely, se teď válely v

příkopech a u pat silničních náspů. Nanejvýš tam, kde byla cesta

sevřena břehy, se stávalo, že bylo tu a tam vozidlo napříč vozovky. V

takových případech bud zbývalo trochu místa na objetí, anebo jsem

trosky odstrčil stranou nárazníkem Myšky, který klidně mohl

posloužit za nárazníky lokomotivě. Jiné starosti při postupu vpřed

jsem bohužel neměl. Šedý asfalt mě uspával, a tak jsem se udržoval

svěží hudbou z magnetofonu. Myška poslušně polykala kilometry, ne

sice příliš rychle, zato s vytrvalým nadšením. Mapy mě ujišťovaly,

že cesty někam vedou a luštění směrových tabulí ve městech dalo

někdy víc práce než rozlousknutí tlustého magazínu plného křížovek.

K vyptávání na cestu příležitost nebyla – pravda, ani vyluštěné

tajenky nebylo kam posílat.

Žádná překvapení mě cestou nezaskočila. Co bych zapíral, když

jsem dorazil k hraničnímu přechodu, trochu se mi zrychlil puls.

Zvedl jsem závoru, vynechal jsem celnici – co bych taky pašoval

kromě svých parohů? – a přejel jsem hranici. V první vesnici jsem

zvolnil a jenom jsem kroutil hlavou... Co jsem vlastně očekával?

Všecko bylo naprosto stejné jako o několik kilometrů předtím. Ticho,

prach a prázdnota. Nanejvýš firmy na obchodech a pouliční nápisy

dávaly najevo, že i hluchoněmým můžou jazykové znalosti posloužit.

Denně jsem najel tři i čtyři stovky kilometrů; nebylo to moc, ale

omezený výkon Myšky určil hranice i mým snahám. Postupoval

jsem zvolna, ale relativně bez překážek. Byl jsem připraven na různá

překvapení a vůbec jsem se neukolébával nadějí na rychlé štěstí.

Dojel jsem do hor. Věděl jsem, že když se vydám na jih, za

sluncem a k moři, naší rodné matce, postaví se mi do cesty hory a

musím se přes ně dostat. Byly vysoké. O jejich vrcholy a hřbety se

zastavovaly mraky a řeky se obracely jiným směrem. Jenom lidem

nedokázaly vnutit svou vůli. Už na počátku počátků na nich a mezi

nimi lidé nacházeli soutěsky a průsmyky. A na mne už čekaly smělé,

ale pohodlné serpentiny, viadukty ladných tvarů a oblé tunely. Jestli

se mi podaří předstihnout velké zimní vánice a ledy – nikdo přede

mnou silnice nečistí – dá mi překonání hor sotva víc práce než

víkendový výlet... Ještě štěstí, že nedošlo ke katastrofě koncem

týdne, protože pak by mi turistická dopravní špička zatarasila horské

přechody.

Ale ani tak jsem to neměl snadné. Poklidné cestování vzalo konec

mžikem. Počasí sice bylo pořád snesitelné, v tisícimetrové výšce

bylo sotva pár stupňů pod nulou, ale už ve třetí či čtvrté zatáčce první

serpentiny mi byla udělena lekce v podobě obrovského kamiónu s

vlečným vozem. Čumákem vrazil do skalní stěny a stál křížem přes

cestu. Vlečný vůz rovněž trčel přes silnici v podobě druhého křídla

písmene V. Na protější straně prudký sráz.

Obešel jsem zátaras a lámal jsem si hlavu: objet se nedal a

odtáhnout tím míň. V jeho stínu mi připadala Myška opravdu jako

mrňavá hryzalka. S vlečným vozem jsem si přece jenom poradil.

Odpojil jsem ho od tahače... poslušně se rozjel dolů po srázu. Udělal

spoustu kotrmelců, plachta se roztrhla a náklad se rozsypal. Vezl

hrnce, tisíce hrnců. Bez hospodyněk měly samosebou pramalou cenu

– ať je teda vezme čert.

Vylezl jsem do kabiny kamiónu, který očichával nosem skálu,

smetl jsem z křesla cáry obleku a opatrně jsem zkusil nastartovat

motor. Pochopitelně ani neškrtnul. Přitom všem se zdál být v

pořádku, protože byl umístěn nikoli před řidičem, ale pod podlahou,

takže ho náraz určitě nepoškodil. Zřejmě byl vybitý akumulátor a

přerušená dodávka paliva. Chvilku jsem se s ním páral a pak jsem na

kamión napojil baterii Myšky. Sám nevím proč, ale pokládal jsem za

naprosto samozřejmé, že motor naskočil. Když byl zahřátý, ovázal

jsem provazem těžký kámen a zatížil jím pedál spojky. Svou vahou ji

vystavil. Zařadil jsem zpátečku, ruční plyn jsem nastavil na vysoké

obrátky, pak jsem vylezl z kabiny a vzal do ruky konec provazu.

Trhnutí – a kámen se svezl ze spojky. Viděl jsem, jak pedál vyskočil,

kamión sebou trhnul a poctivě couval ze silnice. Ani nestačil

následovat svůj přívěs až dolů. Po druhém saltu vybuchl benzín a

sprška hrnců se rozbíjela o skaliska srázu: v těch už si neuvaří večeři

ani sám ďábel!

Cesta byla volná a já jsem jel dál.

Pak zastavilo můj postup několik osobních vozů, ale s těmi už si

poradila Myška sama. Barikády odtáhl stranou naviják, který se dal

napojit na motor. Ale pak Myšce zarytě přehradil cestu další kamión.

Mohli jsme být o něco výš než ve dvou tisících metrů. Vzduch

ostrý jako břitva – sníh, podobný bílým puntíkům na míči, seděl v

rozsedlinách skal. Dostavily se i nevlídné pozdravy večera od

ledovců. Možností mnoho nebylo.

Zarputilé vozidlo jsem prostě vyhodil do vzduchu, ale předtím

jsem z něho přečerpal palivo do tanku Myšky, který se už povážlivě

prázdnil. Minér z povolání by se mi určitě vysmál. Vždyť jsem ani

nevěděl, kolik tyčí výbušniny mám použít, aby vůz vyletěl do

vzduchu a nepoškodila se přitom silnice. To se ví, že jsem dal míň,

než bylo potřeba, a k tomu se mi ještě povedlo uříznout příliš

dlouhou zápalnou šňůru. Třikrát zhasla, než dohořela do konce.

(Tolik předvídavosti jsem neměl, abych naložil elektrické odpalovací

zařízení!) Ale nešikům přeje štěstí. Výbuch celé to monstrum

pošoupl jen o kousek stranou, ale o to důkladněji ho podpálil.

Kamión vezl nábytek – taky jsem se mohl podívat včas!.Takhle jsem

z nedostatku postele přežil noc ve spacím pytli na kraji silnice a

zdálo se mi o ohňostroji, ke kterémužto snu posloužily jako inspirace

hořící ložnice a garnitury pro salóny, které v ohni praskaly a

rozhazovaly snopy jisker. Aspoň mi nebyla zima; dech ledovců se

zadumaně zastavil před mým táborákem. Noční smečky vlků by

určitě odtáhly s ocasy zataženými, kdyby vlci ještě byli. Bez nich i ta

romantika jaksi vybledla... Do rána zbyla z kamiónu jenom ohořelá

kostra. Myška ji s odporem odtáhla na stranu.

Bylo poledne, než jsem dorazil na vrchol průsmyku. Slunce

jiskřivě zářilo, ale nehřálo. Svět kolem mne byl bílý a dokonale cizí.

V průsmyku stála turistická chata, hotel a restaurace – vždyť tu

byl nádherný výhled. Kdyby se mi nepostavil do cesty ten zatracený

kamión, mohl jsem tu přenocovat. Ale takhle tu ani nemám proč

zastavit, snad jen pro trochu odpočinku, který přijde vhod. Cesta dolů

asi bude těžší než bylo stoupání.

Vypnul jsem motor, vystoupil z Myšky a blaženě jsem se

protahoval. Ačkoli v mých zásobách nechybělo ani pití, nechtělo se

mi zbůhdarma plýtvat. Ostatně bary na takových místech jsou určitě

vybaveny rozmanitými specialitami. Trochu změny neuškodí.

Hala byla docela obyčejná – stejně jako její bar. Tuhle vybledlé

propagační plakáty cestovních kanceláří, tam zas oslepla zrcadla a

láhve – nevzbuzovalo to ve mně naprosto žádné pocity. Tyhle věci

už jsem měl dávno a dávno za sebou. Třel jsem si prokřehlé ruce,

když jsem se pomalu šoural k pultu, a po krátkém vybírání jsem si

namíchal solidní koktají. Jenom tolik, aby osvěžil, ne abych po něm

viděl rovně tam, kde následuje zatáčka.

Lidstvo mělo vždycky rádo atrakce. Ale sotva si našlo něco

podmanivějšího než postavit se na vrcholku vysoké hory a rozhlížet

se po krajině ležící pod ním: velikost a mrňavost, které se před ním

rozestřely ve své dvoj jedinosti, v něm mohly probudit celý proud

emocionálních banalit... Vyšel jsem na terasu s naplněnou sklenicí v

ruce a rozhlédl jsem se daleko, velice daleko, po ledovcích, jiskřících

v záři slunce, po hrůzostrašných stěnách skal, sněhových polích,

táhnoucích se do nekonečna, a roztřásl jsem se. •

Roztřáslo mě to, co jsem uviděl před nosem. Sotva deset metrů

před sebou.

Na terase stál podsaditý sněhulák a na hlavě měl frajersky stranou

naražený krajáč místo klobouku. Jeho černé oči ze dvou uhlíků byly

upřeny na mě a zaujatě se díval, co tady dělám?!

Byl to prachobyčejný sněhulák s koštětem pod paží a s nosem z

mrkve uprostřed hlavy, ale já jsem na okamžik uvěřil, že je to sám

Mesiáš... Jenž sestoupil, aby mě zbavil úzkostí a ukázal mi cestu

vedoucí k vykoupení. Jenž mi udělí rozhřešení za všecky hříchy a

skloní se ke mně s odpuštěním: pohleď, človíčku, toto je místo, kde

dojde konce tvé trápení. Můžeš si odpočinout. Sejmu z tvých beder

tíži a od této chvíle už odpovědnost nespočívá jenom na tobě.

Rozdělí se mezi tebou a...

Protože sněhuláci se nerodí sami od sebe. Sněhuláci nemají

rodokmen. Sněhuláky totiž, jakmile napadne čerstvý sníh, hnětou,

válejí, oplácávají a staví nesněhuláci. Ti jim nasazují oči z uhlíků a

nosy z mrkve, ti jim zastrčí do podpaždí koště a narazí na hlavu

klobouk. Sněhuláci se rodí s napadlým sněhem a tají na slunci.

Nemají ani předky, ani potomky. Sněhulák...

Vyklopil jsem do sebe koktají a zahodil sklenici. A vzápětí jsem

zařval, div jsem si hrdlo nestrhal:

„Haló! Je tu někdo???!!!“

Skalní stěna, strmící proti mně, opakovala s jistým zpožděním

skomírajícím hlasem:

„... ló!... tu někdo...“

Jinak bylo ticho jako předtím.

Ale nevěřil jsem mu. Dopotácel jsem se k sněhulákovi, abych ho

objal a vyptal se na všecko. Přece není možné, aby neodpovídal!

Odpověděl. Tenkou vrstvičkou ledu, která ho celého obalila, když

se vykoupal v ošidném teple; brázdou mezi jeho čelem a tenkou

vrstvou sněhu, kterou mu vítr navál na jeho klobouk. Na štětiny

koštěte přimrzly kapky vody, i na vybledlý nos z mrkve a na dva

uhlíky – podobné černým brýlím na tváři slepce, obrácené k nebi.

Človíčku, sněhuláčku, jakpak asi dlouho tu postáváš ve výšinách,

kde slunce svítí, ale nehřeje, kde tě sice může sežrat červotoč, kde

však nemůžeš nikdy roztát? Dole v rovinách by tě vytesali do

kamene a postavili doprostřed náměstí – a já bych věděl, že jsi socha.

Ale na co ještě čekáš tady?

Protože ti sotva uvěřím, že tu tak trpělivě postáváš kvůli mně.

Stojíš tu na stráži nejspíš proto, že tě sem postavili. Co jiného taky

můžeš dělat, když jsi jen sněhulák? Poctivě trčíš tam, kam tě

postavili.

Když jsem opět cítil, že mám dost síly, abych mohl jít, vrátil jsem

se do baru a nalil jsem si ještě jednu. Tentokrát žádný ušlechtilý

koktají. Vzápětí to sice napravilo mou duševní rovnováhu, ale

naopak narušilo rovnováhu fyzickou. Zřekl jsem se toho, že bych

dnes mohl pokračovat v cestě.

Myšku jsem postavil pod střechu, vytáhl jsem svůj spací pytel a

ustlal jsem si u barového pultu. Potom jsem pil tak dlouho, až jsem

usnul. Spal jsem dobře a nic se mi nezdálo.

Když jsem se ráno probudil, sněžilo. Rychle jsem zabalil, než

bude silnice nesjízdná. Před odjezdem jsem pocítil neodolatelnou

touhu, abych ještě jednou zašel za svým včerejším známým.

Sněhulák neudělal od včerejška ani krok, ale jeho klobouk-krajáč už

byl celý zapadaný čerstvým sněhem. Pečlivě jsem sníh smetl, i když

to nemělo žádný smysl: přes zimu ještě musí snášet mnohá

protivenství. Ale měl jsem pocit, že pro něho něco musím udělat.

Skoro jsem už odešel, aniž jsem pochopil, co ode mne čeká.

Naštěstí mi to došlo včas. Čerstvý sníh dobře lepil. Svlékl jsem kabát

a za půl hodiny se mi povedlo uválet pořádný válec. Vytvarovat

hlavu už bylo hračkou. Nejdřív jsem ho chtěl umístit po jeho boku,

ale pak jsem uznal, že bude moudřejší, když ho postavím proti němu:

ať na sebe oba vidí. Urazil jsem podstavce dvěma šampuskám:

zářivější duhové oči ještě nikdy nikdo neměl. Jako nos jsem vybral

stříbrné kleštičky na cukr, za uši posloužily dva prstence na

ubrousky. Místo klobouku – to aby nebylo pochybnosti o pohlaví –

jsem sněhulačce nastříhal vlasy ze žlutého brokátového závěsu u

vchodu. Co svět světem stojí, neviděl plavější sněhulačku. A neuvidí

do skonání.

Spokojeně jsem jim zamával na rozloučenou: říkal jsem si, že je v

mém jednání přece nějaký smysl.

19

Silnici pokryl čerstvý sníh – řídil jsem opatrně. Naštěstí se

ukázalo, že byl sníh lepkavý a nikdo přede mnou ho neujezdil na led;

terénní pneumatiky Myšky v serpentinách dobře zabíraly. Sjížděl

jsem dolů pomalu a bez zvláštních potíží. Praskání v uších sloužilo

jako výškoměr. Musel jsem pořád polykat, abych vyrovnával změny

atmosférického tlaku. Když jsem sjel asi do výše tisíce metrů,

sněžení ustalo. Pravda, silnice se ještě několikrát začala zvedat, ale

jen proto, aby mě polekala. Překonal jsem horský hřbet, jeho

kompaktní žulový masív, výhružné propasti a vznešená bílá temena

zůstaly za mými zády. O každém úbočí, do něhož se silnice

zařezávala, jsem si myslel, že je poslední. Když ho překonám, otevře

se přede mnou rovina.

Úplně jsem zapomněl na tunel. Ačkoli jsem věděl, že silnice, po

níž jedu, je úplná právě jen s tím proslulým tunelem, a než k němu

dojedu, musím zdolat dvě obří hory, teď už vlastně jenom jednu, po

níž sjíždím dolů. Snad právě proto jsem nemyslel na tunel –

problémy jsem viděl jenom v horách, ne v jejich vnitřku. Vzápětí

jsem dostal hořkou lekci a vůbec mi nepomohla útěcha, že kdybych

na tunel nezapomněl, stejně bych se mu nemohl vyhnout. Ledaže

bych si vybral úplně jinou cestu, a jel na jih objížďkou. Ale já jsem si

vybral tu nejkratší a pokud vím i nejlepší. Ať už se to stalo jakkoli,

na tunel jsem nějak při svých kalkulacích zapomněl.

Asi není třeba zvlášť vysvětlovat, proč jsem před ním uvázl.

Přesněji – v něm. Překážky na silnici byly přehledné, daly se objet

nebo odstranit. Ústí tunelu se přede mnou zjevilo v temné a

neprůhledné hutnosti. Kdovíkolik vozidel se tam střetlo, slisovalo a

propletlo. Strašlivá masa hory tuhle hromadu trosek držela

pohromadě a nedovolila ji zvednout ani rozebrat. Sto dvě stě metrů

od vjezdu nebo někde uprostřed stálo obrovské nákladní auto; na

tomhle zátarasu uvázla auta, jedoucí za ním, a celou tu hráz ještě

zesílila. Některý vůz a snad i několik najednou začalo hořet a po nich

vzplanuly i ostatní. Vybuchly benzínové a naftové nádrže – někde se

tak uvolnila, jinde naopak slisovala hromada oceli a pneumatik a na

to vše se navalilo sto druhů zboží... Jak dlouho asi – dny, týdny,

měsíce hořela tahle pitvorná zátka v hloubi hory? Nikdo o tom

nemůže podat svědectví. Ale určitě dlouho. Zpočátku asi oheň ještě

přiživovalo nucené větrání, ale pak se z nedostatku elektrické energie

zastavily obrovité ventilátory a v tunelu, pro lidské oko tak velikém,

ale měřeno mohutností hory přece jen nepatrném, se zřejmě vyčerpal

kyslík; plameny začaly opadávat a zežloutly. A trosky dál už jen

doutnaly. Se spoustou dýmu a puchu. K tomu, aby zácpa uhasla, zas

bylo vzduchu až příliš.

Před čtyřmi oslepujícími reflektory Myšky už se tyčila jenom

vyhořelá stěna vraků a vypadala, že se nedá překročit... Byla černá,

zpřehýbaná, natavená a očazená.

Za mnou, ani ne příliš daleko – kulatá bílá skvrna: vstup do

tunelu. Přede mnou ohořelý železný val. Vystoupil jsem z vozu a v

záři reflektorů jsem si to prohlížel zblízka. Nebyl to vůbec

povzbudivý pohled.

Vypadalo to, že se zátaras nedá odstranit. Odstřelením – kdybych

k tomu měl dostatek výbušniny – bych ničeho nedosáhl. Buď se

bariéra ani nepohne, anebo výbuchem naruším i tunel a balvany ze

stropu ještě posílím přehradu nataveného kovu.

Mám ji snad rozebírat? Půjde to? A když ano – jak je veliká a jak

dlouho se s tím budu dřít?

Tunel se začal plnit výfukovými plyny Myšky. Barikáda bránila i

přirozenému větrání tunelu. Motor jsem nechal běžet, aby reflektory

nevyčerpaly baterii. Dřív než by otrava kysličníkem uhelnatým

vyřešila záležitost, která beztak vypadala neřešitelně, jsem raději

honem vycouval. Venku na slunci a na čerstvém vzduchu se mi

vrátila sebedůvěra. Přece není možné, aby nade mnou zvítězila

překážka, která byla nejspíš poslední!

Vytáhl jsem své mapy – abych se podíval, co slibují. V podstatě

nic. Přes hory sice vedla ještě jiná silnice, ale neměl jsem s ní

spojení. Musel bych se vrátit na druhou stranu průsmyku, kterým

jsem už projel, a jet dál po úpatí horského masívu až k ústí další

soutěsky. Bylo ovšem otázkou, jestli mě horská silnice, kterou se mi

přes to pozdní roční období už jednou podařilo projet, propustí

podruhé na zpáteční cestě! A jestliže ano, kdo ví, zda je druhá

silnice, kterou nezkracuje žádný tunel – jak je to slovo zkracuje

ošidné! – zato stoupá v nekonečných serpentinách vzhůru do výše

několika tisíc metrů, pořád ještě sjízdná?

Podíval jsem se na horského velikána, který se tyčil nad umně

sklenutým vjezdem do tunelu. Nikde žádná pěšina, nikde průnik,

jenom šedé skály a bílé sněžné čepice! Musel jsem přiznat, že jsem

vyrazil na cestu pozdě. Nebo jsem snad úplně zmeškal?

Příliš mnoho řečnických otázek. Mám se tu postit až do jara?! K

smíchu! U vchodu do tunelu je restaurace, parkoviště, autoservis. To

postačí jako útočiště před zimou a náhlými bouřemi, dokud

neudělám, co jsem teď nucen udělat: prořezat si cestu zátarasem!

Vypadá to jako úkol nad mé síly, ale nemám na vybranou.

Myšku jsem zaparkoval pod střechou servisu a sám jsem se zařídil

v jedné místnosti restaurace. Budu nucen zůstat a dřít se tady

přinejmenším několik dní, ale možná i dlouhé týdny. Spoléhat jsem

mohl jenom na svou vynalézavost a omezené síly.

Mohl jsem si gratulovat, že tu byla dílna. Zácpa začínala asi sto

padesát metrů od ústí tunelu. Podařilo se mi najít dost dlouhý kabel,

takže jsem získal osvětlení, abych se nemusel obávat otravy

výfukovými plyny. Teď už jsem si mohl vraky prohlédnout

důkladněji. Kam až jsem dohlédl, většinu tvořily trosky osobních

automobilů. S nutnou opatrností a po důkladných přípravách jsem

vjel s Myškou bleskurychle dovnitř, vzal jsem do vleku nejbližší vrak

a odtáhl ho z tunelu. Když se operace nepodařila napoprvé, udělal

jsem radši hodinovou přestávku a začal jsem nanovo. Tak jsem se

prokousal až k prvnímu vraku vyhořelého velkého náklaďáku. I tak

měla kostra několik tun. To už bylo nad síly Myšky.

Nepřišel žádný romantický nápad, zato v dílně jsem našel

svářečku a bomby s plynem. Nic jiného se nedalo dělat – odtáhl jsem

přístroj do tunelu a pravidelnou, piplavou prací jsem začal vrak

rozřezávat. Výsledek závisel jenom na mé vytrvalosti a výkonnosti

svářečky. Rozřezal jsem kamión na kusy, které už se daly odvléct, a

pak jsem je odtahal z tunelu ven. Poté následovalo zas několik

osobních aut a po nich další, nákladní vůz. Než jsem ho rozřezal,

bomby s plynem byly prázdné a pořád jsem ještě nevěděl, kolik

práce zbývá.

Co naplat, musel jsem prozkoumat celou barikádu. Teoreticky to

nic nemohlo zmařit, protože tunel byl dost vysoký, a dokonce i nad

těmi nejvyššími kamióny zbývalo místa dost. Musel jsem jenom

vylézt na hromadu ohořelých, pokroucených a vratkých trosek a

dostat se přes ně, aniž bych sletěl dolů, aniž bych se přerazil a aniž

by mě zabil nebo aspoň přimáčkl několikatunový kus železa. Ale co

jiného jsem mohl dělat?

Vyrazil jsem s řádným horolezeckým vybavením. Za pas jsem si

zastrčil cepín, přes rameno jsem si hodil lano opatřené kotvami a

karabinami, na prsa jsem zavěsil silnou svítilnu. Vezl jsem s sebou

důkladné boty s perforovanou podrážkou – teď jsem si je obul. Na

hlavu jsem si nasadil přilbu, do kapsy od košile zastrčil dvě tabulky

čokolády, do zadní kapsy u kalhot placatou lahvičku koňaku. Když

jsem procházel kolem zrcadla v hale restaurace, zahlédl jsem se a

musel jsem se rozchechtat, ačkoli jsem k tomu ani moc důvodů

neměl. Hrdinové dobrodružných filmů o všelijakých expedicích

chodili s takovou výzbrojí po studiových džunglích. Ale marně jsem

se rozhlížel po nějaké kameře – čekala na mne jenom tma v tunelu.

Hrál jsem svůj vlastní film a věděl jsem přitom, že když zkazím

záběr, žádné opakování nebude.

Cesta po hromadách trosek se dá jen těžko vylíčit. Během té

půlhodiny cvičení, lezení, plazení a otloukání jsem sotva dokázal

rozeznat jednotlivé vraky pod sebou. Chvilku jsem postupoval

rychleji, chvilku pozvolna, ale v podstatě jsem se přece probíjel

zoufale pomalu. Myslel jsem si, že jsem vyrazil hrozně dávno, když

jsem se usadil na střeše kabiny jednoho kamiónu k odpočinku a

ohlédl se nazpátek. Zjistil jsem s úžasem, že jsem urazil kdoví jestli

nějakých dvacet třicet metrů. A víc už se spěchat nedalo. Stačil

jediný chybný krok a skončil bych někde na dně té hory trosek.

Se zarytou tvrdošíjností jsem postupoval dál. Jako kdyby se

nepřítel zalekl mé odhodlanosti, najednou byl konec zátarasu a tunel

přede mnou zel prázdnotou: světlo mé svítilny se ztrácelo ve tmě.

Ale právě tma mě upozornila, abych tenhle úspěch nepokládal za

nějaký dar vítězi. Dokud v dáli neuvidím protější konec tunelu třeba

jako malinkatý světlý bod, pořád nebude překážkám konec, ale volný

prostor vznikl jenom rozmarem náhody – jediný vynechaný tep

bývalého provozu způsobil přestávku mezi dvěma vlnami vozidel.

Tak to taky bylo. Chvilku jsem šel po hladkém asfaltu a pak mě kola

převráceného sportovního auta, trčící do nebe, upozornila na začátek

další barikády. Podíval jsem se na hodinky a pak jsem vyrazil dál.

Délku mé expedice stanovila kapacita baterky. Jestli se nedostanu na

druhou stranu zátarasu dřív, než zhasne, musím se vrátit. Jenom tak

vystačí na zpáteční cestu náhradní baterie, kterou jsem měl s sebou.

Druhou zácpu tvořilo všehovšudy několik vozů – byla to samá

osobní auta. Po nich následoval další volný úsek a pak menší

překážky ze dvou nebo ze tří vozů. Kolem několika se dalo pohodlně

projít. Byly tam i dva vozy, které se srazily čelně – vypadalo to, jako

by se vzepjaly. Chladiče byly vraženy jeden do druhého – přední

kola trčela ve vzduchu. Prolezl jsem pod jejich lomeným obloukem v

naději, že se do mého návratu neunaví a nepostaví se opět na kola.

Podle výpočtu – zakalkuloval jsem i své první zklamání – už jsem

měl vidět druhý konec tunelu. Ale překonával jsem další a další

překážky a toužebně očekávané bílé kolečko se pořád nechtělo

ukázat.

Nakonec jsem přišel na to, co zakrývá vchod: tunelem projížděla

benzínová cisterna. Ani tu oheň neušetřil, ačkoli je možné, že vzápětí

potom, co narazila do bočního pilíře, okamžitě vybuchla. Dvojitý

ocelový plášť tanku se rozevřel doslova jako růže a vytvořil na celou

šíři a výšku tunelu ocelovou stěnu.

Prozkoumal jsem celé kolo ocelového pláště, jestli snad někde

není skulina, kterou bych se protáhl. Výbuch měl volnou prostoru na

obrácenou stranu, protože ocelová stěna se vyboulila ke mně. Šedě a

černě ohořelý kov se vklínil do betonové zdi – kdyby tu byla přece

jenom nějaká škvíra, sotva bych jí prostrčil ruku.

Stál jsem bezradně a prohlížel si své kotvy. Jako bych šel na

velrybu se špendlíčkem... Sedl jsem si, že si odpočinu, něco málo

jsem i snědl, ale nic chytrého mě nenapadlo. Tahle stěna vlastně

mým úvahám uštědřila jen ránu z milosti. Nějakou dobu jsem už

tušil, že zápasím s větrnými mlýny. I kdybych se teď nakrásně dostal

na druhý konec tunelu, nemám nejmenší šanci, že odstraním

překážky, které jsem právě přelezl. Nedošel bych na konec tunelu ani

po dlouhých týdnech dřiny, a je dokonce možné, že bych překážky

vůbec nedokázal rozebrat. Mám na krku norskou zimu a sám jsem

padl do dvojí léčky: hora mě nejdřív zastavila a pak ještě spolkla.

Teď sedím v jejím žaludku. Ta železná stěna už je jenom návdavek.

Byl bych rád, kdybych nepůsobil dojmem někoho jiného, než

jsem. Jsem fyzik a jako takovému jsou mi vlastní jisté praktiky, které

ve mně v minulých měsících nezbytnost ještě zmnohonásobila. Ale

nejsem řemeslník a už vůbec ne vynálezce. Když to všecko podtrhnu

a sečtu, vůbec nemám důvod, abych se styděl za přiznání, že mi

nenapadlo absolutně nic. Tenhle úkol se mi i po střízlivých úvahách

zdál neřešitelný. Potíž však byla v tom, že ani taková morální omluva

na věci nic neměnila. Protože omluvu si můžu sice najít ledajakou,

ale když teď nevymyslím nějaké řešení, znamená to zároveň totální

krach. Není tady živá duše, na kterou bych mohl tenhle úkol

přesunout. Když někdo umírá hladem, je pro něj chabou útěchou, že

umře s čistým svědomím, protože za to nemůže.

Pro mě byla jenom jedna útěcha: pořádně se najíst.

Musel jsem přiznat, že jsem ztroskotal a zbývá mi jediná možnost:

vrátit se na výchozí pozici, než mě hora definitivně popadne a stráví.

Nebyl jsem ani vzteklý, ani zoufalý, ani zdrcený. Mám-li být úplně

upřímný, byl jsem teď závislý na jedné suché baterii: pohybovat se

můžu jen tak dlouho, dokud bude dávat minimální předepsané napětí.

A dokud se budu pohybovat, budu i existovat. Jsou to základní

funkce, ale ani améba nepožaduje víc, dokud může počítat s deštěm,

aby měla dost louží.

Když jsem odpočíval, zhasl jsem svítilnu: ano, ztroskotal jsem, ale

nevzdával jsem se.

Tma mě ukolébala. Neměl jsem už kam spěchat. Jak asi vysoká

skalní masa může být nade mnou? Tisíc metrů? Dva tisíce? Je to

jedno. Prohnutá stěna z oceli přede mnou má tloušťku nejvýš několik

milimetrů, a přesto, mě tu uvěznila.

Jako kluk jsem si představoval hranice mezi zeměmi nějak tak, jak

se zakreslují na mapách: jako tlustou červenou čáru. Neměl jsem

jasnou představu o skutečnosti, ale když jsem poprvé uviděl hranici –

ne na silnici, kde jsou závory nebo na železnici, kde ji vyznačuje

nádraží, ale uprostřed hor, v neobydlených prostorách – nechtělo mi

nijak jít do hlavy, že tenhle kopec, na kterém stojím, je ještě můj

domov, zatímco tamten naproti už je cizina. Neviděl jsem žádný

rozdíl mezi těma dvěma kopci, stejný byl i les a docela stejné i

stromy a keře, co v něm rostly. Zajíci u jejich paty a ptáci v korunách

vůbec netuší, že porušují hranice, když pobíhají a poletují sem tam.

Jak to teda poznají lidi? Že by tam byla nějaká neviditelná červená

čára, aby je podvědomě zastrašila? Aby je uzavřela do menších či

větších ohrad bez plotů, jejichž jméno je stát? Proč bych měl mít

důvod hanbit se, že nedokážu prorazit skálu a ocel, když lidstvo

pokládá za nepřekročitelné dokonce i tak fiktivní stěny, jako jsou

hranice mezi státy?

„Mudrujeme, mudrujeme?“ zašeptal jakýsi hlas za stěnou. „Už

zase mudrujeme?“

Ani jsem nerozsvítil baterku – i bez toho jsem věděl, že přichází

štěrbinou širokou jako dlaň, kterou jsem objevil na okraji pomačkané

oceli, přitisknuté k betonu. Dokonce jsem věděl i to, že na druhé

straně šeptá Albert. Vždycky stál na druhé straně.

„Dlouho jsme se nepotkali,“ odpověděl jsem.

„To znamená, žes mě nepotřeboval,“ zašeptal do škvíry.

„Mohl ses přihlásit i sám,“ odpověděl jsem plným právem.

„Ztratil jsem tvé telefonní číslo,“ hájil se.

„To nevadí. Stejně jsem vypnul telefon,“ řekl jsem. Nic na to

neodpověděl. Chvilku jsme mlčeli. Už jsem si myslel, že od stěny

odešel, když opět nečekaně promluvil.

„Lžeš,“ žaloval. „Vymýšlíš si výmluvy. Pravda je, že mě prostě

nepotřebuješ...“

„Pravda je, že jsi mi moc ublížil,“ odpověděl jsem. „Četl jsem tvůj

deník.“

„Chodíš na mě s takovými starými záležitostmi. Myslel jsem si, že

už ztratily všechen význam.“

„Myslel jsem si, že jsi kamarád!“

„Robinsone, copak ty jsi opravdu nic nepochopil?“ V jeho hlase

bylo zoufalství – musel jsem ho uklidnit.

„Ale ano. Všecko jsem pochopil. Jenže mě to bolí. To se snad dá

prominout, ne?“

„To se ví, že dá,“ souhlasil. „Ovšemže dá...“

A opět jsme mlčeli. Uvažoval jsem, proč. Vždyť jsme opravdu

byli dobří kamarádi a dávno jsme se neviděli. Pak jsem dospěl k

názoru: bude to tím, že už si nemáme co říct.

Měl asi stejný pocit, protože nečekaně navrhl:

„Nechceš si se mnou dát pár gamů?“

„Dávno jsem nehrál,“ uhýbal jsem. „Vyšel jsem ze cviku.“

„O důvod víc, abys to zkusil,“ odpověděl a škvírou ke mně dolehl

úder míčem o zem. „Dám ti fóra!“ zavolal. „Budu servírovat jenom

dlouhé míče do pravého kouta a k lajně.“

Co jsem mohl dělat, ustoupil jsem pořádný kus dozadu, aby mě

míč nepřeskočil.

A už tu bylo první podání.

„Nasadili ti parohy?“

Byl to prudký míč, ale returnoval jsem dobře.

„Nikomu jsem nesliboval věrnost a mně ji taky nikdo nepřísahal!“

Naběhl na síť.

„David si z tebe udělal šaška.“

Smeč byl prudký, ale čekal jsem ho. Chytil jsem ho do dlaně.

„S Davidem jsme už účtovali. Nejsme si nic dlužní.“

Pak zahrál liftovaný míč.

„A co vděčnost? Myslím tvoje vděčnost Davidovi?“

Měkce jsem vrátil.

„Jinak bych tu nebyl.“

Zahrál vysoký balón a nabídl mi tak prudký drajv.

„Víš vůbec, kde jsi?“

Ale já jsem vrátil těsně za síť.

„Jsem na kurtu. Ještě pořád jsem na kurtu. A hraju si s tebou.“

„Opravdu?“

„Byl bys rád, kdybych řekl, že ty si hraješ se mnou?“

„Já jsem aspoň profík!“ odsekl vztekle. Ale byl z toho jenom aut –

míč skončil daleko za lajnou.

Už strašně dávno nebyl profesionál, a věděl to i on.

Přiletělo další podání. Uvažoval jsem, kam zahrát return, protože

byl bezbrannější, než sám tušil; už chvíli jsem byl pánem na kurtu.

Vyhodil jsem míč do vzduchu a naslepo jsem do něj udeřil vší

silou, ať si letí kam si letí...

Ocelová stěna vydala nepříjemný falešný zvuk – jako zvony z

vyhořelých kostelů – a provalila se. Ne hned celá, ale ta část, kam

jsem ze zlosti mrštil kusem železa, který jsem nahmátl na zemi.

Udělala se v ní pořádná díra.

Stala se ta nejprostší věc na světě. Při výbuchu a náhlém prudkém

zahřátí i působením velikého tlaku ztratila ocel pružnost. Než

vychladla, byla drsná a křehká – svou slabost skryla do své

nehybnosti a kompaktnosti. Kus tvrdého železa, který do ní narazil,

probudil k životu v její krystalické struktuře trhliny tenčí než vlas.

Protáhl jsem se dírou a usmál se na Alberta:

„Není lidstva bez pochybování,“ řekl jsem. „V tom jsi měl tenkrát

v deníku pravdu. Ale když už není lidstvo, není ani pochybování,

nanejvýš zoufalství. A kdo upadne do zoufalství, sám zakrátko

přestane být. Naštěstí si dokáže zoufat jenom ten, kdo má fantazii – a

tu já nemám. Mám neuvěřitelně chudou představivost...“ A vykročil

jsem k východu z tunelu, který se vznášel ani ne moc daleko,

podoben bílému kolu v temnotách...

Albert za mými zády mlčel, jako by nikdy ani nebyl.

Slunce se na mě vrhlo prudce a vyčítavě: jako bych mohl za to,

odkud přicházím. Nevzal jsem to na sebe, spíš jsem mhouřil oči, než

opět přivykly světlu. Přede mnou se doširoka rozkládal kraj. Horské

úbočí padalo prudce do roviny, která však neměla dost místa, aby se

mohla rozběhnout i do dálky: cestu jí přehradila zřetelná, jasně

modrá obruba. Tou obrubou bylo moře.

Necítil jsem únavu. Vyrazil jsem časně ráno, a ačkoli začátek

cesty se vlekl a byl plný zápolení, konec přišel rychle a byl snadnější,

než jsem mohl předpokládat. Utkání s Albertem mě nestálo moc

času: byl to jasný zápas. Od té doby, co jsem si přečetl, že hraju tenis

lip, ani na okamžik jsem nezapochyboval, že vyjdu ze zápasu

vítězně.

Byl jsem z tunelu venku, přede mnou se třpytilo moře a slunce

stálo ještě vysoko. Byl jsem přesvědčen, že musí následovat ještě

třetí a poslední setkání, než dojdu ke břehu: někde cestou na mě čeká

Etela. Nevěděl jsem o žádné překážce, která by mi zabránila jít jí

naproti.

Jistě, můj věrný šnečí domeček, Myška, zůstala na druhé straně

hory. Ale dostat ji sem – zatím – stejně nemůžu...

A pokud jde o horu, je sice stejná, a přesto jako by to už byla jiná

hora. Na druhé straně zima, sníh a les dalších vrcholků; tady sice

vzduch taky štípe, ale všecko jiskří ve slunečním světle a pohled

nenaráží na bariéry. Svah jako by letěl kupředu a k modrému pruhu

na jeho úpatí. Jestli budu mít aspoň trochu štěstí, ještě dneska se v

něm budu koupat!

Rozhlédl jsem se. V minulých měsících jsem získal jistý cvik –

jako lovci, kteří poznají i z nepatrných drobných znaků na zemi a

rostlinách, známých jenom jim, jestli tudy prošla zvěř, a kdy a jaká.

Dokázal jsem stejně objevit mezi tisíci přístroji ze světa věcí, které

všude chátraly opuštěny, ten, který jsem potřeboval a byl ještě

použitelný. Plošina u výjezdu z tunelu jako by vypadla z oka té na

druhé straně. Kolem plata stejná restaurace, stejná benzínová stanice

a stejný servis. Kopyto technické civilizace čím dál víc uniformovalo

průmysl služeb, že kdyby příroda nestřihla svět na rozmanito,

cestování na velkých dálnicích by snadno mohlo vyvolat iluzi, že

člověk stojí na místě: stejné motely, bistra, parkoviště... Co když jsou

to pořád ty samé a my vlastně cestujeme v kruhu, místo kupředu? A

když přece jenom tuhle halucinaci setřeseme, na konci naší cesty se

prales průmyslově vyrobených domů taky vůbec neliší od města, z

něhož jsme ráno vyrazili. A v člověku se opět probouzí pochybnost,

jestli se vůbec pohnul o kousek vpřed! A třebaže se pochybnost

rozplyne, pocit nejistoty zůstává: odkud jsem to vyrazil a kam jsem

se dostal? A byla ta cesta vůbec zapotřebí?

Já jsem ji nutně potřeboval, protože jsem stál na vrcholku hory a

chtěl jsem se dostat k moři, protože mi byla zima a toužil jsem po

teple. Protože jsem byl od sazí, špinavý a chtěl jsem se vykoupat...

Země si pečlivě zachovala svou rozmanitost – lip než lidi věděla, jak

snadné je zabloudit.

Pod střechou servisu jsem našel nízký, rychlý a stabilní sportovní

vůz. V takových výškách už ani nepadá prach. Když jsem zvedl

kapotu, uviděl jsem čistě umytý prostor motoru, všude čerstvý tuk a

olej. Nádrž byla plná, jenom baterie byla vybitá. Ale dokázal jsem

vytlačit lehký vůz ven. Cesta se svažovala až dolů k moři; jestli se mi

podaří na svahu nastartovat, akumulátor se nabije, než dojedu na

úpatí hor.

Musel jsem ujet asi sto metrů, než motor zaburácel. Sportovní

vozy mají zvlášť silný hlas. Nikdy jsem v žádném neseděl, a teď, co

bych zapíral, jsem jízdu vychutnával. Pravda je, že jsem se párkrát v

zatáčkách div neskutálel do propasti, protože stačilo dotknout se

lehce plynového pedálu, a vůz vystřelil jako závodní kůň, když

dostane ránu bičem. Naštěstí však byly i brzdy dimenzované úměrně

k energii, která se skrývala v motoru. Zadek vozu poletoval jako

splašený, gumy hvízdaly, ale nakonec se mi podařilo zůstat v sedle a

po několika skorokotrmelcích jsem dokázal i sám sebe udržet na

uzdě. Při vší opatrnosti jsem jel rychle a praskání v uších mi dalo

najevo, že jsem s každou zatáčkou o pořádný kus níž. Z výše byl

odhad přece jenom klamný, skutečnost byla jiná: předtím se mi

zdálo, že je moře blíž, než opravdu bylo. A k tomu se postupně

zmenšoval i obzor, jak jsem sjížděl níž a níž. Nejdřív se mi před

očima ztratilo moře a pak i celá rovina. Vjel jsem mezi skalnaté

svahy a míjel jsem koryta s velikými vymletými valouny. Voda tekla

na mnoha místech přes silnici, protože propustě a kanály se zanesly a

ucpaly. Nebyl tu nikdo, kdo by je čistil. Drolivé skalnaté stěny byly

pokryty drátěnými sítěmi, ale i ty s překvapivou rychlostí zrezivěly a

uvolněné rozdrobené balvany se zřítily na silnici. Bylo o důvod víc,

abych byl opatrný, jestli chci ve zdraví dojet.

Neutekla ani hodina a vjel jsem do lesů (které tu byly jenom

částečně holé; ve vyšších polohách už sice odhodily listí, ale jak jsem

se blížil k pobřeží, i jim se vracelo léto). Ani v lese nebyla cesta

snadnější. Rostliny zaútočily na silnici. Prudce zbytnělé kořeny

zvedaly betonový podklad. I povrch byl kluzký, protože ho po délce

dlouhých kilometrů pokryl koberec mechu. Zuřil jsem, protože mě to

všecko zdržovalo, ale zároveň jsem to vychutnával. Měl jsem

nepřítele, který útočil tváří v tvář. Měl různé zbraně jako rytíř

připravený na souboj: meč a palcát, kopí a dýku; když jsem mu jednu

zbraň vyrazil z ruky, tasil jinou. Byl lstivý a obratný. Jednou zaútočil

čelně, podruhé mě pustil napřed a udeřil zboku. Ale já už jsem srostl

se svým ohnivým ořem, kterého jsem zkrotil, a s řinkotem, pokryt

potem a s válečným pokřikem na rtech jsem se bránil i útočil, nohy

tančily na třech pedálech a ruce na volantu a řadicí páce. Houkat

jsem nemusel, protože se na souboj nedostavilo žádné obecenstvo. A

přesto jsem chtěl zvítězit. Kdybych totiž prohrál, není tu nikdo, kdo

by mi obvázal rány.

Potom se objevila první vesnice a první malé město.

S překážkami, jaké už jsem mel mnohokrát příležitost překonávat.

To už mi bylo jasné, že se nepřítel vzdal. I odměna za.to všecko se

brzo objevila přede mnou: po jedné zatáčce mi vyvstalo před očima

moře..Vrhalo na pobřeží bělostnou pěnu. Zahučelo mi vstříc, jako by

mě zdravilo; teprve když jeho hučení nepřestávalo, začal jsem mít

obavu, jestli se snad nezlobí. Ačkoli to bylo jenom vlnobití.

Jel jsem tak dlouho, až se cesta stočila k pobřeží. Od moře mě

odděloval jenom val porostlý řídkou trávou. Vypnul jsem motor a

najednou bylo kolem mne velké, obrovské ticho. Jenom vlny se

pravidelně a s hukotem rozvalovaly po jemném písku, ale těch jsem

se už přestal bát. Vůz jsem nechal na cestě, přelezl jsem val a sešel

na písčitý břeh. Teprve po několika krocích jsem si uvědomil, že

mám pořád na nohou těžké turistické boty, v nichž jsem se ráno

vypravil do útrob hory. Shodil jsem je, poskakuje na jedné noze, a

bosky jsem Šel dál po teplém písku.

Sešel jsem až k vodě. Vlny ztrácely sílu a vybíhaly vzhůru po

písku a smáčely mě až po kotníky. Jak ubíhaly nazpátek, vytvářely v

jemném písku drobné špičaté náspy – a následující vlna je vrhala na

mé holeně. Vzhůru a zpátky – bez konce.

Sklonil jsem se, namočil ruce a zvedl jsem k tváři v dlaních trochu

vody. Byla slaná, navlhčila mé rty a připomněla mi, že jsem odvykl i

pláči. Opláchl jsem si obličej a najednou jsem si uvědomil, jak

strašně jsem unaven. Měl bych se vykoupat, potřebuju to, ale nemám

už ani tolik sil, abych se svlékl. Odpotácel jsem se o pár kroků výš,

kde byl písek suchý, a natáhl jsem se. Času mám dost. Nic nespěchá.

Slunce svítilo, ale jen mírně. Sklánělo se k odpoledni – i ten

nejdelší den ví, kdy mu končí služba. Ležel jsem na teplém písku a

nikde žádní mravenci a komáři, kteří by mě štípali.

Dosáhl jsem toho, po čem jsem toužil. Spatně to říkám. Dosáhl

jsem cíle, který jsem si vytkl. Ani tak ne... To budu pořád nucen

opravovat sám sebe?! Dorazil jsem jenom k první zastávce na své

pouti. Mám teď právo na odpočinek a mám právo, abych nemyslel na

to, jak a kudy dál?

Ležím na břehu moře, kolem dokola mě objímá písek a před

mýma zavřenýma očima se promítá ve zlomcích má pouť, vystupuje

betonový a ocelový rytíř, s nímž jsem se utkal. A jak se snažím

odehnat ho od svých semknutých víček, napadá mi, že jsem v zápalu

souboje zapomněl na setkání, na něž jsem se připravoval, pro něž

jsem tolik spěchal.

Etela na mě nečekala ani za jednou zatáčkou.

Je to možné?

Myslím, že je. V téhle hře pro ni nebyla role. Nezasáhla do ní.

Byla sázkou. Ztratil jsem ji a pak jsem ji opět vyhrál, jak už to při hře

bývá. Nebylo to na ní vidět – žetony se neopotřebovávají.

Proč jsem s ní přece jenom počítal? Že mi něco poví? Že něco

chce povědět? Kdyby byla chtěla, byla by to mohla udělat, když

prošla dveřmi hologramu. Anebo když se vrátila dveřmi ze zahrady.

Měla snad co říct Davidovi? Nemyslím. Davida nezajímalo nic,

jenom on sám. Ani mne. Ani Alberta. Ani Etelu. Ale dokud jsme

hráli tu hru, že tvoříme společnost, Etela nelhala. Zůstala věrná sama

sobě. Svému bytí tvrdého, lesklého, hladkého žetonu.

Jestli se potkám i s ní, pokusím se ji rozluštit. Snad bych ji

dokázal přimět, aby i ona došla k závěru, že jsem víc než dobře

vyžehlený počítač s náležitou potencí a přijatelným příjmem.

Bože můj! Vždyť je možné, že se Etela se mnou nudila?

Prsty se mi zaťaly do písku a ten z nich lhostejně vytékal jako

dramatické banality. Bolest může zaútočit na cokoli v člověku – a

končí to vždy u křeče prstů. Zkřiví se, jako by se chtěly zachytit

dávno opuštěné větve. Převrátil jsem se na tvář – zuby se zaryly do

písku. Zaskřípal v nich a leptal mě na jazyku. Fyzická bolest přišla

vhod, protože mě přivedla k rozumu.

Kdybych se s ní byl ještě jednou setkal, snad by se bylo všecko

ještě obrátilo k dobrému. Ale nesetkali jsme se, protože člověk si z

minulosti může vyvolat jenom ty, které dobře zná. Jenomže Etelu...

Žádný div, že odešla s Davidem a vrátila se zpátky nedotčena,

protože i pro Davida bylo důležité jenom vlastnictví, a vůbec ne

samotný předmět vlastnictví. Mohl ke mně být velkomyslný, protože

si nic nevzal, a Etela zůstala lhostejná, neboť by nebyla nic dala.

Jinak by nás musela nenávidět. Davida nebo mne, to je zcela

podružné. Ale od té doby Etela zřejmě hledala dveře, kterými by

mohla odejít, definitivně odejít...

Najednou jsem se posadil, pozoroval jsem moře, jež se utišilo, a

napadlo mi, jestli nedošlo všehovšudy k tomu, že ti všichni – lidé a

zvířata, savci, ptáci, ryby, brouci a plazi, kopytníci i ti drápatí,

okřídlení i oploutvení; dospělí i děti, staří a mladí, úplně všichni na

celé planetě – uviděli dveře a nedokázali přemoci svou zvědavost: co

když je za nimi něco naprosto jiného? Když však za sebou dveře

zavřeli, vyhasly laserové paprsky, hologramový obraz ze vzduchu

zmizel, a já, který jsem tu zůstal, už se nikdy nedovím, jestli to vůbec

stálo za to...

Nedokončil jsem tuhle úvahu, neboť na mě čekalo moře... Svlékl

jsem těžké ušpiněné šaty. Vstoupil jsem do vody a pomalu jsem šel

vpřed, až zmizel písek pod mýma nohama. Daly se ve volné vodě do

pohybu, aby zůstaly zachovány. Nebránil jsem jim.

Jen ať si plavou, když se jim chce. Ruce a nohy jsou k tomu, aby

mě chránily. A dokud mě chrání, nemůžu jim v tom bránit. Ostatně i

to je otázka času, toho neexistujícího času, který si vymyslel člověk...

Převrátil jsem se naznak.

Domy se staví s životností asi padesát let, pak se musí opravit.

Zkušenost však říká, že vydrží i sto let, když se v nich bydlí.

Opuštěný dům vezme za své asi za deset let. Železobeton a

prefabrikované prvky žijí déle. Nemáme však zkušenost, jestli vydrží

i několik století. Některé druhy betonu se za pár desítek let promění v

prach, dům, který je z nich postaven, se sesuje a první pořádný vítr

ho rozfouká. Jak dlouho vydrží ostatní věci?

Kovy velmi rychle rozežere rez; koroze je žravější než kobylky.

Za sto let na Zemi zbude jen málo věcí. Leda pod povrchem.

Nezničitelné jsou jenom umělé hmoty, ale je to pravda jenom ve

všedním, obchodním měřítku času. I umělá hmota se unaví a stárne.

Zežloutne, láme se a drolí. Je možné, že sto let je málo, aby zanikla,

rozpadla se na prach a i ona se stala hříčkou větru... Snad je k tomu

třeba i tisíce let... Kdo by to počítal? Za tu dobu zůstanou z měst leda

hromady sutě a ze silnic a mostů ani to: koroze z nich nadělá trosky.

A když ne za tisíc, pak za deset tisíc let. Prostě jen o jednu nulu víc.

Ale co tunel? Ten uchrání hora! Uchrání pokud se sama zachová.

Kdo ví, jak dlouho žije taková hora? Ne-li za deset tisíc, pak určitě za

sto tisíc let se pohne zemská kůra, vzedme se, nebo propadne. Kde

dnes strmí do výše vrcholky pokryté věčným sněhem, tam se prostře

rovina anebo moře jako je tohle kolem mne... A hora i s tunelem se

octnou někde hluboko na jeho dně.

Země je nepatrná, planeta ve vesmíru. A její kůra, o níž tvrdíme,

že je masivní, je ještě nepatrnější. Civilizace na ní představuje jenom

blanku takřka atomové tloušťky. Stačí málo a nezůstane nic ani z té

tenounké blanky.

Nanejvýš moře. Tomu je naprosto lhostejné, co zalije a odkud se

stáhne zpět. Jeho hladina je trvalá a jeho hmota z valné části rovněž.

Když bude mělčí, roztáhne se do šíře; když se prohloubí, o něco se

zmenší. Jeho vlny se nikdy neutiší a putují kolem planety. Ale ani

moře není úplně stálé – ostatně nic není úplně stálé – je však dost

stálé, aby se mohlo stát kolébkou života a aby vyčkalo, až se v něm

já osamělý vykoupu.

Hraju si i s mořem. Odevzdávám se mu: když bude chtít, může si

mě vzít zpět.

Nedělá však nic. Je lhostejné. Moře jenom je. Ostatní přenechává

jiným.

Ani to však není úplná pravda. Už neplavu, jenom se vznáším a

proud mě nese. Nikoli na volné moře, jenom stranou, ale i tak mě

kamsi unáší. Břeh se najednou vzdálil a je plochý. Nevidím, jak

daleko mě moře uneslo od místa, kde jsem vstoupil do vody.

Volnými, pohodlnými tempy se blížím k pobřeží. Přede mnou

nejsou ani kopce, ani budovy, jež by mi prozradily, jak daleko jsem

doplaval; mířím sice ven, ale nemám pocit, že bych se blížil ke

břehu. Zničehonic narazím kolenem o písek. Vstanu. Voda vytváří

prstence kolem mých nohou. Obzor ubíhá dozadu a břeh se ocitá pod

rovinou mého pohledu. Ukazuje se, že je docela blízko.

Líně houpám pažemi a šlapu vodou ke břehu. Dokud jsem v ní byl

ponořen, ani jsem si nevšiml, že v ní vlastně někam jdu: teď mě

táhne zpět...

Tak přece teda?

Ale dnes už je pozdě. Snad až zítra. Při nejbližší příležitosti. Teď

je mi zima – a slunce každou chvíli zapadne. Rád bych se dostal na

břeh, kde budu muset nejmíň půldruhého nebo dva kilometry

pochodovat, abych mohl zase vklouznout do svých šatů, nasednout

do vozu a rozhlédnout se po nějakém jídle a střeše nad hlavou. Chůze

asi nebude namáhavá... Tu a tam se mi postaví do cesty skupinka

skal, ale nebude těžké je obejít. Musím jít po úzkém proužku u vody,

kde je písek hedvábný a tuhý, protože ho drží pohromadě vlhkost...

Poslední kroky a jsem z vody venku. Moře zůstává zklamaně za

mými zády. Nedokážu mu už věnovat pozornost.

Na břehu přede mnou, v pruhu temnějším od vlhkosti, se táhnou

šlépěje.

Zas nějaké staré, takřka zkamenělé stopy, uvažuju automaticky –

ale něco tady nehraje.

Zastavím se a prohlížím si je... Rád bych věděl, v čem je chyba,

ale žádnou nenacházím. Asi je ve mně.

Pak na to přijdu.

Písek je vlhký. Moře ustupuje, protože je hodina odlivu. Tam, kde

se v temném písku táhnou stopy, ještě přednedávnem doráželo

vlnobití a hnětlo pobřeží.

Tohle nemůžou být staré ztuhlé stopy. Tudy někdo šel.

Někdo tudy šel právě teď.

Padl jsem na kolena, jako by pode mnou podtrhli koberec. Přede

mnou se táhnou šlépěje. Pokládám vedle nich nohu. Otisk mého

chodidla je větší a hrubější. Tyhle stopy patří ženě, nebo nanejvýš

dítěti.

Rozhlédnu se, ale nikoho nevidím.

Opřu se o ruce – vidím další stopy v řádku, které zanedlouho

smyje příliv. Vstanu.

Necítím nic zvláštního. Je to podivné: vůbec nejsem překvapen.

To všecko se zřejmě dostaví až později. Potom.

Můj mozek, moje paměť, moje vědomí je čisté jako list bílého

papíru. Přes ně už se přehnala vlna příboje a udělala místo.

Když se postavím zády k moři, můj oblek leží někde po levé ruce.

Stopy vedou vpravo, neustále těsně při břehu, a ztrácejí se za

výběžkem skály.

Tady není o čem uvažovat, dodávám si odvahy, snad jen o tom, že

jsem nahý, jak mě matka porodila. Jak jsem vykročil z moře.

A přesto ještě několik vteřin postávám. Pak zamířím nejprve

volným, stále se však zrychlujícím krokem podél šlépějí, ke skále.

DOSLOV AUTORA

Historie kolem Selkirských kotoučů je všeobecně známá.

Způsobily světovou senzaci dokonce dvakrát. Není tedy jistě

zapotřebí znovu ji podrobně líčit. Ovšem vzhledem k tomu, že tuto

knihu berou do rukou čtenáři v době, kdy senzace už dávno utichla a

paměť těchto událostí tone v mlhách, snad přece jen nebude zbytečné

a od věci, jestliže v krátkosti – budu se přitom přísně držet jenom

nejdůležitějších skutečností – připomenu dobrodružství Selkirských

kotoučů.

Selkirské kotouče totiž byly objeveny dvakrát.

Jejich první objev spadá do období přelomu století, kdy zrození

historického vědomí lidstva odhalilo i nedozírné možnosti volného

vykořisťování v prostoru koloniálních říší. Zlatokopové a

archeologové postupovali jedni ve stopách druhých a svaté cíle

vědců se v praxi často nelišily od úmyslů lidí, kteří na břehu řeky

vypírali ze svých pánví zlato. Starověká města se nořila z písku a

lodní náklady s poklady umění vyplouvaly na moře do přístavu

bankovních trezorů kultury, to jest do muzeí.

Tak byla pouhou náhodou objevena i Selkirská jeskyně, v jejíchž

útrobách odhalili stěnu postavenou člověkem. Stěnu rozbourali

krumpáčem a objevili za ní nevelkou dutinu. Nebylo v ní nic než dva

kotouče mimořádně tenkého a velice poškozeného drátu. Kdysi

vězely v krabících, z těch se však zachovalo jenom několik zlomků.

Podivný objev by sotva vzbudit nějaký rozruch, kdyby se k němu

nevázalo několik bizarních faktů, které z celého objevu udělaly

záhadu. Především se nenašlo nic, co by svědčilo o původu kotoučů,

době jejich vzniku a o jejich určení. Právě naopak. Na stěnu, za níž

byly ukryty, se přišlo při zkoumání obydlí paleolitického člověka

drsné doby kamenné, které ovšem vzniklo přímo u její paty mnohem

později, než byla zeď postavena, a časem ji úplně zakrylo. Nu – a

pak se ukázalo, že kotouče i zbytky krabic jsou bez jakékoli

pochybnosti dílem lidských rukou. Kdo však mohl vytáhnout tyto

dráty z jemné a složité slitiny v době před objevením kovů?

Vypadalo to jako evidentní nesmysl.

Když opadlo první vlnobití zpráv kolem kotoučů, mezi učenci

převládla domněnka, že si z nich někdo ztropil zlomyslný žert.

Podvrh však byl natolik nešikovný, že byl odhalen. Ale nepodařilo se

vypátrat osobu a smysl činu neznámého mystifikátora. A nepodařilo

se ani identifikovat kousky zbytků krabic – nebyly prostě vyrobeny z

žádné tehdy známé hmoty.

Jak už to bývá, senzace časem zevšedněla. Věda měla dost starostí

se zkoumáním jiných hádanek, než aby se zabývala podobnými

podezřelými záležitostmi. Mezitím se dráty, které byly podle místa

nálezu nazvány Selkirské kotouče, dávno proměnily v muzejní

inventář, který nelze jen tak vyhodit na smetiště, neboť by to

vyžadovalo příliš mnoho úřadování. Snadnější bylo odklidit je do

depozitáře, kde mohly ve společnosti tisíců a tisíců předmětů o nic

užitečnějších dřímat svůj druhý sen, jenž sliboval být přinejmenším

stejně dlouhý jako ten první.

Jak známo, nedostatek místa je chronickou chorobou všech muzeí.

Stane-li se však akutní, experimentuje se s novou organizací sbírek,

budováním moderních depozitářů... zkrátka se zahýbá mrtvým

materiálem a přemístí se jinam. Něčím je třeba zaměstnat i mladé

muzejní praktikanty, a tak se honem revidují katalogy, což většinou

spočívá v tom, že se přepočítají předměty ve sbírkách, to jest – nalepí

se na ně nové štítky, aby jejich starobylost byla věrohodnější.

Právě při takové reorganizaci depozitáře se podruhé vynořily na

světlo boží i Selkirské kotouče. Jeden mladý muzejní pracovník se

nedokázal orientovat ve strohých údajích katalogu, a tak, veden

jakýmsi nevyzpytalelným popudem, se zahrabal v archivu. Narazil

na odloženou záhadu, kterou se tenkrát nepodařilo vyřešit. Naše doba

je zároveň dobou, kdy se staly předmětem módy kriminální

hlavolamy. Takže kotouče opět přišly na přetřes.

Pokud jde o zbytky krabic, poměrně snadno se zjistilo, že byly

vyrobeny z jakési varianty vinylchloridu – jinak v průmyslu naprosto

nepoužívané. Na každý pád bylo pochopitelné, že si s nimi v době

objevu nevěděli rady, protože tenkrát umělé hmoty ještě nebyly

známé. Na druhou stranu se nedá říct, že by právě tato skutečnost a

právě zmíněné zjištění nějak usnadnily rozřešení záhady.

A tak přišly na řadu kotouče. Uštípli z nich kousek a zjišťovali

stáří kovu. Zkouška stanovila tak vysoké stáří, že to na první pohled

odporovalo jakékoli reálné úvaze. Stěna i kotouče sice bezpochyby

vznikly mnohem dřív, než se v jeskyni usadil člověk z doby kamenné

– to však ještě nemuselo přímo posílit podezření z podvrhu, zato

taková skutečnost mohla otřást věrohodností vědeckých zkoumání.

Posílený tým badatelů pak bezradně konstatoval fakt, že i výsledky

dalších metod potvrzují původní časové zařazení nálezu.

Složení drátu v podstatě nepřineslo žádné další překvapení a už

vůbec nepřispělo k rozluštění otázky – kdo, jak a proč vyrobil tak

složitou a kvalitní slitinu. Jedinou jistotou byl záměr v umístění

nálezu: věci se schovávají do krabice a za stěnu jenom s určitým

úmyslem.

(Nebudu tu líčit jednotlivá řešení a dohady. Jsou dostatečně

známé z tisku a nepřiblížily se konečnému rozuzlení ani o krok. Byly

tu řeči o kanadském žertíku geniálního vynálezce z minulého století,

stejně jako o pradávných vesmírných cestovatelích, tedy verze o

návštěvě bytostí z jiné planety – jen abych pro zajímavost připomněl

krajnosti.)

V průběhu složitých metalurgických zkoumání však vědcům

neušlo, že jsou dráty slabě a proměnlivě magnetické. Nejprve se

pokoušeli ve změnách intenzity magnetismu najít nějaký systém, to

však nevedlo k žádnému výsledku. Potom se pokoušeli impulsy

adaptovat – a tu kotouče nečekaně promluvily.

To ostatní pak sice vyžadovalo neuvěřitelně pečlivou, nimravou a

zdlouhavou práci, která však postupovala relativně snadno, protože

klič k tajemství kotoučů byl nalezen.

Selkirské kotouče byly magnetofonové pásy, přesněji – kotouče

drátu, jaké se ještě dnes používají v záznamové technice. Pracuje se s

nimi sice obtížněji, zato jsou trvanlivější. Prvním krokem bylo

přehrání magnetofonových záznamů na pás, zesílení a filtrování

impulsů. A tak se konečně ozvala ne sice bez rušivých šumů a ne

vždy stejně kvalitně slyšitelná, přesto však rozeznatelná a

sledovatelná lidská řeč.

V následujícím kole vložili hlas mluvící neznámým jazykem do

počítacího stroje, aby se zjistilo, co říká. Pravděpodobnost chyb byla

větší než při luštění neznámého písma, protože na mnoha místech

bylo nutné neurčitě znějící zvuky nejprve převést do systému

symbolů dnešního pravopisu, čímž byl počítač vystaven případným

omylům, plynoucím z přeslechů. Programátoři však vypracovali

speciální metodu k vyloučení takových chyb a první verze nabídnutá

počítačem byla nakonec zpracována ještě tímto způsobem. Posléze se

tedy dospělo – na vysokém stupni pravděpodobnosti – k

věrohodnému písemnému záznamu.Tahle písemnost dostala jméno

Zpráva C. Robinsona.

Poslední slovo patřilo historikům a sociologům. Robinsonův

příběh před ně postavil úkol, jehož řešení trvalo řadu let.

Definitivním výsledkem bádání bylo vědecké, kritické vydání

Robinsonových Selkirských kotoučů, které vyšlo péčí akademie v

pěti objemných svazcích. Vydáním bylo ukončeno vědecké

zpracování kotoučů, takže mohly začít nový sen, pravda, tentokrát už

ne v zaprášeném depozitáři, ale ve sterilní pancéřové místnosti s

regulovanou teplotou. Senzace opět opadla a po ukončení vědecké

práce se vynořila myšlenka, jak přiblížit Robinsonův text široké

veřejnosti, informované zatím jenom zlomkovitě a často i nepřesně v

úryvcích citovaných v tisku. Vydavatel knihy, kterou držíte v ruce, se

tenkrát obrátil na mě, abych se ujal dalšího zpracování textu.

Výzva mě poctila a nemohl jsem odmítnout, ačkoli mi bylo jasné,

že úkol je obtížnější, než se na první pohled zdá. Nebylo by přece nic

snadnějšího, nežli přetisknout znění akademického vydání a vypustit

prostě vědecký aparát, jako se to dělává u vydání mnohých klasiků

beletrie – nikdo se přitom ani nesnaží zastřít své zištné motivy.

Jenomže Robinsonovy kotouče, přestože se uchovaly souhrou takřka

zázračných náhod, přece jen poznamenal čas. Místy jsou zlomkovité

a neúplné; jinde je záznam natolik poničený, že i jeho rozluštění je

nanejvýš diskutabilní. To všecko by mohlo odradit náročného

čtenáře, tím spíš pak zájemce o literaturu a filologii. A na druhé

straně: mám vůbec právo doplnit zlomkovité partie a rozhodnout u

sporných variant, která je správná – když se k tomu neodhodlali ani

vědci? Vydavatel radil, abych se řídil literárními hledisky třeba i na

úkor vědeckých. Chtěl knihu, která se bude číst – hloubat se dá nad

akademickou variantou.

Přijal jsem tu radu jen do té míry, že jsem v historicko-literárních

odkazech v textu nahradil jména dnešnímu čtenáři cizí jmény, která

podle mého názoru nejpřijatelněji odpovídají místním a vlastním

jménům naší kultury. Na druhé straně by byl vydavatel rád, kdybych

byl vynechal erotické pasáže a meditativní sentence, eventuálně je

zkrátil. S tím už jsem nemohl souhlasit. Robinson byl muž a trpěl.

Jeho schopnost zachovat míru a jeho charakter se dokázaly vyvarovat

naturalistického podání – omezil se na to, co v něm vyvolávalo

emoce. Jeho tělesnost se v textu projevila s větší zdrženlivostí než v

mnohých současných reflexivních románech anebo filmech třeba z

vězeňského prostředí. A pokud jde o partie úvah a filozofování, jsem

přesvědčen, že bez nich by celý příběh ztratil smysl. Robinsonův

charakter není dán dobrodružstvími, která prožil, nýbrž závěry, které

z nich vyvodil, aby si. zachoval život. Není pochyby, že jeho úvahy

občas přeruší souvislý tok „románu“, a je mimo diskusi, že jeho

závěry se nejednou až příliš ubírají cestou formální logiky.

Nezapomínejme však, že Robinson byl matematik a fyzik, nikoli

filozof. Dobře se dají sledovat i jeho snahy o dialektický rozbor faktů

– jeho vlastních zážitků. Ovšem matematika je v některých pasážích

neúprosná a říká, že jeho závěry jsou právě v těch místech přesné jen

z pěti desetin. Filozofie však nezná hranice hodnot. Navrhl jsem

vydavateli, abychom s výhradou potřebných a nevyhnutelných

korekcí a doplňků nesahali na Robinsonův text: abychom ho ani

nekrátili. Stejně asi k tomu později sáhne předpokládané vydání pro

mládež.

Nemalé starosti přinesly i problémy stylu. Robinson není

beletrista. Někdy formuluje suše, často i komplikované. A naopak –

když se v zápalu vyprávění rozmáchne, pravděpodobně pod vlivem

opětovaně evokovaného prožitku – proměňuje se v romantika. Na

jiných místech ho skepse a neustávající boj zahánějí až k

surrealismu. (Zajímavé je, že posledně jmenovaný – ismus ani dnes

není matematikům cizí.) Ani zde jsme se nakonec neuchýlili od

základního principu přepisu: kromě oprav zřejmých jazykových

chyb, pleonasmů. nejasností při vytváření obrazů a opakovaných

slovních obratů jsem se snažil zůstat věrný originálu. Když mluví on,

nemluvme mu do toho my.

Zbývá poslední a nejdůležitější problém, který celou publikaci

charakterizuje: není snad až příliš tísnivý obraz, který nám Robinson

o svém světě předkládá? (Vždyť z něho v podstatě nevyplývá ani to,

zda všecko, co se přihodilo, zavinil kosmický vítr po vzplanutí

supernovy, anebo neuvážený pokus s výbuchem nějaké

superbomby.) Neuvrhne do malomyslnosti člověka naší doby, tolik

obtíženého nejistotou a pochybami, Robinsonův krutý zápas o

zachování života, prostý veškerých iluzí?

Domnívám se, že ne. Náhodu a slepý osud lze sice odmítat, nikoli

však odrazit. Ostatně to ani není tak důležité. Pro mne z Robinsonova

osudu vyplývá jedna dojemná a nepominutelná zkušenost. Právě

dnes, kdy úloha osobnosti, práva jednotlivce, možnost a svoboda

jednání vyvolávají takový příval slov – psaných i mluvených – tolik

lidí totiž ony kategorie hájí a vysvětluje; dnes, kdy samota je jednak

módou v obecném vědomí, jednak následkem civilizace; dnes, kdy

člověk počíná využívat svých neomezených možností s vědomou

moudrostí i vědomou pošetilostí – dnes mi Robinsonův příběh

připomíná onen prostý fakt, že člověk je produktem společnosti a bez

ní, jakkoli poznamenané omezeními i omezeností, by velmi rychle

zahynul.

Proto jsem – i když s pochybnostmi a obavami – přijal úkol

přispět svými skromnými silami ke zveřejnění podivného příběhu C.

Robinsona.

eso

EDICE STATEČNOSTI A ODVAHY

Svazek 89

POSLEDNÍ ČLOVĚK

Péter Bogáti

Z maďarského originálu Az utolsó ember,

vydaného nakladatelstvím

Kossuth Könyvkiado, Budapest 1982,

přeložil Milan Navrátil

Obálku podle osnovy Pavla Broma

navrhl Jiří Petráček

Vydání 1., Praha 1987

Vydalo Naše vojsko,

nakladatelství a distribuce knih,

n. p. v Praze,

jako svou 5651. publikaci, 224 stran

Redakci beletrie řídí Antonín Hendrych

Odpovědná redaktorka Milena Havlová

Výtvarný redaktor Jan Parkman

Technický redaktor Petr Husák

K tisku schváleno 1. 10. 1986

Vytiskla tiskárna Naše vojsko,

n. p. v Praze

AA 14,34. VA 14,78

Náklad 80 000 výtisků

28-020-87. 13/34. Brož. 17 Kč

604/22/825

Document Outline

- Péter Bogáti

- NAŠE VOJSKO

- Naše planeta bude snad ještě

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- DOSLOV AUTORA

- EDICE STATEČNOSTI A ODVAHY

- POSLEDNÍ ČLOVĚK

Table of Contents

Péter Bogáti

Naše planeta bude snad ještě

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

DOSLOV AUTORA

EDICE STATEČNOSTI A ODVAHY