Valka bohyn (1) - Antibohyne

Blake Kendrake

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Válka bohyň začíná v Antibohyni, prvním dílu nové série uznávané autorky Anny krví oděné Kendare Blake. Staří bohové neumírají… Aspoň si to Athéna myslela. Jenže pak jí pod kůží začala vyrůstat pírka, která jí zahltila plíce jako nějaká podivná rakovina, a Hermése sužovala spalující horečka. Tím skončil jejich poklidný věčný život ve zdraví. Athéna a Hermés putují světem a zoufale hledají příčinu svého pomalého, bídného umírání. Cestou získávají spojence a odhalují pradávné i nové protivníky. Pátrání je zavede ke Cassandře, obyčejné dívce, která se kdysi coby vědma těšila přízni a ochraně jednoho z bohů. Dnes už se Cassandra do života bohů nijak neplete, vlastně ani netuší, že existují. Přesto by mohla hrát klíčovou úlohu ve válce, k níž se schyluje. Královna bohů Héra se spojila s dalšími antickými obyvateli Olympu, kteří ve snaze prodloužit vlastní život vyvražďují své rivaly. Touha přežít z nich udělala antibohy, ubohé karikatury jejich někdejší slávy. Athéna bude potřebovat nějaké trumfy, protože život nesmrtelníků jen tak nevyhasne. Každý z nich umírá po svém. Někteří se zadusí peřím. Z některých se stanou příšery. Ale všichni zuří až do posledního dechu. Nadešel čas války bohyň.

ANTIBOHYNĚ

PRAHA 2014

Přeložila:

ANDREA VAŠÍČKOVÁ

Kendare Blake: Antibohyně

Vydání první

Copyright © 2013 by Kendare Blake

Published by arrangement with Tom Doherty Associates, LLC.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1845. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Antigoddess vydaného nakladatelstvím

A Tor Teen Book, published by Tom Doherty Associates, LLC, New York

Český překlad © 2014 Andrea Vašíčková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2014 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2014 Alejandro Colucci

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: FINIDR s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-834-7

BARONET Praha 2014

KENDARE BLAKE

ANTIBOHYNĚ

VÁLKA BOHYŇ: KNIHA PRVNÍ

PODĚKOVÁNÍ

Nejprve musím poděkovat své nakladatelce Alexis Saarelové. Nejen proto, že je ve svém oboru hvězda, ale také proto, že jsem jí zapomněla poděkovat ve dvou předchozích knihách. Děkuji, Alexis, a omlouvám se, že jsem taková necita.

Děkuji své agentce Adriann Rantové za to, že je nejlepší zástupkyní, jakou by si spisovatel mohl přát. Zasadila se i o to, že kniha získala mnohem lepší název, než jaký jsem původně zamýšlela.

Melissa Frainová, co říct? Pokud to má nějakou nevýhodu, že je právě ona mojí redaktorkou, pak to, že jsem zcela a úplně závislá na jejích odborných znalostech. Něco se mi v textu nezdá? Nevypadá to dobře? Komu tak zavolám? Mel. Přijde na to hned. Děkuji, Mel!

Mé poděkování patří i milým a talentovaným spisovatelkám Sáře Bennettové a Daisy Whitneyové. Nebýt Sáry, tahle kniha by po technické stránce uvízla někde v roce 1985. Daisy, díky za tvou pozornost i za to, jak jsi vylepšila závěr příběhu!

Výtvarnému řediteli Sethu Lemerovi děkuji za další skvělou obálku. Celý tým v Toru je úžasný a zaslouží si mou nehynoucí vděčnost.

Mám pocit, že bych měla poděkovat Homérovi, ačkoliv není jisté, že vůbec kdy žil. Přesto jsou Ilias a Odyssea úžasné. Děkuji, Homére, nebo vám všem, kteří jste to ve skutečnosti napsali.

Jako obvykle děkuji Ryanu Vanderu Venterovi, Missy Goldsmithové a Susan Murrayové, kteří si i nadále čtou všechno, co napíšu, i když mají spoustu práce a zřejmě je to už pěkně otravuje. Děkuji Danovi a Kristin za podporu a skvělé připomínky. A pochopitelně děkuji Dylanu Zoerbovi za štěstí.

SOVÍ PÍRKA

Ta pírka začínala být otravná. Jedno měla v ústech a šimralo ji v krku. Skousla ho při chůzi, zaťala se do něj stoličkami a vytrhla ho. Po jazyku se jí rozlila teplá krev s příchutí měděné mince. Byla tu i další pírka, náhle se jí objevila v těle jako nějaká podivná rakovina a prodírala se jí vnitřnostmi i svaly. Zanedlouho se z ní v podstatě stalo chodící kuře s dívčí postavou, které se neustále oškubávalo.

Nenápadně si sáhla mezi rty, aby pírko vytáhla, a protočila ho mezi prsty. Její pohyb byl ale přece jen znatelný. Koutkem oka zachytila, jak otočil hlavou.

„Pírka,“ vyprskla.

„Měla by ses přestat muchlovat se sovami.“

„Zmlkni.“ Ani jednomu z nich se nechtělo mluvit o pírkách, stejně jako se jim nechtělo mluvit o tom, jak začínal vypadat pohuble, místy až vyzáble. Snazší bylo neduhy přehlížet než mluvit o tom, co znamenaly. A tak jenom šli dál stejným směrem jako poslední tři dny, ploužili se pod tím proklatým sluncem, uprostřed té zatracené pouště, a hledali tu, které se kdysi říkalo Matka Země.

„Měli bychom zastavit,“ prohlásil. Jeho hlas zněl vzdáleně, takže pochopila, že už se zastavil.

Její nohy v rozpálených tmavých džínách přilepených ke kolenům schválně ušly ještě pět kroků, než kopla do suchého písku, čímž rozvířila prach, vymrštila kamínky a nejspíš někde naštvala ještěrku.

„Je tady.“

„Jak to víš?“ zeptal se. „Chci vodu.“

Hodila mu koženou čutoru, aniž by se na něj podívala, a poslouchala pomalé šplíchání, jak pil. Hodil jí nádobu zpátky, a když se napila, ucítila, jak se jí další soví pírko tlačí do průdušnice. Voda kolem něj protekla, až to zabolelo. Ani voda nebyla příjemná. Chutnala po prachu a byla vlažná. Protáhla si paže a zadívala se do slunce.

„Ještě že se nemůžeme spálit.“ I kdyby přešli celou poušť, měli by stejný odstín pleti, jako když vyráželi, ačkoliv by měli kůži odhalenou. Pohlédla na jeho džíny a upnuté tričko a pak na svoje potetované zápěstí a tenký černý nátělník. Mihl se přes ně stín. Káně. Odfrkla si. „Koukni. Nejspíš si myslí, že jsme páreček ztracených puberťáků po večírku. Rychlá svačinka. To bude zklamaný.“

Zastínil si oči, podíval se k nebi a pousmál se. „Myslíš? Docela rád bych se vracel z večírku. Až mě příště potáhneš doprostřed pouště, tak ať je to kvůli hudbě a neonovým tyčinkám. A ne kvůli nějaké bohyni, která tady zřejmě ani není. Vrať mi tu hnusnou vodu.“

„Je tady. Copak ji necítíš? Nemá sílu skrývat se.“ Hodila mu vodu, on si přidřepl, aby si odpočinul, a kožená čutora mu visela nad zemí. Jak zavrtěl hlavou, z krátkých hnědých vlasů se mu vznesl obláček prachu.

„Já nic necítím,“ odsekl. „Kromě toho zatraceného slunce a únavy, kterou bych cítit neměl.“

Prohlížela si ho. Hermes, bůh zlodějíčků, navěky sedmnáctiletý kluk, který si stěžoval jako stařec. Přišlo jí to skoro k smíchu. Bylo by to směšné, kdyby oba neumírali a on nebyl tak vyzáblý. Paže začínal mít šlachovité a tváře propadlé jako nikdy předtím. Musel zhubnout pět liber jen od chvíle, kdy vkročili na poušť.

„Měl bys něco sníst.“ Poklekla do písku vedle něj a sundala si batoh. Uvnitř bylo sušené hovězí maso a ovoce.

„Tohle je ponižující,“ zamumlal, když mu jídlo podávala.

„Smrt bez slávy je vždycky ponižující. Samozřejmě bych si nikdy nepomyslela, že se to přihodí nám.“ Znovu polkla a škrábl ji hrot pírka. Upila další doušek vody. Za starých časů by dokázala pírko sprovodit ze světa, vznítit ho pouhou myšlenkou, až by z něj nezbylo nic než obláček kouře. Stále nemohla uvěřit, že tohle bude její konec, tak tichý a pomalý – plíce jí zaplaví pírka. Bude to jako dýchat skrz polštář. Ani nebude moct křičet.

„Měli jsme poznat, že se to blíží. Není pravda, že to nikdo nepředpověděl, že by o tom nikdo nepsal. Soumrak bohů.“ Shrábl hrst prachu a vyhodil ho do vzduchu. Svraštil čelo.

„Prach ve větru. Směšné.“

„Všechno, co se narodí, musí taky zemřít, Athéno.“

„Taková je zvyklost.“ Napřímila se a zamžourala do ostrého světla. Kam až dohlédla, všechno vypadalo stejně. Kaktusy rostly ve zvláštních malých rodinkách. Chomáče uschlé trávy se kutálely ve větru na své cestě nikam. Bylo tam pusto a vyprahlo, poslední místo na světě, kde chtěla být: umírat uprostřed pouště.

Natáhla ruku a zvedla ho na nohy.

„Všechno, co se narodí, musí taky zemřít,“ zopakovala. „Ale já jsem se zrodila plně vyvinutá z hlavy našeho otce, takže to se přece nepočítá, no ne?“

1

PANNA, NEBO OREL

Taková to byla zvláštní scénka, kdy se uprostřed zmatku a hluku jídelny zastavil čas – dva kluci u rohového stolu sledovali stříbrnou minci, jak se otáčí ve vzduchu. Holka naproti nim vykřikovala „panna“, nebo „orel“, ale jeji hlas napovídal, že to bylo mnohem méně zajímavé, než by se podle jejich vykulených očí zdálo. Vykřikla to správně třináctkrát za sebou. Mohla by tak pokračovat třeba ještě stokrát.

„Jak to děláš?“

„Kouzlo,“ odpověděla Kasandra Weaverová. Mince se otočila. „Orel.“

Aidan Baxter ji chytil a připlácl na hřbet ruky. Odkryl ji a pod zářivkami se zableskl stříbrný orel.

Jeden z chlapců vztáhl ruku.

„Ukaž mi to. Je cinknutá?“

Zvědavě si minci prohlíželi, otáčeli ji mezi prsty, škrábali hranu a poklepávali s ní o stůl. Několikrát ji sami vyhodili do vzduchu. Ale byl to jenom čtvrťák.

„Musí v tom něco být,“ zamumlal ten vyšší kluk. Podíval se na Kasandru, jako kdyby v tom měla prsty.

Teplejší.

Jenže na ní nebylo nic zvláštního. Žádné tajemné řeči, žádné nadpozemské oči. Jen obyčejné hnědé a mrkající oči. Pohlédl na její hnědé vlasy splývající na ramena. Příliš obyčejné. Bez jediného proužku, punk-rockové růžové nebo cikánských stuh. Otočil se k Aidanovi.

Chladnější.

Nikdo nikdy neuvěřil v magii. Vždycky si mysleli, že je to trik nebo že to dělá úhel pohledu. Vždycky si našli nějaké nudné vysvětlení, aby jejich svět zůstal ve svých dimenzích a pořád na něj platila jejich pravidla. Zákony a matematika. Tak to chtěli. Kdyby se dozvěděli pravdu, nepohlíželi by na ni s úžasem. Byli by zklamaní. Možná by ji dokonce ukamenovali k smrti.

„Vážně, v čem je ten fígl?“

„Opravdu to chceš vědět?“ Zadívala se na letící minci a znovu vykřikla. Mohla jim říct, že počítá obraty mince, že se to o mnoho neliší od podvádění v pokeru. Uvěřili by tomu. „Vážně jsem nefalšovaná vědma. Odjakživa.“

Ušklíbl se. „Jasně.“

Pohlédla na Aidana, který se usmál.

„Je to pravda,“ přitakal a Kasandra zvolala „panna“ ještě dřív, než čtvrťák vylétl z jeho prstů. „Vlastně je to celkem otrava. Nikdy mi neprošlo, když jsem chtěl podvádět. A děsí mě tím, co vidí, než se to stane.“

Kasandra potlačila smích. Zmínkou o jejích vizích překročil jejich obvyklou hranici. Ale nevadilo to. Skeptické svaly ve tváři toho prváka se jenom zatnuly o něco víc. Tyhle svaly znala dobře.

Aidan chytil minci. „Tak co? Myslíte, že ji dokážete porazit?“

Na chvíli kluci otevřeli pusy, a hned je zase zavřeli jako ryba a Kasandra si pomyslela, že by to mohli chtít zkusit. Občas to lidi zkoušeli. Jedné holce se to podařilo určit správně pětkrát za sebou, než se spletla. Maggie Wegmanová. Taková malá blondýnečka, která zpívala ve sboru a hrála volejbal. Kasandra si Maggie občas prohlížela na chodbách a říkala si, jestli to pětkrát uhodla náhodou nebo jestli byla taky trochu vědma.

Líbilo by se mi, kdyby byla vědma. Mohly bychom založit Klub podivínů. Byla bych jako Profesor X.

V duchu se usmála a zavrtěla hlavou, když se na ni Aidan tajemně podíval.

„Neztrácejte čas.“ Z druhé strany stolu na ni mrkl Sam Burress. Pod černým kulichem povytáhl obočí. Nevěděla, že je sleduje. „Kasandru nikdo neporazí. Tihle dva už obrali o peníze půlku školy.“ Namířil mrkví na ni a pak na Aidana, než si ukousl sousto. „Radši jim rovnou zaplaťte. Anebo přiveďte kamarády, ať si zahrají, a ona vám dá podíl.“

Kluci otevřeli peněženky a každý z nich vytáhl desetidolarovku.

„Není to těžce vydělané kapesné nebo tak něco, že ne?“ ujistila se Kasandra, zatímco si bankovky brala.

„Ne,“ odpověděl jeden z nich a pokrčil rameny. Měl roztomilý obličej a na hlavě čupřinu hnědých vlasů. „Fakt super trik.“

„Díky. Probděla jsem tři dny u sledování Crisse Angela, než jsem přišla na to, jak to dělá.“

Při tom vysvětlení se mu rozzářil obličej. „Tušil jsem, že už jsem to někde viděl.“ Zvedl umělohmotný jídelní tác a šťouchl do kamaráda, aby se zvedl a šel zpátky k jejich stolu. Než odešli, mrkl na ni. Žádná zlá krev. Od té doby na sebe pokývli pokaždé, když se potkali na chodbě.

„Proč jsi to řekla?“ zeptal se Aidan, jakmile odešli.

Kasandra pokrčila rameny. Možná aby se cítili líp. Nebo možná jenom proto, aby na ni mrkl. Pro trochu přízně, místo aby se před ní měl na pozoru.

Aidan zavrtěl hlavou.

„Tvoje šoumenství poněkud upadá. Neměl bych ti sehnat křišťálovou kouli a nějaké zlaté šperky?“ Přisunul se k ní na lavičce, modré oči mu ďábelsky potemněly, pak jí zvedl ruku a políbil ji. „Začnou si myslet, že je to mnou, že znám nějaký trik, jak minci vyhodit do vzduchu. Možná bys měla začít ztěžka dýchat nebo protáčet oči jako při transu.“

Kasandra si odfrkla. „Copak jsem nějaká cirkusová atrakce?“ Dloubla do něj loktem. „Tohle na mně miluješ, viď?“

„Miluju.“ Políbil ji na spánek, jako kdyby to vycházelo odtamtud. „Mimo jiné věci.“ Odvrátil se, aby si kousl do školního burrita bez chuti a aby nabral třešně ze svého ovocného poháru a přidal je do Kasandřina. Přes hlavu měl kapuci své šedé mikiny, která mu zakrývala zlaté vlasy, jak to míval ve škole vždycky, dokud ho učitel nepřiměl kapuci sundat aspoň na výuku. Jak tam tak seděl a hltal, vypadal jako dítě ulice.

Ale jako pohledné dítě ulice.

Kasandra se natáhla, aby ho pohladila po tváři.

„Žádné miliskování na veřejnosti, když jím.“ Andie Legendreová přehodila nohu přes protější lavičku, čímž odtrhla Sama od ostatních u stolu. Švitořili jako ptáčci vyrušení v hnízdě. „Sami to pravidlo oceníte, až si najdu nějakého nechutného kluka.“

„To teda oceníme,“ přitakal Aidan, na její vkus trochu moc nadšeně, pokud lze soudit podle jejího výrazu. „Mimochodem, kdy budeš mít konečně kluka?“

„Až potkám někoho, kdo bude mužnější než já.“ Hodila po něm mrkví.

„Takže nikdy.“

Kasandra jemně šťouchla Aidana do ramene, ale oba se s Andie zasmáli. Nebylo to tak daleko od pravdy. Andie byla teď na podzim jmenována kapitánkou studentského dívčího hokejového týmu, ačkoliv byla teprve druhačka. A byla vyšší než většina kluků. A taky silnější.

„Výměnný obchod?“ Andie sebrala Kasandře burrito z jejího tácu a hbitě ho vyměnila za hranolky. Půlka burrita zmizela najedno polknutí.

„Zastrč si vlasy za uši.“ Kasandra se natáhla a zastrčila jí černé vlasy za uši. „Nebo sije sníš.“

Andie si odfoukla. „No a co? Jsou čisté. Zase jste si stříleli z prváků?“

„Jak to víš? Ty jsi teď taky vědma?“

„Jo. Využila jsem své kouzelné schopnosti a sledovala vás z fronty na oběd.“

Kasandra přejela očima po jídelně. Vždycky tu byl hluk. Pronikavý hluk. Neustálý bzukot mnoha tónů prokládaný třískáním táců, cinkáním příborů a vrzáním židlí o podlahu. Probíhalo tu aspoň padesát rozhovorů naráz a každý po očku sledoval a poslouchal, co se děje u jiného stolu.

Kasandra chroupala hranolky a hluk přestala vnímat. Člověk mohl být i něco horšího než vědma. Například telepat.

„Schovej mě.“ Andie se přikrčila.

„Před kým?“

„Před Christy Fosterovou.“

Kasandra se otočila. Mířila k nim zrzavá holka s pihovatým nosem a tvářemi a povýšeným výrazem.

„Jestli mi zase bude vykládat o tom, jak by kapitáni měli jít příkladem, hodím jí rýži do vlasů.“

„Andie!“ zvolala Christy. „Co si zítra vezmeš na sebe?“

„Dres,“ odpověděla Andie se zkrouceným rtem, když Christy procházela kolem.

„Správně. Kapitáni totiž mají jít příkladem.“

Andie nebezpečně zakroužila vidličkou nad rýží, ale nakonec hodila jenom tou vidličkou. Neškodně se odrazila od Christyina ramene. Ani si toho nevšimla. Kapitáni mají jít příkladem.

„Přijdete zítra na zápas?“ zeptala se Andie.

Kasandra omluvně zavrtěla hlavou. „V pátek máme písemku z dějepisu. Musím se učit.“

„Aidane?“

„Musím jí pomoct.“

„S vámi nic není,“ utrousila Andie a obrátila oči v sloup. Andie se neučila nikdy. Ne snad že by všechno pochytila ve škole, ale nehodlala se s učením obtěžovat.

Kasandra dloubla do Aidana. „Páteční večer je volný,“ poznamenala. „Což takhle táborák v Abbottském parku?“

„To už zní líp,“ uculila se Andie, „pošlu to dál.“

Studijní večer byl možná chyba. Po dvou hodinách bylo jasné, že Kasandra už všechno umí, a Aidan se nudil. Položil se na polštáře naskládané na pelesti a hned se do nich zabořil. Nikdy ho učení nebavilo o nic víc než Andie.

„Chtěla bys být radši na tom zápasu?“ zeptal se.

„Tak trochu.“ Nebo hodně. Sledovat Andie, jak hraje, s horkou čokoládou a dlouhou červenou tyčinkou lékořice znělo asi desetkrát líp než to, co právě dělali. Kolem nich byly rozložené sešity, učebnice a papíry se zápisky v pečlivě srovnaných komíncích a vše bylo rozevřené, aby slova mohla šeptat do vzduchu „historii Spojených států amerických“. Pohlédla na hodiny. Už bylo moc pozdě, aby si to rozmysleli.

„Vyhrají?“ zeptal se Aidan.

„Jasně,“ hlesla Kasandra rozmrzele.

Aidan se napil limonády a postavil ji na noční stolek. Pak začal odhazovat její srovnané komínky knih a papírů na podlahu. Každá odhozená hromádka otevřela prostor mezi nimi na posteli. Svlékl si zapnutou mikinu a přilezl k ní.

„Co to děláš?“

„Neboj. Bude se ti to líbit.“

„Jsi si jistý?“

Odmlčel se. „Asi na padesát šedesát procent.“

Se smíchem ho nechala, aby jí vytrhl z ruky sešit, a jak ji pokládal na záda, uslyšela sešit spadnout na koberec. V pokoji bylo ticho, když se líbali. Stěny i peřina byly zvyklé na jejich dovádění. Milovali se v její ložnici už skoro rok. Někdy se jí zdálo, že i když tu Aidan není, vzduch je jím prosycený a do pokoje seobtisklo tisíc vzpomínek na věci, co tady spolu dělali. Všechno uvnitř stěn s ním bylo nějak spojené, i stěny samotné. Před půl rokem jí pomohl pokoj vymalovat na bílo, když se jí konečně zprotivila levandulová barva jejího dětství. Jenže byli líní a ledabylí, a tak nadělali šmouhy. V určitém světle v rozích pořád prosvítala levandulová.

„Naši budou doma každou chvíli,“ varovala ho.

„Jo?“

„Jo, tak dej ruce pryč z mé podprsenky.“

Aidan se usmál a se zaúpěním se přetočil na záda. „Au.“ Vytáhl učebnici zpod ramene a hodil ji na podlahu. „Učíme se nějak moc.“

„Vždyť víš, proč se tolik učím.“

Pohlédl na ni a natáhl k ní paži. Přitulila se k němu a položila si mu hlavu na rameno.

„Budoucnost, budoucnost, já vím. Nevíš, co nás čeká. Na vědmu trochu zvláštní.“

„Sklapni.“ Šťouchla ho do žeber.

„Dělám si legraci. Ale to ti říkám, naplní se. Nic jiného jí ani nezbývá.“

Kasandra na to nic neřekla. Bavili se o tom už dřív. Čekal ji jakýsi černý bod, někdy okolo jejích osmnáctin. Den, kdy ztratí schopnost předvídat události. Předpovědět vlastní ztrátu daru věštit budoucnost bylo něco zvláštního. Ale věděla to asi tak jistě, jako kterou stranou dopadne mince. Neměla být vědmou navždy. Jednoho dne ta schopnost zmizí, asi jako když zapadá slunce.

Naplní se to, říkával. A ona měla za to, že je to pravda. Protože ale nemohli obírat prváky o peníze navždy, chtělo to nějaký záložní plán. Jako třeba univerzitu.

Kasandra poslouchala, jak Aidanovi buší srdce. Pod tváří jí proudila jeho horká krev. Když mu poprvé pověděla o tom, že její dar jednou zmizí, zeptala se ho, jestli jí to ubere na hodnotě. Jestli pak bude nudná, obyčejná. Řekl, že ne, ale občas, když vyřkne nějaké proroctví, se na ni upřeně zadívá. Skoro hrdě.

„Myslíš, že se budu cítit hloupá?“ zeptala se Kasandra.

„Hloupá?“

„Až neuvidím do budoucnosti. Bude to jako prázdnota? Jako když máš nějaké slovo na jazyku, ale nemůžeš si na něj vzpomenout?“

„Ne.“ Políbil ji do vlasů. „Myslím, že takové to nebude.“

„A jaké si myslíš, že to bude?“

„Myslím, že to bude jako… život,“ odtušil po chvíli. „Jaký vedou ostatní lidi. Myslím, že půjdeš na vysokou, já půjdu taky na vysokou a přijmou nás spolu. Takhle si to přeješ, ne?“

Přála. Až na pár obav se toho nemohla dočkat. Mohlo by to být hezké, kdyby pro změnu nic nevěděla. Větší dobrodružství. Aidan tvrdil, že někteří lidé by pro její schopnost zabíjeli, ale ona nechápala proč. Nikdy to k ničemu pořádně nebylo.

„Ano, to bych si přála. Proto se tolik učím.“

„To není dost dobrá výmluva. Jsem nejbohatší sirotek široko daleko. Nepotřebujeme stipendia.“

„Ty nepotřebuješ stipendium,“ opravila ho. „Ne každý má takové štěstí, že v jeho životě dojde k obratu jako v muzikálu Annie.“Vzpomněla si, jak byla zvědavá, když před třemi lety zaslechla, že si Emie a Gloria Baxterovi, jejich odvěcí sousedé, osvojili dospívajícího syna. Zhýčkaného, bohatého dospívajícího syna.

Aidan se zakřenil. „Řekl bych, že to byl celkem drsný život po všech těch dětských domovech.“

Kasandra tiše ležela. Žertoval, ale nejspíš to byla pravda. Pořád tak docela nechápala, proč si zvolil život ve všech těch státních dětských domovech a společných domácnostech, místo aby žil s nějakým vzdálenějším příbuzným. Tak bohatá rodina, jako byla ta jeho, přece musela mít nějaké pozůstalé. Aspoň nějakého strýčka ochlastu. Radši se na to ale neptala. Kdykoliv na to přivedla řeč, uzavřel se do sebe. „Děláš si zbytečné starosti.“ Zněl ospale. Musela ho nějak probrat, protože jinak by se vzbudili s výhledem na tátův obzvlášť naštvaný obličej. „Ty a já budeme spolu, Kasandro. Na to nemusíš být věštkyně, abys to věděla.“

2

MATKA ZEMĚ

Putovali další dvě hodiny, než na to šlápl. Nebo snad raději než šlápl na ni. Na Demeter. Bohyni, které se říkávalo Matka Země. Bylo to jako stoupnout si na kraj zbořeného stanu. Po kožnatém povrchu poskočily oblázky a tiše, bez ozvěny dopadly. Když poklekli, aby si prohlédli okraj, nic neviděli. Jednoduše zmizela v prachu.

Athéna jemně přejela rukou po kůži. Skutečně to byla kůže. Napnutá jako na bubínku, vysušená a vyčiněná.

„Herme,“ hlesla, „nečekala jsem, že ji najdeme v takovém stavu.“ Ani nevěděla, co čekala. Tak trochu doufala, že Demeter unikla osudu ostatních bohů, že ji pouto k plodné půdě udrželo při životě. Místo toho se zdálo, že trpí ještě víc než oni.

„Možná by ses jí neměla dotýkat,“ zašeptal Hermes. Když na něj tázavě pohlédla, pokrčil rameny. „Připadá mi to neslušné. Vždyť nevíme, která část těla to je. A upřímně řečeno, co když už je mrtvá?“

„Není.“ Athéna se kousla do rtu a pomyslela si, jak je možné, že to nepozná. Každý bůh měl jiné nadání.

Hermes možná žádné z nich neodhalil. Nepatrné chvění, které Athéna cítila v kostech od chvíle, kdy vkročili na poušť, zesílilo v nevýrazné, ale uklidňující hučení. Přejela prsty po kraji kůže pár kroků napravo. Hermes zdráhavě udělal totéž nalevo. Jak byli dvacet kroků od sebe, postavila se a založila si ruce v bok. Potom zvedla nohu v pohorce a došlápla, celou svou vahou se přitiskla k vrstvě kůže. Ani se nepohnula, ale Hermes byl v tu ránu u ní a táhl ji pryč.

„Co to děláš?“

„Co jsme sem přišli udělat?“ sykla a vytrhla se mu. „Musíme si s ní promluvit, pokud je toho ještě schopna. A to se nám podaří, jedině pokud najdeme její ústa, která tady očividně nikde nejsou.“ Sklíčeně se rozhlédla. Ta kůže se mohla rozpínat celé míle. A i když byla zocelena ulicí i staletími, myšlenka, že by se po kůži toulali hodiny, nebo dokonce dny, se jí nijak nezamlouvala.

„Demeter!“ zařval Hermes. Strnule vyčkávali. Přišlo jim k nevíře, že kůže, která se jim rozpínala pod nohama, byla skutečně ona, bohyně léta, plodnosti a úrody. Lidé jí kdysi přinášeli oběti v podobě obilí a hroznů. Tančili na její počest.

„Nemusíš jít se mnou,“ pronesla nakonec Athéna. „Pochopím to.“

„To je hloupost.“ Položil jí ruku na rameno. „Měla bys přivolat sovu.“

„Jsme uprostřed pouště.“

„Nehraj to na mě.“ Když se zatvářila nechápavě, ukázal k několika kaktusům saguaro, jejichž větve se tyčily vzhůru. Athéně se zdálo, že na ni kaktusy přihlouple, zrádně mávají. „Jsou tu sovy.“

Jistě že tam byly sovy. Viděla je i slyšela. V dohledu byl skoro tucet kulíšků trpasličích a každá sovička by ji poslechla na slovo. Otřela se jazykem o patro a ucítila další tvrdé pírko, které vyrůstalo pod povrchem.

Není to jejich vina. Každý si prožíváme svoje. Hermes si užírá vlastní maso, Demeter se rozpíná až do roztrhání a já se zadusím obsahem ptačí klece.

Athéna pohlédla na svého společníka. Oba byli ztrhaní a špinaví. Hermova jasná pleť byla zaprášená a propocené mapy v podpaží jeho šedého trička se stále zvětšovaly. Sklonila pohled a oprášila si špínu na břiše svého černého nátělníku. Po zádech jí splývaly temné zacuchané vlasy.

„Co to provádíš?“ zeptal se.

„Nevím. Jen mě tak napadlo, že bychom před ní neměli vypadat jako takoví… chuligáni.“

Zasmál se a hodil jí pramen vlasů přes rameno. „Tak to sis měla přebarvit ty červené proužky, než jsme se vydali na cestu. Teď už je pozdě. Vypadáme, jak vypadáme.“ Navzdory vlastním slovům si oprášil džíny. „Skutečněji uvidíme. Tetu Demeter. Po takové době.“ Usmál se. „A bylo by to mnohem dřív, kdybys už přivolala tu zatracenou sovu.“ Dýchal trochu ztěžka, ale poprvé od chvíle, kdy se vydali hledat odpovědi, jeho oči zazářily nadějí.

Bůh zlodějíčků, pomyslela si láskyplně. Vždycky se chce ze všeho vyvlíknout. Jenže tohle je teprve začátek.

Ohledně sov měl ale pravdu.

„Vyhrál jsi.“ Napřáhla ruku k nejbližší skupině kaktusů.

Jako kdyby zatáhla za provázek. Žlutooký ptáček se vznesl z kaktusu a namířil si to k nim. Athéna sklonila ruku, sovička kolem ní kroužila a klapala zobáčkem. Chtěla na ní přistát. Cítila to. Sovy byly stále jejími poddanými a skutečnost, že ji zabíjelo jejich peří, by je zarmoutila ještě víc než ji, jen kdyby to byly schopné pochopit.

Nezabíjí mě peří. Něco jiného zneužívá pírka, aby mě zabila. Nějaká síla. Prokletý soumrak bohů!

Za okamžik pověděla sovičce, co chtěla, a ptáček přeletěl přes plochu kůže. Hledal by ústa Demeter třeba celé dny. Hledal by je, dokud by nezemřel vyčerpáním.

„Bylo to tak těžké?“ zeptal se Hermes a svalil se do prachu. Zamžoural do oblohy, která zářila tak jasně, až se zdála bílá. „Světlo bude ještě tak pět hodin, co myslíš?“

Athéna si odfrkla. „Kéž by to bylo míň. Slunce tak rozpaluje můj kroužek v nose, že bych si mohla nechtěně vypálit cejch do tváře.“ Klesla do písku a opřela se lokty o kolena.

Hermes, který byl vždy o krok napřed, pokud šlo o pohodlí, se protáhl a zkřížil si ruce za hlavou. „Kdyby tady byl Apollon, mohli bychom ho požádat, aby to slunce ztlumil.“ Otočil se k ní. „Kde bys řekla, že je? Možná se toulá někde v džungli s Artemidou. Dvojčata slunce a měsíce, někde v mayském chrámu.“

Athéna se tiše usmála. Hezká představa. Ale skutečnost byla zřejmě mnohem ošklivější.

Hermes sáhl do batohu pro sušené maso. Athéna na něm viděla, že má na jazyku milion otázek. Jenže už se o nich bavili dřív a ona odpovědi neznala.

Demeter je možná zná. Vždycky mi moudře poradila. Určitě zaslechla něco, co my ne.

„Přemýšlela jsi o tom, co se stane dál?“ zeptal se.

„Stane se jedno po druhém, bratře.“ Beztak to byla hloupá otázka. Přemýšlela o tom každou chvíli. O tom, kam šli a co museli udělat. O tisíci možností i o tom, co je čeká na konci. Na nejzazším konci. Umírání byl zvláštní, skoro až osvěžující pocit. Nevzpomínala si, že by někdy byla zoufalejší.

Sovička se vrátila až za tmy. Hleděly na ně její žluté odrazkové oči, než pomalu pohasly a s mrknutím zmizely.Uběhly hodiny a slunce zatím zapadlo za písek. Mluvili s Hermem o nepodstatných věcech, které neměly nic společného s úkolem, jenž doslova ležel před nimi.

Jak ptáček sletěl z výšin, zaslechla šelest jeho vyčerpaných křídel. Pokývnutím hlavy mu dala svolení, aby jí přistál na rameni, a on vděčně dosedl. Hermes se zachvěl. V noční poušti se rychle ochlazovalo. Opřeli se o sebe zády, aby se jim sedělo pohodlněji. Otočil se a prohlédl si mátožnou sovičku.

Měsíc tam nezářil. Ten výjev v poušti, jak dva bohové promlouvají k sově před okrajem natažené kůže, nikdo jiný nezahlédl. Ale Athéna zřetelně viděla sově do očí.

„Kde je?“ zeptal se Hermes. „Kde jsou její… ústa?“ Neptal se, jestli je sova našla, nebo ne. Nevrátila by se, kdyby je nenašla.

„Pár hodin chůze,“ odpověděla Athéna. „Tímhle směrem.“ Natáhla ruku a ukázala na jihovýchod.

Hermes si povzdechl. „Pár hodin. Všechno bývalo o tolik jednodušší. Pamatuješ, jaké to bylo, když jsem uměl létat?“

Zasmála se. „Jasně že si to pamatuju. Jak bych mohla zapomenout, že tady někdo poletoval sem a tam jako blesk? Upřímně řečeno, choval ses jako blázen.“

Odfrkl si. „I když umíráš, pořád jsi potvora.“

„Na co si vlastně stěžuješ? Ještě dokážeš chytit kulku.“

Athéna se zvedla na nohy, až se sovička na jejím rameni otřásla. Úkosem na ni pohlédla a zašeptala: „Odpočívej, maličká. A buď zdráva.“ Sova zamrkala, načechrala si peří a odlétla do tmy, aby se usadila na svém kaktusu. Athéna natáhla ruku. Hermes se jí chytl a Athéna ho zvedla na nohy.

Do rána bychom měli dojít k jejím ústům. Pomyšlení to bylo divné, až se zarazila, ale po několika vteřinách zase šlápla botou na kůži. Propadla se jako povrch trampolíny. Necítila pod ní písek ani kameny, ale nemohla se zbavit představ toho, jaké skřípění se pod jejím chodidlem asi ozývá. Možná Hermes s tím svým létáním nakonec nebyl tak směšný.

Ohlédla se. Postával na okraji a tvářil se provinile nebo úzkostně, to nemohla rozeznat. Potom pokrčil rameny, opatrně sestoupil a přešel k ní.

„Aspoň bude vědět, že přicházíme,“ poznamenal.

„Brzy bychom tam měli být. Slunce už vychází. Co myslíš, že řekne? Myslíš, že nás slyší? Kde má asi uši?“

Athéna tiše kráčela dál. Ani po šesti hodinách putování po kůži si na ten pocit pod nohama nezvykla. Přála si, aby Hermes zmlkl. Jenže on byl nervózní, a kdykoliv cítil napětí, jazyk mu kmital stejně rychle jako kdysi jeho křídla.

„Máte štěstí, že jsem takhle roztažená,“ zasípala Demeter hláskem tichým jako vítr, který se proháněl nad jejím kožnatým tělem. „Kdyby mi zbyly pořádné plíce, vdechla bych toho ptáčka a nikdy byste mě nenašli.“

Athéna se rozhlédla po kůži pod nohama. Hermes přistoupil blíž k ní a udělal totéž.

„Nakonec bychom tě našli, Matko Země,“ ohradila se. „Akorát bychom museli udělat víc otisků bot do tvé kůže.“

Demeter se zasmála, a jako by v tom smíchu bylo víc vzduchu, víc síly. Athéna si na okamžik pomyslela, jestli je nevodí za nos, a při tom pomyšlení se skoro zajíkla. Ale obava, že je Demeter silnější, než vypadá, a že by je ta kůže mohla kdykoliv pohltit a zajmout jako obrovské křídlo netopýra, ji přiměla zůstat potichu. Oba měli u sebe kapesní nožíky, ale ani si nechtěla představovat, jaká dřina by to byla prořezat se ven, kdyby se Demeter rozhodla je zajmout.

„Posaďte se, děti,“ vyzvala je Demeter.

Hermes ji okamžitě poslechl. Cesta byla dlouhá a jeho šedé tričko bylo černé potem. Ale netrvalo to ani několik vteřin, než zase vstal a pohlédl na Athénu s divným výrazem ve tváři.

Nevšímala si ho. Stále hledala její ústa, oko, cokoliv. Copak se všechny rysy Demeter roztáhly, jak byla napnutá?

„Jak se ti to stalo?“ zeptala se Athéna a pomalu šla za zvukem mělkého dechu.

„Žiju jako půda,“ odpověděla Demeter. „Rozprostřená po krajině a využívaná. Vysušovaná a bělená sluncem. Takhle napnutá tu ležím už celá desetiletí. Celá století.“

„Proč jsi nás nevyhledala, abychom ti pomohli?“ nechápala Athéna. Zahlédla něco, co vypadalo jako trhlina v kůži nebo jako sloní koleno. A pak se to rozevřelo a odhalilo skelné tmavé oko, které se na ni ztěžka upřelo a zaměřilo ji svou pronikavou zorničkou.

„Všichni nejsme jako ty, šedoočko,“ zašeptala Demeter. „Bohyně války, bojující celá tisíciletí. Ani teď nejsi schopna ulehnout a přijmout svůj osud.“

Hermes přešel k oku a zadíval se do něj. „Jsme nesmrtelní,“ vykřikl. „Proč bychom měli něco takového přijímat?“

„Nesmrtelný neznamená věčný, posle.“

Hermes se pousmál. „Neměli jsme sem vůbec chodit. Je úplně k ničemu, stejně jako ta želva z Nekonečného příběhu. Samá hádanka a dvojsmysl.“

Kůže pod jejich nohama se napružila a ztuhla jako svaly hada před útokem. Zvedli se asi o tři palce a Athéna na Herma vrhla přísný pohled. Vždycky byl netrpělivý, vždycky neklidný. Jednoho dne je to určitě dostane do maléru, z něhož nebude úniku.

„Říkáš, že jsem bohyně války, a tak jest,“ pravila Athéna opatrně a na rozdíl od Herma se snažila neznít nijak moderně. „Avšak dohlížela jsem i na moudrost. A tomuhle nerozumím. Proto přicházím k tobě, abych se dozvěděla, co víš.“

„S ušima přikovanýma k zemi jsem se dozvěděla mnohé věci. Lidé po mně chodí a upouštějí do písku svá tajemství. Ovšem tomuhle nemůžeš uniknout. Neměla bys.“ Demeter promlouvala tichým hlasem, skrz semknuté rty a zatnuté zuby. Její oko klouzalo pohledem nahoru a dolů po Athénině těle. „Pohlédni na sebe. Tvou pleť hyzdí inkoust. V nose máš kroužek jako děvka. Proč bys tomu měla uniknout, když i moje dcera už je mrtvá?“

„Persefona,“ hlesla Athéna. Královna podsvětí a Demeteřina dcera, unesena z letní krajiny a stažena do hlubin, aby se stala Hádesovou nevěstou. Dávalo smysl, že zemřela dříve než ostatní. Už tehdy byla napůl mrtvá – z jedné strany nestárnoucí zlatovlasá panna, z druhé hnijící propadlá mrtvola. Když Athéna zavřela oči, uviděla Persefonin skon, jak černá kůže pomalu pohlcovala broskvovou, modré oko se zakalilo a nakonec zapadlo do lebky. Polkla a zamračila se. Nebyla si jistá, zda ta vidina byla pravdivá, nebo byla pouhým výplodem její představivosti.

„Je mi to líto,“ zašeptala Athéna. „Litovala jsem tě, už když ti ji vzal. Však to víš. Chtěla jsem ji přivést zpátky.“

Demeter si povzdechla a kůže se pod nimi nerovnoměrně zhoupla. „Čeho si žádáš, Athéno? Proč jsi sem přišla, oděná jako běhna, a hloupě se mě vyptáváš?“

„Jsme v poušti v pravé poledne,“ vyprskl Hermes a odfoukl si pot ze spodního rtu. „Měla snad přijít v šatech s límečkem?“

Athéna mu položila ruku na paži. Demeteřina slova se jí nedotkla. Nepřipadala jí urážlivá, ale spíš mateřská, a sama litovala, že si tetování nezakryla a nevyndala kroužek z nosu. Naštěstí aspoň ty červené proužky v jejích mahagonových vlasech už téměř odrostly.

„Chceš-li to zastavit, mě z toho vynechej,“ pravila Demeter. „Míním tu ležet, dokud se neroztrhnu. Chci být rozdrásána na cáry kůže a roznesena ptáky.“ Znovu se tiše zasmála, až to zašustilo jako papír. „Toužíš-li po odpovědích, jdi do věštírny. Věštkyně tě povede.“

„Do věštírny? Věštírny v Delfách?“ ušklibl se Hermes. Podíval se na Athénu. „Není tam nic než polorozbořený chrám a houbami vyvolané halucinace. Nikdy tam nic jiného ani nebylo.“

„O Delfách neřekla ani slovo,“ zamručela Athéna. Jít do věštírny ji pochopitelně nikdy ani nenapadlo. Na tom chrámu v Řecku nebylo nic mystického. Kdysi tu sídlila moudrost jenom proto, že se Apollon uvolil naplnit to místo prorockým věděním. Ale nepobýval tam už celá století. Nevěděla o žádném místě, kde by pobýval. Všichni se rozptýlili po světě, stali se z nich poustevníci a kočovníci, a možná i to předznamenalo jejich zkázu. Ztratili jeden druhého. Kromě Herma neviděla nikoho z nich déle než sto let, tedy nepočítaje sny a zjevení. A teď je všechny hledala, trmácela se, aby zachránila někoho, o koho se nezajímala po většinu tisíciletí.

„Prosím,“ žadonila, ‚jen mi prozraď, co víš.“

„Nedokážeš to zastavit, Athéno,“ řekla Demeter. „Vidím, jak ti pod kůží vyrůstají pírka. Zeslábneš. Bude pro tebe příliš pozdě.“

„Ale je nějaký způsob, jak to zastavit.“

„Nevím. Jedině za velkou cenu. Jsou určité prostředky, které by mohly pomoci.“

„Jaké prostředky?“ přerušil ji Hermes, netrpělivý jako obvykle.

„Prostředky, které jsi znal už dávno,“ odpověděla Demeter. „Některé z nich jsou téměř tak staré jako vy. Jsou to nitky, jež byly zpřetrhány a pak znovu svázány.“

Hermes se otočil k Athéně. „O čem to tady žvaní?“

„O reinkarnaci,“ podotkla bezmyšlenkovitě.

„Aha,“ odsekl Hermes, „takže teď jsou z nás buddhisti, jo?“

„K čemu by byly ty prostředky dobré?“ zeptala se Athéna, aniž by jeho poznámku vzala na vědomí.

„K čemu byly dobré odjakživa,“ prohlásila Demeter. „V jádru jsou stále tím, čím bývaly.“

Hermes přikročil blíže k oku. Zdálo se, že váhá, jestli na něj má promluvit, ale protože tam nebyla ústa, nic jiného mu nezbylo. „Pořád to nechápu,“ hlesl rozpačitě. „Jak by nám mohli lidé, i když reinkarnovaní, pomoci tohle, ať už je to cokoliv, zastavit?“

„Stále ještě nevíš, co tohle je,“ upozornila ho Demeter.

„Tohle je soumrak bohů.“

Kůže se otřásla, jak se bohyně zasmála. Chvěním nadskakovaly kamínky na jejím povrchu. Athéna a Hermes přenášeli váhu z nohy na nohu. Měli dojem, jako kdyby stáli na bubnu.

„Soumrak bohů,“ zopakovala Demeter, jakmile burácení ustalo. „Ovšem nikoliv všech bohů. Někteří mají z pekla štěstí a přečkají to.“

„Co tím chceš říct?“

„Chci řict, že nebojujete s naší smrtí. Bojujete ve válce. Ve válce s námi samými. A prohrajete.“

„Válka s námi samými?“ nechápal Hermes. „Proč bychom bojovali jeden proti druhému? Umíráme.“

Athéna polkla. Někteří z nich by bojovali právě z toho důvodu. Umírání nebylo něco, co by bohové chápali. Rozhodně to nebylo něco, v čem by vynikali.

„Nyní budete zabíjet jeden druhého, protože to dokážete. Co bývalo nemožné, je najednou možné. A pokud by to nebyl dostatečný důvod, abyste to zkusili, jste přece potomci Titánů. Zabijete jeden druhého. Zničíte se navzájem, abyste přežili.“

Kůže se nepatrně posunula ze strany na stranu. Athéně chvíli trvalo, než si uvědomila, že se tak Demeter uvelebovala v písku, čechrala si kůži nataženou v poušti, jako kdyby se sebou byla spokojená, a připravovala se uložit ke spánku, z něhož ji vytrhli.

„Jděte a najděte věštkyni,“ poradil jim unavený a slábnoucí hlas Demeter. „Pokud to tedy zvládnete a pokud vám pomůže po tom, co jste jí udělali. Vy tři. Ale možná budete mít štěstí a bude ostatní nenávidět víc než vás.“

„Dost hádanek. Kdo je ta vědma? Co pro nás může udělat?“ Hermes dupl nohou, až Demeter vydechla. Athéna na něj nevraživě pohlédla. Dupnout na tetu bylo neomalené, i když byli v úzkých.

„Najděte tu vědmu a přimějte ji, aby se rozvzpomněla, a pak z ní bude mnohem víc.“ Víčko se zachvělo a zavřelo.

„Nepomůžeš nám,“ špitla Athéna.

„Vypadám snad, že bych vám mohla pomoci?“ odsekla Demeter a kůže se opět zavlnila. „A co ty, se svým kroužkem v nose a směšným nožíkem, dokázala bys bojovat?“

Athéna přešla k oku a poklekla. Zlehka se dotkla dlaní víčka a unavené oko se zavřelo. „Možná ještě ne, ale brzy to dokážu.“

3

KLID PŘED BOUŘÍ

Abbottský park ležel uprostřed přírodní rezervace Spirit River, podlouhlého pásu zelené krajiny, která zvolna žloutla k podzimní hnědi. Byla polovina října a v newyorském Kincade už zažili několik mrazíků, takže se všechno zdálo ztuhlé a křehké. Kasandra, Aidan a Andie se choulili u ohniště u zbytků nízké kamenné zdi, která začínala i končila zdánlivě nahodile a lemovala hranici parku jako křivé stehy.

„Skvěle se nám ta zpráva roznesla,“ prohodila Kasandra při pohledu na čtyřicet nebo padesát spolužáků rozptýlených okolo tří ohnišť v parku. „Skoro jako kdyby měla nožičky.“ Mrkla, a jak se zasmála, kolem krku se jí objevil obláček. Andie a Aidana ta hláška překvapila, ale po chvíli se taky usmáli.

„Nejsi opilá?“ zeptala se Andie.

„Ne.“ Podívala se do svého poloprázdného červeného plastového kelímku. Pivo uvnitř vyčpělo a zvětralo už tak před půl hodinou.

„Promiňte, jsem jenom unavená.“ Unavená a taky si zadělala na bolehlav. Některým se podařilo sjet s auty mimo silnice a z okýnek jim hrála hudba na plné pecky. Na výběru muziky se ale všichni neshodli, a tak kapela Muse přeřvávala skupinu Florence and the Machine. Výsledkem byl jenom příšerný hluk.

„Asi to bude vším tím učením.“ Andie zvedla nohu, zaryla podrážkou do zdi a opřela se zkříženýma rukama o koleno. Z jejího hlasu bylo cítit opovržení. „Nechápu, kam se sakra tak ženeš. Do vysoké zbývají ještě dva roky a neznamená to nic jiného, než že se rozutečeme.“

„Nejsi ty opilá?“

„Sklapni.“ Andie si stáhla svou hnědou manšestrovou čapku, jako kdyby tím snad mohla zakrýt svůj úšklebek. „Vždyť ani nepiju. Zavírají na zimu skleník a chtějí, abych jim s tím brzo ráno přišla pomoct.“

„Na tvůj poslední den v práci.“ Aidan pozvedl pohárek.

„Na konec výplatních šeků, sirotku,“ usmála se Andie. Kasandra se taky pousmála. Celou dobu se divila, že by holka, která si krásných květin nikdy nevšímala, chtěla strávit léto sázením a prořezáváním rostlin ve skleníku. Dokud jí Andie nevysvětlila, že dostala za úkol jen přemisťovat stromky a hnojit.

„Mohla bys jít na vysokou někde blízko nás,“ poznamenal Aidan. „Nebo dokonce s námi.“

Andie zafuněla a zachumlala se do svého červeného vlněného kabátu.

„S mými známkami se na vysokou dostanu jedině s hokejovým stipendiem. Takže nejspíš skončím v jedné z Dakot.“

Kasandra s Aidanem si vyměnili pohledy a potlačili úsměv. Ochlazovalo se. Lidi kolem nich se shlukovali do početnějších skupin. Kasandra sledovala pohybující se rty, záblesky bílých zubů a ohněm zbarvené tváře. Zahlédla jednoho prváka, kterého potkali u oběda, toho s čupřinou hnědých vlasů. Usmál se a pokývl na ni, a tak mu pozdrav oplatila. I v tlumené oranžové záři viděla, jak mu zrudl nos a tváře. Opřela se o Aidana. Objímala se pažemi, ale zima jí nebyla.

„V Dakotách by to bylo super,“ pronesla Kasandra.

„Super? Podívej se na mapu,“ odsekla Andie. „Jsou to čtvercové státy. Ave čtvercových státech je nuda.“

Aidan se rozesmál. „Lidi tam jezdí na dovolenou. Naši tam vyrazili na nějaké svoje výročí.“

Kasandra ho dloubla do žeber. „Ty to teda vylepšuješ.“

Oheň v nejbližším ohništi začal skomírat a Kasandra se podívala na hodinky. Jedenáct. Ne že by bylo tak pozdě, ale asi to stačilo. Zřejmě už nebylo třeba přikládat další polínka a jen nechají oheň vyhasnout na žhavé uhlíky. Potom někdo vezme kýbl a půjde pro vodu k potoku. Zalije ohniště a nechá po sobě vařící uhlíkovou kaši, která se do rána vsákne do země.

„Ty kreténe!“

Dvacet hlav se zvedlo a otočilo za výkřikem. Někdo zařval zpátky. Netrvalo to ani minutu a slova přerostla v řev a jekot. Kasandra, Aidan a Andie se postavili, aby se rozhlédli. Jak se jim najednou otevřel výhled, hudba jako by ztichla, taková zvuková obdoba zúžení zorného pole, anebo možná někdo písničku ztlumil, aby hádku slyšel. Vidět byly jenom hlavy, a jak se dav shlukl, výhled se zhoršil. Andie se zhoupla, vyklonila se do strany, a dokonce povyskočila.

„To je Casey,“ oznámila. „A Matt.“ Casey byla jejich kamarádka, útočnice z Andiina hokejového týmu. Matt byl junior, náhradní brankář školního týmu. Chodili spolu asi měsíc. Vzduch proťalo několik peprných nadávek, jekot a příval obvinění. Podle zvuku byla do hádky zapletena ještě jedna holka.

„Nevypadáš překvapeně,“ všimla si Kasandra. Andie pokrčila rameny.

„Misty Walkerová krouží kolem Matta od té doby, co ji pustil k vodě ten magor z Buffala. Někdo se je snaží od sebe odtrhnout.“ Natáhla krk. „Myslím, že je to tvůj brácha.“

„Henry?“ Kasandra zamžourala, aby zaostřila do dálky k hádce. Stál uprostřed dění, asi o hlavu vyšší než všichni ostatní. „Ani jsem nevěděla, že tady je.“

„No, podle všeho tuje a jako obvykle si hraje na manažera týmu.“ Andie napřímila ramena. „Asi bych mu měla jít pomoct. Kapitáni by měli jít příkladem a tyhle kecy.“ Propletla se hloučkem až k šarvátce a popadla Casey za ramena, aby ji odtrhla od ostatních. Pár kamarádek Misty Walkerové něco pokřikovalo, ale jak Andie vztyčila ukazovák, stáhly se.

„Připravená k odchodu?“ zeptal se Aidan.

„Hned jak si Andie přestane hrát na kapitánku.“

Hádka utichla stejně rychle, jako se rozpoutala. Nikdo už nekřičel a Matt se něco pokoušel vysvětlit Henrymu. Zdálo se, že je mu trapně a stydí se. Hlavu měl skloněnou a nohama šoupal v hlíně. V záři ohně bylo vidět, jak je Caseyin obličej rudý vzteky, a Kasandra se zamračila. Jakmile vztek vyprchal, opadla i Caseyina neústupnost. Po zbytek víkendu potom přemýšlela o Misty a Mattovi a o tom, co jim řekne v pondělí ve škole.

„Není to zvláštní, že nám se nic takového nikdy nestalo?“ zeptala se Kasandra, zatímco se tiskla k Aidanově hrudi.

„Že jsme si nikdy netrhali vlasy u táboráku?“

„Ne.“ Usmála se. Dobře věděl, co má na mysli. Kolem Aidana nikdy žádná holka nekroužila. Žádná se ho nikdy nesnažila od Kasandry odlákat, přestože vypadal mnohem lépe než Matt Bauer. „Víš, co chci říct. Nikdo s tebou neflirtuje.“

„Ale jo.“

„No, aspoň to nemyslí vážně.“ Jak k němu vzhlédla, uviděla jeho pobavený obličej. Mrkl a zatvářil se nevinně. Tenhle výraz jeho rysy moc nezvládaly.

„Nejspíš vědí, že by to byla ztráta času,“ pronesl. „K nám na Kincade chodí chytré holky.“ Usmál se a ona mu prsty projela vlasy. „Počkej, nechceš mi tím snad naznačit, že někdo flirtuje s tebou, že ne?“ Sklouzl jí rukama pod kabát a horké prsty se přitiskly ke křivce jejího pasu. „Protože to by znamenalo… že bych ho musel zmlátit. Hrůza. Asi bych skončil ve vězení.“

„Asi?“

Ušklíbl se. Na zubech měl krev.

„Aidane, myslím, že ses kousl do rtu.“

„Cože?“

„Já…“ zarazila se Kasandra. Nebylo to jenom na rtu. Krev mu prosakovala do očí. Když vyslovoval věty, kterým nerozuměla, zahlédla jeho rozpraskaný jazyk zmáčený krví. Sledovala, jak se mu na tvářích a čele objevují puklinky a praská mu kůže. Při bližším pohledu uviděla, jak se něco prodírá skrz kůži. Ztuhla hrůzou, když se mu přímo před ní rozpadla tvář. Pírka. Bílá a kropenaté hnědá. Jakmile se prodrala na povrch, slétla k zemi a po celém těle za sebou nechávala krvácející ranky. Stalo se z něj monstrum. Chytil ji za ramena a popraskanými rty nehlasně vyslovil její jméno.

4

POZOR NA HOSPODY,

KDE MAJÍ ZAJDALENY

První dům, který uviděli, jakmile opustili poušť, byl hostinec. Hospůdka výstižně pojmenovaná Nálevna. Stála tam osamoceně, taková prkenná přízemni barabizna uprostřed ničeho. Na zem pod okny dopadaly dlouhé pruhy žlutého světla. Athéna a Hermes hospodu cestou do pouště neviděli, protože kolem ní neprocházeli. Po setkání s Demeter se nevraceli stejnou cestou, ale šli dál a přešli přes bohyni. Trvalo jim čtyři hodiny, než sešli z kůže, a dalších šest, než vyšli ze země kaktusů a pelyňku. Padl soumrak a zase nastalo svítání. Už to bylo asi pět mil, co Hermes dopil vodu z jejich čutory. Jak se blížili k hospodě, Athéna se náhle zarazila a Hermes se postavil vedle ní. Od západu zavanul větřík, až je zamrazilo a naježily se jim chloupky na krku.

„Řekni, že u sebe máš peníze,“ zaskučel.

„Jistě že mám,“ ujistila ho. „Ale i kdybych neměla, vypila bych to tady do dna a pak tu hospodu vypálila.“

Hermes se zasmál. „Mluvíš jako já.“

Uvnitř hospody kupodivu narazili na několik štamgastů a bylo to tam o poznání méně špinavé. Prkenná podlaha jim sice vrzala pod nohama a na zdi visela hlava nějaké zaječí nestvůry s jelením parožím, pod níž byl nápis „zajdalen“, ale výčep byl z leštěného dřeva a v kamenném krbu plápolal ohýnek. Athéna měla pocit, jako kdyby se vrátila domů. Bylo to tu zaostalé a osvětlené jen plamenem, dokonce i ten zajdalen jí připadal známý, takový obyčejný současník prastarých nestvůr, jako byli Chiméra, Minotaurus nebo Sfinga.

Když vyčerpaní a zmatení dosedli na otočné stoličky, jen poslední pozůstatky jejich božské pýchy jim zabránily, aby se opřeli čelem o bar. Nikdo by si toho nevšiml. Štamgasti, sami muži, je úplně přehlíželi, protože byli zabraní do svých piv a baseballového zápasu, který sledovali na ploché obrazovce v překvapivě dobrém stavu. Hospodský za barem nepřítomně leštil sklenice bílou utěrkou, upíral pohled k zápasu a z koutku mu trčelo párátko.

„Hej,“ zvolal Hermes podrážděně. „Můžeme dostat dvě sklenice vody?“

„Tady se pijí nejmíň dva drinky,“ odsekl hospodský, aniž by na ně pohlédl.

„To nikde nestálo,“ zamumlal Hermes, ale Athéna práskla batohem o bar.

„Tak nám dejte dvě vody a dvě piva Bud Light,“ zvolala.

Hermes vykulil oči. „Bud Light? Radši bych se zavodnil. Co Rolling Rock?“

„Láhev, jo?“

„Bezva.“

„Budu potřebovat vaše občanky.“

Rozevřeli peněženky a vysypali z nich na podlahu písek. Hospodský mrkl na občanky, ale jen tak, aby se neřeklo. Nezdálo se, že by ho zajímalo, jestli jsou pravé.

„Ukaž.“ Hermes vytrhl Athéně z ruky řidičák. „Jednadvacet. Na mém taky. Měla by sis nechat udělat nový, aby si lidi nemysleli, že jsme dvojčata.“

„Proč bych si ho měla měnit? Nevypadám na dvaadvacet. Změň si svůj.“

„Vypadáš sotva na devatenáct. Tak jsem to nemyslel. Ale vzhledem k tomu, jak na tom jsi…“

„Co má znamenat tohle?“

Ozvalo se zasyčení a cinknutí, jak zátka odletěla z láhve. Za chvíli před ně hospodský postavil Rolling Rock a namrzlý půllitr piva Bud Light. Athéna hodila na bar desetidolarovku a hospodský na ni mrkl. Tušila, že jí drobné nevrátí, a neměla sílu se o ně hlásit. Za starých časů by ho ztrestala, proměnila ve strom nebo sochu. Zlaté časy.

Dlouze se napila piva. Zapomněl jim přinést sklenice vody, ale to jim nevadilo. Pivo bylo ledově nachlazené a bublinky jí příjemně zklidnily hrdlo. Za nimi se ozvaly vlažné pokřiky dvou nebo tří štamgastů, když se jejich baseballovému mužstvu cosi podařilo.

„Chceš si o tom promluvit?“ zeptal se Hermes, když už měl polovinu piva v břiše.

Špičkou jazyka se dotkla patra. Brko sovího pírka už bylo znatelné, ale od protržení kůže ho dělilo ještě několik dní. Kdykoliv k tomu došlo, nemohla si pomoct a musela ho vytrhnout, i když jí po něm zbyla krvácející roztržená rána. Pak se z rány většinou stal vřídek, protože si ji pořád vysávala.

Zavrtěla hlavou, ale odpověděla: „Hádám, že musíme.“ Mluvili tlumeným hlasem, jímž jako by se zahalili, aby je lidi slyšeli povídat si, ale aby si nevzpomněli, co říkali, ani kdyby je mučili.

„Nebylo to zrovna to, co jsi od ni chtěla slyšet, viď?“ povzdechl si Hermes.

„Nikdy jsme nečekala, že to bude snadné.“ Střelila po něm pohledem. „Jen jsem si myslela, že bychom projednou mohli držet pospolu, místo abychom proti sobě bojovali. Jaká hloupost!“

„Někteří z nás se spolčí dohromady. Jenom…aby mohli sežrat ostatní, ale aspoň to bude týmová práce…Záleží, jak se na to díváš.“

Athéna si odfrkla. „A co ta reinkarnace? Neměla jsem v úmyslu tahat do toho zase lidi.“ A to mezi lidmi žila dlouho, vmísila se mezi lidské plémě téměř v den, kdy ji a jej i bratry svrhli z Olympu a nechali ho roztříštit se o útesy.

„Tolik hořkosti. Myslel jsem, že lidi považuješ za přátele, že jim dáváš přednost před námi.“

„Tak to bývalo. Kdysi.“ Než na mě zapomněli. Dokud jsem byla skutečná bohyně.

Hermes se dlouze napil piva. „Tak co se přihodilo? Nějaký odporný smrtelník ti zlomil srdce?“

Upřímně a zároveň sklesle se zasmála. „Zmlkni. Herme.“

Pokrčil rameny. „Myslím, že ne. Takže jsi pořád panenská bohyně, co? Nechápu proč. Nemáš ponětí, o co přicházíš.“

„Je to moje volba,“ odsekla. A víc než to. Je to moje podstata. Kým jsem byla vždycky\ „Ale neodváděj řeč. Slyšel jsi Demeter. Musíme najít ty prostředky. Věštírnu. O níž si myslí, zeje zosobněná nějakou ženou.“

Povzdechl si. „Věštírna. V tomhle století najdeš vědmu v každé ulici. Neonovou dlaň s blikajícím okem uprostřed. Můžeš jim zavolat. Jak máme najít tu, o níž mluvila? A proč by nám ta žena vůbec měla pomáhat?“

Athéna zatnula zuby. Měli ji najít. Přimět ji, aby se rozvzpomenula, a pak se měla stát víc než jen vědmou. Znělo to jako další z Demeteřiných hádanek. Demeter si ale přála, aby přežili, at‘ už říkala cokoliv. Odjakživa bývala rozmrzelá. Taková ta teta, která dítě plácne přes ruku, když sahá na stůl, ale jakmile slušně poprosí, dá mu tucet koláčků.

„Ta věštkyně nám pomůže. Přesvědčíme ji. Přimějeme ji vzpomenout si.“

„Jasně. Nějak.“

„Budeš už zticha? Nejdřív ji musíme najít.“

Hermes nakrčil ramena. „Možná když jí povíme, že můžeme zabránit válce. Válka mezi bohy znamená krvavá jatka, a nejen pro nás.“

„Takže bychom měli lhát.“

Znovu pokrčil rameny. „Možná ne. Pokud nadešel čas naší záhuby, nevadilo by mi, kdyby v tom byli smrtelníci s námi. Bylo by to tak snazší. Je na tom něco špatného?“ Upil další doušek piva. „Upřímně řečeno, tak nějak jsem si myslela, že nám tohle provádějí smrtelníci.“

„Pořád nevíme, kdo nám tohle provádí. Celé je to zvláštní. Umírám, ale mám pocit, jako kdyby něco začínalo. Jako kdyby už bylo něco na spadnutí. Ale možná umírání přináší takové pocity. Co my o tom víme?“ Hermes polkl doušek piva.

„Válka proti nám samým. Zabijeme jeden druhého, abychom přežili. Zajímalo by mě, komu budeme muset čelit.“ Na jazyku měl něco dalšího, ale pak jen stručně zavrtěl hlavou. Ve skutečnosti se bohové jeden o druhého moc nestarali. Pouta byla křehká a mravnost v podstatě žádná. Neustále měnili strany. „Bastardi.“ Vrhl na ni nevěřícný pohled. „Jak je vůbec mohlo napadnout, že mě zabijí? Mě? Celá ta tisíciletí jsem se jim snažil pomáhat. Byl jsem poslem zpráv. Kde bylo potřeba, přivedl jsem jim hrdinu.“

„Nevyhnutelnost je silná motivace.“ Athéna si přejela jazykem po výrůstku na patře, pod nímž se klubalo pírko. V různých podobách umírali i ostatní. Nic víc nevěděla. A vzájemné vyvražďování nebyl tak neobvyklý způsob, jak přežít. Titáni, jejich prarodiče, takhle požírali vlastní děti.

„Ještě jednu rundu?“ Hospodský si stoupl přímo před ni a zatvářil se netrpělivě, jako kdyby tam čekal už několik dní, než si ho všimne.

„Jo,“ přitakala a sáhla do peněženky pro dvacetidolarovku. Vzal si peníze a prázdné sklenice. S navázáním rozhovoru počkali, dokud nepřinesl čerstvá piva. Na vodu zase zapomněl.

„Jsi si jistá, že ta věštkyně není v Delfách?“ zeptal se Hermes.

„Říkala, že je to nějaká žena, což myslím vylučuje Teiresia.“

„Ne nutně. Není žádné pravidlo, které by říkalo, že se musíš převtělit do stejného pohlaví.“

„Jak to můžeš vědět? Měl bys doufat, že je. Jinak bude náš úkol ještě těžší. Tak vysyp z rukávu pár věštkyň.“ Pořádně se napila a s těžkým bouchnutím položila půllitr. „Mě napadá akorát Sybila, ale to nebyla jediná osoba. Byla to celá linie, štafeta, která se v průběhu věků předávala.“ Znovu si lokla. Rostlo v ní sladké pokušení nechat to všechno být. Bolela ji záda a pálily oči. Vnitřní orgány měla prorostlé pírky. Hermův těžký dech se nijak netišil. Možná už se nikdy nezklidní. Mohli akorát popíjet v téhle pohodlné hospůdce a na všechno zapomenout. Mohli se napnout po krajině jako Demeter a ponořit se do půdy.

Copak jsem nežila dost dlouho? Neměla by bohyně v sobě mít tolik důstojnosti, aby přijala svůj konec?

„Taky říkala, že jsi tu věštkyni podrazila.“ Hermes přimhouřil oči, jak se zamyslel. „Vy tři, říkala. Co to asi znamená?“

„Podrazila jsem spoustu lidí.“

„Jo, to je pravda.“

„Ale ty taky,“ ohradila se Athéna.

„Jenže teď mluvíme o tobě. Tak přemýšlej.“

Přemýšlím. Kterou věštkyni jsem podrazila s pomocí dalších dvou bohů? Věštkyni tak silnou, aby nám teď dokázala nějak pomoct…

„A sakra!“ Athéna se k němu otočila. „Je to Kasandra.“

Hermovy oči modře zazářily a v jeho ušmudlané tváři vzplály jako pochodně. „Jasně, že je to Kasandra,“ zvolal. „Mluvila o Kasandře. Panebože, my jsme pitomci.“ Udeřil se rukou do hrudi.

Kasandra Trojská. Princezna a věštkyně v době trojské války. Varovala město, že propadne Achillovi a Řekům, ale nikdo ji neposlouchal.

Protože byla prokletá. Někdo ji proklel, aby jí lidé nikdy nevěřili.

Nebyl to leckdo. Byl to bůh. Jejich bratr Apollon.

„Jak jednoduché,“ podivil se Hermes. „Kasandra Trojská.“

Athéna zamrkala. Hermes začal jako obvykle předbíhat své myšlenky.

„Moc se neraduj. Třeba se pleteme. A měl bys doufat, že se mýlíme.“ Napila se.

„Proč?“

„Protože jsem posledně bojovala proti ní. Byla jsem na straně Řeků, aby vypálili její město a vyvraždili její rodinu. Já jsem tu válku rozpoutala.“

Hermes lhostejně mávl rukou.

„Pokaždé jsi na straně někoho jiného.“ Zatnul svou útlou pěst, natáhl prsty a sledoval, jak se třesou. „Ale řekl bych… že i když ji najdeme, nebude to tatáž osoba, jakou jsme kdysi znali. Nejspíš je teď šťastná a nemá s tímhle nic společného.“

Soucit v jeho hlase se blížil sebelítosti. Smrt ho obměkčovala. Athéna si nevzpomínala, že by někdy v minulosti soucítil se smrtelníky. Celkem ji to dojalo. Ovšem na takové věci neměli čas.

„Nemáš ani z poloviny pravdu. Zřejmě šťastná bude, ale je to tatáž věštkyně, jakou jsme kdysi znali, což znamená, že vždycky byla a navždy zůstane součástí tohohle všeho.“

Dlouze se napila piva, ale nechutnalo jí. Od chvíle, kdy vešli dovnitř, prahla po studené vodě. Ohlédla se po hospodském, aby si objednala, a vtom zjistila, že na ni upřeně zírá. Jakmile otevřela pusu, zeširoka se podivně usmál. Jeho škleb se rychle roztahoval, dokud se neroztrhl a do krve mu nerozpraskaly tváře.

Hermes vedle ní se napil a svraštil nos. „Fuj. Osolil to někdo, když jsem se nedíval?“

„Herme.“ Athéna položila ruku na bratrovo rameno a společně se rozhlédli po hospodě. Na baseballový zápas se zapomnělo. Všechny oči visely na nich.

Jak vteřiny ubíhaly, flanelové košile i silná opálená těla štamgastů se prověsila. Na spáncích a tvářích se jim ukázaly modrostříbrné šupiny, které se blyštily jako flitry. V jednu chvíli se dívala na stárnoucího muže v kšiltovce John Deere a hnědé košili, a než stačila mrknout, byla před ní stvůra s ploutvemi a drápy v rozteklém lidském kostýmu.

Athéna se rozhlédla kolem sebe a vrátila se pohledem zase k hospodskému.

Který už nebyl hospodským. Z jeho dřívější podoby zbylo jen několik rysů. Nadočnicové oblouky a tváře zůstaly nezměněny a cosi na jeho rybím šklebu a rozeklaných piraních zubech jí připomnělo, jak se usmál, když jim přinesl piva. Kromě toho se ale zcela proměnil. Kůži mu opepřily černé kropenaté šupiny. Zorničky zmizely. Mezi prsty se mu chvěla tenká blána a nohy se mu přetvořily v dlouhou svalnatou ocasní ploutev. Stál na ní klidně jako had na svém stočeném ocasu. Širokou ploutví na konci líně pohupoval.

Potichu sledovala tento výjev, zatímco Hermes reagoval mnohem bouřlivěji, zatočil se na stoličce, až s rámusem klesla k zemi.

„Nereidka,“ vyslovila potichu. Pochopitelně tyhle mořské víly znali, vídali je, jak se točí kolem svého pána a boha moří Poseidona.

„V množném čísle,“ dodal Hermes. Ostatní štamgasti už se téměř zbavili lidského převleku, košile a kalhoty jim sklouzly po šupinatých slizkých nohách. Když se nereidky postavily, ozvalo se začvachtání, jako kdyby seděly v bahně, a pohled na jejich židle odhalil loužičky zbarvené vody. Převleky z nich doslova stekly.

„Parádní trik,“ pochválila Athéna hospodského. „Kdo tě to naučil?“

Rozhlédla se kolem. Připadalo jí neuvěřitelné, že tyhle nestvůry bývaly ozdobou moře a plavaly kolem lodí, dokud rybáře neočarovaly. Po stříbrných vlasech a lesklém těle nezbyla ani památka, zato se jim vyvinuly hrubé popraskané šupiny a ropné oči. Páchly po soli a staré krvi.

Hospodský jí na otázku neodpověděl. Ale nebylo těžké uhodnout, že sem nereidky někdo nastrčil. Čekaly tu na ně a pak odposlouchávaly všechno, o čem se s Hermem bavili. Když už jim byla dána tahle zajímavá role, bylo na čase odložit masky a dát se do práce.

„Jich je šest, my jsme dva,“ poznamenala Athéna.

„Myslím, že se nám strýček Poseidon snaží poslat nějakou zprávu.“ Hermes nespouštěl oči ze skupinky nereidek sedících kolem televize, která stále hučela baseballovým zápasem v sedmé směně.

Athéna si protáhla svaly. Jsem unavená, jsem unavená, právě jsem přešla tu pitomou poušť. Svaly se jí vzpíraly, ale za tím odporem byla skrytá mrštná síla.

„Hádám, že by bylo neslušné, kdybychom neodpověděli.“

Útok přišel znenadání. Skupina vystřelila kupředu a smetla stoly a židle, co stály v cestě. Nereidky se pohybovaly jako hejno ryb, rychle a sladěně, jako kdyby je řídil jediný mozek. Athéna byla ihned na nohou, téměř tak rychle jako Hermes, který popadl první nereidku z hejna pod krkem a neváhal jí vytrhnout žábry a hodit je na podlahu, kde odskočily jako zkrvavený gumový cedník. Athéna vyšplhala na stoličku a přidřepla si na sedátku. S bojovným výrazem se vrhla střemhlav do chumlu a hned ucítila, jak jí ostrá ploutev projela kůží v podpaží. Sotva to zranění ale vnímala. Nohy i ramena jí sevřely pařáty takovou silou, že jí skoro rozdrtily klouby. Vzduch prosytily zápach soli a vodnaté, chrčivé zvuky, které nereidky vydávaly svými rybími ústy.

Athéna sáhla po nejbližším těle a prsty jí sklouzly po mazlavém slizu pokrývajícím kůži. Skoro se jí nepodařilo sevřít ruku, ale pak se zhluboka nadechla, zkroutila zápěstí a utrhla nereidce hlavu. Tělo se skácelo k zemi, zatímco Athénu stále svíraly pařáty s plovací blánou. Popadla hlavu a jako palcátem s ní skolila další tři. Hlava jí vylétla z ruky a narazila do televize, která se roztříštila o zem, až to zajiskřilo.

„Nezabíjej je všechny,“ vykřikla a Hermes na ni vrhl nevěřícný pohled.

„Budu je zabíjet, dokud toho nenechají,“ křikl, ale pustil žábry stvůry nad sebou a místo toho ji jen udeřil do obličeje.

Athéna naoko ucouvla, když jí nebezpečně blízko tváře švihl pařát poslední nereidky. Bývaly doby, kdy by se žádný z bohů ani smrtelníků neopovážil znetvořit její obličej. Ten pokus jí připadal neskutečně neurvalý. Sáhla po Hermově láhvi piva, rozbila ji o bar a vtom ucítila, jak jí vychlazené pivo šumí na kloubech. Roztříštěné hrdlo láhve zabodla nereidce přímo do břicha a prořízla ji až k prsům. Tělo se zřítilo a škubalo sebou u jejích nohou. Dýchala zrychleně, ale lehce. Zuřila, ale necítila se vyčerpaně a peří ji zrovna neobtěžovalo, což byla úleva.

Jakmile byla většina štamgastů mrtvá a televize rozbitá, hospůdka ztichla. Hermovo supění, když na dřevěné podlaze vleže na zádech bojoval s poslední nereidkou, mělo zvláštní ozvěnu. Stejně jako Athéniny kroky, jak se k němu klidně přibližovala. Jednou rukou popadla židli a táhla ji po nohách přes dřevěnou podlahu. Druhou odtrhla nereidku od Herma a povalila ji na záda. Proklála ji ramena nohami židle, až se probořily skrz prkna do udusané půdy pod domem.

Hermes se vyškrábal na nohy a oprášil.

„To byla teda sranda,“ zamručel, když sledoval nereidku, jak syčí, škube sebou a snaží se zpod židle vytrhnout. Z děr v ramenou jí kanula černá krev a rozlévala se po podlaze. Hermes sáhl Athéně na paži.

„Jsi zraněná.“

Ucukla. Prohlížela si ten masakr na podlaze a počítala těla. A nemohla se dopočítat.

„Kde je hospodský?“ zděsila se.

„Proboha,“ vyhrkl Hermes. Dveře od hospody doslova vlály. Někdo je rozrazil takovou silou, až je vyrval z horního pantu, a tak se pohupovaly sem a tam jako hrozící ukazováček. Aniž by se na sebe podívali, vyběhli ze dveří do temnoty. Ledový vítr je štípal na kůži, zatímco se ve tmě snažili zahlédnout pohyb. Hospodský už mohl být na mile daleko. Mohl být kdekoliv.

Jsem pitomá, pitomá. Začínala být neopatrná, nepozorná. Takovou chybu by před dvěma tisíci lety nikdy neudělala.

„Počkej,“ zarazil ji Hermes. Zavětřil. Athéna také nesměle popotáhla. Vánek k nim zanesl pach soli.

„Běž,“ vyzvala ho a Hermes utíkal rychleji, než dokázala ona, ačkoliv se také rozběhla. Jakmile ji bůh zlodějů předběhl, údery jeho kroků zeslábly. Uháněl rychleji než nereidka, svižněji než antilopa. Zakrátko slyšela jen vlastní dech a vítr v uších. Dusil ji zápach soli. Když si její oči přivykly tmě, rozeznala krajinu, nejasné obrysy stolových hor a shluky kaktusů. Na nebi jasně zářily hvězdy jako svědkyně jejich trapného honu. Zaslechla tiché šumění a nohy jí ztěžkly. Šuměla tam voda. Přiběhli příliš pozdě.

Doběhla Herma, který se zastavil na břehu říčky. Spíš to byl potok, černý a uzoučký, sotva širší než čtyři stopy, ale rychle proudil po písečném dně, vlnil se přes kameny a dělal víry. Nereidka do něj vklouzla jako nabroušené ostří a zmizela. Počítal, že za necelý den dopluje do oceánu a pak prozradí všechna jejich tajemství svému vládci.

„Nelez tam,“ křikl na ni, když vkročila do vody. Strhl ji zpátky, až po něm vzteky cákla vodu, ale měl pravdu. Nikdy by ji nedostihli. A kdo ví, co by je mohlo pronásledovat, kdo ví, co čekalo v nějaké potemnělé podvodní jeskyni.

„Poseidone,“ vyslovila Athéna zlostně a pak zařvala jeho jméno, její bojovný výkřik se nesl prázdným vzduchem a rozechvěl písek i vodu. Doufala, že ji uslyší dřív, než se vrátí jeho rybka, aby mu zvěstovala zprávy.

„Co teď budeme dělat?“ zeptal se Hermes, který rázně pochodoval vedle Athény. „Athéno! Ví všechno. A my nevíme nic!“

Neodpověděla, jen dál kráčela ztuhlýma nohama zpátky k hospodě. Hermovy otázky se dotěrně odrážely o její uši a zněly jí v hlavě. Měla sto chutí mu říct, aby už sakra zmlkl. Ale místo toho umlčela vlastnímysl. Z nějakého důvodu byla zvolena velitelkou téhle zatracené výpravy a jako taková neměla čas poddávat se panice a zbytečným otázkám nebo okřikovat sourozence. Soustředila se na jedinou věc: nereidku uvězněnou v hospodě. Doufala, že není mrtvá. Představila si, jak sebou ta stvůra škube, až uvolní židli a vydrápe se ven do noci. Při tom pomyšlení se rozeběhla.

Bylo to jejich jediné vodítko, jediná šance zjistit, co Poseidon ví a proč se proti nim spiknul. Potřebovali, aby nereidka promluvila.

Když vrazili do rozmlácené hospody, pomyslela si, že jsou v koncích. Nereidka tam nehnutě ležela, přikovaná k podlaze jako po nějakém podivném ukřižování. Kolem dokola se rozlévala kaluž krve. Ale pak se její ústa pohnula. Vypadalo to, jako kdyby polykala.

Přistoupili k ní a poklekli. Hermes popadl židli, ale Athéna ho zastavila a zavrtěla hlavou. Kdyby židli vytrhli, rány by akorát krvácely rychleji.

„Hej,“ křikla, ne zrovna vlídně, ale aspoň vyrovnaným hlasem. Když nereidka neodpovídala, jemně ji poplácala po tváři. Pak trochu silněji.

„Umí vůbec mluvit?“ ušklíbl se Hermes.

„Hospodský mluvit uměl. A ostatní dokázali povykovat při tom pitomém baseballovém zápase,“ odsekla.

„Co když to byla součást kouzla?“

„Pak to byl ještě lepší trik, než jsem myslela.“

Nereidka přicházela k vědomí a pomalu kroutila očima zleva doprava, celá zmatená a zesláblá. Athéna si nebyla jistá, zda jim bude schopná povědět něco užitečného, než zemře. Jenže ani ona, ani Hermes neměli žádnou léčivou moc, znali jen zásady první pomoci, takže s tím nemohli nic udělat.

„Co jsi tu dělala?“ zeptal se Hermes hlasitě a pomalu, jako kdyby mluvil s prosťáčkem, ale Athéna do něj dloubla. Proč ztrácet čas s něčím, co je zřejmé? Stvoření krvácelo. Zbývalo možná pět minut a mohli ho tak akorát zabalit do včerejších novin.

„Co po nás Poseidon chce?“ zeptala se Athéna. „Jak věděl, že sem přijdeme?“ Hned jí však došlo, že na druhou otázku odpověď vlastně zná. Demeter byla moudrá a snadno k nalezení. A také byla už dřív Athéninou spojenkyní, navíc svého bratra, vládce moří Poseidona, neměla nijak zvlášť v lásce. Podobná překvapení zřejmě skýtali všichni bohové, na něž se mohla obrátit – Artemis, Apollon i Hefaistos. Přitížilo se jí u srdce. Byli tak pozadu. Válka, o níž neměla ani ponětí, už se rozhořela. Věděla jen to, že její možní spojenci už byli nalezeni a zabiti nebo se přidali ke druhé straně. Poseidon teď mohl vyhledat Kasandru a využít její věštby pro sebe, nebo něco ještě horšího.

„Komu slouží tvůj pán?“ Zatřásla s nereidkou za ramena. Stáhla rty a sykla, když se jí v ranách zakymácely dřevěné nohy židle, ale neodpověděla. Dokonce se zdálo, že se usmívá. „Můžu zařídit, aby tohle utrpení trvalo věčně,“ zalhala Athéna.

„Je na čase, abys promluvila, močálnice,“ zavrčel Hermes. „Nebo tě budeme tak týrat, že ti ten piercing v těle bude připadat příjemný jako thajská masáž.“

Nereidka na něj nebojácně pohlédla a Athéna zaskřípala zuby. Ponižovalo ji, jak byla zesláblá. Pokořovalo ji, že se honila za Poseidonovým ocasem. Byl jenom přerostlá a nafouknutá mořská nymfa. Nikdy ji v ničem nepředčil. A teď byl její nabubřelý strýček s rybíma očima o šest kroků napřed. Musí někomu sloužit. Nikdy dřív nedokázal myslet strategicky. Nikdy předtím nebyl tak prozíravý, aby na někoho nasadil špehy.

„Myslíš, že se bojím?“ zaskřehotala tichým hláskem.

Athéna pohlédla na nereidku. Z úst se jí ozvalo zasyčení, jak se pokoušela zasmát.

„Nemůžeš zastavit, co se blíží, bohyně války,“ pronesla a zamžourala na ni černýma očima. „Zemřeš, zemře i on, všichni zemřeme! Už jsme vlastně mrtví!“ Zazubila se. Zuby jí pokrývala tenká vrstva slizu s červenočernou krví. Potom ztichla a zasmušila se. „Ale můj bůh bude žít. Přežije jako otrok, ale bude žít.“

„Jako otrok?“ podivil se Hermes. „Kdo by z toho blázna s trojzubcem udělal otroka?“

Athéna shlédla k nereidce. Zírala na ně s téměř nepříčetným uspokojením a zajíkavě lapala po dechu. Zbývaly jí poslední vteřiny.

„Proti komu bojujeme?“ zeptala se. „Pokud věříš tomu, co říkáš, pokud jsme už stejně všichni mrtví, pak je jedno, jestli mi to řekneš, nebo ne.“

Stvoření na ni chvíli tvrdohlavě hledělo. Pak mrklo. Koutkem oka zachytila pohyb, a tak se otočila a uviděla, jak se jeho blanité prsty váhavě zachvěly a pohnuly ke stehnu. Athéna zaostřila, ale nebyla si jistá, na co se dívá. Vypadalo to jako řada jizev, sotva zhojených a pevně stažených do srpků velkých jako pěst.

„Co to je?“ zeptal se Hermes, sklonil hlavu a podíval se zblízka.

„Stopy po zubech,“ odpověděla Athéna tlumeným hlasem. Opatrně po nich přejela rukou a nereidka ztuhla. Athéna zavrtěla hlavou, aby ji ukonejšila. Jak se dotkla jejích jizev, zachvátil ji vztek. Měla dojem, že zahlédla, jak se nereidce zalily oči, a soucítila s ní. Byly to slzy ponížení a bezmoci.

„Chceš, abych se podívala?“ zašeptala a nereidka se k ní natáhla. Athéna přiložila stvoření dlaň na čelo.

Svět byla voda. Jasná zeleň a modř a diamantový písek. Chlad obklopoval jejich těla, ale nestudil je. Na tvářích neustále cítily proud. Mohly být v jakékoliv mělké zátoce kdekoliv na světě. Paprsky bílého světla protínaly vodu a místy osvětlovaly mořské dno. A některá z nich křičela.

Mnohé křičely. Ještě chvíli předtím se tu všechno třpytilo a byl tu takový klid. Teď byla voda zčeřená, tmavá a páchla po krvi. Písek se zvedl a smísil s rudým oblakem, který nelákal žádné žraloky, jen se stále rozpínal, zatímco křik sílil. Uprostřed stála postava s plnovousem, z níž byly vidět jen paže a zuby, natahovala prsty a zatínala čelisti. Požíral je, vytrhával jim maso, ukrucoval údy, drtil kosti. Zavolal si je a ony připluly, protože vždycky připluly, musely, a on je polykal po kusech. Některé umřely vděčně. Jiné, jako tahle, přežily, odplavaly a zahojily se, dokud je nezavolal příště.

Athéna stáhla ruku a hlava nereidky spadla na podlahu, až to zadunělo. Byla mrtvá a Athéna byla ráda, že zemřela tady, v rukou těch, které považovala za nepřátele, než aby byla zavražděna tím, komu říkala vládce, komu říkala otec.

„Nadechni se,“ řekl jí Hermes. Chytl ji kolem ramen a ona ho objala také. „Co jsi viděla?“

Viděla jsem šíleného Poseidona. Poseidona, který přežívá jako Titáni, akorát ještě hůř, je krutější a nechutný.

Ukázala na jizvu po zubech. „Udělal jí to Poseidon. Sežral své nereidce kus nohy.“ Do krku jí stouply žaludeční šťávy a ve vlnách jí přejel mráz po zádech. Nereidky byly Poseidonovy nejvěrnější služebné. Milovaly ho a on miloval je, od okamžiku jejich stvoření. Byly to jeho děti. A teď je požíral.

„To je… nechutné,“ ušklíbl se Hermes. „Je to jako ochutnat vlastního psa.“

„No nic, tohle nám k ničemu není,“ prohlásila a odplivla si na podlahu. Ústa jí zaplavila chuť zkažené ryby. Musela se dostat z té hospody, pryč od ropné krve a soli. Hermes jí pomohl na nohy a ona rozechvěle vyběhla ke dveřím. Zhluboka se nadechla, až když uběhla patnáct kroků nočním vzduchem.

„Jsi v pořádku?“

„Jo,“ přitakala a znovu si odplivla. Potom zvolnila krok. Kdyby odtamtud neodešla, hrozilo, že vyzvrací všechno to pivo, za které zaplatila tolik peněz.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Hermes snad už po miliónté.

„Ty vypálíš tu hospodu a pak mě doženeš,“ křikla Athéna, aniž by se otočila. „A potom najdeme Kasandru. Dřív než oni.“

5

DO TEMNOTY

Na zadním sedadle Henryho mustangu bylo horko. Pustili topení naplno, aby Kasandra nenastydla, takže tam bylo dusno, a když přišla k sobě, prudce se vymrštila a zalapala po dechu. Kopla nohou do područky a tím to ještě zhoršila. Připadalo jí to tu stísněné, moc malé a vydýchané. Před očima se jí rozmazal velbloudí interiér auta, a jak sebou trhlo doleva, zvedl se jí žaludek.

„Otevři okýnko,“ zamumlala.

„Stáhni okýnko,“ řekl Aidan a za chvíli ji ovanul studený vzduch. Zhluboka ho nasála nosem a ucítila, jak jím prosakuje až po palce u nohou.

„Lepší?“

„Jo.“ Mrkla na něj. Z poloviny mu ležela na klíně a nohy měla zkroucené pod sedadlem spolujezdce. Uvnitř auta se svítilo a řídil Henry, možná trochu moc rychle na to, že se každou chvíli ohlížel dozadu.

„Je v pohodě?“ zeptal se. „Jsi v pořádku, Kasie?“

„Jo, je mi dobře.“

„Nemám jet do nemocnice?“

„Ne,“ odpověděl za ni Aidan. „Myslím, že je v pohodě. Jeď k vám domů.“

Ve zpětném zrcátku se Henryho pohled střetl s jejím. Přikývla.

„Kde je Andie?“

„Přímo za námi.“

Kasandra se zvedla na lokty a ohlédla se. Povědomá světla Andiina stříbrného satumu byla v těsném závěsu. Ještě jednou se zhluboka nadechla. Určitě omdlela. Jakmile si vzpomněla proč, střelila očima po Aidanovi, ale byl to zase jenom Aidan, bez peří a krve. Natáhl k ní ruku, aby se dotkl její tváře, ale ucukla. Předtím mu vyrůstalo peří i z prstů, načervenalá brka se prodírala klouby a kroutila se pod nehty. Při tom pomyšlení ji zabolely prsty, jako kdyby jí strhli nehty.

„No tak, to je dobrý.“ Aidan otočil ruku dlaní vzhůru a nedotkl se jí, dokud se neuklidnila. Podíval se jí do jednoho a pak do druhého oka, aby si prohlédl její zorničky.

„Nikdy takhle nevyváděla,“ utrousil Henry vepředu. „Jedla dneska něco?“

„Zřejmě málo. A navíc si dala pivo.“ Ale nevypila ho nijak moc. Rozhodně ne tolik, aby blouznila. Zahnuli do ulice Ticonderoga Drive, která vedla do Somerset Street a k jejich domu. Henry ji nepřestával sledovat ve zpětném zrcátku a byl připraven při první známce nevolnosti strhnout svého mustanga směrem k nemocnici. Když zastavili na příjezdové cestě, obešel auto, aby jí otevřel dveře.

„Nehýbej se,“ řekl, jakmile vylezla z auta. Chytl ji za bradu a natočil jí hlavu do kuželu světla garážových dveří. „Nebolí tě něco?“ Kasandra zakroutila rameny a přešlápla z nohy na nohu. Zavrtěla hlavou. „Pamatuješ si, co se stalo?“

„Myslím, že jí nic není,“ usoudil Aidan.

Henry si ho nevšímal.

Andiin satum zabočil na příjezdovou cestu a oslnilje světlomety. O několik vteřin později se ozvalo vrzání jejích bot po štěrkovém chodníčku.

„Zařvala jsi a upadla.“ Andie svraštila obočí. „To je divné i na tebe.“

„To se ti povedlo,“ vyprskl Henry. „Chtěl jsem zjistit, jestli si pamatuje, co se stalo.“

„Sklapni, Henry.“ Andie do něj strčila, ale bylo na ní vidět, že ji to mrzí.

„Odvedeme ji dovnitř z té zimy,“ navrhl Aidan. V těsném shluku ji odvedli ke vstupním dveřím, připraveni ji zachytit, kdyby padala. Sice to od nich bylo hezké, ale tón hovoru se začínal měnit, najednou o ní mluvili, jako kdyby tam ani nebyla.

Jak vešli, Kasandra se jim vyvlíkla, sundala si kabát a boty a byla ráda, že se jí nechvějí ruce. „Nejspíš jsem dneska jenom málo jedla,“ vymlouvala se. „Andie mi pořád ujídá obědy.“

„Nikdy se o ně nepereš.“

Uvnitř domu se cítila lépe. Dokonce i v předsíni bylo k hnutí a to jí připadalo známé. Domov. V obýváku byla puštěná televize a halou se nesl předtočený smích z reprízy seriálu, který sledovali rodiče. Vzduchem se linula vůně česneku a pečeného kuřete.

„Myslím, že už jsem v pořádku,“ uklidňovala je, zrovna když se jí kolem nohou prohnal stříbrnočerný německý ovčák, který běžel přivítat Henryho.

„Bavíte se, děti?“ Jejich táta přišel do haly s prázdnou mísou od křupek. Kasandra pohlédla na Henryho. Když jako první odvrátil pohled, věděla, že nic neřekne.

„Doufám, že z nikoho netáhne pivo.“ Táta se zastavil kousek před nimi a zkoumavě si prohlédl jejich obličeje. Narovnal si brýle a naklonil se k ní, aby si přičichl.

„Tati.“

„Z Kasandry táhne pivo.“

„Sklenice a půl. Asi za tři hodiny. Přísahám.“

Pokáral ji pohledem a podrobil zkoušce i ostatní. Vyšli z toho dobře.

„Šestnáctileté holky pivo k ničemu nepotřebují,“ prohlásil táta, ale bylo to umírněné kázání. O zodpovědném pití s nimi mluvil od jejich třináctin. „Asi budeš mít domácí vězení. Promluvím si s maminkou.“ Natáhl se do kuchyně a položil prázdnou mísu na pult. „Miláčku,“ zvolal, „děti jsou na šrot!“

„Cože?!“

„Dělám si legraci, zlato.“ Usmál se, ale když zdvihl ukazovák, jeho hlas byl přísný. „Popovídáme si o tom s maminkou.“ Otočil se a odkráčel halou. „Hlavně se, děti, opatrujte.“

Aidan trval na tom, aby šla do postele, a tak se posadila, pořád ještě oblečená v džínách a modrém propínacím svetru, přikryla se po pás a stříbrnočerné psisko se jí natáhlo podél boku. Andie se posadila na kraj postele a podrbala ho za uchem.

„Nemůžu uvěřit, že ti Henry půjčil Luxe,“ podivila se. „Musí si myslet, že umíráš.“

Kasandra pohladila Luxe po kožichu, pes k ní naklonil hlavu a zakňučel. Zůstával s ní, dokud neusnula, a pak se vyplížil z pokoje a vloudil se k Henrymu. Přestože si ho osvojili jako rodinného psa, od začátku byl Henryho.

Andie vstala. „Poslyš, zavolám ti, až zítra skončím v zahradnictví. Nepotřebuješ svézt domů, Aidane?“

„Půjdu pěšky.“

Andie jim zamávala a pak poslouchali dupot jejích kroků po schodech. Potom byla slyšet krátká, tlumená výměna pozdravů s Kasandřinými rodiči a pár vteřin poté se dveře otevřely a zavřely. Když nastartovala auto, Lux nastražil uši. Několik hlubokých nádechů ještě bylo ticho, Kasandra jen seděla na posteli, zachumlaná ve svém modrém svetru. Ať už to bylo cokoliv, co si myslela, že viděla, nebylo to skutečné. Lidé neobrůstají peřím jako stromy listím. Peří se jim neklube pod kůží a netrhá je zevnitř. A Aidan byl v pořádku.

„Ehm,“ začala Kasandra nesměle, „takže jsem ztropila scénu?“

Aidan, který ležel v nohách postele opřený o loket, pokrčil ramenem.

„Tak trochu. Sam říkal, že to byla dobrá taktika, jak odvést pozornost od Casey a Matta.“

Kasandra se usmála. Něco takového čekala. V Kincade bylo plno milých, nepředpojatých lidí. Celý život byla trochu zvláštní, ale nikdo jí to nedával najevo. Pomyslela si, že až se v pondělí vrátí do školy, několik spolužáků se jí zeptá, jak se jí vede a jestli je v pořádku, a když jim poví, že se cítí dobře, odvedou řeč k něčemu jinému. Někdy jí to připadalo zvláštní, jako by tu něco bylo ve vodě.

Je to jako ochranný štít, napadlo ji, aniž by věděla proč.

„Povíš mi, co se stalo?“

„Mmm, hmm.“ Třeba za minutku. Přála si, aby byli někde jinde, u kuchyňského stolu nebo v obýváku, odkud rodiče už odešli. Její pokoj s bílým prádelníkem, toaletním stolkem a průsvitnými modrými závěsy jí najednou připadal dětinský. Na stolku stála hrací šperkovnice, kterou jí máma dala, když jí bylo šest. Měla chuť vyhodit ji z okna.

Nic z toho není moje.

„Kasandro?“

„Nebudeš mi věřit,“ spustila a on na ni nechápavě pohlédl. Jistě že by jí věřil. Vždycky jí věřil.

„Viděla jsem tě, jak stojíš přede mnou. Až na to, že jsi nebyl ve své kůži. Všude jsi měl rány a pukliny a z nich vyrůstalo peří.“

„Peří?“

„Všude. Hnědobílé. Jako kdyby se tebou prodíralo. Dokonce i skrz jazyk a,“– zašklebila se –„pod nehty.“

Vteřiny ubíhaly, zatímco Aidan zíral na peřinu. Takhle si rychlou útěchu nepředstavovala.

„Připadalo mi to tak skutečné. Myslím, že jsem cítila krev, tu nemoc, i v té zimě.“ Opatrně polkla, aby se moc nenadechla. Měla pocit, že se jí ten pach bude držet do konce života, takový nasládlý, dusivý a nechutný. Připomnělo jí to, jak počítala mince z prasátka.

Do okna vedle nich něco narazilo a Lux skoro prorazil Kasandře plíci, jak vystřelil z postele, aby zaútočil. Než dvakrát zaštěkal, bylo to pryč. Uletělo to tichým mávnutím křidel, ale oba viděli, co to bylo. Sova. Přistála na římse. Na chvíli zavrávorala. Měla rozčepýřené uši a žluté oči.

„Luxi, ticho,“ křikla Kasandra a pes ještě naposledy štěkl, než jí vyskočil zpátky do klína. Aidan přešel k oknu a rukávem vyleštil sklo zamlžené od psího dechu.

„Je pryč.“

„Divná náhoda,“ hlesla Kasandra.

„Jo.“ Aidan se vrátil k posteli, ale neposadil se. Natáhl se pro bundu. „Koukni, už vás radši nechám spát. Tebe a tátu.“

„Tátu?“ zeptala se cestou ke dveřím.

„Myslíš, že by si šel lehnout dřív, než mě uslyší odcházet?“ Usmál se a pak se zastavil s rukou na klice. „Víš, že bych nedovolil, aby se ti něco stalo, viď?“

„Vím. Vyděsila jsem tě?“

„Ne. A i kdyby, líbí se mi to.“

Nejdřív pocítila zimu. Zamrazilo ji na nártech a sevřela prsty na nohou. Mrtvá, polozmrzlá tráva jí šířila ledový chlad po celých nohách a mrazivý větřík ji celou objímal.

Je zima a tma. A já tu pobíhám bosá. Kde to jsem?

Měsíční svit ukázal vyzáblé kmeny borovic, jejichž zelené jehličí se v noci zdálo stříbrné. V dálce byla vidět oranžová záře vyhasínajícího ohně a vítr chrastil suchými, křehkými větvemi.

Abbottský park?

Ne, tohle nebyl Abbottský park. Nebyla tu žádná zřícenina ani kamenný plot a stromy vypadaly jinak. Nebyla tu slyšet ani zurčící voda z potoka. Ať už byla kdekoliv, nebylo to v kopcích Kincade. Byla to rozevřená nížina.

Zdá se mi to.

Jenže všechny tělesné pocity byly skutečné, od husí kůže z chladu až po otravnou tající trávu mezi prsty. Cítila i tíhu vlastního těla. Připadalo jí to dokonale skutečné. Pohybovala se a mrkala, cítila, jak se jí po zádech houpou vlasy.

Ale takové sny už jsem přece měla. Musí to být nějaké místo, kam půjdu. Brzy.

Kasandra tiše stála a čekala na jakoukoliv bezvýznamnost, kterou jí sen chtěl sdělit. Zkřížila ruce na prsou. Hloupost. Poslední, na co si vzpomínala, bylo, jak leží na posteli a vedle ní pes, z něhož sálalo teplo. Najednou byla uprostřed ledového přerostlého pole lemovaného borovicemi.

Zdá se mi o přerostlém poli. Ve skutečnosti na žádném nejsem. Jen mi ukaž, co se mi snažíš naznačit.

Nic se nestalo. Čekala a pak šla k místu, kde v ručně vyhloubeném ohništi pohasínal ohýnek. Pomyslela si, kdo tu jámu asi vyhrabal, možná táta nebo Henry. Možná to byla předzvěst příšerného stanování někdy v budoucnu. Když vkročila na mýtinku vedle dlouhé trávy, na mokrých nohách se jí z hlíny udělalo bahno, které se jí přilepilo k chodidlům.

„Sakra.“

Její hlas zazněl tak hlasitě, až nadskočila. Cítila se trapně. Ledový vzduch jí zalézal za výstřih noční košilky a uhlíky v ohništi zazářily jasněji. Zvedla nad ně chodidlo, aby uschlo, ale žádné teplo necítila. Klesala nohou níž a níž, až stála v uhlíkách.

Něco je jinak.

„Něco je jinak.“ Zase mluvila příliš nahlas, i když šeptala. Ovšem bylo jí to jedno. Něco bylo jinak, něco bylo neznámé. Těžko říct, co to bylo. Měla dojem, že je to tu nějaké… změněné.

Tohle místo neznám. Nikdy tohle místo nepoznám.

Nutkání utéct se jí šířilo hrdlem i rameny a hnalo se dolů do nohou. Ovládal ji instinkt stáhnout se, vrátit se stejnou cestou, kudy přišla, a nikoho nevyrušit.

Možná pak nikdy nezjistí, že jsem tu byla.

Ale koho vlastně měla na mysli? Stáhla chodidlo z uhlíků, jež necítila, a ve spěchu kopla do kamínků v prachu, které se rozlítly po zemi stejně hlučně jako její hlas. Když vběhla na drsnou vlněnou houni, nadskočila a vyjekla.

Předtím tady nebyla, to věděla jistě.

Pod tou houní něco je.

Věděla to tak jistě, jako věděla, že tady ještě před chvílí nebyla. Nedotkla by se jí ani za milion let, ale sehnula se a nahmatala prsty okraj.

Nedělej to.

Srdce jí bušilo. Adrenalin by ji býval vzbudil, jakmile by přikrývku nadzvedla. Příliš brzy pro to, co se pod houní hýbalo. Ale měla by dost času zahlédnout, co to je.

Nedělej to, idiote.

Vzala do prstů okraj vlněné přikrývky a zatáhla za ni, dokud neodkryla jeho tvář.

Jeho tvář. Byl to jenom nějaký kluk. Zdál se jí o trochu starší než ona. Klidně spal. Do čela mu spadaly rozcuchané tmavé vlasy. Byl hezký a měl ostře řezané lícní kosti. Pohled na něj ji naplnil mrazivou hrůzou.

Znám ho. Nebo jsem ho znala. Poznala bych ho, kdyby otevřel oči. Kdyby otevřel oči, byly by temné, temně hnědé. A tak chytré.

Odnikud ho ale znát nemohla. Ani ze školy, i když vypadal, že je v Henryho věku, tak sedmnáct nebo osmnáct. Mírumilovný výraz, který měl ve spánku, k jeho tváři nepatřil. Tomuhle klukovi byl vlastní blyštivý úsměv, přimhouřené oči a ostrý jazyk. Před očima jí probleskl výjev, jak se tváří nelítostně a sebevědomě. Měla chuť praštit ho kamenem do hlavy.

Ničemu by to nepomohlo. Už se stalo. Začalo to.

„Co se stalo? Co začalo?“ Myslí jí vířila slova. Její vlastní myšlenky, kterým ovšem nerozuměla.

Zadul vítr a odvál její pohled od chlapce ke stromům. Neviděla nic než černé stíny mezi kmeny. Možná se tudy měla vydat. Možná to byl její únik.

„Ne.“ Ne. Hleděla do tmy. Tohle není cesta odtud. „V lesích bývají vlci.“Žádní vlci.

Nic takového. Pohlédla na chlapce a pak znovu na stromy. Stíny se pohnuly. Něco se změnilo. Strom, který tam předtím stál, nebyl na svém místě.

Žádný strom.

Bez hnutí stála a hleděla tak dlouho, až jí začínaly vysychat oči. Studený vítr je bičoval, až slzela, ale nemrkla. Nechtěla mrknout, aby ji to v tu chvíli neošálilo. Doširoka otevřenýma očima zírala do tmy. Dokud tmě nedošla trpělivost.

Pohnula se, od stínu ke stínu. Zprvu pomalu a potom rychleji. Kasandře se zvedl žaludek a najednou pocítila v puse pachuť, jako kdyby si vykloktala hlínou ze hřbitova.

„Vstávej!“

Chlapec se ani nepohnul. I když se k nim blížilo to, co vyčkávalo mezi stromy, až byly slyšet zvuky, které to vydávalo, takové hmyzí tření kloubových končetin a cvakání sanice. Temnou částí její mysli prolítl obraz: červené složené oko nad znepokojivě lidským nosem. Lidská ústa, která se otevřela a odhalila kusadla.

„Vstávej!“ Něco číhalo v lese a už to bylo skoro venku. Věděla, že až to vyleze ze stínu stromů, vystřelí to kupředu. Nechtěla tomu vidět do tváře. Shlédla ke spícímu chlapci. Nejspíš to takhle bylo lepší. Je lepší zaspat chvíli, kdy člověku něco trhá hrdlo. Kdyby se vzbudil, akorát by se vyděsil, ale stejně by tomu nedokázal utéct.

Kasandra ustoupila, ale špatným směrem, zpátky do doutnajících uhlíků. Tohle není cesta pryč.

Ve vzduchu byl cítit zápach jeskyň a plísně. Nemohla si vzpomenout, odkud přišla nebo jak dlouho tam pobývala.

Mezi stromy vykoukla tvář bledá jako měsíc, s rozpadlými ústy a jedním červeným okem. Stvoření zahlédlo chlapce, rozběhlo se a vrhlo se na něj dřív, než stihla uskočit, než ji napadlo najít nějakou zbraň nebo vymyslet, co by udělala, kdyby nějakou měla.

Chlapec náhle otevřel oči. Netvor šátral po jeho očích a ústech, ale chlapec se mu vzepřel. Pod houní se zablesklo stříbro a chlapec švihl netvora nožem přes jeho složené oko.

Po tváři a paži se mu rozstříkla tmavá krev, netvor se schoulil a odkulil, zatímco syčel a klapal kusadly. Když se znovu postavil na všechny čtyři, škubal hlavou a jedním předloktím švihal do svého rozervaného krvácejícího oka, tedy do toho, co z něj zbylo.

Chlapec se vysoukal zpod přikrývky. Nespouštěl oči z netvora a třímal v ruce nůž. Tiše vyklouzl nalevo a Kasandra mu uhnula z cesty.

Nespal jsi. Vůbec jsi nespal.

Usmál se. „Víš, že na to nemám celou noc.“

Kasandra se na chlapce překvapeně otočila, zrovna když netvor vystřelil a přitom ji srazil. Překulila se na lokty a sledovala, jak spolu zápasí. Netvor dopadl zády do čoudících uhlíků, až zaskučel. Chlapec odvracel tvář od jeho klapajících čelistí a trhal rukou. Netvor sebou škubal a chrčel.

„Připouštím, že to nebylo úplně fér,“ prohlásil chlapec, zatímco bodal do netvora. Až po zápěstí byl potřísněný tmavou krví. „Připravit tě o tvoje jediné“– úder –„pitomé“– úder –„oko.“ Netvor bezvládně ležel, chlapec ho odstrčil, dřepl si a zhluboka oddychoval. „Ale spravedlnost se přeceňuje.“

„Kdo jsi?“ vykřikla Kasandra, zatímco kmitala očima z chlapce na mrtvého netvora a zase zpátky. Zabil ho. Předstíral spánek a pak ho nebojácně zabil. Mluvil s přízvukem londýnské ulice, ale nezněl nijak rozrušeně. Možná by ho víc rozhodilo, kdyby právě unikl z hospodské rvačky. Kasandra se zvedla ze země a postavila se vedle něj. Tiše sledovali, jak netvorovo tělo tuhne. Jeho bledý zkrvavený obličej vyčítavě zíral do nebe a končetiny měl vtažené a zkroucené jako pavouk. Nůž zůstal vražený v jeho hrudi. Když za něj chlapec vzal, aby ho vytáhl, ozvalo se nechutné mokré mlasknutí, z něhož se Kasandře zvedl žaludek. Ztěžka polkla.

Chlapec si prohlédl krev na noži a otřel si ji do rukávu.

Nevidím v tvých očích žádný údiv. Věděl jsi, že po tobě jde. Věděl jsi, co je zač.

Zkoumala jeho profil.

Znám tě. Znala jsem tě. Měla jsem tě ráda a taky jsem tě nenáviděla.

„Chvála Athéně,“ hlesl chlapec a udělal zbožné gesto, než se jí poklonil.

K dalšímu útoku došlo příliš rychle. Druhý Kyklop mu skočil na rameno a povalil ho tváří na tuhnoucí tělo prvního Kyklopa. Kasandra vykřikla, když se mu zakousl do ramene a krku, aby mu rozerval kůži, ale nakonec to byl chlapcův řev, co ji vytrhlo ze snu.

Aidanovy kroky duněly na mostě. Pod nohama mu křupala námraza, jak šel prostředkem silnice a poslouchal šumění řeky asi třicet stop pod mostem. Sotva bylo slyšet, protože voda tekla přes povalené stromy jen líně a na hladině se postupně šířila ledová krusta. Ani se neobtěžoval tím, aby nastražil uši a poslouchal, jestli nejede nějaké auto. Bylo pozdě a na silnici vládlo ticho. Zaposlouchal se do nebe, do větví vrzajících nad hlavou. Poslouchal, jestli nezaslechne peří. Mávání křídel.

Soví křídla nevydávala žádný zvuk. Takhle sovy lovily. Tiše sledovaly kořist, dokola otáčely hlavu s očima velkýma jako talíře. Číhaly a pak se bez varování vrhly dolů, pařáty zlomily páteř nic netušícímu zajíci, myši nebo domácí kočce, která měla smůlu. Připadalo mu to zbabělé. Jako podvod. A on očekával něco lepšího, zvláště od ní.

Zastavil se uprostřed mostu a vzhlédl k průhledu do nebe, který se vytvořil nad silnicí protínající nekonečný les kolem Abbottského parku. Někde se tam skrývala sova, jež vletěla do Kasandřina okna. Musel ji najít.

Divná náhoda, řekla Kasandra. Ale náhoda to nebyla. Nehledě na to, jak moc by si to přál. Doba poklidu měla skončit. Leda by ji snad zastavil.

Věděl to hned, jak se Kasandra zmínila o peří prorůstajícím kůží. Věděl, že někde umírá jeho sestra, jejímž tělem se prořezává peří. Jeho bohorovná bojovná sestra. A teď něco chtěla. Něco, co souviselo s Kasandrou.

„Nemůžeš ji mít,“ vykřikl a vydechl obláček páry. Musel najít tu sovu. Nepřipadalo mu to těžké. Byla to sice služebná Athény, ale pořád jenom sova. Nečekal, že by se k ní přiřítila a zašeptala jí něco do ucha. Létala, lovila, spala a v klidu sledovala Kasandru.

Najednou se zdvihl silný vítr. Jak fičel přes most a řeku, znělo to jako něčí křik. Zanedlouho měla být řeka pod ledem a sněhem, zurčet bude jen v místech, kde voda zrychluje přes kameny a kde se točí víry. Aidan se zhluboka nadechl ledového vzduchu, ale nic necítil. Chlad mu nikdy neubližoval. Za celý jeho dlouhý, nesmrtelný život. On byl zlatavá záře. Světlo a teplo. Byl Apollon, slunce, a sežehl by každého, kdo by se jí pokusil ublížit.

Upoutal ho pohyb vysoko ve větvích borovic, a tak se tiše rozběhl z mostu. Za chvíli sovu dohnal a sledoval ji ze země, jak přelétá z větve na větev. Pozoroval její hnědé kropenaté bříško a opeřená křídla roztažená ve větru jako prsty. Sova mu nevěnovala pozornost, protože byl hluboko pod ní na zemi. Nevšimla si ho, ani když slétla a on po ní vyskočil, aby ji chytl. Ptačí mozek ani nestihl zpracovat pocit, že je polapená. Nepostřehla, že jí rozdrtil křídla a zlomil vaz. Neměla žádné poslední myšlenky. Pocítila jen neurčité překvapení, ale žádnou lítost.

Aidan se podíval na opeřené tělíčko v dlaních. Sova byla mrtvá. Umlčená. Pohladil ji po peří.

„Nic jsi necítila. A nebyla to tvoje vina.“ Ptáček mu připadal v rukou tak lehký. Možná ho neměl zabíjet. Možná ho mohli zavřít do klece a chovat jako domácího mazlíčka. Kasandře by se býval líbil.

Jenže kolik jich ještě pošle? Všechny je pochytat nemohl. Ztuhly mu ruce. Otázky mu zaplavily uši, jako kdyby je vykřikoval. Co chtěla? A kolik dalších s sebou přivede?

„Čekal jsem na Kasandru příliš dlouho.“ Strach mu proudil do prstů. Cítil, jak se peří třese. „Čekal jsem příliš dlouho a teď ji konečně mám. A zabiju každou z vás, která se mi to pokusí zničit.“ Shlédl k ubohé mrtvé sově. „Dokonce i tebe, Athéno.“

6

DALEKÉ CESTY

Athéna se probudila se zády napjatými jako tětiva luku. Měla sen, záblesk nějakého vidění, něčeho znepokojivého. Něčeho ošklivého. Nemohla si ale vzpomenout, co to bylo. Zůstal v ní akorát adrenalin, který jí pěnil v žilách a odehnal spánek někam daleko.

„Co to je?“

Pohlédla na Herma, který trpěl nespavostí i v tomhle zuboženém stavu.

„Jsi v pořádku?“ Přišel a poklekl vedle ní. Kostnatýma rukama se dotkl jejích ramenou. Dotyk byl tak horký, jako kdyby měl horečku. „Trápí tě to peří? Můžeš dýchat?“

„Nic mi není,“ odpověděla stroze úsečným hlasem. Stáhl ruce a obrátil oči v sloup. Zamumlala omluvu. Nikdy se nechovala jako potvora schválně, ale vedle Herma ujížděla čím dál častěji. Vybíjet si na něm své pocity marnosti nebylo správné.

„Nevím, co to bylo,“ povzdechla si. Mluvení jí začínalo být nepříjemné. Patrem se jí vytrvale prodíralo pírko a tkáň, která ho pokrývala, byla bolavá a zanícená. Blížila se chvíle, kdy pírko protrhne kůži a Athénaho vykroutí a vytrhne. Říká se, že ústa se z celého těla hojí nejrychleji. Jenom by ji zajímalo, kdo tohle tvrdí. Rány v ústech se jí zacelovaly celou věčnost. A vytržený brk délky sovího pera z křídla způsoboval pekelný vřed, pokud rána zhnisala.

„Asi to byla jen noční můra,“ usoudil Hermes tiše.

„Nám se nezdají jen tak obyčejné noční můry,“ odpověděla. „Aspoň mně ne.“

„Mně taky ne. Jen jsem tě chtěl utěšit. Pokud si ten sen nepamatuješ, stejně to k ničemu není.“ Zkoumavě se na ni podíval, jestli se na něj nepřivalí ostrá slova. „Takže tomu klidně můžeš říkat obyčejná noční můra.“

„Asi jo.“

Hermes vstal a protáhl si svá vyzáblá záda. Začínal vypadat jako z kampaně proti anorexii. Potlačila hořký smích, který tu myšlenku doprovázel. Nebylo to k smíchu. Nic už nebylo k smíchu.

Poslední dva dny se trmáceli nehostinnou pouští, kterou se jim podařilo přejít. Utábořili se v tichém záhybu Zelené řeky ve východním Utahu. Trsy měkké trávy jim posloužily jako postel a voda se dala pít. Křivolaký jehličnan jim poskytl přístřeší. Žili jako tuláci nebo uprchlíci, s lidmi téměř nepřicházeli do styku. Athéně takový život vždycky vyhovoval, ale Hermes byl jako domácí kocour, takže chápala, že mu nocování na zemi leze na nervy. Ani to nijak obratně neskrýval. Neustále sebou házel, odfukoval a protahoval si záda.

„Máš hlad?“ zeptala se Athéna.

„Jako obvykle,“ odpověděl rozmrzele, a tak mu hodila plechovku broskví ze svého batohu. Otevřel víčko a prsty je vylovil. Nad řekou se schylovalo ke krásnému pastelovému rozbřesku. Aspoň že se jí podařilo v noci spát. Od toho setkání s nereidkou to nebylo tak snadné.

V mysli se neustále vracela k výjevu, který jí nereidka ukázala. Znovu a znovu se jí vybavoval pohled na oblak krve ve slané vodě, slyšela zurčení hejna ploutví ve smrtelném zápasu.

A pak pohled na něj. Na Poseidona. Změněného k nepoznání. Přísahala by, že viděla, jak se mu kus korálu prořezává ramenem, jako kdyby mu vrůstal do kůže. Anebo vyrůstal z kůže. Možná bylo jejich umírání děsivě podobné.

Žaludek se jí sevřel lítostí silnější, než by si bývala dokázala představit. Nikdy si nebyli blízcí, ale vidět ho takhle ji přesto bolelo.

Cítil by se stejně, kdyby ji viděl, jak si z hrdla trhá pírka?

Zřejmě ne. Byl slabší než ona a odjakživa to nesl nelibě. Zazlíval Diovi, že ji stvořil tak silnou. Měl mu za zlé, že jí mohl darovat tolik ze své síly.

Přestojí to připadalo nespravedlivé.

Měl by být někde na písku, bronzově opálený. Měl by být v oceánu, surfovat a každou rukou objímat nymfu.

Tak by to mohlo být, kdyby k nim byl osud milosrdnější. Místo toho se z něj stalo monstrum na druhé straně války.

Jako obvykle se mě snaží pokořit. Dovolila si posmutnělý úsměv, který trval jen vteřinku, než jí zmizel z tváře. Poseidon měl před nimi koneckonců náskok a nastražil na ně pasti příliš mazaně na to, aby byly jen z jeho hlavy. Někdo mu pomáhal a Athéna měla podezření, kdo by to mohl být. Co byli zač.

„Kdy půjdeme do města?“ Hermes udeřil pěstí do hlíny. Předpokládala, že začne mluvit o pitomé matraci.

Athéna se zasmála. „To jsem věděla. Chybí ti polštářek a zapilované nehty?“

Hermes po ní hodil broskev. Sklonila hlavu k zemi jako pták a chytla ji do pusy. Zkroutil rty. „Promiň, že chci svoje poslední dny strávit trochu pohodlně.“

„Tohle nejsou tvoje poslední dny,“ oponovala, ale zdálo se, že ji neposlouchá. Hleděl kamsi na západ, zády k rozbřesku, a prsty mu visely nad plechovkou broskví.

„Možná bychom si to prostě měli odžít,“ hlesl. „Užít si čas, co nám zbývá. Copak jsme ho neměli dost?“ Odvrátila se od jeho pohledu a zadívala se na vodu ve splavu. Plynula bez zastavení, aniž by si čehokoliv všímala. Byla k nim lhostejná. Stejně jako byla dlouhou dobu Athéna. Svět na ni zapomněl a ona zapomněla na svět. Procházela městy a žila na okraji společnosti, spíš jako pozorovatel než jako účastník dění. Teď to bylo jiné. Hermovi to nedokázala vysvětlit. Žil mezi lidmi, dokonce měla podezření, že na samém vrcholu společnosti. Athéně připadalo umírání až zvláštně podobné probuzení.

„Ne.“ Povzdechl si a snědl další kousek broskve. „Ty jsi času neměla dost. Vidím to na tobě. Vidím, jak se ti to honí hlavou. Zase se v tobě ozývá smysl pro spravedlnost. Athéna a Hermes, poslední příčetní bohové, zachraňují lidstvo a napravují zlo.“

V pastelově zbarveném ranním světle, kdy mu slunce vycházelo za zády, si nebyla jistá, jestli mluví vážně.

„Neříkej to tak povýšeně a všemocně. Ty sis hrál na hrdinu předtím.“

Hermes zachrčel. „Málokdy. A nikdy na hlavního hrdinu. Přiznej si to, ségra, vždycky jsem byl takový Green Lantern, zatímco ty Iron Man.“

„Nehraj si na chytráka. Krom toho mícháš dvě vydavatelství komiksů.“

„Pak kdo si tady hraje na chytráka?“ Hermes zdvihl obočí. Potom zmírnil tón. „Chci jen říct, že to nemá smysl. Umíráme, a tak zmatkujeme a spolčujeme se.Ale proč? Co se sakra snažíme zachránit? Náš život nemá žádný smysl. Jsme obstarožní bohové v pustošivém světě. Země by pro nás neuronila ani slzu, dokonce ani pro vrásčitou starou Demeter ne.“

„Bývaly doby, kdy na nás záleželo,“ poznamenala Athéna, ale Hermes zavrtěl hlavou.

„Ne. Bývaly doby, kdy jsme žili. Spíš než jen existovali. Jenže to už není pravda celá století. Chodil jsem se smrtelníky, hrál si s nimi, jedl s nimi. Vyčerpal jsem síly více lidí, než bych spočítal nebo než si pamatuju. Ale přestal jsem žít. Podívej se na nás, Athéno. Žádná rodina, žádní přátelé…“

„Ty jsi moje rodina. A můj přítel.“

Zamžoural na ni a jízlivě se pousmál. „Potřebuješ pomocnou ruku a já mám strach z umírání. Nemůžeš bojovat sama a já nechci být sám. Říkáme si navzájem sestro a bratře, ale nevím, jestli to něco znamená. Možná to ani nikdy nic neznamenalo. Bohové jsou chladní. Války, zabíjení a vrážení kudly do zad – to nám jde ze všeho nejlíp.“

Co říkal, byla pravda. Zřejmě nebyli hodni záchrany, což ale neznamenalo, že by měla přijmout svůj konec. Chvíli klidně seděla a sledovala vířící vodu, která byla za svítání ještě temná. Potom si povzdechla.

„Chci, abys toho nechal.“ Zkřížili pohledy. „Tohle jsou řeči umírajícího, nebudu to poslouchat. Znám tě, Herme, ať si říkáš cokoliv. Budeš jinak zpívat, až to bude za námi, pokud z toho vyvázneme vítězně. Zase se budeš vznášet, zase se budeš smát.“ Odtrhla od něj oči a pohlédla k řece. „Budeš mi říkat sestro a budeš to tak i myslet.“

„Athéno,“ oslovil ji, ale ona vstala a začala sbírat své věci, složila svou tenkou přikrývku do batohu a pak se vydala k řece, aby naplnila koženou čutoru.

„To nic,“ hlesla. „Vyrazíme na cestu.“

„Na cestu kam? Proč tu holku vlastně musíme najít? Věštci. K čemu je dobré věštění? Víme, že umíráme. Víme, že se nás strýček Poseidon pokusí zabít, aby sám mohl žít.“

Přikrčila se k řece, a jak plnila čutoru vodou, nechala si ledovou řeku klouzat přes prsty, přes zápěstí s vytetovanými náramky. Hleděl na ni odraz dívčí tváře.

Nebyla to tvář bojovnice. Ani tvář vůdkyně. Ale brzy zase bude.

„Demeter říkala, že je víc než jen věštkyní.“ Vstala a oklepala si z rukou vodu. „A chce ji Poseidon, což musí něco znamenat. Ta past s nereidkami…“

„Mohla to být jenom léčka na nás. Třeba ji vůbec nechce.“

„Ale zabije ji, aby nám překazil plány. Naše jediné vodítko,“ pronesla. „No, aspoň máme namířeno stejným směrem jako Poseidon.“

„Možná bychom měli utéct na opačnou stranu.“

„Aby mohli zabít tu holku, vzít nám všechny výhody a pak nás dopadnout?“ Athéna zavrtěla hlavou. Jak jen mohl mluvit o útěku a vzdávání? Boj sotva začal. „Copak bys vážně dopustil, aby náš strýc roztrhal nějakou převtělenou věštkyni na kusy? Tak chladný nejsi. A jak říkáš, ozývá se ve mně smysl pro spravedlnost. Tak ji pojďme zachránit.“

Hermes se vyštrachal na nohy a narval svoji nestočenou přikrývku do batohu.

„Jak ji jako máme najít?“

„Půjdeme za těmi, kdo to vědí,“ odpověděla Athéna. „Za těmi, kteří ji dokážou najít. Za čarodějkami Kirké. Do Chicaga.“

„To je přes půl země,“ zaskučel Hermes a zadíval se na východ, jako kdyby se snažil spatřit mrakodrap Sears Tower. „Pamatuješ si na doby, kdy byl svět menší? Kdy jsme se mohli dostat kamkoliv lousknutím prstů? Panebože, mně ten Olymp tak chybí.“

„No jo, je to pryč.“ Nasadila si batoh na ramena a vydala se na cestu.

„Nemohla bys vyslat další sovu? Co když je Kasandra v Arizoně a my se budeme muset vláčet celou tu cestu zpátky?“

Athéna zavrtěla hlavou. Cítila sovy, stejně jako je cítila vždycky. A ony věděly, co hledá. Ale nebyli to vycvičení špioni, jen ptáci. Šance, že některá náhodou zahlédne Kasandru, zatímco bude za nocí lovit myši, byla mizivá. A i kdyby se jim to podařilo, kdo ví, jak dlouho by jim trvalo doletět zpátky. Vzhlédla ke slunci, které jim začínalo pálit nad rameny.

„Tolik času nemáme.“

Jestli se mi ten chlap ještě jednou podívá na prsa, rozmlátím mu zpětné zrcátko na tisíc kousků. Sledovala odraz řidiče, muže ve středních letech s tmavými řídnoucími vlasy rostlými do tvaru písmene V, které vypadaly křehce jako pocukrovaná vlákna. Zadní sedadlo jeho modelu Caprice Classic z 90. let zavánělo po vyčpělé kolínské a špinavých ponožkách, ale bylo pohodlné. Čalounění bylo z měkkého skořicového veluru a jako područky jí posloužily jejich batohy.

Stopování byl Hermův nápad. Rychlé a pohodlné cestování. Jakmile jim ale u krajnice dálnice zastavil tmavě hnědý sedan, zmocnily se jí nepříjemné pocity. Nemělo to nic společného s nebezpečím, ale spíš s úlisností řidiče. Přivítal je úsměvem se zažloutlými zuby od kafe, který mu ladil se zažranými skvrnami kolem límečku a v podpaží. Jmenoval se George a byl to obchoďák nějaké společnosti, která vyráběla vzduchové filtry. Athéna pohodila hlavou na Herma, aby si sedl dopředu, a když se pohodlně uvelebila na zadním sedadle, George si nastavil zpětné zrcátko přibližně na úroveň jejích ňader a od té chvíle mu oči lítaly k zrcátku jako mouchy.

Za starých časů by takový smrtelník vrhající vilné pohledy neunikl šerednému osudu. Možná by přišel o všechny zuby. Nebo by mu v důlcích zkameněly oči. Ale časy se změnily. Její moc nad smrtelníky se téměř vytratila. Nedokázala mu přivodit ani migrénu.

Hermes si povídal na sedadle spolujezdce, kladl Georgeovi spoustu otázek ohledně jeho cest a obchodu s filtry. Sice to pár minut trvalo, ale postupně se Georgeova pozornost přesunula z Athénina výstřihu k Hermově zvídavosti. Když se mu snažil vysvětlit, jak náročné je úspěšně prodávat vzduchové filtry, Hermes potajmu mrkl na Athénu. Usmála se a opřela se, snažila se uklidnit, odpočinout si a myslet na to, co budou dělat, až najdou tu holku, Kasandru.

Popravdě řečeno, Athéna si ji sotva pamatovala. Stalo se to před dlouhou dobou a tehdy měla plné ruce práce s celou řeckou armádou. Bojovala za druhou stranu, takže se nestarala o to, jestli Kasandra přežila, nebo zemřela. Z mlhavých vzpomínek jí vystoupil obraz dvou trojských princezen – jedna byla vysoká, druhá menší, obě oděné v krásných tkaných šatech. Na hrdlech i zápěstích jim zářilo trojské zlato. Jedna měla vlasy tmavé, druhá sytě medové. Jedna musela být Kasandra a ta druhá nejstarší Polyxena. Netušila, která je která.

Nevadí, pomyslela si. Až ji najdeme, poznám ji.

„Čekají na vás rodiče, děcka?“ zeptal se George s pohledem upřeným zase ke zpětnému zrcátku, v němž ale tentokrát hledal Athénin obličej. „Mám dceru o něco mladší než vy a myslím, že by mě trefil šlak, kdybych věděl, že někde stopuje.“

„Už máme jenom tátu,“ prohlásil Hermes. „A ten je celkem liberální.“

„A navíc,“ usmála se Athéna,„jsme starší, než vypadáme.“

„O tolik starší být nemůžete.“ George sije oba zkoumavě prohlédl. „Hádám, že jste sotva vyšli střední školu. Mám pravdu?“

Athéna s Hermem si vyměnili pohledy. „Podle našich falešných občanek je nám jednadvacet.“

George se zasmál. „O ničem takovém nechci vědět. K nevíře…“ Podíval se na Herma a pak na Athénu ve zpětném zrcátku. „To musí být ale sakra dobře falšované občanky.“

Athéna se uculila. Kdyby se jim dlouze zadíval do očí, spatřil by jejich skutečný věk. Tu věčnost za nimi. Ale to neudělal.

George je vzal až do Kansas City. Odtud mohli jet autobusem k čarodějnicím a od nich k věštkyni. Pokud samozřejmě nepřijdou pozdě a nebude už unesena. Anebo ještě hůř, pokud ji nenajdou v jejím domě na podlaze roztrhanou na kusy.

Přátelily bychom se, přemýšlela Athéna, kdybychom před těmi stoletími bojovaly za tutéž stranu?

Nikdy by ji nenapadlo, že si položí tak zvláštní otázku. Každopádně si to nedovedla představit. Nedokázala ani pomyslet na to, že by stály na téže straně. Tehdy byl její vztek čerstvý. Cítila zášť ke všem Trojanům, vůči celému královskému rodu Priama a každému bohu, který se protivil její vůli zadupat Tróju do písku.

Teď jí to připadalo malicherné. Taková válka, tolik spojenectví, a kvůli čemu? Kvůli pýše. Kvůli pýše a ješitnosti. Měla být nad takové věci povznesena. Ale to vlastně nebyl nikdo. Nestranný zůstal akorát její otec. Jak válka pokračovala, původní důvody a křivdy byly zastíněny hrou bohů. Bohové chtěli vědět, kdo z nich je nejsilnější, a tak použili lidi jako šachové figurky, jako postavičky ve videohře.

Vlastně jsem se s ní spolčila. Připadalo jí to k nevíře i po tolika stoletích. Nestávalo se často, aby byly schopné pobývat na stejném místě a nešlehaly po sobě plameny. Héra. Její nevlastní matka. Bojovala na její straně proti Trojanům, proti Afroditě, Aresovi, Poseidonovi a Apollonovi.

Celé to začalo na poklidných svazích prastaré hory zvané Ida. Vzpomněla si, jak zuřila a jak směšně se cítila oblečená ve svých nejlepších šatech, s vlasy, které mívala obvykle schované pod válečnickou přilbou, spletenými do tmavých copů, jež jí splývaly po zádech. Byla tam i Héra, ozdobená korunou z pavích per, tváře měla bílé jako mléko a ňadra pyšně, rozhněvaně vypnutá. Společně sledovaly Afroditu, jak si prohlíží svou výhru: zlaté jablko s nápisem „Té nejkrásnější“.

„Předpokládám, že vás to obě rozčílilo,“ pronesla Afrodita svým vysokým dívčím hláskem. „Ale tento rozsudek zpochybnit nemůžete.“

Soudcem byl Paris, mladší princ trojský. Dostal za úkol ocenit jablkem nejkrásnější ze tří bohyň. Všechny tři mu pochopitelně nabídly úplatky. Afrodita, zlatá bohyně lásky a vášně, mu slíbila setkání s nejkrásnějšími ženami světa. Héra, Diova královna a bohyně manželství, ho lákala na mocné království a život v bohatství. Athéna se ho pokusila oblouznit sliby slavných vítězství na bitevním poli. Paris ale usiloval o spravedlivý soud, a tak Afrodita nechala sklouznout svůj šat.

Co měl ten chlapec dělat? Tenkrát ho Athéna považovala za největšího hlupáka ze všech mužů. V průběhu století ale získala větší nadhled. Přece jen to byl sedmnáctiletý kluk, který zíral na nejkrásnější nahou ženu na světě. Bylo přirozené, že přemýšlel mozkem pod opaskem.

Tehdy ovšem jeho odmítnutí moc vlídně nepřijala. Nevzpomínala si, že by se někdy cítila zhrzeněji, uraženěji a, upřímně řečeno, také hloupěji. Stála tam naparáděná v okázalých šatech, ačkoliv jí móda nikdy nic neříkala. Oblékla se do jejich kostýmu, tančila na jejich hudbu a pak za to zaplatila. Celá Trója za to zaplatila.

„Užij si své ovoce,“ pronesla Héra jízlivě při pohledu na Afroditu. „Můžeš si tu hezkou cetku přidat k ostatním. Budiž ti útěchou, že nic jiného než cetky nemáš.“

Z Afroditiny tváře se vytratila laskavost. „Nic jiného? Mám všechno, co tohle jablko představuje. A ty zuříš, protože jsi druhá.“

Pokud je Héra druhá, já musím být třetí, vzpomněla si Athéna na to, co si tehdy pomyslela. Stát tam se vzpřímenou hlavou bylo těžké. Nikdy si nepřála být krásnější než ony, ale věděla, že je chytřejší. Jak tam postávala v róbě a směšně chtivě hleděla na to jablko, sama před sebou neobstála.

„Nech ji být,“ řekla Héře a pohrdavě se natočila ramenem k Afroditě. „Co může vědět o našich starostech? Co může vědět o královstvích a vojenské slávě? Je to hloupá nazdobená nevěstka. Je mužům dobrá akorát na laškování, ale pak ji odkopnou. Cožpak se její jablko dá srovnávat s naším posláním? Samozřejmě že nedá.“

Héře zajiskřily oči elektrickou modří. Potom zjihly a zračil se v nich mocný mateřský cit.

„Pravdu díš, dcero,“ přitakala hlubokým hrdelním hlasem. „Měli jsme jí ten kus zlata hodit ve chvíli, kdy se přikutálel do sálu.“ Potom k Athéně natáhla ruku a jemně jí zvedla vlasy z ramene. Taková herečka! Skoro tím gestem obalamutila i Athénu, jak opravdově působilo.

„Vy nenávistné čarodějnice,“ sykla Afrodita. Do očí se jí řinuly slzy vzteku. „Jste závistivé, tak je to.“

„Závistivé?“ zeptala se Héra nevinně. „A co ti závidíme? Tvoji dovednost spát s muži?“ Tiše se pousmála. „Já lehávám s Diem, největším ze všech. Athéna…“ Položila ruku na její rameno. „Athéna nespí s nikým a ani po tom netouží. Tak běž. Jdi, Afrodito. Dopřej svému princi, aby si zadováděl s nějakou krásnou ženou. Proč by nám to mělo vadit?“

Afrodita neuměla odpovědět jinak než pláčem a útěkem. Athéna s Hérou ji pokradmu s úsměvem sledovaly. Svou záští zasely semínko trojské války. Afrodita se vyplakala na rameni svému milenci Aresovi, který jí přísahal svou oddanost. A tak unesla spartskou královnu Helenu, místo aby prostě umožnila Paridovi se s ní vyspat, a Řecko vstoupilo do války s Trójou, pokořilo ji a s ní i celou Kasandřinu rodinu.

Díky Héřině chytrosti a přirozené podlosti to šlo snadno. Nikdo na světě nedokázal podvádět a stražit léčky jako Héra. Léčky jako ta, co čekala na Athénu a Herma v pouštní hospodě.

Athéně to došlo skoro okamžitě. Celá ta past zaváněla její tak zvanou nevlastní matkou. Přesto se zdráhala svoje tušení prozradit Hermovi, protože se Héry obával ze všech bohů nejvíc a měl k tomu dobrý důvod.

Athéna si opřela čelo o chladné sklo okýnka a sledovala ubíhající krajinu. Hovor na předních sedadlech utichl a místo něj se ozývalo tiché a trochu falešné prozpěvování s Bobem Dylanem. George měl rukávy vyhrnuté až k loktům a topornými prsty poklepával do rytmu o volant. Rozesmálo ji, jak si s Hermem zpívali a přitom měli hlavy zabořené v opěradlech. Když zrovna neměl oči přilepené na jejím poprsí, vypadal George jako milý chlapík.

Héra zosnovala léčku a Poseidon poslal svoje nereidky, aby udělaly špinavou práci. Ale to kouzlo, pomyslela si líně, to zaklínadlo, jež proměnilo ošklivé nereidky v lidi, to je tvoje práce, Afrodito. Tahle část léčky byla tvoje. Strany šachovnice se obrátily. Spojenectví se změnila. Před dvěma tisíci lety tyto tři bohyně zažehly svár, který podpálil svět. A teď se zdálo, že to udělají znovu.

„Pověz mi něco víc o těch čarodějnicích,“ křičel na ni Hermes ze sprchy. Stále byl ještě ve sprše, už pětatřicet minut. Pod dveřmi se začínaly vlnit strašidelné prsty z páry.

„Co víc bys ještě chtěl vědět?“ přeřvávala Athéna hluk proudící vody. Stála před zrcadlem zavěšeným nad velkým umyvadlem a česala si vlasy.

„Jak to jako myslíš co víc? Zatím jsi mi skoro nic neprozradila.“

Měl pravdu. Většinu cesty autobusem z Kansas City prospali, až se jim ostatní cestující pošklebovali, jestli vůbec někdy potřebují na záchod. Dva čtvrťáci cestující s tetou se nakrátko pustili do sázky, kdo z nich podrží zrcátko Hermovi pod nosem. Pak ale Hermes začal chrápat.

„Jsou to kouzelnice Kirké,“ křikla Athéna. „Vzpomínáš si na Kirké, ne? Vedla spolek čarodějnic na ostrově Aiaia.“

„Cože?“ zamumlal Hermes a obrátil oči v sloup.

„Pojď už ven! Víš, kolik vyplýtváš vody?“ Zatahala za spleť zacuchaných vlasů, které byly mokré docela černé. „A uvnitř už musíš mít úplnou parní lázeň.“

O chvíli později se dveře sprchového koutu rozletěly a vypustily obrovský oblak páry. Hermes si rozcuchal vlasy ručníkem a usmál se. Tvářil se ve svém bílém hotelovém županu spokojeně. Tak dlouho na Athénu dělal psí oči, až si pronajali standardní pokoj v Holiday Inn. Už měl toho vandrování plné zuby.

„Koukni na tu mlhu,“ zaradoval se. „Jako z videoklipu Van Halenu.“ Máchl rukou do vzduchu, jako že hraje na kytaru, a Athéna se chtě nechtě musela zasmát. „Zamlžování už nikdo nepoužívá. Ačkoliv vloni jsem to viděl u Foo Fighters, spíš jako vtip.“

Athéna si hodila rozčesané vlasy přes rameno. Na šedém tričku jí po nich zůstala velká mokrá skvrna. Dotkla se starobylé stříbrné spony, která zdobila její hnědý kožený pásek.

„Hezká,“ pochválil ji Hermes. „Kde jsi ji vzala?“

„Ve vetešnictví v Albuquerque,“ odpověděla. „A teď se zkus soustředit.“

„Jasně,“ odsekl a odešel z koupelny. „Vzpomínám si na Kirké. Samozřejmě že si na ni pamatuju. Byla to čarodějnice, co měla ve zvyku zaklínat muže a proměňovat je ve zvířata. Ale na rozdíl od tebe nejsem ve styku s potomky zašlých časů.“ Hlučně se prohrabával batohem, vytahoval oblečení a oblékal se.

„Taky s nimi neudržuju styky,“ hájila se. „Ovšem pamatovat si je nijak nebolí. Kirké je pochopitelně mrtvá, ale její ostrov přežívá, i když v pozměněné podobě. Čarodějnice jejího rodu žily v klanech celé věky, nejprve v Řecku, později ve Francii a teď tady na Středozápadě.“

„Chicago je nedoceněné město,“ poznamenal. „Nebo se mi možná jenom líbí, jak je tady větrno.“ Nakoukl znovu do koupelny, teď už oblečený do hnědé mikiny s kapucí. „Doufám, že už neproměňují muže ve zvířata.“

„Myslím, že to brzy zjistíme,“ opáčila Athéna s úsměvem.

Čarodějnice si založily podnik. Sídlily ve dvou podlažích bývalého skladu v jihovýchodní části města. Na ceduli zvenku budovy stálo TŘI SESTRY, ale ve skutečnosti tu pracovalo více než dvacet žen. Athéna s Hermem vstoupili do vestibulu, vkusně zdobeného mramorem a matným chromém. Recepční, takový sexy knihomolský typ s pečlivě sepnutými vlasy, brýlemi a hlubokým výstřihem, jim ihned pokynula k výtahu. Klidně je sledovala. Jak se za nimi zavíraly dveře, Athéna škvírou zahlédla, jak zvedá sluchátko.

Dobře, pomyslela si. Vědí, kdo jsme. Ulevilo se jí, že vše bude jednodušší, když nebudou muset nic vysvětlovat a dokazovat. Rovněž se jí vrátila víra v jejich moc, což byla otázka, která Athénu trápila od chvíle, kdy se rozhodla za čarodějnicemi vydat. Tisíciletí je dlouhá doba na pěstování mystické schopnosti. Její vlastní omezené síly toho byly důkazem.

Výtah dojel do posledního poschodí a dveře se otevřely před dřevěnou bránou z přepravek, jaké bývají ve skladech. Zbytek interiéru byl úplně předělaný: na omítnutých a vymalovaných zdech visely impresionistické obrazy a ke stropu se tyčily mramorové sloupy. Dřevěná brána tu byla zřejmě pro zachování atmosféry skladu. Athéna se sehnula a za tichého zaskřípění ji zvedla. Vkročili přímo doprostřed prostorné recepce. Před nimi stál kruhový pult z matného chrómu, za nímž seděla recepční tak podobná té dívce dole, že by jedna mohla být hologramem druhé. Podél zdi stála řada přepychových pohovek v odstínech smetanové a šedé s polštářky. Neseděli v nich zákazníci, ale dívky. Krásné dívky v přiléhavých svůdných šatech, které měly ve tvářích zvědavost a očividnou vlídnost.

„A sakra, je to eskortní služba,“ usoudil Hermes.

„A nejen to.“

Otočili se a před nimi stála dívka skoro tak vysoká jako Athéna v dobře střiženém černém kostýmku. Hermes nadskočil a dívka se vřele usmála.

„Já jsem Celine,“ představila se a Athéna poznala jméno předávané po generace. Nabídla jim ruku a s oběma si potřásla. Athénu překvapilo, že se Hermes červená. Celine, která měla zářivě červené vlasy, broskvovou pleť a dlouhatánské nohy v elegantně střižené sukni, sice byla výrazně krásná, ale Herma málokdy zlákala nějaká žena.

„Víte, kdo jsme?“ zeptala se Athéna.

„Vím jen, že patříte k těm nejstarším,“ prozradila Celine. V jejím hlase byla stopa francouzského přízvuku, jemná jako ozvěna. „Mareden, dívka ve vestibulu, je jedna z nejsilnějších telepatů na světě. Před chvílí nám volala, že jsou tu dva návštěvníci, do nichž nevidí. Takovou moc mají jen ti nejstarší. Víc nevíme.“

Athéna se znovu rozhlédla po místnosti. Celine vyšla ze dveří po levé straně. Dívky na pohovkách si je přestaly prohlížet a vrátily se k pózování svými ohebnými těly s ospalým půvabem. Vzduch byl provoněn nějakou jemnou květinovou esencí. Místnost byla určena ke svádění, pohodlí a urychlení vzrušení. Když se Hermes chystal představit, Athéna ho zarazila dotykem na předloktí.

„Viděla jste už hodně starých?“ zeptala se nenuceně.

„Nikdy v životě,“ přiznala Celine. Vlídně se usmívala a měla překrásně tvarovaná ramena. „Až před dvěma dny, kdy se jeden ukázal u našich dveří, skoro umlácený k smrti. Je to on, koho hledáte?“

Athéna s Hermem si vyměnili pohledy. „Můžete nás k němu odvést?“ zeptali se jednohlasně.

Celine se tiše zasmála. „Samozřejmě. Ale nejspíš vám bude připadat… indisponovaný.“

Vedla je dlouhou chodbou a přes konferenční místnost se špičkovým projektorem a skleněnými stěnami až do zadní části skladu, kde byly kóje, a dále přes kuchyňku s dřezem a ledničkou a kolem několika zavřených dveří. Cestou jim Celine vyprávěla o Třech sestrách.

„Jsme, jak jste si rychle povšimli, eskortní služba,“ vykládala. „Ale nejen to. Žije a pracuje tady třiadvacet dívek, které vykonávají nejrůznější úkoly, včetně okultního poradenství pro náročnou klientelu z nejrůznějších odvětví. Ostatní se starají o celosvětovou distribuci našich okultních potřeb a knih, jež jsou povětšinou psány v tomto domě.“

„Okultní poradenství pro náročnou klientelu?“ zopakoval Hermes skepticky.

„Oui,“ usmála se Celine. „Lidé s velkou mocí nejvíce tíhnou k tomu uvěřit v ještě větší moc, nekonečnou moc. Jsou také nejzoufalejší, nejvíce se obávají, že o všechno přijdou. A tak si platí nás – za kouzla, za okouzlující dívky a v některých případech dokonce za feng šuej.“

„A vy máte přes dvacet dívek, které tu žijí a pracují?“

„Oui. Vingt-trois. Třiadvacet. Všechny jsme členky spolku, potomci Kirké a jejího klanu. Všechno, co tu vidíte,“– ukázala kolem sebe, na stěny, podlahu a umění, které prostor zdobilo –„pochází ze spolku, a všechno, co vyděláme, se zase spolku vrací.“

Athéna poslouchala jen na půl ucha. Její mysl pádila kupředu a zkoumala každé zavřené dveře. Kdo asi byl ten starý? Koho tady mohli najít? Každý sval v jejím těle byl napnutý a připravený na možnou léčku. Očima i ušima vnímala každý pohyb a zvuk. Hermes si vedle ní povídal se Celine, ale Athéna věděla, že je stejně připravený k boji.

Afroditina vůně. I Hermes ji cítí.

Celine je o pár kroků předběhla a otočila se. Došli na konec skladu k dalšímu výtahu. Zatímco čekali, až přijede, zkřížila ruce na prsou.

„Neprozradíte mi svá jména?“ podivila se a zdvihla obočí. „Jsme vašimi hostitelkami a vy našimi hosty. Mám právo položit vám tuto otázku, nemyslíte?“

Výtah přijel a cinkl. Nastoupili.

„Kdo si myslíte, že jsme?“ zajímalo Athénu. Opravdu byla zvědavá. Žádný smrtelník by ji ani Herma nemohl poznat. Nepodobali se žádnému obrazu nebo soše. Neměli prázdné výrazy či kypré mramorové tváře.

Když tu otázku Celine položila, zněla nevinně, ale její tvář potemněla, vypadala skoro jako v transu. Rozšířily se jí zorničky a na chvíli se jí zavlnily vlasy jako změť tančících červených hadů. Několik vteřin se nedívala ani na Athénu, ani na Herma. Jakmile se v přízemí otevřely dveře výtahu, zavřela víčka. Pak je otevřela a její pohled byl zase přirozený.

„Prosím,“ vyzvala je pokynutím rukou k opuštění výtahu. „Tohle je naše soukromé poschodí, tady se nepracuje.“

„Ale vzaly jste sem toho starého?“

Na okamžik Celine zaváhala, působila skoro až vystrašeně. „Pochopte,“ řekla opatrně, „byl ošklivě zraněný, když k nám přišel. Po dlouhé cestě byl vyčerpaný. Potřeboval pohodlí a péči.“

„Péči?“ zeptal se Hermes se šibalským výrazem. Rozhlédl se po dřevěné podlaze, koženém nábytku a dlouhém dubovém baru podél západní stěny. V jednom rohu byl umístěný krb s předložkou z celého ledního medvěda. „Dovedu si představit, jakou péči tady poskytujete.“

„Stejnou péči můžeme poskytnout i vám, cher.“

Hermes jen polkl.

„V tom výtahu,“ vložila se do hovoru Athéna, „jste neodpověděla na moji otázku.“ Kdyby se Celine bývala nedívala, strčila by do Herma loktem.

Celine se zhluboka nadechla a usmála se. „Nevím, kdo jste. Neřeknou mi to.“

„Kdo?“ nechápal Hermes.

Celine pokrčila rameny, sebejistě a půvabně. „Oni,“ zasmála se. „Já nevím. Ti, kdo promlouvali k Sibyle, předpokládám. Ti, kdo šeptají do snů.“ Zvědavě k němu naklonila hlavu. „Zdáte se mi tak hubený, monsieur. Působíte tak neduživě, tak lidsky. Skvělé přestrojení. Nebýt Mareden, nikdy bychom to nepoznali.“

Hermes znepokojeně odvrátil pohled. Jako by tím říkal, že to není žádné přestrojení. Žádná maska a už vůbec ne z vlastní vůle. Athéna zatnula zuby. Měl by být obezřetnější. Pokud to nevěděly, tak to vědět nepotřebovaly.

„A co já?“ zeptala se Athéna.

„Vy jste dokonalá, mademoiselle. Ovšem to je dnes mnoho žen.“

Měla pravdu. Díky krémům, kolagenu a plastické chirurgii chodilo po světě mnoho bohyní. Sama Celine musela nejedněm očím připadat půvabnější než Athéna. Protože Celine nosila krásné šaty a starala se o své tělo.

Athéna pohlédla na Herma. Umíral touhou představit se. Odhalování totožnosti smrtelníkům patřilo mezi jeho nejoblíbenější kratochvíle. A nemělo smysl to oddalovat.

Athéna napřáhla ruku a Celine ji stiskla.

„Já jsem Athéna,“ představila se a ucítila, jak se druhé ženě zrychlil tep. „A tohle je Hermes.“

„Athéna,“ vyslovila Celine opatrně. Střelila pohledem do chodby tak rychle, že si toho skoro nešlo všimnout. Zřejmě to udělala nevědomky. „A Hermes. Jsme poctěni vaší návštěvou.“ Otočila se a pokračovala v chůzi.

„Vzala to dobře,“ zamumlal Hermes, zřejmě zklamaný, že víc nevykulila oči. Celine byla ovšem velmi rozvážná a uhlazená. Zachovala se přesně tak, jak Athéna očekávala.

Zavedla je do zadní místnosti, k tmavým mahagonovým dveřím na konci dlouhé chodby lemované dveřmi světlejší kaštanové barvy. Klapání Celininých vysokých podpatků bylo rušivé a hlasité, ale přesto Athéna slyšela tlumenou hudbu za dřevěnými dveřmi. Ozývaly se ještě jiné, živočišnější zvuky: smích a tiché sténání.

Určitě mi lezou oči z důlků a na uších rostou elfi špičky. Srdce jí bušilo a musela si jazykem zatlačit na pírko pučící z bolavého patra, aby se uklidnila. Byli na místě. Celine položila ruku na stříbrnou kulovou kliku. Potom ji zase stáhla.

„Možná byste radši počkali u baru,“ navrhla jim. „Hned ho přivedu.“

Athéna nic neřekla. Plně se soustředila na dveře a na to, co bylo za nimi. Srdce jí tlouklo v naději, že získá spojence nebo jakoukoliv pomoc. Ať je to Hefaistos, přála si ze všech sil, moudrý, statný Hefaistos. Ať je to Apollon, silný a statečný. Ale možná si neměla přát ani jednoho z nich. Oba bojovali na její straně, ale při různých příležitostech i proti ní. Navíc Hefaistos byl synem Héry a manželem Afrodity.

Nevadí. Vždycky byl rozumný. Navzdory těm dvěma to byl můj přítel.

V její představivosti se dveře otevřely asi v tuctu nejrůznějších scénářů. V duchu viděla, jak se rozletěly a jim se naskytl pohled na Hefaista, vyšinutého, potrhaného k nepoznání, trpícího a zbytečného. Otevřely se před Poseidonem, jemuž se pod mechovými vousy zablýskly rozeklané korálové zuby. Po holých nohách mu stékala voda a v ruce třímal černý trojzubec s nabroušenými hroty. Viděla Arese s doutnajícíma očima, jak se jí vrhá po krku jako vlk. Všechny tyhle možnosti jí probleskly před očima, ale neřekla ani slovo.

„Jak si přejete,“ hlesla Celine a otočila klikou.

Na posteli ležela čtyři těla. Tři překrásné dívky – plavovláska, brunetka a rusovláska. Čtvrtý byl mladý muž s nezkrotnými hnědými vlasy. Byli přinejlepším polonazí. Mladík uprostřed ležel v náručí smějící se blondýny, zatímco ostatní dívky mu klečely u kolen a líbaly mu hruď a konečky prstů. Oči měl zavřené. Na jeho krku byla vidět gáza, ale hrudník měl obvázaný mnohem víc. Athéna ho hned poznala. Hranatý obličej a nesnesitelná sebedůvěra, která z něj vycházela ve vlnách. Staletí střádané střípky vzpomínek se v tu chvíli poskládaly a zažehly jí v očích malé, jakoby elektrické jiskřičky. Rozpačitě se usmála.

„Odyssee.“

7

UMÍRAJÍCÍ BOHOVÉ

Kasandřina maminka si pobrukovala, když odběhla od plotny, aby na stůl vedle stohu lívanečků položila mísu slaniny. Kasandře se z té vůně obracel žaludek, ale pokoušela se o úsměv. Jsou chvíle, kdy vám přijde téměř ironické, jak se nejlepší úmysly vašich rodičů zcela míjejí účinkem, ale zranit jejich city by nebylo správné. Ve skutečnosti to byla Henryho vina, protože se zmínil, že je Kasandra nějaká bledá. Maminka beze slova popadla pánev.

Od toho snu už uplynuly dva dny. Čekala, že to pomine, že to přehluší bdělý život, ale stále měla plnou hlavu krve a oblud, které páchly po hlíně a pohybovaly se jako brouci. Nejíst týden by bylo tak akorát.

Henry s maminkou pobíhali po kuchyni, povídali si, co je ten den čeká, a snažili se nezakopnout jeden o druhého, když připravovali vajíčka a toasty. Po křupnutí následovalo zasyčení, jak se vejce rozbilo o pánev. Henry si hladově při voněl.

„Mmm. Jsou o tolik lepší, když je smažíš na tuku ze slaniny.“

Kasandře se zvedal žaludek.

„Kasie, proč nejíš?“ Maminka ukázala na jídlo, a tak si vzala z mísy plátek slaniny a přinutila se do něj kousnout. Když se pak nikdo nedíval, hodila zbytek slaniny Luxovi. V tu chvíli už to byla skutečná hostina. Henry postavil na stůl džbánek pomerančového džusu, aby doplnil slaninu, toasty, lívanečky a nakrájený žlutý meloun. Jenže jediný plátek slaniny snídaňovou stráž neuchlácholí. Kasandra si pomyslela, jestlipak psi jedí lívance. Lux se rozhodně tvářil, že by si lívanec dal.

Byla ještě v pyžamu a bosými chodidly se dotýkala chladné kuchyňské podlahy. Chlad jí ale připadal takový plochý, méně studený než zmrzlá tráva na poli, kde stála před dvěma dny v noci. Až na to, že tam ve skutečnosti nestála. Jenže kuchyň, v níž teď seděla, jí nepřipadala reálná o nic víc nebo míň.

Viděla někoho umírat. Někoho, koho znala, akorát si nebyla jistá odkud. Pamatovala si jeho oči, jak klidně vyčkávaly na útok. Byl sebejistý až do samého konce. Kasandra tak statečná nebyla. Jakmile zavřela víčka, před očima se jí vynořila ta kreatura. Slyšela klapání znetvořených čelistí, hlasitější než hlasy Henryho a maminky. A pak ten řev. Křik chlapce, který umíral. Ztěžka polkla. Sen se nevytrácel. Místo toho se rozvíjel, rozpínal ve světě bdělosti, kde takové bytosti jako Kyklopové neexistují.

Kyklopové. Ačkoliv vůbec nevypadali tak, jak by je popsala, kdyby se jí někdo zeptal, kdo je Kyklop, znala jejich jméno. Proč tedy neznala jeho? Měla něco udělat? Měla ho zachránit? Zbýval ještě čas na jeho záchranu?

Nechci ho zachraňovat. Chci, aby se ode mě držel dál.

Přesto nechtěla, aby zemřel.

„Kasie, ptám se tě, jestli nechceš hodit do školy.“ Henry seděl u stolu vedle ní a měl skoro dojedeno. Tvářil se otráveně. Zřejmě se jí ptal už aspoň dvakrát.

„Venku je hezky,“ odpověděla. „Myslím, že se projdu.“

Venku vlastně moc hezky nebylo, ale zmrzlé prsty a špička nosu jí připadaly lepší než klaustrofobie na Henryho předním sedadle. A neměla náladu na to odvádět řeč od jeho znepokojených otázek. Poznal by, že se něco děje. Beztak věděla, že by Henry naboural do betonové zídky na Meyer Road, zastavil by a deset minut by zkoumal svoje auto. Nepříjemné.

Kasandra byla osprchovaná, oblečená, vlasy měla upravené a na rtech lesk, ale cítila se duchem nepřítomná a roztěkaná, vůbec se jí nechtělo ven na rušnou ulici. Když se chystala, nejdřív před koupelnovým zrcadlem a pak u svého starého bílého toaletního stolku, všechny úkony řídil autopilot. Ještě že se líčila už tolikrát, nikdy neměnila svůj make-up a účes jen zřídkakdy.

Kráčela po chodníku svižně, ale nerozhodně, jako člověk, který před něčím utíká, avšak neví, kam běží. Do školy to bylo ještě deset minut chůze. Možná tam neměla chodit. Kdyby zahnula doprava, směřovala by dál do města. Odbočka vlevo by ji přivedla na dálnici, která se stáčela severozápadně, takže by nakonec došla do státního parku. Žádným směrem neměla dost prostoru. Její krok zpomalil a pak se zastavila.

Tohle se mělo stát. Moje vize se mění. Všechny ty drobnosti vedly k tomuhle.

Která část její duše si to pomyslela? Která část to pocítila? Ale došlo k tomu. A pokud k sobě měla být upřímná, část její duše si myslela, že to dává smysl. Něco začínalo. Něco se dělo.

Možná v tom je ten smysl. Důvod, proč jsem odjakživa trochu odlišná. Možná je tohle začátek něčeho, kvůli čemu na mě bylo uvaleno tohle…

„Prokletí,“ zašeptala. Prokletí. Netušila, proč ji tohle slovo vůbec napadlo. Nikdy předtím o tom takhle neuvažovala.

Nakonec přišla do školy se čtvrthodinovým zpožděním. Budova byla neustále přetopená o několik desítek stupňů, a tak jí konečky prstů a uši rozmrzly příliš rychle. Než došla ke své skříňce ve druhém patře, pálilo a štípalo ji ve tváři i na rukou. Čekal tam na ni Aidan a otevřel jí skříňku, než se k ní přiblížila.

„Ahoj.“

„Čau.“ Vyklouzla z kabátu a narvala ho dovnitř.

„Už jsem si dělal starosti. Copak jsi nedostala moje zprávy?“

„Cože?“ Vytáhla z kapsy telefon, ale vlastně se na něj ani nepodívala. „Jo.“ Protáhla si prsty. „Zmrzlé ruce. Říkala jsem si, že se stejně uvidíme, až dorazím.“ Z necitlivých rukou jí vypadly desky a učebnice s ohnutými rohy. Prokrvující se ruce ji bolely, dlaně měla jakoby plné ledové břečky a připadala si jako jahodový nanuk.

„Neměla jsem sem chodit.“ Zvedla učebnice ke skříňce a nechala je spadnout na tenký plech, na němž ležela hromada otevřených knih s ohnutými stránkami.

Aidan se podíval na tu haldu knih a nadzvedl obočí. „Dneska ráno se ti nechce na angličtinu?“

Kasandra zavrtěla hlavou.

„Rajská hudba pro mé uši.“ Vytáhl ze skříňky kabát a oblékl jí ho.

„Už vypadáš líp.“

Usmála se. „Ale ještě se líp necítím.“ O trošku líp se však cítila. Se šálkem horké čokolády v dlaních a půlměsíčitou sušenkou v žaludku se cítila skoro dobře.

Aidan usrkl kávy. „No, možná kdybychom ti koupili ještě něco jiného než cukr. Nedala by sis sendvič?“

„Zatím ne. Třeba za chvíli.“ Zabzučel jí telefon, ale nevšímala si toho. O několik vteřin později zavrněl i Aidanův. Přišly jim naštvané zprávy od Andie, která se domáhala vysvětlení, proč šli za školu, aniž by jí o tom řekli. Kasandra upila čokoládu a pohlédla z okna na klidnou ulici. Nebe bylo šedé a zamračené. Všichni kolemjdoucí se choulili do límců svých kabátů a upírali oči k chodníku. Nikdo se nezastavoval, aby obdivoval tu scenerii. Ledový vítr jim připomínal nadcházející zimu, což je naplňovalo hořkostí.

„Něco se mi tuhle zdálo.“ Sklopila oči k čokoládě. „Až na to, že to nebyl sen.“

„Povídej.“

Vyprávěla mu o Kyklopech a o chlapci s chytrýma očima a rozcuchanými hnědými vlasy. Mluvila monotónně, takovým cizím hlasem, který zněl jako nahrávka. Když to dopověděla, vyčerpaně stiskla rty, přestože nemluvila déle než několik minut.

„Zemřel?“ zajímalo Aidana.

„Křičel.“

„Ale přežil to?“

„Nevím,“ polkla. „Myslím, že umřel.“ Při tom pomyšlení se jí vybavil závan jeskyně a staré hniloby. Dlaní přikryla šálek čokolády. V boxu kavárny ji udrželo jen teplo Aidanovy paže kolem jejích ramenou. Pořád ji tížil pocit, že by něco měla udělat. Zastavit to, kdyby to snad bylo možné. Aidan si s úlevou oddechl. Políbil ji na spánek, ucho i krk a pošeptal jí, že všechno bude v pořádku. Utěšoval ji jako dítě nebo šílence.

„Nebude to v pořádku. Tohle není normální, ani u mě. Není to jako předpovědět, jestli padne panna či orel nebo kdy bude pršet. Viděla jsem tě rozedraného peřím. Viděla jsem Kyklopy požírat nějakého kluka, a to ani netuším, jak vlastně vím, kdo je Kyklop.“ Mluvila polohlasně, i když seděli v rohovém boxu v zadní části kavárny. Cítila se u té zpovědi divně. Slova jí ulpívala v hrdle.

„Musíš mi věřit,“ uklidňoval ji, „všechno bude v pořádku.“

„Ty bys měl věřit mně. Vím spoustu věcí a zrovna teď vím, že nic nebude v pořádku.“

„Ale jo, postarám se o to. Taky vím spoustu věcí.“

„Jo?“ podivila se. „Třeba co?“ Upřeně ji sledoval. Otevřel a zavřel ústa, ale nic nevyslovil. Aidan nikdy předtím neváhal ani nezadrhával.

Být se mnou musí být občas hrozné. Zřejmě jsem ho strašně vyděsila.

Povzdechla si a on ji stiskl pevněji.

„Vím, že tě miluju,“ ujistil ji. „Přijdeme na to, slibuju.“

Na kraji města stál zimní stadion, ohromná budova natřená chladnou bledě modrou barvou, s hořčičně žlutými pruhy na střeše. Patřila k němu čtyři venkovní kluziště a naproti byly autobusové garáže. Město stadion využívalo k nejrůznějším účelům: na narozeninové oslavy, bruslařské večery pro seniory nebo hodiny krasobruslení, ale přítomnost tolika žlutých autobusů místo navždy spojila se školou, a tak se nad ním vznášel přízračný oblak prosycený učiteli a písemkami.

Kasandra s Aidanem se opřeli o kapotu Henryho mustangu, zatímco Andie s Henrym postávali na chodníku a bavili se o pucích, přihrávkách a brankářích, kteří neumí chytat. Naštěstí se jim podařilo dostat se blízko kluzišti. Přestože to bylo utkání uprostřed týdne, bylo tu narváno. Andie byla navlečená ve výstroji, už jí chyběly jen brusle a helma. Černé vlasy měla svázané do copu a ofinu jí držel z čela fialový šátek. Chrániče budily dojem, že má obrovská ramena a zadek. Je zvláštní, že tahle neohrabaná výstroj samá boule může působit tak ladně, když si k ní člověk nazuje brusle.

„Už bych radši měla jít dělat kapitánku,“ prohlásila Andie a pokývla na Kasandru. „Nechceš mě doprovodit do šatny?“

„Takže už se na nás nezlobíš, že jsme šli v pondělí za školu?“ zeptala se Kasandra, když scházely po betonových schodech. Skoro celé úterý se k ní otáčela zády, ale ve středu se zdálo, že na všechno dočista zapomněla. „Neměli jsme to v úmyslu. Přišla jsem pozdě. Už jsi byla ve třídě.“

„Dobře že jsem byla ve škole. Kdybych se ulila, dneska bych to proseděla na střídačce a vsadím se s tvým bráchou o dvacet babek, že udělám hattrick.“

Kasandra se usmála. Posezení v kavárně s Aidanem jí pomohlo a byla ráda, že Andie není naštvaná. Potom šli k Aidanovi domů a strávili den v objetí u sledování filmů. Vlastně ty filmy moc nesledovali. Už dlouho se nelíbali tak, až je bolely rty a jí se točila hlava z horka jeho rukou. Od té doby se jí nevrátily žádné vize nebo noční můry. Možná to byla jenom náhoda, dočasné vychýlení nebo špatné období, něco jako otrava mysli.

„Nemyslela jsi vážně, co jsi říkala v pátek na té párty, viď? Jako že se po střední už nebudeme kamarádit.“

Andie protáhla obličej a vyhodila do vzduchu láhev modrého iontového nápoje Gatorade. „Ale prosím tě, odkdy mluvím vážně?“ Otevřela dveře od šatny. Zaplavily je zvuky natahování a lepení pásek, rachot hokejek a vzrušené hlasy tuctu dívek, které se mísily s hučením světel. Andie zapadla dovnitř a řekla: „Uvidíme se potom.“ Náhle se zarazila. „Hele, vyhrajeme dneska?“

Ne.

Kasandra se usmála. „Takové věci nikdy neříkám.“

S Aidanem se usadili na sedačky nekryté tribuny podél modré čáry domácích. Na sledování zápasu to byla ta nejlepší místa a získali je snadno, neboť dívčí utkání nebyla tak navštěvovaná jako chlapecká. Diváci byli hlavně rodiče a bývalí studenti, tu a tam skupinka spolužáků.

Puk spadl na led a všichni začali fandit. Christy přihrála Andie, která převzala nad situací kontrolu, prokličkovala skrz obránkyně a vypálila střelu, co o vlásek minula branku.

„Jdu si pro párek v rohlíku,“ prohlásil Aidan a vstal. „Nechceš něco? Červenou tyčku lékořice?“

„A ještě možná horkou čokoládu?“

Usmál se. „Jo, možná.“ Protáhl se kolem ní, zatímcosledovala Andie, jak se snaží odpálit puk z rohu a přitom opakovaně vráží loktem do tváře protihráčky. Z davu se ozvaly výkřiky a zaštěkání. Někdo na utkání přivedl psa.

Po další střele, která minula branku, rozhodčí odpískal nové vhazování, když brankářka zalehla kotouč. Dav se utišil, až na toho psa, jehož drsný štěkot byl čím dál hlasitější.

Není to pes.

Přidal se další štěkot a pak další, dokud nezaplnil celou arénu. Vrčení a chrčení přicházelo ze všech stran. Kasandra otočila hlavu ve směšné naději, že spatří labradora nebo huskyho. Zřejmě celou smečku. Ale uviděla jen lidi. Když otevřeli ústa, místo křiku z nich vycházelo vrčení.

Kasandře vyrazil pot na čele a zachvátila ji panika.

Měla bych utéct.

Neblázni. Je to jenom přelud. O nic horší než ty ostatní.

Jenže tahle vidina byla horší než jiné. Podobala se tomu snu. Seděla strnule jako kámen a snažila se nevnímat nutkání utéct, vyskočit a za řevu proběhnout arénou, skrz listy a kouřící džungli.

Listy a kouřící džungle. Něco tam bylo.

Pronásledují mě.

Zběsilé štěkání jí ohlušilo uši, měnilo se v nějaký jiný zvuk, ztrácelo zabarvení psího štěkání. Byl to zvuk surový a divoký. Vycházel z vlhkých hladových krků lemovaných zuby ostrými jako břitva. Před takovým řevem člověk utíká, dokud se mu nenavalí krev do plic a nepodlomí nohy.

Skočí na mě, jakmile upadnu. Tak rychle. Mohli by po mně skočit, kdykoliv by chtěli, ale oni to mají radši takhle. Až budu zlomená a zubožená. Až nebudu mít sílu křičet. Roztrhají mě na kusy a zhltnou. Uvidím jejich krky a ramena, až mě budou cupovat. Uslyším trhání vlastní kůže.

Jenže nepronásledovali ji. Věděla to, a přesto byla vyděšená, přesto teplota v aréně prudce stoupla a vzduch byl tak dusivě vlhký, že to bylo jako dýchat vodu. Před očima viděla ohromné zelené listy, které těžce visely z větví. Země byla porostlá zvláštním kapradím, jež se kroutilo jako mimozemské prsty. Světlo bylo matné, nepřímé. Po kmenech se plazily popínavé rostliny.

Je tu cítit půda. Černá úrodná půda. A ještě něco jiného. Něco odporně sladkého. Shnilého.

„Kasandro?“ Aidan položil jídlo na sedačku a přidřepl si k jejím kolenům.

„Nejsem to já.“

„Cože? Kasandro?“

Vyslovila to nahlas? Orosilo se jí čelo. Džungle byla neskutečně živočišná, bujná a zlověstná. Ale nejhorší ze všeho byly ty zvuky. Šelestění listů a praskání kořenů pod nohama. Odhrnování a pouštění větví. Zvuky pronásledování.

„Nejsem to já, koho pronásledují.“

„Pověz mi, co vidíš.“ Aidan jí přejel rukama po kolenou.

„Stůj klidně,“ zašeptala. „Neutíkej.“

„Kam nemám utíkat?“

Ne. Ne ty. Ne my.

Upřela oči ke kluzišti, kde už nebyl led, ale vlhký prales. Zadívala se na dívku, která byla Andie, ale zároveň to už Andie nebyla.

Stříbřité vlasy za ní vlály jako vlajka, když utíkala a prodírala se révou. Ačkoliv byly upocené a špinavé, stále zářily jako měsíc. Hnědé oblečení bylo potrhané a umazané od hlíny. Běžela bosa.

„Je tak rychlá,“ zašeptala. „Pádí už celé míle. Skoro se směje. Ale vidím krev. Spoustu krve na listech.“

Aidan ji stiskl pevněji. Viděla, jak krev odkapává z lesklých zelených listů jako stopa pro slintající jazyky za ní. Psi, kteří vlastně nebyli psi, krev cítili. Ochutnávali ji, když běželi kolem.

„Krev na listech,“ hlesla Kasandra. „A v jejích stříbrných vlasech. Roztrhají ji na kusy.“

„Ne,“ zašeptal Aidan. „Ne.“ Přitiskl se k ní a zabořil tvář do jejích vlasů.

Kasandra plivala na asfalt parkoviště před zimním stadionem, kde seděla v Henryho autě s nohama ven, aby mohla dýchat.

„Mám v puse příšernou pachuť.“ Jako kdyby žvýkala hořké listy a něco organického, co sice nepoznávala, ale připomínalo jí to šneky.

Listy. Listy z pralesa, kde jsem nikdy nebyla. Kde nějaká dívka běží o život.

„Vezmi si.“ Andie se prohrabala batohem a podala jí napůl snědené sušenky. Kasandra je rozbalila, zakousla se a hned ucítila čokoládu, křupavou oplatku a šneky. Pachuť jí zaplavila ústa, stejně jako zápach zdechliny a vlhké hniloby zamořil její nos. Několikrát sousto obrátila na jazyku a vyplivla.

„Stejně díky.“

Andie pokývla a opřela se o auto. Už byla převlečená, jen fialový šátek měla stále ve vlasech. Henry s Aidanem stáli opodál a tvářili se bezradně. Aidan na tom byl hůř. Když jí pomáhal z tribuny, cítila, jak se chvěje.

Vydechla obláček páry a zase si odplivla. Parkoviště bylo prázdné a potemnělé, osvětlovaly ho pouze tři velké zářivky. Uvnitř ještě probíhalo utkání, ale na venkovních kluzištích vedle arény bruslila horda dětí. Klouzání bruslí po ledě a rozjařený křik dětí dělal z jejich temného koutku ještě ponuřejší místo.

„Tohle je stárnutí,“ poznamenala Kasandra.

„Co přesně myslíš tím tohle?“ zeptala se Andie. „Neříkej, že jsi těhotná.“

Kasandra si odfrkla, ale Aidan zřejmě neposlouchal.

„Nejsem. Nevím, co je tohle. Chybí mi ty časy, kdy jsme si házeli mincí a kdy jsem předpovídala počasí.“

„Je to pryč?“

„Ne. Mimochodem, to utkání prohrajete.“

„Možná bychom tě měli vzít do nemocnice,“ navrhl Henry.

„Radši ne.“

„Ale asi bychom měli.“ Strčil si ruce do kapes a poklesla mu ramena. Měla špatný pocit z toho, že ho tahá od jeho přátel už podruhé ani ne za týden. Naštvaně se ovšem netvářil, spíš ustaraně, a ten nápad s nemocnicí se mu nezamlouval o nic víc než jí.

„Netočí se ti hlava?“ starala se Andie. V ruce měla telefon a snažila se najít příznaky její nevolnosti na internetu, než dojdou k nějakému závěru.

„Ne,“ rozhodl Aidan. „Žádný doktor. Žádná nemocnice. Žádné hledání na internetu.“ Pořád stál opodál a upřeně zíral na chodník. Něco se dělo.

„A co teda máme dělat?“ zeptal se Henry. „Mohl by to být nádor, víš?“

„Není.“

„Jak to můžeš vědět? Pořád vidí nesmysly – stalo se ti to zase, že jo?“ Henry pohlédl na Kasandru. „Jako v tom parku.“

„Tak nějak. Nebylo to totéž. Tentokrát to byla nějaká holka, co utíkala džunglí. Byla pořezaná, zraněná nebo co. Něco ji pronásledovalo.“ Kasandra se odmlčela. „A nepřipadala mi jako člověk.“

„Cože?“ nechápala Andie.

Kasandra zamrkala. Došlo jí to až v tu chvíli. Ta dívka běžela jakoby bez námahy a závratně rychle. Žádný člověk krvácející jako ona by tohle nedokázal.

Pokrčila rameny. „Proč mě vůbec posloucháte? Měla jsem halucinace. Asi bych vážně měla jít k doktorovi.“

„Neuškodilo by to,“ souhlasila Andie. „Jednou jsem viděla film s mladým Johnem Travoltou. Měl všelijaké schopnosti a pak se ukázalo, že měl nádor na mozku, který aktivoval jinak nečinné části mozku.“

„A co s tím dělali? Přežil to?“

Andie zbledla. „Jsem si jistá, že nádor to nebude.“

„Aidane?“ zvolala Kasandra. Sesunul se podél betonové zdi s rukama mezi koleny. Vystoupila z auta a šla k němu.

„Není to nádor,“ řekl tiše. „A nebyla to ani halucinace.“ Vzal Kasandru za ruku. „Ta holka, kterou jsi viděla v džungli… Myslím, že to bylo moje dvojče.“

Dvojče. Aidan přece neměl žádnou sestru. Aspoň se nikdy o žádné nezmínil.

Po počátečním zmatku a přívalu otázek Aidan odmítl cokoliv dalšího vysvětlovat na parkovišti, a tak odjeli k Andie domů, kde ve středu nikdo nebýval, protože maminka pracovala v místní nemocnici na noční směně.

„Jak to myslíš, že to bylo tvoje dvojče?“ zeptala se Kasandra. „Copak ty máš sestru?“ Aidan zavřel oči a zavrtěl hlavou. Ale neznamenalo to ne. Protahoval to. Ať už jim musel říct cokoliv, nemohl přijít na způsob, jak to sdělit.

„Asi by bylo lepší sednout si na to.“

Kasandra pohlédla na Andie a Henryho. Ke komu to mluvil? Všichni stáli: Henry u dřezu a Kasandra naproti Aidanovi. Andie postávala u ledničky, jako kdyby se nemohla rozhodnout, zda jim nabídnout něco k pití.

„Kasandro, měla by ses posadit.“

„O mě se neboj.“ Cítila se dobře. Dojmy z vidiny džungle už zeslábly a vytrácely se. Aidan vypadal nemocně, až jí to nahánělo hrůzu. Přála si vědět, co se chystá říct, snažila se přimět temnou část své mysli, aby na to přišla. Ale takhle to nikdy nefungovalo. Nikdy to nešlo, když si to přála.

„Nevím, jak vám to povědět.“ Vzhlédl k nim zpod obočí. Zlaté vlasy mu zastínily oči. „Bude to znít šíleně.“

Kasandra přikývla. Měla snad právo nevěřit mu? Ať už by řekl cokoliv, přijala by to. Věřila by mu každé slovo, stejně jako on jí. Do rytmu tikajících hodin na stěně jí v uších tepala krev. Mžourala do mizerného světla, které vrhala lampička nad dřezem, již jako jedinou rozsvítili, když do domu přišli.

„Nikdy jsem ti to nechtěl říct,“ spustil, ale hned se zarazil. „Ne, tak to není. Vždycky jsem ti o tom chtěl povědět, ale doufal jsem, že nikdy nebudu muset.“ Pohlédl na ni. „Nejsem ten… Nejsem takový, za jakého mě máš.“

Cože?

„Říkala jsi, že ta dívka ze snu nevypadala jako člověk. A taky nebyla. Ani já nejsem.“

Vteřinová ručička na hodinách se třikrát pohnula, než se Andie s Henrym rozesmáli.

„Panebože, vážně jsi nás vylekal,“ řehtala se Andie. Když se ani Kasandra, ani Aidan nepřidali, smích pomalu a rozpačitě ustal.

„Ty to myslíš vážně? Kasandro, to nemůže myslet vážně.“

Jenže myslel. Nikdy ho neviděla tvářit se jako v tu chvíli, tak zasmušile, vyděšeně a…

A lítostivě.

Zhluboka se nadechl a vstal ze židle.

„Nečekal jsem, že mi to hned uvěříte. Počítal jsem s tím, že to budu muset dokázat.“ Podíval se na Kasandřiny ruce, jako kdyby se jich chtěl dotknout, ale neudělal to. „Pojďte za mnou.“

Zavedl je do druhého poschodí a nahoru do střídmě zařízeného podkroví, kde Andie s Kasandrou pořádaly pyžamové párty, rozvalovaly se v sedacích pytlích, četly si časopisy a zobaly praženou kukuřici.

„Co děláme tady nahoře?“ zeptala se Andie. Aidan neodpověděl a přešel k oknu. Byl z něj výhled na dlážděný chodníček a malou předzahrádku. Chvíli mu trvalo, než okno otevřel, protože kličky byly zarezlé, a když s nimi zalomcoval, tabulky skla nesouhlasně zarachotily. Rozrazil křídla okna a podkroví ovanul ledový vzduch. Zakousl se jim do krků, až zamrkali.

Letíme pryč, do tmy.

Bez jediného ohlédnutí vystoupil do okna a střemhlav skočil.

„Aidane!“

Andie s Henrym křičeli a skoro Kasandru porazili, jak se hnali k oknu. Zřejmě čekali, že uvidí hlavu svého kamaráda roztříštěnou o chodník jako dýně. Vstupní dveře se otevřely a zaklaply. Na schodech byly slyšet kroky a najednou tam stál bez jediného škrábnutí.

„Omlouvám se,“ špitl.

Říkal, že je bůh. Prý jím vždy byl. Nebo aspoň tak je kdysi nazývali. Kým byli teď, nevěděl. Připadalo mu to jako nesprávný výraz, protože jeho síly byly velmi omezené, oproti dávným časům byl skoro bezmocný. Stále ještě vládl určitými schopnostmi, jen si nebyl tak docela jistý, kde jsou jeho hranice. Už dlouho ho nikdo neshodil z výšky ani odnikud nevyskočil. Už dlouho žil jako Aidan. Byl to Aidan, ale kdysi se jmenoval Apollon.

Apollon. Bůh slunce a proroctví.

Kasandra vytřeštila oči.

„A kdo je ta dívka, tvoje dvojče?“ zeptala se Andie. Seděli dole u kuchyňského stolu a bavili se o tom, jako kdyby to byla úplně běžná věc. Andie a Henry zřejmě čekali, že se každou chvílí probudí.

„Artemis, bohyně měsíce a lovu.“ Aidan stiskl Kasandřinu ruku, již svíral v dlani. Neutekla ani mu nedala facku, dokonce ani nekřičela, ale její prsty byly studené jako led.

Jak jen to mluví, když ta slova vyslovuje? Vždyť to ani není jeho hlas.

„Co se jí stalo?“ zeptala se Kasandra.

„Umírá,“ odpověděl. „Poběží, dokud jí budou stačit síly anebo dokud ji nedožene to, co jsi slyšela, že ji pronásleduje.“ Přejel si rukou po tváři a přes víčka. „Říkala jsi, že se snad i směje. Připadala ti šílená? Vyšinutá?“

„Nevím.“

Ale ty v to doufáš. Doufáš, že je tak šílená, že jí to ani nedojde, až jí tesáky budou trhat kůži, že to ani neucítí.

Chtěla k němu natáhnout ruku a obejmout ho. Připadalo jí zvláštní, že cítila tak silný cit k někomu, koho ani neznala.

„Neviděl jsem svou sestru osm set let. Odešla hluboko do divočiny. Pryč od lidí a strojů. A já jsem ji nikdy nenásledoval. Patřila tam, jak jsem si myslel. Patřila do míst, kam za ní nikdo nemohl.“

„Nechápu to.“ Kasandřina ruka byla v jeho dlani jako kámen. „Co se s ní děje?“

„Umírá. Myslím, že umírají všichni. Každý jinak.“

„Myslel jsem si, že bohové neumírají,“ zamumlal Henry, „žejsou… nesmrtelní.“

„To jsme. Netuším, co se jim stalo. Něco se změnilo.“

„A co ty? Jde o to, co jsem viděla? O to peří?“

Aidan jí sevřel ruku. „Ne, já jsem v pořádku. Myslím, že to peří má co dělat s mojí druhou sestrou.“

Další sestra.

„Neměli bychom ji najít? Artemis?“ polkla Kasandra. Těžko se jí to jméno vyslovovalo. „Můžeme jí nějak pomoct?“

„Ne.“ Aidan zakroutil hlavou. „Ne. Pokud ji vyrazíme hledat, najdou tebe. Myslím, že už tě stejně hledají. A nevěřím, že by ji něco mohlo zachránit.“

„Jak to myslíš, že ji najdou?“ zeptala se Andie. „Kdo ji hledá?“

„Nevím. Ostatní umírající bohové. Takový je podle mě význam těch snů a vidin. Myslím, že si pro tebe jdou.“

„Proč?“ nechápala Kasandra. Ale vlastně to chápala. Souviselo to s jejími vidinami a s tím, co věděla o budoucnosti. Svět bohů se měnil a oni to cítili, vnímali ji jako maják. Měli v úmyslu jakkoliv využít její schopnosti, vysát z ní vědomosti.

„Co si počneme?“ zeptal se Henry. Držel se stranou v přítmí, s pokleslými širokými rameny a zkříženýma rukama. Ta otázka k němu neseděla. Kasandra se divila, že neodešel. Henry vždycky uvažoval tak logicky.

„Máš studené ruce,“ poznamenal Aidan a Kasandra v tu chvíli ucítila, jak se zahřívají, jak jeho teplo vyzařuje do jejích prstů. Uklidnilo ji to, i když ji zaplavil svou energií.

„Co teda budeme dělat?“ naléhala.

„Nebudeme dělat nic,“ odpověděl Aidan. „Budeme se skrývat tak dlouho, dokud to půjde.“

„Dala jsi tam moc fenolftaleinu.“

„Cože?“ zahuhlala Andie. Sam ji odstrčil, aby mohl zkontrolovat titrační baňku. Uvnitř křehkého skla bublala fialová tekutina. Tmavě fialová tekutina. Posunul si čepici z čela, jako by mu to snad umožnilo lepší výhled.

„Dala jsi tam toho moc,“ zopakoval Sam.

Andie s Kasandrou si vyměnily prázdné pohledy. Chudák Sam. Andie při laboratorním cvičení nebývala moc užitečná, ani když měla dobrý den. Pokud se necítila ve své kůži, byla jako chodící nástražná výbušnina. Kasandřin partner Jeff Larson měl větší štěstí. Byl to šprt a ani nechtěl, aby na něco sahala. V jejich baňce byla tekutina jen nepatrně narůžovělá, asi jako zabarvení skel růžových slunečních brýlí, které měla Kasandra jako malá. Prováděli acidobazickou titraci. Deset párů studentů neutralizovalo pH neznámé kyseliny, zatímco profesorka Mackayová obcházela stoly ve svém poněkud zbytečném bílém plášti. Kasandra si povzdechla. Ona a Andie nebyly ani tak partnerky jako asistentky. Podávaly Samovi a Jeffovi nádoby a nástroje, o něž je požádali, ale držely se opodál. Kasandra upírala oči k aparatuře a snažila se vyhýbat Andie. Kdykoliv se jejich pohledy střetly, musely zatnout zuby, aby nevykřikly, co měly na jazyku. Aidan je bůh.

Slova, která přehlušovala všechno, co Kasandra ten dusivě obyčejný den dělala. Ráno se u skříněk setkaly členky Andiina týmu, aby probraly utkání, a Kasandře z toho skoro vybouchla hlava. A když Casey zuřila kvůli Misty a Mattovi, Andie nebezpečně poulila oči.

Připadalo jim, že povídat si o čemkoliv jiném je směšné, asi jako řešit, co bude k obědu, když se vznášíte nad černou dírou.

„Můžeš mi podat tu učebnici?“ požádal ji Jeff.

„Jasně.“ Jak se pro ni Kasandra natahovala, loktem skoro shodila ze stolu baňku s kyselinou. Vrhl na ni podrážděný pohled.

Aidan je sledoval z opačné strany místnosti, kde stál se svým partnerem. Usmíval se. Viděli ho po hlavě vyskočit z okna. Cítila, jak z jeho rukou sálá nelidské teplo, a divila se, že si toho nikdy dřív nevšimla. Stále ho ale milovala. Pořád to byl její Aidan.

(Aidan, ale vlastně to nebyl Aidan.)

Nezměnil se.

„Pořád je to náš kamarád,“ řekla jim Andie, když je Aidan nechal o samotě. „Nemůžeme se k němu chovat jinak jen kvůli jeho minulosti. No, nemám pravdu? Když to prozradíme, nejspíš ho zavřou do nějaké laboratoře nebo tak něco.“

„Je to bůh,“ zdůraznil Henry. „Nikdy by se jim nepodařilo uvěznit ho.“ Potom zavrtěl hlavou, jako kdyby nemohl uvěřit slovům, která pronesl.

Kasandra si tím nebyla jistá. Na boha moc nevypadal. Kdo mohl vědět, čeho byl a čeho nebyl schopen? Odvrátila pohled zpět ke zkumavce, v níž byla narůžovělá kapalina. Minulost byla minulost, ale sahala tak daleko, dál než její představivost. Jak by se minulosti mohla vyrovnat? Připadalo jí nemožné, aby k ní něco cítila božská bytost. Zatímco jí uběhne celý život, pro něj to nebude víc než pouhá chvíle. Aidan tu zůstane a jejich společný čas nakonec vyprší.

„Asi to vzdáme.“ Sam se opřel o stůl a zíral na jejich titraci, která získala ještě tmavší odstín fialové než předtím. Zvedl ruku, což pro chemikářku Mackayovou bylo jako bílá vlajka. Jeff vedle Kasandry stále pracoval, odkapával tekutinu a poněkolikáté si pročítal zadání. Stůl s baňkami se úplně třásl jeho snahou.

„Klídek, Jeffe. Ještě ti něco spadne.“ Kasandra chytla stůl, aby ho ustálila. Ucítila, jak jí v nohách rezonuje chvění. Pohlédla na Andie, která se zrovna hádala se Samem kvůli tomu, jak došlo k těm chybám a čí to byla vina. Ani jeden z nich si toho chvění nevšiml.

Otřesy se ale nesly celou místností. Okraje baněk titračních aparatur byly potřísněné. Kovové nohy stolů tancovaly na linoleu a zadní řada stolů začínala ujíždět. Někde hlasitě praskl kus dřeva.

Kolem ní poskakovaly zkumavky a několik Erlenmeyerových baněk spadlo na zem a roztříštilo se. Všichni ostatní ale klidně pracovali. Dokonce i Jeff, i když neměla ponětí, jak toho byl schopen.

„Nehýbej se.“

„Kasandro?“ vykřikl Aidan na druhé straně třídy. Podlaha se prudce otřásla, až se jí podlomily nohy. Musela se chytit stolu, aby neupadla. Zatímco se podlahou šířily praskliny a pak vzhůru stěnami jako při zemětřesení, Aidan přešel třídu. Prach ze stropu mu padal do vlasů. Někde pod nimi se rozžehlo ohnivé horko a podlaha se zvlnila jako voda.

Utéct. Musíme odsud utéct.

Ze stropu spadla lampa a zasekla se profesorce Mackayové do hlavy, projela jejím nezbedným účesem rovnou do mozku, přičemž jí rozštípla lebku. Kasandře se obrátil žaludek. Profesorka šla klidně k Andie a Samovi, a zatímco mluvila, po tváři jí stékala rudá tekutina a odkapávala z brady na bílý laboratorní plášť.

Aidan ji popadl za ramena. „Co se děje?“

Tlak. Rostl pod nimi tlak, vysával vzduch ze třídy, sílil jí v hlavě, až se jí chtělo křičet. Pak to vybouchlo, odmrštilo ji to vzad a uškvařilo jí to vnitřnosti. Udržela se na nohou jen díky síle Aidanových paží, ale strhla ho k zemi, krčili se v roztříštěném skle a uhýbali létajícím zkumavkám. Dívky křičely. Řvaly a pak jejich řev ustal, což bylo ještě horší. Po té pohromě cítila prach. Zahltil jí plíce a dusil ji. Přes hučení v uších nic neslyšela.

Profesorka Mackayová k ní poklekla, Aidan jí něco řekl a každý ji chytil pod jednou paží, aby ji odvlekli k umyvadlu vypláchnout si oči. Najednou se nakláněla nad dvěma mírnými tryskami vody. Chlad ji vytrhl ze všeho toho prachu a roztříštěného skla, ze vší té krve.

„Drž oči otevřené, co nejvíc to půjde,“ radila jí profesorka. „Kolik se ti toho do nich dostalo, Kasandro?“

„Nic,“ hlesla roztřeseně. „Chci říct, že mi nic není. Myslela jsem, že mi to vystříklo do oka, ale asi ne. Nebolí to.“

„Určitě?“

„Ano.“

Paní profesorka si oddechla. „No dobře. Vystrašila jsi mě. Už roky jsme tu nepřišli o jediné oko.“ Poplácala Aidana po zádech. „Žertuji. Ale pro jistotu drž ještě chvíli oči pod vodou. A opláchni si celý obličej.“ Zůstala u Kasandry, dokud to neudělala, a pak poručila studentům, aby se vrátili k pokusu. Kasandra si pomyslela, jestli ještě někdy bude schopna podívat se na paní profesorku, aniž by ji viděla s rozseknutou lebkou.

„Kasie,“ oslovil ji Aidan a dotkl se jí v pase. „Co se stalo? Co jsi viděla?“

Zhluboka se nadechla a bezmocně k němu vzhlédla.

„Někde zrovna vybouchla nějaká budova.“

8

NOVÁ ÉRA OSTROVA KIRRÉ

„Ay caramba.“

Dění v místnosti se nepřerušilo, když se dveře otevřely. Byla to směsice laskání, chichotání a tichého sténání. Vzduchem se linula silná přesládlá vůně vonných tyčinek.

„Zmlkni, Herme.“ Jak Odysseus uslyšel Athénin hlas, prudce otevřel oči a nadzvedl obočí, jak se snažil zaostřit.

Přesně takhle to bylo kdysi.

Tisíce let stará vzpomínka se velmi podobala výjevu, na nějž hleděla Athéna teď. Po trojské válce zůstal Odysseus opuštěný na ostrově bohyně Kirké. Jeho vojáci byli proměněni v prasata a nestvůry, ale jeho si Kirké nechala na hraní. Rok ležel v posteli Kirké, kdežto Athéna usilovala o jeho návrat domů.

A máme tě tu zase. Ohmataného hloučkem čarodějnic.

Athéna s Hermem stáli ve dveřích a Celine pokynula prstem na dívky, aby si rychle posbíraly své věci. Nesouhlasně zakňučely, ale pohled Celininých očí je umlčel. Všechny tři dívky odcupitaly bosýma nohama a nechaly za sebou závan parfému, z něhož Athéna nakrčila nos, když ji míjely. Plavovláska ještě polaskala na hrudi Odyssea, který ležel omráčen uprostřed postele, než odběhla. Celine pohlédla na Athénu s výrazem, jako kdyby ji něco chtěla vysvětlit. Potom vážně pokývla a při odchodu z pokoje za sebou zavřela dveře.

Hermes rychle přešel k posteli a zamžoural do Odysseovy tváře. Přimhouřil oči a prohlížel si ho s komicky pokleslou čelistí. Athéna se ani nepohnula z místa u dveří. Nevěděla, co má čekat, ale rozhodně to nebylo tohle. Vidět reinkarnované tělo svého oblíbeného hrdiny, jak leží přímo před ní, tak otřáslo její myslí, že tam jen strnule stála. Pociťovala skoro až klid. Sice byla v šoku, ale klidná.

„Vážně je to on,“ vydechl Hermes. „Mladší, s lepším účesem, ale je to on. Mazaný Odysseus.“ Sehnul se a ukazováčkem otočil chlapci hlavu. „Něco ho pořádně pokousalo.“

Athéna se zhluboka nadechla a přešla k posteli, aby se mu podívala do tváře. Od chvíle, kdy ho viděla naposledy, uplynula dvě tisíciletí.

Odyssee, myslela jsem, že tvůj příběh už byl dovyprávěn, že pokojně dožiješ na Ithace se svou věrnou Penelopou.

Odysseus zvedl ruku k čelu a zatvářil se jako muž, který se potýká s kocovinou z levné whisky.

„Hej,“ křikl Hermes. Louskl prsty Odysseovi před tváří a pohlédl na Athénu. „Jsou jako Drákulovy manželky. Myslím, že ho očarovaly. Co s ním uděláme? Studená sprcha?“

„To nebude nutné,“ odpověděl Odysseus. „Ale kdybyste mi mohli podat košili, bylo by to od vás hezké.“

„Je to Brit,“ poznamenal Hermes, zatímco se shýbal pro zmačkanou košili na zemi. „Zajímavé.“

„Zdaleka to není tak zajímavé jako to, co tady dělá.“ Athéna se rozhlédla po saténových polštářcích. „Copak sis tohohle neužil dost před dvěma tisíci lety?“

Odysseus se s námahou posadil a chytil košili, kterou mu Hermes hodil. Když si ji oblékal, Athéna zahlédla, jak se mu kroutí potrhané svaly, ale nezašklebil se ani nezaúpěl. Ani prsty se mu nechvěly, když si košili zapínal a přitom na ni hleděl. Z jeho výrazu nebylo nic čitelné, ovšem přesně tohle očekávala. Nikdy neprojevoval nic, co by nechtěl.

„Užil jsem si toho dost na celý život. Ale tohle není tentýž život, nemám pravdu?“

Tentýž život to rozhodně nebyl. Za starých časů byl králem. Řeckým vůdcem za trojské války. Bojoval po boku Agamemnona a Achilla. Pomohl jim svrhnout trojské opevnění. Kasandřino opevnění.

A teď jsme tě našli tady. Ve stejnou dobu, kdy hledáme ji.

Odysseus si vyhrnul rukávy své černé košile až k loktům. Když se postavil, byl stejně vysoký jako kdysi, tedy dost na to, aby jí mohl zpříma hledět do očí. „Každopádně jsem tě hledal.“ Přikročil blíž, důvěrně a provokativně. „Athéno.“

„Víš, kdo jsem.“

Svraštil obočí a usmál se. „A ty jsi věděla, kdo jsemjá.“

„Haló?“ Hermes na ně mávl. „Ví tady někdo, kdo jsem já?“

Odysseus se ohlédl přes rameno. „Posel. Rád tě zase vidím. Jsi trochu pohublý. Přestal jsi jíst maso, nebo co?“ Podíval se na Athénu a pak trhl hlavou zpátky k Hermovi. „Proč jsi ho ke mně neposlala, jako jsi to dělávala? Okřídlený doprovod by se mi líbil. Mohl těm podělaným Kyklopům zabránit, aby mě pokousali na krku.“

„Už létat nedokáže,“ přiznala, aniž by si všímala Hermova dotčeného pohledu. „A myslím, že jsem tě bezpečně doprovodila domů už mockrát.“

„Pravda, pravda, pravda. Bojovala jsi s Poseidonem, abych se po válce doplavil na Ithaku, takže ti asi mám být na věky vděčný. Vůbec nevadí, že ta plavba trvala zatracených deset let a že při ní všichni ostatní zemřeli…“

Athéna se zasmála. Smích proťal vzduch, až to všechny překvapilo.

„Nemůžeš obviňovat mě, pokud neustále rozčiluješ Poseidona. Ale možná nám budeš užitečný. Mohli bychom mu tě předhodit, abys odvedl jeho pozornost.“

Jsi pořád stejný. Mazaný. Balancuješ na ostří hrany. Všechnu chválu za trojskou válku získal Achilles. Říkali o něm, že je to zabiják. Plenitel měst. Ale trojského koně jsi vymyslel ty. Tebe napadlo vydlabat dřevěného oře, aby se Řekové vkradli do města. Bez tebe by Achilles nebyl nic.

„Tak dost.“ Hermův hlas byl hluboký, netrpělivý a nebývalé božský. „Tíží nás otázky, které musí být zodpovězeny, a máme něco na práci. Odkdy ti to musím připomínat?“ Pozvedl na Athénu obočí. „Se svým oblíbeným hrdinou se můžeš škádlit potom, až se nebudeme po kolena brodit saténovými polštářky a třpytkami uprostřed pokoje v nevěstinci… až nebudeme bojovat o život.“

Odysseus se usmál. „Vidím, že jsi stále dramatický.“

„Sklapni.“ Hermes zkřížil ruce na prsou. „Proč jsi nás hledal?“

Odysseus kmital pohledem mezi ním a Athénou. „Kvůli ochraně,“ odpověděl. „Proč by jinak člověk hledal bohyni?“

„Máme vlastní problémy,“ odsekl Hermes. „Sestřin návrh nebyl vůbec špatný. Možná bychom tě vážně měli použít jako návnadu. Na chvíli Poseidona svést ze stopy.“

„Mělo by to zcela opačný účinek, kámo.“ Odysseus se otočil a šel do rohu pokoje, kde stála židle ve stylu Ludvíka XV., potažená křiklavě rudým sametem, který ladil se stěnami. Celý pokoj byl zařízen dočervena. Asi to mělo být svůdné. Místo toho ale místnost vyvolávala klaustrofobické myšlenky na krev a smrt spolknutím zaživa. Odysseus popadl zelenočerný plátěný batoh ze židle, přehodil si ho před zdravé rameno a znovu s úšklebkem pohlédl na Herma. „Jestli mě Poseidon a ten jeho malý harém dostihnou, tak jste všichni…“– ukázal na něj se zdviženou bradou –„mrtví.“

„O čem to mluvíš?“ nechápala Athéna.

„Poslyš, vím, že Hermes nedrží žádnou pitomou dietu. Jeho tělo požírá vlastní maso. Umírá. Všichni bohové umírají. A taky vím, že Poseidon a jeho kamarádky mají plán, jak tomu zabránit, a ten spočívá v tom, že shromáždí zbraně a sežerou vás dva. A pak nejspíš zaplaví celý svět nebo udělají nějakou podobnou hovadinu.“

„Jak to víš?“ zajímal se Hermes.

„Na tom nesejde. Důležité je, že vím, o co jim jde, a oni zase vědí, že to vím. Pochopil jsem to, když na mě ze tmy vyskočili ti hmyzí Kyklopové jako čertíci z krabičky.“ Protáhl si poraněné rameno a ušklíbl se.

Athéna vrhla pohled na svého bratra. Když se dveře otevřely, modlila se za spojence. Místo toho tu našla informátora. I tak to byl pokrok.

„Pojďme pryč z tohohle nechutného pokoje,“ navrhla. „A pak nám všechno povíš.“

U baru na ně čekala Celine. Na vyleštěném dřevěném pultu vedle ní stály tři sklenky červeného vína. Když přišli k baru, tvářila se znepokojeně, ale příjemně.

„Poslala jsem dívky pryč,“ oznámila jim a ukázala na víno. „Připojte se ke mně, prosím, a trochu se občerstvěte.“

„To mi přijde vhod.“ Odysseus pohodil batoh na zem a už se hrnul ke skleničce, ale Celine ji ladně vzdálila jeho nenechavým prstům.

„Nejste plnoletý,“ připomněla mu.

„Je mi osmnáct,“ ohradil se. „V Anglii to stačí.“

„Aha, ale tady jste v Americe,“ usmála se Celine. Athéna se uculila a upila z pohárku. Odysseus ukázal na Athénu.

„Ale no tak, vždyť jsem skoro stejně starý jako oni.“

Celine nadzvedla bradu a našpulila rty. Zdrženlivě zavrtěla hlavou. „Kdepak, monsieur. Oni jsou věční. Vy, i když jste starý, máte nové tělo. A to tělo ještě není plnoleté.“

Athéna popíjela a snažila se tvářit, jako že si to vychutnává, zatímco Odysseus remcal. Polykání ji stálo značné úsilí nejen kvůli pírkům v krku, ale také kvůli medu, který Celine přidala do vína. Chtěla je tím poctít, ale protože nápoj nebyl naředěný vodou, byl moc těžký a sladký. Hermes svoji sklenku vychlemtal, jako kdyby to byla čirá voda. Athéna si nabídla několik ostružin ze stříbrného podnosu, aby přehlušila sladkou příchuť.

„Jste rádi, že jste ho našli?“ zeptala se Celine. „Léčily jsme ho, jak nejlépe jsme dovedly, podle naší tradice.“ Měla v očích takový neklid, jako kdyby se bála, že jí Athéna ukroutí hlavu.

„Odvedly jste dobrou práci. Z mé strany se nemusíte ničeho obávat. Jsem si jistá, že Odysseus proti léčbě nic nenamítal.“

Celine se usmála. „A nyní ho odvedete a necháte nás v klidu.“ Upila víno a Athéna si všimla, jak se uvolnila v ramenou.

„Copak nechceš vědět, co se děje?“ zeptal se Hermes nevěřícně. „Přede dveřmi se vám objeví dva bohové a jeden ze starých, a tebe nezajímá, co se chystá?“

Celine si znovu usrkla a postavila se. „Nepochybuji, že se k něčemu schyluje. Ale nezajímám se o to. Necháme si to pro sebe. Staráme se o své věci a necháváme zbytek světa, aby se staral zase o svoje. Do žádného dění se nevměšujeme a nikomu nedovolujeme, aby zasahoval do našeho života.“

„A co když to zasáhne i váš život?“ namítl Odysseus.

„K ničemu takovému nedošlo přes tisíc let,“ odpověděla Celine a pokrčila rameny. Athéně se nezamlouval nádech povýšenosti v jejím chování, takové netečnosti a bohorovnosti. „Nejlepší by bylo, kdybyste odešli co nejdříve.“

„Potřebujeme vaši pomoc,“ naléhal Hermes. „Proto jsme přišli, ne pro něj.“ Ukázal na Odyssea, který se usmál a zvedl skleničku s gestem, jímž říkal „díky a trhni si nohou“.

Z velkých hnědých očí Celine se vytratil klid. Vřelý úsměv povadl a najednou byl odměřený.

Bojí se. Celou dobu ví o nebezpečí, které jsme s sebou přinesli.

Muselo ji to ubíjet, když nasadila plachý výraz a hrála na nás slušnou hostitelku. Celou bytostí musela řvát, že chce zamknout dveře a ochránit sebe a svůj spolek. Ale co by byly zamčené dveře proti bohům? I kdyby je zamkly čarodějnice? Nebylo by to k ničemu.

Athéna viděla, jak ze Celine rychle vyprchává její sebezapření a bere s sebou i její klidné vzezření. Tyhle čarodějnice nikdy nebyly válečnice, žádné Amazonky. Nikdy se s nikým nespolčovaly. Jenže pomoct musely, bylo to potřeba.

„Poskytly jsme vám přístřeší a péči.“ Celine tam stála se založenýma rukama, potom je natáhla před sebe dlaněmi vzhůru a bylo vidět, jak se jí třesou. „Rádi vám nabídneme jídlo, pití, odpočinek a uvolnění, ale pak vás požádáme, abyste odešli. Je to naše právo jakožto hostitelek.“

„Nevytahujte na ně tu pitomost s kodexem Xenie,“ vyprskl Odysseus. „Jsou to vaši bohové, ne hosti.“

„Nejsou to ničí bohové,“ odsekla Celine. „Už dávno ne.“

Odysseus pohlédl na Athénu s doširoka otevřenýma očima, tím pohledem žádal nějaký čin, volal po trestu za takovou neúctu. Athéna se usmála. Odjakživa byl velmi hrdý a jeho pýcha byla snadno zranitelná. Dotkla se jeho předloktí, aby ho udržela na židli. Vstala a povzdechla si.

„Uhodila jsi hřebíček na hlavičku, Celine. Nejsme ničí bohové.“ Athéna přejela jazykem přes pírko uhnízděné pod napuchlou kůží na patře. Začínalo se klubat ven. Cítila kousek hladkého brka, které mělo mdlou ptačí příchuť. „Stěží jsme vůbec bohové.“ Narovnala se a zkřížila s dívkou pohled. Viděla v jejích očích, že jí musí připadat obrovská, větší než život a svým třpytem zastiňující celý svět. Jak snadné je oslnit smrtelníka, dokonce i čarodějnici. „Myslíš si, že když nás odmítneš, zachráníš Tři sestry, svůj klan a svůj svět. Ale to se mýlíš.“

„Ne,“ odpověděla Celine tiše. Třásly se jí ruce, a tak je sepjala a začala sije třít.

„Bohové umírají. Spolčujeme se proti sobě a ti, kdo nás chtějí zabít, by s potěšením zavraždili i tebe a tvých dvaadvacet čarodějnic. Klan Kirké si musí zvolit, na čí straně bude.“

Athéna viděla, jak se té vystrašené ženě honí hlavou mantra.Nejsme bojovnice, říkala.Jsme moderní, spokojené, žijeme si pro sebe a necháváme ostatní, aby si řešili své problémy.

„Ne. Jste nesmrtelní! Nepotřebujete nás!“

„Copak se z čarodějnic Kirké staly zbabělé baby?“ vyprskl Odysseus. „Vzpomínám si, jak polapily moje muže a odvedly je do nevěstince!“

Celine si ho nevšímala a dotkla se Athéniny ruky. „Jste nesmrtelní,“ zopakovala a hlas jí hřměl strachy. „Nepotřebujete nás. Nic od vás nežádáme. Prosím, odejděte!“

Celinina úpěnlivá prosba byla poslední kapka. Uplynulo mnoho století od dob, kdy se lidstvo klanělo Athéně, ale takhle dopadly čarodějnice Kirké, tohle byly dcery jejích lidí, a proto neměly právo ji odmítnout. Pohlédla na Celininu útlou bledou ručku a pocítila lítost. Pocítila vinu. Ráda by byla tak silná, aby ji mohla poslechnout, odejít a vybojovat si svoje bitvy. V uších ji bodala Celinina opakovaná slova Jste nesmrtelní, jste nesmrtelní. Z ničeho nic si sáhla do úst a chytla vyčnívající kousek pírka. Zatáhla za něj a s mlasknutím ho vytrhla. Hermes, který stál za ní, zaúpěl.

Krev jí zmáčela jazyk a zuby. Pírko jí viselo mezi špičkami prstů a pak s ním šlehla o bar. Bylo nechutné, potřísněné krví a kousky její kůže. Celine si dala ruku před pusu a vytřeštila oči.

„Jsem chodící rána,“ sykla Athéna. Spolkla rudou sůl a zvedl se jí žaludek. „A přesto tě prosím. Ti, kdo přijdou po mně, už tak slušní nebudou. Vyber si. Ovšem nic si nenalhávej. Nakonec budeš muset pohnout zadkem a někomu pomoct.“ Otočila se, praštila do barové stoličky, až odlítla, a zamířila do zadní části domu. Když uviděla východ, rozrazila dveře a rozběhla se po kovových schodech. Nezastavila se, dokud nevyběhla ven na ulici lemovanou cihlovými zdmi.

Sakra.

Špičkou jazyka se dotkla rozedrané díry na patře. Měla pocit, že jí hoří celá hlava. Vyplivla krevna chodník. Jak z ní vyprchával adrenalin, začínalo ji v ráně škubat a pálilo to. Vycenila zuby. Vytrhnout pírko bylo tak snadné.

„Athéno!“

Neotočila se. Nechtěla mu dát najevo, že je překvapená. Bolest ji natolik pohlcovala, že ani neslyšela, jak se za ní otevřely dveře.

„Netvař se tak překvapeně,“ řekla. „Věděl jsi to.“

„Věděl jsem, že umíráš,“ přiznal Odysseus, „ale nevěděl jsem jak.“ Zdráhavě se dotkl její paže, jako kdyby se bál, že jí z kůže vyraší další pírko. Ucukla.

Ano, jsem odporná. Tak sakra vypadni.

Odkašlal si.

„Uzdraví tě,“ ujistil ji. „Opravdu jim to jde.“

„O tom nepochybuju. Na to, že tě právě napadl Kyklop, vypadáš vysloveně čiperně.“ Otočila se a pohlédla mu do očí. Zdálo se, že o ni má strach. Zahanbilo ji to. Dotklo se jí to. Odjakživa byl jejím oblíbeným hrdinou. Ale nikdy moc nepřemýšlela nad tím, jestli je i ona jeho oblíbenou bohyní.

Usmál se a stáhl ruku.

„Dva Kyklopové.“

„Na tom nesejde. Tohle čarodějnice vyléčit nedovedou.“

Ukázala prstem na ústa. „Tohle budu muset snášet. Pokud do toho nepřestanu šťourat jazykem, vyroste mi tam obrovský vřed.“

Hleděl na ni a ona sledovala, jak otvírá a zavírá ústa a snaží se najít ta správná slova. Bavilo ji pozorovat, jak někdo s tak hbitým jazykem neví co říct. Nakonec neřekl nic. Jen zvedl ruku a jemně jí setřel kapku krve z dolního rtu.

„Bylo to ode mě nechutné.“ Ukázala ke dveřím.

„Vyděsila jsem slečnu Celine k smrti.“ Odysseus se usmál. „Myslel jsem, že omdlí a bude po ní. Ale zoufalá doba si žádá zoufalé činy. Udělala jsi, co jsi musela.“

„Ano, myslím, že tyhle činy zoufalé skutečně jsou.“ Pozorně se na něj zadívala. Dokázal se jí dívat do očí jako jen málokdo. Ale v tu chvíli se mu to moc nedařilo. „Jak jsi to věděl?“

O krok ustoupil a pokrčil rameny. „Nevím. Do svých šesti jsem byl jenom bezstarostný kluk, co vyrůstal ve Stoke Newingtonu. Žil jsem sice s tímhle směšným jménem, ale všichni kolem mi říkali Ody. Byl bych rád, kdybys mi tak říkala i ty.“

„To je jméno Garfieldova psa, ale jestli na tom trváš.“ Opatrně polkla. Zabolelo ji, kdykoli se něco dotklo patra. Jen těžko udržovala klidný hlas.

Usmál se a pokračoval. „Jedno léto jsme byli na rodinné dovolené na pláži v Brightonu. Dováděli jsme se starší sestrou, já se o něco praštil do hlavy a přepadl přes zábradlí. Já tvrdím, že mě ve skutečnosti praštil do hlavy kámen, který po mně hodila, ale ona to popírá. Důležité je, že jsem se skoro utopil. Přestal jsem dýchat, netlouklo mi srdce. Zemřel jsem. Ale přesto jsem nebyl mrtvý, jestli mi rozumíš.“

„Stal ses zase sám sebou.“

Zvedl obočí a hrábl si do svých hnědých vlasů, které byly tak zacuchané, že se mu do nich prsty zapletly. Athéna odhadovala, že jsou upadané od nějakého masážního oleje z toho pokoje plného ňader.

„Byl jsem zase sám sebou. Všechno jsem si pamatoval. Ithaku, Tróju, nekonečnou cestu domů, všechno.“ Obličej mu zvážněl. „A tebe. Pamatoval jsem si tebe.“

Athéna sklopila oči. Kolikrát jen na něj za ta staletí myslela? Žádný chytrý člověk nebyl tak mazaný jako on, žádný hrdinský čin tak statečný jako jeho. A teď stál před ní. Bylo mu zase osmnáct, byl silný a měl tytéž tmavé oči a křivý úsměv. Žádal ji o ochranu, zrovna když to byla ta poslední věc, na niž by měla čas, ale ani kvůli tomu nedokázala být naštvaná.

„Dlouho jsem si myslel, že jsem se zbláznil, ale držel jsem jazyk za zuby a poslouchal. Žil jsem jako obyčejný kluk, hrál rugby a jezdil v metru načerno. A před třemi měsíci si pro mě přišla.“ Odysseus si odkašlal.

„Kdo?“

„Všechno v pořádku?“ Dveře za nimi se otevřely a z nich vykoukl Hermes. Přejel očima z Odyssea k Athéně a podal jí sklenici vody.

„Děkuju,“ řekla. „Všechno je v pořádku.“ Podívala se na Odyssea. Ruce měl narvané hluboko v kapsách džin. Tvářil se rozpačitě, téměř provinile.

Co si asi Hermes myslí, když nás tady našel takhle? Jestli ví, co je pro něj dobré, neměl by si radši myslet nic.

Vykloktala si vodou a vyplivla ji na chodník. Zůstala čirá. Patro měla rozedrané od zubů skoro až k hrdlu. Ani nevěděla, co by ji bolelo víc, jestli mluvení, nebo jen stálý, horký tlak jazyku na ráně.

„Asi byste se měli vrátit dovnitř,“ vyzval je Hermes. „Celine se konečně rozhoupala. Spolek nám pomůže. Svolává čarodějnice nahoru.“

„Můžeme jim věřit?“ zeptal se Odysseus.

„Vystrašili jsme je, ale nejsou pitomé. Přesvědčil jsem je, že když pomohou nám, necháme je žít. Když budou na straně Poseidona, budou žít jako otrokyně.“

Athéna se usmála. „Dobrá práce, Herme.“

Dveře výtahu se otevřely v posledním patře a vystoupila z nich Celine. V jedné ruce držela hliněnou mísu plnou tmavé kouřící tekutiny, která vypadala jako nefiltrovaný čaj. Když k ní Athéna přikročila, nádobu jí podala. Nápoj byl cítit po silných, hořkých bylinkách.

„Co je to?“ zeptala se Athéna.

„Prosím, přijměte to,“ požádala ji Celine. Vlídný úsměv na její tváři nahradil vyplašený, rozrušený škleb. „Je to jen obyčejný lektvar proti bolesti.“ Pokynula Athéně, aby se napila. Nápoj měl jemnou citrónovou příchuť. Zaštípal ji do patra, až musela zatnout čelisti, aby nesvraštila obličej. Jakmile ale vyprchala počáteční kyselost, ústa jí znecitlivěla.

„Děkuju,“ řekla.

„Není zač. A odpusťte mi prosím mou zbabělost.“ Celine jí zpříma pohlédla do očí. „Už se to nebude opakovat.“

Athéna přikývla. Rychle společně odkráčeli chodbou. Když došli do zasedací místnosti, Celine natáhla ruku, aby je uvedla dovnitř. Kolem dlouhého oválného stolu stálo asi patnáct dívek různých výšek a rysů. Rozestavěly se tak, aby rozmanité odstíny plavé, hnědé, černé a rusé tvořily v místnosti sytou duhu. Všechny měly na sobě dobře střižený kostýmek a stříbrný náhrdelník. Oblečením ostře kontrastovaly s Athéniným obnošeným tričkem a propínacím svetrem a Hermovou mikinou. Přesto je žádná z čarodějnic pohledem neodsoudila. Nálada byla vážná, plná strachu a napětí.

„Svolala jsem, koho jsem mohla.“ Celine jim pokynula, aby se k ní přidali do čela stolu. „Bethe, Jenna a Harper jsou dnes mimo kancelář na konzultacích.“ Pokývla na dívky, které přistoupily ke svým židlím a posadily se. Potom natáhla ruku k Athéně. „Prosím,“ vyzvala ji a sama se posadila, „povězte nám, co máme udělat.“

Athéna cítila, že Hermes s Odysseem stojí jen krůček za ní, každý za jedním ramenem. Očekávali od ní, že promluví, že bude mít proslov, jímž vyburcuje své vojsko, jak to kdysi dělávala. Nechtělo se jí do toho. Vojevůdkyní nebyla už dva tisíce let. Připadalo jí, že ta řada prázdných tváří kolem stolu její na míle vzdálená, jako kdyby na ně hleděla přes vrcholky hor. Čelila moderním ženám, ať už to byly čarodějnice, nebo ne. Jak by jim mohla vyprávět o válce bohů? Časy se změnily. Nebyla to žádná hodovní síň, kde jedli a popíjeli králové a kde dlouho do noci hořely kované koše se žhavým uhlím. Byla to obyčejná zasedací místnost.

Zhluboka se nadechla.

„Věřím, že vám Celine prozradila, kdo jsme.“ Prohlídla sije s vážnou tváří. „A já vám teď povím, proč jsme přišli.

Rozpoutala se válka bohů. Není jako ostatní války, v nichž se dobývala města nebo jež byly zinscenovány pro naše pobavení. Jedná se o soumrak bohů, zánik nás všech, a dobře víte, že někteří z nás se tomuhle nepodvolí bez boje.“ Jediné oko během jejího projevu nemrklo. Nikdo ani nehlesl. „Sama se tomu nepodvolím bez boje. Bohové, členové mé rodiny, se navzájem požírají. Teta Demeter nám prokázala laskavost a řekla nám o nástrojích, zbraních, které nám pomůžou.“

„Kdo jsou naši nepřátelé?“ Hlas se ozval z levé strany stolu. Athéna poznala blondýnu z pokoje, kde zastihli Odyssea, ale jen stěží. Oblečená vypadala poněkud jinak.

„Poseidon,“ odpověděla Athéna. Potom se váhavě podívala úkosem na Herma. „Spolu s Afroditou… a Hérou.“

Hermes přešlápl, ale zůstal zticha.

Čarodějnice si vyměnily pohledy.

„Héra byla k ženám vždycky přátelská,“ namítla rusovláska s pronikavě zelenýma očima. „A Afrodita byla odjakživa přívrženkyní klanu. Proč bychom vám měly pomáhat proti nim? Vždycky jste upřednostňovala záležitosti mužů před našimi.“

Athéna polkla. Nemýlila se, ale poměry se změnily. „Ne vždy,“ špitla.

„Podívejte se,“ vystoupil Hermes, „neznáte Héru tak jako my. A nezapomínejte na to, co jsem vám řekl o Poseidonovi.“

Celine zvedla bradu. „Co od nás potřebujete?“

„Potřebujeme najít věštkyni. Převtělenou Kasandru Trojskou. Proto jsme vás vyhledali. Poseidon s Hérou po ní pátrají také. Nemáme moc času.“

„Co by pro nás mohla udělat?“

Athéna polkla. „Nevíme. Aspoň nejistě. Ale Demeter se domnívá, že to ona je ta zbraň, a já jí věřím.“ Rusovláska zavrtěla hlavou a podívala se přes stůl na blondýnku. „Připadá mi to zpátečnické a slepé. Vůbec to nevypadá jako plán vítězné bitvy.“

Odysseus vrazil Athéně do ramene, jak se hrnul kupředu.

„Nezapomínejte, s kým mluvíte,“ promluvil výhrůžně. „Tohle je Athéna. Rozumí strategii líp než kdokoliv. Poví vám, co vám povědět chce. Dokonce by vám mohla i lhát, ale copak máte na výběr?“

„Jak to po nás můžete chtít?“ zeptala se plavovláska, která se prý jmenovala Isabella, jak Athéně pošeptala Celine. „Žádáte nás o pomoc, ale na oplátku nám nenabízíte žádnou ochranu. Až odejdete, vaši nepřátelé se stanou i našimi nepřáteli. Co jim zabrání v tom, aby nás upálili?“

„Pravděpodobnost, že sem vůbec přijdou, je malá,“ odpověděla Athéna. „Ani netuší, že jsme tady.“

„To nestačí.“

„Isabello,“ napomenula ji Celine, ale dívka na ni pohlédla s šíleným výrazem ve tváři.

„Bohové nás roztrhají na kusy. Pošlou za námi své poskoky.“ Prosebně pohlédla na Odyssea. „Nemohl bys zůstat aspoň ty? Nemohl by nás jeden z vás chránit?“

„Ne,“ rozhodla Athéna.

Kolem stolu se ozvalo několik námitek, ale Celine je utišila.

„Nepřísluší nám, abychom to zpochybňovaly,“ prohlásila mírně. „Bohové by pro nás udělali víc, kdyby mohli.“ Každé z dívek pohlédla do očí. Tělesně sice vypadala stejně stará jako ostatní, ale bylo zřejmé, že je hlavou klanu.

„Klan Kirké Athénu podpoří. Pomůžeme jí najít tu věštkyni. A teprve pak se budeme starat samy o sebe.“ Čarodějnice okolo stolu sklopily oči a tiše se podvolily. Celine luskla prsty.

„Mareden,“ křikla a na druhém konci stolu se postavila elegantní recepční. „Prosím mapu na projektor. Lilith, budeme potřebovat svíčky.“ Vnadná rusovláska odsunula židli a spěšně odešla z místnosti. Netrvalo ani minutu a byla zpátky se stříbrným podnosem plným bílých svíček. Jak procházela kolem stolu, každá čarodějnice si jednu vzala a postavila ji před sebe.

„Copak to dělají?“ zašeptal Hermes koutkem úst.

„Dělají, co v takových chvílích dělávají,“ odpověděla Athéna. Chytla Herma i Odyssea za paži a pár kroků s nimi ustoupila. O magii měla jen povrchní znalosti, ale ať už tam prováděly cokoliv, oni součástí rituálu nebyli.

Na velké bílé plátno za nimi projektor zobrazil mapu světa. Athéně to vždycky připadalo zvláštní, jak mohou čáry a popisky představovat nekonečné míle písku, slané vody, hor, ledu či zeleně. Mareden odešla od počítače, cestou si vzala svíčku z tácu a vrátila se na své místo u stolu. Jakmile dosedla, čarodějnice si začaly spojovat ruce proti směru hodinových ručiček, počínaje Celine. Vypadalo to zvláštně, skoro jako když se vlní had. Zavřely oči.

„Světlo,“ požádala Celine tiše.

Ozvalo se téměř neslyšné fouknutí, když všechny svíčky najednou zaplály plamínkem. Athéna se tiše nadechla. Byla to krásná podívaná. Plamínky byly jeden jako druhý.

„Nyní,“ pronesla Celine, „mě najdi, Kasandro Trojská.“

Okamžik se nic nedělo, ale pak se ozval šepot, šuškání dávno zapomenutých slov. Ženy šeptaly jednohlasně, jako kdyby sdílely jediný mozek. Zanedlouho šepot přešel v tiché odříkávání dvaceti mísících se hlasů. Athéna měla dojem, že je slyší vzývat Kirké, že zaslechla, jak vyvolávají Moiry, bohyně osudu, ale jistá si tím nebyla. Vzduch v místnosti se ochladil, ačkoliv se plamínky rozhořely. Rostly, dokud z nich nebyly pochodně ozařující tváře žen. Pak najednou vyvolávání ustalo. Dvacet hlav se naráz otočilo k mapě. Oči měly černé jako uhlíky, pohledy prázdné.

Athéna pohlédla na mapu, kde zářila jiskřička, která vypadala jako drahokam vsazený do plátna. Přistoupila blíž. Jiskřička byla umístěna na severovýchodě Spojených států, ve státě New York. Zaostřila.

„Kincade,“ přečetla a vítězoslavně se ohlédla na Herma. „Nějaké město zvané Kincade.“

Odysseus nasadil svůj zkřivený úsměv a zatvářil se úlevně i nedůvěřivě zároveň. Kolem nich se ozvalo společné vydechnutí, jak ženy přišly k vědomí. Plamínky se zmenšily. Některé čarodějnice rychle mrkaly. Celine si naslinila palec a ukazováček a zhasla svou svíčku. Vstala, zatímco ostatní zhášely své svíčky.

„Svou odpověď máte, bohyně,“ pronesla.

Athéna přikývla. Kincade ve státě New York. Na mapě to vypadalo jako městečko v severnější části státu. Nemohlo být nijak přelidněné. Napadlo ji, že si možná konečně odpočinou.

„Děku…“

Ani to nedořekla – přerušil ji dřevěný zvuk chatrných dveří výtahu. Celine zvědavě nadzvedla obočí.Všechny ženy byly shromážděny v zasedací místnosti a vstupní dveře do budovy byly zamčené. „Mareden,“ vyzvala ji.

„Podívám se na to.“ Mareden rychle vstala a odešla. Její kroky klapaly směrem k recepci a pak zaslechli, jak se ptá, zda může nějak posloužit. Nedostalo se jí odpovědi, ale pak začala křičet.

Athéna s Hermem si vyměnili pohledy, zatímco Celine a její sestry jednaly bez přemýšlení. Ječely Maredenino jméno a zběsile vybíhaly ze zasedací místnosti. Na Athénu, Herma a Odyssea docela zapomněly. Hermes stočil oči k nouzovému východu a únikové cestě v zadní části budovy.

„Nemůžeme je tady jen tak nechat,“ usoudila Athéna a šla za zvuky nářků a vzdychání. Odysseus se zatím zeptal Herma, co se děje, a ten mu odpověděl, že nemá tušení. Ale Athéna to věděla. Srdce jí svírala chladná jistota –byli dopadeni.

Ačkoliv cítila nutkání rozběhnout se, přinutila své nohy k pomalé chůzi a vplížila se na scénu. Nejdřív spatřila jen záda čarodějnic strnulá strachy, jak stály v půlkruhu kolem Mareden a osoby, jež ji napadla. Ještě než spatřila její tvář, uslyšela známý hrdelní smích plný zášti a zarazila se. Zněl jako ozvěna z hluboké studny.

Hermes zůstal stát jako přimražený. Athéna se plížila vpřed jako kočka. Mezi vyděšenými dívkami uviděla vysokou postavu s alabastrovou pletí a lesklé tmavě plavé vlasy připomínající antické zlato.

„Prohlédla jsem si všechna poschodí, dcery Kirké,“ poznamenala Héra. „Hezky jste si to tu zařídily. Věčná škoda, že jsem nepřišla včas, abyste si zvolily správnou stranu.“

„Děláme jen to, co nám bohové přikážou,“ ospravedlňovala se Celine. Zbožně sklopila oči.

Chytré, ale nebude jí to nic platné.

„Co chcete?“ zeptala se další dívka. Héra trhla hlavou doleva ostře jako had a levá strana půlkruhu se otřásla, ovšem žádná čarodějnice necouvla. Všechny páry očí se upíraly k Mareden, která nehybně stála v Héřině sevření, neboť ji bohyně držela za šíji.

Athéna si pomyslela, zda dívka cítí sílu jejích prstů, zda ví, že jediným pohybem kloubů by jí Héra zbortila lebku, jako kdyby byla z cukru.

„Chci, abyste mi řekly, co jste řekly Athéně,“ odpověděla Héra.

Athéna vstoupila do kruhu.

„S radostí ti to povím sama, jen když hezky poprosíš.“

V tom tichu bylo slyšet, jak se Héře na tváři rozpíná úsměv, než se otočila. Jakmile uviděla Athénu, zajiskřily jí oči. Působivě zapózovala jako obvykle, ale létají změnila, jako všechny bohy. Po loknách spadajících k pasu nezbyla ani památka. Nyní měla blond vlasy módně ostříhané nakrátko. I oblečení bylo moderní a drahé: zkombinovala krémový hedvábný top s padnoucími volnými kalhotami v šedé barvě. Na hlavě měla čelenku zdobenou perem páva, jejího posvátného ptáka. Diova manželka a Athénina nevlastní matka se otočila na botě s páskem přes patu a nízkým podpatkem. Změřila si Athéniny roztřepené džíny a usmála se. Pak Mareden odstrčila. Čarodějnice zaplavila vlna úlevy a přikročily, aby ji zachytily. Potom se zase stáhly k Hermovi a Odysseovi.

„Copak jsi nebývala dost chytrá na to, abys utekla?“ dobírala siji Héra.

„Ani jednou jsem před tebou nemusela utíkat,“ setřela ji Athéna.

Bohyně stanuly tváří v tvář poprvé po dvou tisících letech. Z dálky působily jako dvě obyčejné, smrtelné ženy s hladkými tvářičkami a upravenými vlasy. Ale pro přítomné to byly bouře uzavřené v těle. Vzduch mezi nimi praskal skrytým násilím.

„To už je dávno,“ usmála se Héra, „od té doby jsem získala víc síly, zatímco ty jen umíráš.“ Nenuceně si promnula prsty na ruce, kterou měla svěšenou podél kalhot. Druhou ruku měla u pasu zatnutou v pěst. Athéně připadalo, že je nepřirozeně pevná. Když se podívala blíž, uviděla, že je kůže na pěsti hladká a bez jediného póru, bělejší než ostatní pleť. Něco tady nehrálo. Mrkla a zaostřila. Přímo nad zápěstní kůstkou byl malý záhyb. V tu chvíli věděla, že je to rýha, za níž je ruka z masa.

„Stává se z tebe kámen,“ zašeptala a rozesmála se. „To sedí. Řekla bych, že nejsem jediná, kdo umírá, co?“

Héřiny oči na okamžik potemněly a Athéna strnula. Zaútočila by na ni, kdyby to bylo nutné. Pohybovala by se rychle, aby Héra tou kamennou pěstí nestihla udeřit do tváře některou ubohou čarodějku. Ale její tvář se najednou rozjasnila.

„Athéno, podívej se na sebe. Trmácíš se, hledáš odpovědi u čarodějek, hraješ podle pravidel. Copak ses z tohohle století nijak nepoučila?“ Strčila ruku do zadní kapsy. „Musíš porušovat pravidla, abys vyhrála. A lidé vymysleli tolik úžasných hraček.“ Věc, kterou svírala v dlani, se nezdála větší než rtěnka, byla tenká a černá. Na konci bylo zelené světýlko, které vypadalo jako tlačítko.

„A sakra,“ vykřikl Hermes, když ho zmáčkla palcem.

Bomba byla umístěna v některém ze spodních pater. Výbuch byl tak silný, až se celá budova otřásla, rámus to byl ohlušující. Jen Athéna, Hermes a Héra měli sluch uzpůsobený tomu, aby slyšeli vyděšené výkřiky čarodějnic. Stalo se to v kratičkém okamžiku, kdy zablesklo ohnivé světlo a vzduchem se rozlétlo sklo, dřevo i beton. Podlaha pod nimi se rozvlnila, jako kdyby byla z vody, a pak se rozlétla na kusy.

Hermes se pohyboval tak rychle, že nebyl vidět. Proběhl kolem kruhu, popadl Celine, Mareden a ještě jednu čarodějnici a střemhlav vyskočil z okna. Těžko říct, jestli se sklo roztříštilo kvůli němu, nebo kvůli tomu výbuchu.

Athéna jednala téměř stejně rychle, otočila se a běžela k Odysseovi. Chytla ho za pas a vyskočila z okna hned po Hermovi. Když sletěli asi do poloviny výšky čtyřicetistopé budovy, síla druhého výbuchu je vymrštila na beton domu na protější straně ulice. Athéně se sotva podařilo natočit své tělo před Odyssea, než narazili do zdi. Když nakonec dopadli na zem, měla pocit, že má uvolněné kosti, jako by jí chrastily uvnitř svalů.

„Běž, běž, běž!“ křičela na Herma. Držel čarodějnice v náručí. Přikývl a rozběhl se rychleji než jakékoliv žijící stvoření. Bylo vidět jen šmouhu, která prolétla vyděšeným davem lidí, kteří vybíhali z okolních domů a vřískali.

Země znovu silně zaburácela, Athéna se naklonila k Odysseovi a vtom se budova za nimi, kde bydlely Tři sestry, zřítila v oblaku prachu a rozbitých cihel. Potlačila znechucený výkřik. Uvnitř nikdo nemohl přežít. Zadívala se do kouře a snažila se dohlédnout přes dav, který se rozutíkal do všech směrů.

Uprostřed sutin stála nezraněná Héra a ohýbala kus kovu. Blůzu měla potrhanou a boty špinavé, ale vyvázla bez škrábnutí. Hleděla přímo na ně. Navzdory veškerému chaosu Athéna jasně slyšela její hlas.

„Když říkaly, že se nám někdo postaví, doufala jsem, že to budeš ty, Athéno.“ Usmívala se škodolibě a jedovatě. „Upřímně jsem doufala, že to budeš ty.“ Pozvedla pěst, tu kamennou pěst, a udeřila s ní do země. Náraz vyvolal tlakovou vlnu, až začaly praskat základy domu vedle nich.

„Pojď,“ zavelela Athéna Odysseovi a zvedla ho na nohy. Nenechala ho ale běžet po vlastních dlouho, než ho podepřela a zrychlila.

9

ZLÁ PŘEDTUCHA

Andie chytla Kasandru za paži. Na plátně se zřejmě dělo něco, čeho si Kasandra měla všimnout. Nebo bylo něco na spadnutí. Andie už ten film viděla dvakrát, takže těžko říct. Kasandře to každopádně bylo jedno. Pro ni film představoval jen obrázky a zvuky. Rozptýlení, které mělo potlačit vzpomínku na výbuch, prach, létající kusy skla a řev.

Nezabírá to.

Navzdory hlasitosti filmu, výrazné vůni máslového popcornu i barevné podívané nedokázalo nic z toho smyšleného příběhu, který se jí odehrával před očima, přehlušit dojmy z výbuchu. Byl ohromný a stále dokola se jí přehrával v mysli. Zemřeli při něm nevinní lidé. Spousta lidí. A ještě k němu nedošlo.

Kasandra vstala a zamířila na konec řady, aniž by si všímala Andiiných vylekaných dotazů, kam jde. Vyrazila ze dveří kina a prošla chodbou kolem záchodků. Zastavila se až venku. Připadalo jí, že dál než do tmy a chladu od toho výbuchu, od toho horka a dusivého prachu, utéct nemohla. Jenže jakmile se toho zbavila, v duchu se jí vše začalo přehrávat znovu od začátku.

Kolik jich zemřelo? Co to bylo za lidi? A co měli společného s ní? Protože něco s ní měli společného určitě, tím si byla jistá.

Proč to nedokážu zastavit? Jaký má smysl, že to vidím, pokud to nedokážu zastavit?

Rychle přecházela podél budovy, stinnou uličkou, která byla také bůhvíproč cítit po máslovém popcornu.

„Kasandro?“

Při zvuku Andiina křiku nadskočila.

„Kasandro, jsi tu někde?“

Kasandra natáhla krk a uviděla Andie, jak přechází po parkovišti a rozhlíží se do všech stran. Stáhla se do stínu a zašla za kino. Potom křížem přešla uličku a ztratila se ve tmě.

Andie jí pomoct nemohla. Rozptýlení nezabíralo. A Kasandra nemohla vystát výraz v její tváři, když to věděla.

Jak se procházela, přeříkala si v duchu možnosti, jak výbuchu předejít, ale všechny nápady už škrtla jako neproveditelné. Nemohla zavolat do všech budov ve velkých městech, že tam mají bombu. Možná mohla zavolat na policii. Občas zaměstnávala jasnovidce a ti by jí věřili.

I kdyby mi věřili, co by se tím vyřešilo? Nedokázali by přijít na to, kde se to stane, o nic líp než já.

Při chůzi skřípala zuby a cítila, jak jí větřík mrazí do uší, až ji v nich štípalo. Mrzly jí i paže a prsty, protože kabát nechala v kině.

„Kasandro?“

Vyjekla, když se před ní objevil Aidan, a takovou silou sebou trhla na opačnou stranu, až skoro upadla. Vztáhl k ní ruce.

„To jsem jenom já! Andie mi volala, že tě nemůže najít.“

Kasandra se hořce zasmála a namířila na něj ukazováček.

„Vidíš, proč jsem nepředvídala tohle? Jak na mě vyskočíš z uličky? Tohle by bylo aspoň užitečné!“

Svěsil ramena a zamračil se. Na chvíli si přála, aby se o ni tolik nestaral a ona si mohla stěžovat na věci, s nimiž nemohl nic udělat, aniž by se cítil provinile. „Proč jsi utekla z kina?“

„Proč myslíš?“ Přiložila si pěsti ke spánkům. „Promiň, nechci na tebe štěkat. Akorát že z toho už šílím.“ Vzhlédla k němu. „Jak jsi mě našel?“

„Nebyl jsem odsud daleko, stačilo se rozhlédnout.“

„Ale nesleduješ mě, že ne?“

„Tak trochu, ale je to oprávněné. Pojď sem.“ Otevřel jí náruč a ona do ní vešla. Přitiskl ji k hrudi a políbil ji na temeno.

„Aidane, nikdy jsem si tak nepřála něco zastavit. Nikdy jsem neviděla nic, co by mi připadalo tak důležité. Chci říct, že mi bylo líto tvojí sestry, ale…“

„Já vím, tohle je jiné. Ale vlastně je to totéž. Nemůžeš vystrkovat krk, nenajdou tě.“

Hřál. Vklouzla mu studenými prsty pod tričko. „Cítím se s tebou v bezpečí.“

Povzdechl si. „To neříkej.“

„Proč ne?“

„Protože se stydím, že tě před tím nedokážu ochránit.“ Odtáhl se a pohlédl jí do očí. „Ale snažím se.“

„Nevyčítám ti to. Není to tvoje vina.“

„Promrzla jsi.“

Začalo do ní proudit jeho teplo, od prsou až po konečky prstů. Zahřál ji jako sluneční paprsky. Byl to její pevný bod, k němuž se mohla schoulit. Odtáhla se. „Co se děje?“

„Nic, jen mě teď nezahřívej. Chci být zmrzlá. Chci bloumat tmou, až neucítím chodidla.“

„Chceš trpět, protože je nemůžeš zachránit?“

„Zasloužím si to. Ani nevím, co je to za lidi.“

Ale zemřou kvůli mně.

Tím si byla jistá, hned jak odezněl počáteční šok z vize. Ty ženy, i když nevěděla, o koho jde, měly zemřít rukou bohů, kteří ji hledali.

Kasandra přecházela sem a tam a zuřila. Měla sto chutí bušit do betonu domu před nimi, dokud by jí nekrvácely klouby a neměla by polámané ruce.

Nechci se schovávat. Chci je zachránit.

Pomalu se zhluboka nadechla a zatnula zuby. Ještě víc si snad přála zarazit bohy. Rozdrtit je na kaši, když to bude nutné. Najednou ucítila v dlaních horko a zatřásla s nimi v ledovém vzduchu.

„Můžu ti svěřit tajemství?“

„Vždycky.“

„Část mě si přeje, aby k tomu výbuchu už došlo, aby už to bylo pryč. Jen malá část. Protože…“

„Protože každá hodina, která uplyne do té doby, je jako chodit ve stínu.“ Aidan přikývl. „Protože jakmile to bude pryč, už s tím nemůžeš nic udělat.“

Kasandra kývla. Jistě že ji chápal. Vždycky jí rozuměl.

Je tak moudrý. Je to přece bůh.

Náhlá hořkost té myšlenky ji překvapila. Od chvíle, co věděla o výbuchu, tolik nepřemýšlela o Aidanovi a o tom, kým skutečně byl. Teď si ale uvědomila, že ho nepolíbila od té noci, kdy jim oznámil pravdu.

Políbím ho. Jenom to nebude hned.

Pokynul hlavou a ramenem do ulice. S rukama v kapsách vypadal tak neškodně.

„Můžu tě doprovodit domů?“

10

ROZDĚLENÍ

Plakaly. Plakaly, všechny prolévaly slzy. Celine, Mareden i ta třetí čarodějka, drobná brunetka jménem Estelle. Athéna stála stranou s Hermem a Odysseem a snažila se nerozčilovat. Pokoušela se s nimi mít trpělivost a soucit, jak se od ní čekalo. Čarodějky měly k pláči pádný důvod. Pádný důvod k pořádné hysterii. Sestry jim zemřely, domov byl v troskách. Ale Athéna zuřila a byla otřesená, což bylo spojení, které nesnášela zrovna dobře. Ještě chvíli sledovala ten naříkající hlouček pokrytý prachem a zaschlou krví z několika řezných ran a pak se otočila a odešla mezi stromy.

„Počkej na mě.“

Ohlédla se a spatřila Herma, jak jde za ní. Vypadal unaveně a byl celý od potu a špíny. Zdolali kus světa, nechali Chicago za zády, takže překonané míle jim změnily obzor. Athéna se rozhlédla z pařezu, u něhož zastavila. Na východě stoupal sloup dýmu. Athéně to připadalo, jako kdyby jim Héra škodolibě hrozila paží.

„Kurva!“

„Sestro…“ Hermes k Athéně vztáhl ruce, zatímco bušila pěstí do kůry nejbližšího kmenu. Strom se zachvěl, ale neskácel.

Athéna se znechuceně podívala na svoje rozedrané krvácející klouby. Pod kůží měla vražené kousky kůry.

Hermes se jí ani nedotkl. Vrazila by mu ty své zkrvavené klouby do čelisti, kdyby se o to pokusil. Héra je porazila a prohra bylo něco, na co si Athéna nikdy nezvykla. Vzduchem vířil milion otázek. Jak Héra věděla, kde jsou? Jak se k nim dostala tak blízko, aniž by si jí všimli? Tak blízko, že tam nastražila bombu? Athéna však neznala jedinou odpověď.

„Chci, abys je odvedl,“ řekla najednou Athéna. „Odveď je někam do úkrytu. Dej si záležet.“

„Kam?“

„Je mi jedno kam!“ vykřikla a hned se kousla do jazyka, když slyšela, jak nářek čarodějnic rázem ustal. Ke strachu měly tolik důvodů, že rozhodně nebylo žádoucí, aby se bály ještě Athény.

Celinin lektvar přestával působit a rána v ústech opět pulzovala. Tepalo jí i v poraněných kloubech. Měla pocit, jako kdyby na zádech cítila otisk každé cihly, která jí narazila do masa a způsobila hořící bolavou modřinu. Na mnoha místech ji pálily sečné rány od střepů a ostré oceli. Důkaz její porážky byl patrný z každé rány na jejím i Hermově těle, z každého zranění, které utržil Odysseus i čarodějnice. Patnáct mil odsud leželo sedmnáct roztrhaných těl, pohřbených v sutinách.

„Je mi jedno kam,“ zopakovala, tentokrát klidněji. „Něco vymysli. Pokud budeš muset, vezmi je někam daleko. Nebo nech rozhodnutí na nich. Jen to udělej dobře, ať jsou v bezpečí.“

„Nikde nebudou v bezpečí.“ Hermes na ni vrhl rozrušený pohled. „Viděla jsi to? Viděla jsi ji? Pořád je to bohyně.“

„Stejně jako my.“Stejně jako my, ačkoliv ne takhle.

„Ona společně s Poseidonem. A Afroditou. Jak se jim máme postavit?“

„Nevím, ale zvládneme to.“

Postavíme se jim, ale nevyhrajeme.

Zavřela oči a pomyslela na Héru. Na její úder pěstí do země. Cítila ten otřes v nohách až ke kolenům. S pomocí Poseidona by Héra dokázala zmařit celá města životů a také to měla v úmyslu. Jen tak, aby si nabrousila zuby a mohla Athénu kousnout do krku.

„Co to provádíme?“ Hermes vzhlédl k nebi. „Co máme dělat?“

„O čem to mluvíš?“

Provinile se na ni podíval. „Mluvím o prohře, o špatných rozhodnutích.“ Zavrtěl hlavou. „Vlastně nevím, očem mluvím.“

Athéna stála bez hnutí – podrážděná, rozzlobená a vystrašená. „Myslíš, že ses rozhodl špatně, že sis vybral špatnou stranu.“

„To jsem neřekl.“

„Ale myslel jsi to tak.“ Mluvila tiše a snažila se udržet klidný hlas, ale znělo to vyčítavě. „Bojíš se.“

„Jasně že se bojím,“ odsekl Hermes. „A Héra je možná egoistická mrcha, ale bojí se taky. Dokážeš to pochopit, ne?“ Pohodil hlavou. „Dělá, co musí, jako vždycky.“

„Zabíjet lidi, aby zachránila sebe?“

„Aby zachránila svoji rodinu.“

„Ale my jsme její rodina!“ Proč jen mluvil jako idiot?

„Vydáte nás?“

Athéna s Hermem se otočili. Kousek od nich stála Celine v roztrhaném saku, které odhalovalo dlouhou sečnou ránu na její bledé paži. Hlubokou ránu utržila i na noze, do trávy z ní odkapávala krev. Jednu botu ztratila, a tak tu druhou zahodila, aby stála rovně, ikdyž trochu zesláble.

Obviňuje mě? Athéna pohlédla na dívku, na její slzami zmáčený obličej a trhaně se dmoucí hruď. Mám vůbec právo říkat jí, aby mě z ničeho nevinila?

„Ne, nevydáme vás.“ Athéna se podívala úkosem na Herma, který odvrátil zrak.

Celine držela hlavu důstojně vzpřímenou. Zda to byl projev odolnosti, nebo jen síla zvyku, Athéna nevěděla. Rusé vlasy slepené prachem jí zplihle visely podél obličeje.

„Potom musíme najít ostatní: Jennu, Bethe a Harper. Mohou být v nebezpečí. Pomůžete nám?“

Athéna jen zamrkala. Byl to Hermes, kdo vykročil a přikývl. Podíval se na svou sestru.

Díky, bratře.

„Teď půjdeme a já se vrátím pro Mareden a Estelle.“

„Ano,“ souhlasila Athéna. S přívalem adrenalinu se dostavilo i vyčerpání. „Buď opatrný a pospěš si. Netušíme, kolik toho Héra ví ani co má v úmyslu.“

„Nastoupila na tebe tvrdě, o tom není pochyb,“ poznamenal Hermes. „Neměla bys tady zůstávat. Vezmi Odyssea a vydejte se na cestu. Setkáme se v Kincade.“

Athéna se ohlédla ke stromům. Mareden a Estelle se krčily u země a choulily se k sobě. Neposlouchaly nic z toho, o čem se mluvilo. Nezajímalo je to. Kdyby je Héra znovu našla, ani by před ní neutíkaly.

„Neopustím je,“ prohlásila Athéna, „takže si budeš muset pospíšit. Nebude snadné přenést tolik čarodějek naráz.“ Odmlčela se. Po tom, co se stalo, nepřipadalo v úvahu, aby mu doporučila čarodějnice rozdělit. „Dostaň je na nejbližší bezpečné místo. Celine, ty bys měla jít dál, až vás tam donese. Buď nenápadná. Máte nějaké přátele?“

„Máme mnoho přátel po celém světě,“ odpověděla Celine. „A jsou velmi diskrétní.“

„Dobře,“ přikývla Athéna. „Tak se vydejte na cestu. Dohlédnu na Mareden a Estelle. Herme…“ Najednou ho chytla za ruku, na chvíli se zastavila a hleděla na něj. Tohle neměla v úmyslu udělat.

Možná se nikdy nevrátí. Až ho uvidím příště, třeba se mě pokusí zabít. Anebo uteče a pak už bude jenom utíkat.

Jenže nebylo nic, co by mohla říct. Nemohla požadovat jakoukoliv záruku.

„Nevzdávej to,“ pronesla nakonec. „Ještě jsme ani nezačali.“

Poklepal ji po ruce a ona ho pustila. „Vrátím se.“ Nabídl Celine rámě a ona ho přijala. „Boha zlodějů je sice snadné vyděsit, ale to z něj ještě nedělá zbabělce.“ Otočil se k odchodu, ale než se k němu Celine připojila, pohlédla na Athénu.

„Jsem ráda, že jste k nám přišli včas, abyste se dozvěděli, kde se ta dívka nachází.“

Athéna na to nic neřekla, protože to byla poslední věc, kterou by od ní čekala.

Celine pokrčila rameny. „Klást vám to za vinu by bylo snadné, ale tak jednoduché to není. Stejně bychom byly nuceny vybrat si, na čí budeme straně. Nakonec by k tomu došlo, takže jsem ráda, že jste nás našli ještě ve chvíli, kdy jsme měly dost sil vám pomoct. A jsem ráda, že jste nás zachránili.“ Odmlčela se a po tvářích se jí skutálely slzy. Z hrdla jí vycházel stejný hlas jako vždy, i když se jí chvěly rty. „Poslední z klanu čarodějky Kirké.“ Pokývla na Herma, který s ní ušel pár kroků, než ji zvedl a rozběhl se. Za pouhých pár vteřin zmizeli z obzoru.

Budou v pořádku? Athéna hleděla mezi stromy, kudy Hermes odešel. Přežijí to? Skočili do toho po hlavě. Naděje na přežití prudce klesla a šance na vítězství byla někde mezi pravděpodobností, že vyhrají v loterii a že v jejich těle dojde ke spontánnímu samovznícení. Protáhla si pohmožděnou ruku a jazykem se otřela o patro. Bolest byla její slabost. Kde se asi vyklube další zatracené pírko? V srdci? Anebo jí možná prorazí oko.

Pomyslela na Héru, která byla stejně silná a zlomyslně prohnaná jako vždycky. Umírala tak, že se pozvolna měnila v kámen. Vlastně byla chodící metaforou. Akorát že místo aby ji to oslabovalo, dělalo to z ní ještě větší monstrum. Čelili velké přesile. Poseidon dokázal zalít mořem všechny světadíly a Héra měla zřejmě v plánu vybombardovat, co zbude, zatímco by se oháněla tou zatracenou kamennou pěstí jako válečnou sekerou.

Jaký je to asi pocit, když někomu pomalu kamení maso? Podobá se to pocitům, které způsobují klubající se pírka? Bodavá bolest a tupé škubání?

„Doufám, že to bolí jako hřebíky zabodané v očích,“ zamumlala Athéna. „A přála bych ti, aby ti to začalo v obličeji.“

Odysseus si za ní odkašlal. Otočila se a uviděla ho stát u stromu, do něhož bušila pěstí. V kmenu byla díra chybějící kůry, asi osm palců dlouhá a tři palce hluboká. Z rány vytékala míza jako lepkavá jantarová krev. Studem se jí sevřela hruď. Netěšilo ji, že viděl, jak se přestala ovládat. Nehodilo se to k bohyni, kterou vždy byla a kterou by si měl uchovat v paměti.

Odysseus si prohlédl rozbité dřevo, ušklíbl se na ni a mrkl jedním okem.

„Ať už ten strom provedl cokoliv, jsem si jistý, že toho lituje.“

Athéna se kousla do jazyka. „Kde jsou ty časy, kdy stačil jediný můj pohled a roztřásly se ti nohy?“

Odysseus se zasmál. „V celé naší dlouhé historii si na takové časy nemůžu vzpomenout.“ Ukázal přes rameno k místu, kde seděly Mareden a Estelle. „Jsou v pořádku,“ ujistil ji. „Jenom už jsem tam nemohl… postávat. Nestojí o útěchu, víš?“

„Vím.“ Čím by je mohl utěšit? Chtěly zpátky svoje sestry, jejich životy. Přály si, aby se nic z toho nestalo. Jenže to nešlo. Ani Zeus v dobách, kdy byl na vrcholu svých sil, takové zázraky nedovedl. A i kdyby to býval dokázal, neudělal by to. Vybavovala si jeho hlas jasně, jak skutečně zněl v době, kdy sedávala u jeho kolene na Olympu.

Co se stalo, určil osud, který vládne nad vším, a my do jeho mysli nevidíme, dítě, jakkoliv jsme mocní.

Kolikrát slyšela tato slova a jejich obměny! Osud. Moiry. Tři bytosti osudu nadřízené bohům. Zeus o nich mluvil středním rodem, jako „to“, ale ve skutečnosti to byly tři sestry. Přesto měl vlastně pravdu. Jednaly jako jedna, mluvily jako jedna a někdy se i jako jedna pohybovaly, když tkaly a rozplétaly zlaté nitě lidských životů. A stejně rychle je i střihaly. Osud bylo to jediné, co se tyčilo nad bohy, jejich jediné omezení.

Athéna si hořce povzdechla. Od té doby poznala mnohem víc omezení. Omezenou sílu a konečnost života.

„Jak rychle se hojíš?“

Athéna zamrkala. Byla tak pohlcena svými myšlenkami, že si ani nevšimla, jak se k ní Odysseus přiblížil. Zvedl si její ruku před obličej, aby si prohlédl rány na kůži a zasychající krvavé obrazce, které jí křižovaly prsty a zápěstí.

„Rychleji, než bys řekl do někoho, kdo umírá,“ odtušila s úsměvem.

„Stejně by sis na to měla něco dát,“ trval na svém. „Mám v batohu nějakou mast a obvazy od Tří sester.“

Athéna si povzdechla. Veškerý vztek, který ji poháněl vpřed, když prolétali Chicagem, z ní vyprchal. Zbyly z něj pouze slabé výpary. Odysseus jemně a opatrně přejel prsty po hřbetu její ruky. Jeho dotyk byl uklidňující a něžný. Měla pocit, že kdyby zavřela oči, usnula by vestoje.

Místo toho se mu vytrhla a zatnula pěst, čímž si potrhala zasychající strupy na kloubech.

„Nedělej ze mě chudinku,“ utrhla se na něj. Odysseus nadzvedl obočí.

„To by mě ani nenapadlo.“ Usmál se svým proslulým úšklebkem a vrátil se mezi stromy. Athéna napočítala do deseti, než šla za ním.

Hermes se vrátil ještě před setměním. Přišel bez Celine a řekl jenom tolik, že našel ostatní a že jsou všechny v pořádku. Athéna se nepídila po tom, kam se čarodějky ukryly. Čím méně lidí to vědělo, tím bezpečnější to bylo.

„Odpočineš si v noci?“ zeptal se Hermes a Athéna se ohlédla přes rameno na Odyssea, který seděl a opíral se o široký kmen. Oči měl sice zavřené, ale byla si jistá, že je poslouchá.

„Odpočívali jsme až dost.“ Vzhlédla k tmavnoucímu nebi. Někde tam byla Héra. Věděla to, ale necítila ji tak, jak byla schopna vycítit přítomnost Demeter. Ta mrcha se nějak maskovala. Buď se schovává, anebo prostě slábnu.

„Jsi si jistá?“ ujišťoval se Hermes. Sklouzl pohledem k její ruce. Odysseovy zářivě bílé obvazy na jejích kloubech svítily. „Ošetřila sis to sama?“

„Ne, Odysseus měl nějakou hojivou mast od čarodějnic.“

„Aha,“ zamumlal Hermes.

Athéna pohodila hlavou. „Něco se ti nezdá?“

„Kdepak.“

„Tak přidej do kroku. Proč se tak loudáš?“

Hermes se ze všech sil snažil vypadat vystrašeně, ale nedařilo se mu to. „Nejsi ta vlídná sestřička, kterou jsem tu nechal před pár hodinami.“

„A ty nejsi ten zmatený a zbabělý bratříček, který odsud před pár hodinami utíkal, viď?“

„Ne.“ Usmál se stisknutými rty. Nehledě na to, co říkal, se mu víc zamlouvala takhle. Viděla to na něm. Takhle se chovala obvykle, což mu dodávalo pocit bezpečí.

Hermes svěsil ramena. „Až se vydáš na cestu, drž se mimo hlavní silnice. Říkají, že to byl teroristický útok, což je celkem přesné. Ale ve zprávách na Fox News tvrdili, že to srovnalo se zemí půl bloku, a to je dost přehnané.“

Athéna se rozhlédla. Z Chicaga prchali v panice. Dokonce ani neutekli správným směrem, což mělo být na východ, ale zřejmě to byla šťastná náhoda, protože je Héra mohla sledovat. Athéna s Hermem se nezastavili celé míle, než jako zajíci zaběhli do prvního lesa, který uviděli. Potom změnili směr a běželi lesem další čtyři míle. Nebyla si jistá, kde skončili. Domnívala se, že jsou v nějaké části Paloského parku.

„Podívej, všude kolem jsou rezervace a táhnou se na východ. Budeme se jich držet, co to půjde. Doprovoď čarodějky a pak se sejdeme u Vlčího jezera. Odtamtud pojedeme stopem.“

„Nevím, kde to jezero je,“ namítl Hermes. „Někteří z nás si nevtiskli do paměti každou tečku na globusu.“

„Tak si pořiď mapu.“

„Nemám peníze. Poněkud nevhodně mi vylítly do povětří u Tří sester, jestli si vzpomínáš.“

Athéna si ho změřila pohledem. Schválně dělal natvrdlého. Odkdy potřebuje bůh zlodějů peníze? Měl na sobě jiné oblečení, nové džíny a tričko značky Hollister, které očividně někde ukradl.

„Krom toho je celkem dobrý nápad, abych šel do Kincade napřed a prozkoumal to tam. Žádné další překvapení už nepotřebujeme.“

„Zdržuju tě, Herme?“

Neodpověděl, jen se tak pokradmu usmál. Celkem vzato vypadal dobře. Tvářil se odvážně a oči měl tak jasné, že ani nepůsobil nemocně. Prozrazovala ho jen únava. Naprosté vyčerpání, jež mu táhlo kůži k zemi.

Athéna si povzdechla.

„Tak jo, jdi napřed, ale buď opatrný. A nic nepodnikej, dokud nedorazíme. Potrvá nám to asi o tři dny déle.“

„Jasně.“ Uculil se a odešel k Mareden s Estelle. Oči už jim neslzely a tváře jim zářily chatrnou nadějí. Cítily, že Bethe, Harper a Jenna také nějak přišly o život. Když k dívkám došel, každá si stoupla k jeho boku a přehodila mu ruku kolem krku. Jen Mareden se ohlédla za Athénou, ale z jejího výrazu nebylo nic čitelné.

„Nebojíš se, že se ztratíš?“ zeptal se Odysseus. Byli na cestě už dvě hodiny a vyšli z lesů Paloského parku. Po silnicích se jim šlo pohodlně, ale potom zase zašli do lesa. Nebe bylo zamračené a na les padla černá tma. Světlo tam nebylo žádné. Odysseus se držel u Athény. Snažila se zvolit cestu bez překážek, ale jen zázrakem nezakopl o kořen a nesletěl po hlavě na zem.

„Jak víš, že jdeme správným směrem?“

„Prostě to vím.“

„Ale jak? Nesvítí měsíc ani hvězdy. A mám dojem, že se stáčíme.“ Narovnal si batoh na zádech. „Nemyslíš, že bychom měli vylézt z lesa a podívat se? Jak v téhle tmě můžeš něco vidět? Přerazím se tu.“

Athéna zaúpěla. „Ty jsi ještě horší než Hermes.“

„Jen se ptám.“

„Nepochybuj o mně. Jsem bohyně. Sakra.“ Otočila se a uviděla, že se v té tmě usmívá.

„Mohla bys mě vzít na záda, víš?“

„Je snad velký Odysseus unavený?“

„Ani za tisíc let. Jen by to bylo rychlejší, to je celé. Během toho výstupu už jsem měl chuť skočit ti na záda bez ptaní.“

Natáhl ruku a provlékl prst jedním poutkem na jejím opasku. Zamrazilo ji, jako kdyby ji probodl rampouchem, a plácla ho přes ruku. Úsměv mu okamžitě ztuhl na tváři.

Athéna zbledla. „Promiň.“ Zaháknout se jí za poutko bylo nevinné gesto, které neznamenalo nic, než že se chtěl udržet na stezce, aniž by upadl do hlíny a kapradí.

„Nic si z toho nedělej. Není nic lepšího než dostat facku jako tříletý kluk, abych si uvědomil, kde je moje místo.“

„Nebuď takový.“ Pohlédla na něj. Ve tmě se nesnažil skrývat svůj výraz, jako to dělal za světla. Jeho rysy zřetelně odrážely stud a zklamání. Zavrtěl hlavou.

„Nejsem. Už je to dlouho. Myslel jsem, že ses trochu uvolnila.“

„S tím nepočítej.“

Usmál se. „Koukni, nic jsem tím nemyslel. Jen mám dojem, že tě znám, to je všechno. Jako že tě znám už dlouhou dobu. Od té chvíle, kdy se mi na pláži v Brightonu vrátily vzpomínky. Vlastně mě nikdy nenapadlo, že bys to nemusela cítit stejně.“

Cítila se čím dál provinileji. „Vnímám to stejně. Známe se… dlouho.“

„Zapomeň na to. Žiješ celých těch několik tisíc let. Proč by ti mělo záležet na mých dvou životech?“

„Budeš už zticha? Záleží mi na nich. Když jsem tě uviděla u Tří sester, pomyslela jsem si…“ Jakmile se mu tváře roztáhly do úsměvu, zarazila se. „Pořád se mě nemůžeš dotknout.“

„Ale jsi stále moje bohyně?“

„Právě proto, že jsem stále tvoje bohyně. A teď přidej do kroku.“ Jak se za ním ohlédla, spatřila v jeho obličeji záblesk skutečného zklamání. V minulosti ho viděla v nejrůznějších chvílích. Znala jeho smutek až k zešílení, sledovala ho trucovat, když byla zraněna jeho pýcha. Ale tenhle výraz u něj nikdy nespatřila.

Tenhle pohled jsem nezahlédla u nikoho.

„Počkej.“

„Na co?“ Strnul, protože si myslel, že něco zaslechla. Zvědavě zvedla ruku k jeho obličeji. Ve vzduchu objela prstem jeho krk a ramena. Cítila, jak z jeho kůže sálá horko.

Vybavil se jí červený pokoj u Tří sester, zdobený saténem a skleněnými korálky. Zvuk jeho dechu, když v mrákotách ležel na posteli. V minulém životě ho žádná z jeho milenek nikdy nechtěla nechat odejít. Kirké ho u sebe držela rok. Mořská bohyně Kalypso ho zajala na sedm let a bývala by se za něj vdala, kdyby si Athéna nevyžádala jeho propuštění.

Prohlížela si ho v té tmě. Mohl být skutečně o tolik lepší než ostatní muži? V čem spočívalo jeho kouzlo? Jak asi chutnaly jeho rty, jaké to bylo, když se dotýkaly šíje nebo ramen? Jaký to byl asi pocit, když si jeho paže přitiskly ženu na hruď?

Nikdy nic takového nezažila. Ani jednou.

Dokonce ani s tebou ne. A to jsem tě ze všech smrtelníků milovala nejvíc.

Athéna zamrkala a spustila ruku k boku. Svraštila obličej, protože jí prasklo v rameni. Pozorně si Odyssea prohlížela. Těkal očima a pak ustálil pohled.

„Jestli máš potíže se mnou udržet krok, řekni to,“ vyhrkla.

„Mám potíže s tebou udržet krok,“ zopakoval s křivým úšklebkem.

„Dobře. Musíme jít dál, ale…“ Zamyslela se nad tím, jak by ho mohla nést, jak ho podepřít paží. „Pomůžu ti.“ Natáhla se k němu a chytla ho za ruku. Z jemného stisku jeho prstů jí přejel mráz po zádech. Táhla ho kupředu a zrychlovali chůzi, dokud se nerozběhli. Jak utíkali, nadzvedla ho a pocítila jeho strach, který se rázem změnil v nadšení, neboť pádili nočním lesem a sotva se chodidly dotýkali země.

Athéna vztyčila palec, jakmile se z ranní mlhy vynořil desátý pár předních světel. Stopování byla příšerná otrava, zvláště za mlhy tak husté, že řidič ani neviděl, jak pěkné nohy k tomu palci patří. Viditelnost nenahrávala ani Odysseovi, který neustále přešlapoval krajnici do vozovky, takže hrozilo, že nakonec přijde přinejmenším o ruku.

Šli po krajnici na Route 6 a doufali, že je někdo sveze na dálnici, a pokud budou mít štěstí, i pryč z Illinois. V růžově oranžovém světle rozbřesku projela další dvě auta a to druhé hlasitě zatroubilo. Athéna s Odysseem na něj vztyčili prostředníčky.

„Asi nějaká ustrašená ženská,“ uvažoval Odysseus. „Nejspíš se k smrti bojí, že jí ukradneme auto, podřízneme krk, narveme její mrtvolu do kufru a podnikneme divokou jízdu.“

„Nemůžeš se jí divit,“ pronesla Athéna a ukázala na své špinavé a potrhané oblečení. Uschlá krev vytvořila hnědé skvrny na kolenou a na tričku. Odysseus vypadal ještě hůř. Na rozdíl od Herma si neudělali výlet do místního nákupního střediska.

Athéna si pomyslela, že Hermes bude tak v půli cesty do Kincade. Nejspíš byl zašitý v nějakém luxusním hotelu, protože usoudil, že „chovat se nenápadně“ znamená zvolit nějaké přesvědčivé falešné jméno, pod nímž se ubytuje. Athéna se zamračila.

Nedělej si s tím takovou hlavu. Dokáže se o sebe postarat. Dělá to už celou věčnost.

Jenže teď bylo všechno jinak. Byli zranitelní, a proto litovala, že ho nechala jít napřed samotného.

„Proč vlastně Kasandru hledáme?“ zajímalo Odyssea.

„Vzpomínáš si na ni?“

„No jistě, taková spanilá princezna. Možná nebyla tak krásná jako její sestra, ale…“

Athéna obrátila oči v sloup. „Pamatuješ si ji i jinou částí těla než svým penisem?“

Odysseus se zasmál. „Vzpomínám si, jak o ní všichni říkali, že je věštkyně, ale nikdo jejím proroctvím nevěřil. Prý byla šílená. I když se pak všechno, co předpověděla, vyplnilo. Lidi byli tehdy pitomci.“

„Lidi za to nemohli.“ Athéna vztyčila palec na další světla, ale auto kolem nich jen projelo. „Byla to práce Apollona.“

„Apollona? Patrona Tróje?“

„Zamiloval se do ní. Byl to on, kdo ji obdařil darem jasnovidectví. Jenže pak ho nějak naštvala, a tak ji proklel. Zařídil to tak, aby všechny události viděla, ale nikdo jí nikdy neuvěřil.“

„Zní to jako šílený plán.“ Odysseus zamával na blížící se minivan.

„Nemávej na auta, kde jsou děti. Jednak by nikdy nezastavili dvěma zkrvaveným otrapům a pak by taky mohli zavolat policajty.“

„Myslel jsem, že by je mohlo napadnout, že jsme měli nehodu, a zastavili by nám jako dobří samaritáni.“ Povzdechl si. „Takže až najdeme Kasandru… Proč si myslíš, že by nám chtěla pomoct? Po tom všem, co se jí stalo, musí bohy nenávidět.“

„Zřejmě si to nepamatuje. A i kdyby si na to vzpomínala, všichni bohové nejsou zlí.“ Usmála se přes rameno. „Někteří bohové se celé roky snaží zachraňovat kůži namyšleným nevděčným hrdinům.“

„Hej, tak jdete?“

Otočila se za hlasem, který vykřikl ze staženého okýnka stříbrného novějšího modelu Fordu Taurus. Mávla na ně ruka v bundě a pokynula jim, aby si nastoupili.

Odysseus se zakřenil a hodil si batoh přes rameno. V té mlze si ani nevšimli, že jim nějaké auto zastavilo. Doběhli k němu a Athéna se usadila na přední sedadlo. Odysseus se nahrnul dozadu, shodil batoh a hned ho použil jako polštář. Než se svalil na bok, potřásl si s řidičem rukou, ale pak neuběhla ani míle a začal chrápat.

„Já se jmenuju Derek,“ řekl řidič poté, co se představili. „Kam máte namířeno?“

„Snažíme se dostat do New Yorku,“ odpověděla mu Athéna. Propínací svetr si vepředu držela, aby nebylo vidět potrhané a zkrvavené tričko.

„Jo? Do toho blázince?“ Derek pohlédl do zrcátek a vjel na dálnici.

„Ne, jenom na sever státu,“ upřesnila Athéna. „Máme tam kamarády.“ Derek souhlasně mlaskl, ale neřekl nic. Odysseus si na zadním sedadle přerovnal oblečení v batohu a pohodlně se uvelebil.

„Můžu vás vzít kus cesty,“ nabídl se Derek. Hřbetem ruky si rychle promnul tvář. „Jedu do Erie v Pensylvánii, bez zastávek.“

„To se nám hodí.“ Athéna si zívla. Pomyslela si, že by neměla usnout. Věděla, jaké ji čeká peklo, až se probudí. Všechny svaly a šlachy bude mít ztuhlé a o tři velikosti kratší. Jenže neměla na výběr. Unavit bohyni sice vyžadovalo značné úsilí, ale nakonec se to povedlo.

„Děkujeme, že jste nás vzal,“ řekla. „V takhle husté mlze jsme tam mohli stát celé ráno. Divím se, že jste nás vůbec viděl.“ Zavřela se jí víčka. Usnula dřív, než řidič stihl odpovědět, a když promluvil, oči měla už zavřené, takže neviděla výraz v jeho tváři.

Kdyby byla Athéna ostražitější, když nastupovala do auta, všimla by si na jejich řidiči několika podezřelých věcí. Tak například oblečení mu vůbec nesedělo. Kalhoty mu byly tak úzké, že je ani nedopnul, a taky byly příliš dlouhé. Přebytečná látka byla nahrnutá nad teniskami Velcro. Jednotlivé kusy oděvu se k sobě navíc nehodily. Měl na sobě kombinaci zelené a červené, což by vypadalo divně i kolem Vánoc. A pak tady byla ta nakyslá lékařská vůně, která se skrývala pod kolínskou.

Jenže Athéna ostražitá nebyla. Usnula a hlava jí klesla na okýnko u spolujezdce. Ona i Odysseus usnuli, aniž by si všímali, jak auto zrychluje. Motor fordu byl překvapivě tichý, dokonce i při rychlosti sto mil za hodinu, a dálnice před nimi byla volná až na obrovský náklaďák s cisternou, který se stříbrně blýskal, jak si to šinul pravým pruhem. Ani jeden z nich se nepohnul, když ho předjížděli. Řidič náklaďáku to naštvaně sledoval a nahlásil ostatním řidičům, že se tu prohání nějaký idiot ve stříbrném taurusu a všechny je chce zabít. Nemyslel to vážně, dokud auto nepřejelo prostřední čáru, neotevřely se dveře u spolujezdce a na vozovku nevypadla mladá žena.

Zločin to byl rychlý a dobře provedený. Otevřel dveře u Athény a vyhodil ji z auta, aby se skutálela po asfaltu rovnou pod šestnáct pneumatik náklaďáku za nimi.

Bylo by to smrtelné. Sice umírala, to byla pravda, ale přesto nemohla být zabita, aspoň ne žádným obvyklým způsobem. Přišla by o oko a na tváři, rameni a paži by jí zůstal krvavý silniční lišej. Náklaďák by jí nárazem polámal kosti jako suché větve.

Všechno tohle jí prolétlo hlavou ve zlomku vteřiny, který jí trvalo chytnout se otevřených dveří. V tu chvíli cítila, že má natolik pevný krk, aby jí udržel lebku nad silnicí a nemlátila hlavou o zem.

Vlála zavěšená mezi otevřenými dveřmi a předním sedadlem, s kolenem zaklíněným pod přístrojovou deskou. Rukama svírala vnitřní kliku a snažila se zabouchnout dveře, zatímco řidič strhl volant. Něco ji udeřilo do boku, až vykřikla. Ohlédla se a uviděla konec nějaké ocelové nebo olověné roury, zrovna když se zvedala k dalšímu úderu, tentokrát blíže jejímu hrudníku. Rána měla ale opačný účinek, než řidič očekával. Athéniny svaly se prudce zatnuly a skoro se jí podařilo dveře zabouchnout.

Na zadním sedadle se probudil Odysseus. Jak přicházel k sobě, několik vteřin byl vylekaný, ale pak se vrhl dopředu a začal s řidičem bojovat o tyč. Taurus se řítil na pravou stranu. Athéna svraštila obličej. Kdyby zahnuli příliš prudce nebo vyjeli přes krajnici, vymrštilo by je to do vzduchu jako minci.

„Volant!“ zařvala na Odyssea, který se natáhl a popadl ho. Jakmile byly dveře přivřené, měla dost sil na to, aby napřáhla nohu a vrazila muži podrážku mezi žebra, čímž mu aspoň dvě zlomila. Nárazem ale vykopla řidiče na Odyssea a auto se znovu stočilo.

„Jestli chceš, abych řídil, musíš mi dát prostor.“

Odysseus se snažil udržet volant, jak auto nárazově prudce zrychlovalo. Zvyšovalo otáčky a řítilo se kupředu, jak řidičova noha nechtěně stlačovala pedál.

Athéna natáhla ruku a chytla řidiče pod krkem. Prudce s ním trhla, až se na chvíli dostal nad ni, ale pak se vytáhla nahoru a strčila ho k pootevřeným dveřím. Na předním sedadle byla tlačenice a Odysseova podrážka odřela Athénu na tváři, zatímco přelézal zezadu, aby se ujal řízení.

„Bude její, když ho bude chtít,“ zasyčel řidič a Athéna se zarazila. Držela ho za límec a dveře zase odlítly. Visel nad vozovkou v rychlosti pětadevadesát mil za hodinu.

„Může mít cokoliv. Cokoliv si přeje,“ blábolil. Upíral k Odysseovi nepříčetné, krví podlité oči. „Chtěl jsem jí ho dát. Chtěl jsem. Je tak blízko.“ Natahoval k Odysseovi třesoucí se ruku. „A pak odjedeme, odjedeme a bude po tobě. Bude po tobě, ty hnusná mrcho…“

„Vyhoď ho z těch zatracených dveří!“ zavrčel Odysseus. „Nebo mu tou tyčí vyrazím zuby.“

Athéna si ho nevšímala. Jako přimražená zírala na řidiče. Do očí se jí řinuly slzy. Byl šílený a smutný, tím zvláštním druhem smutku, jenž cítí lidi, když zklamou milovanou osobu.

Athéna si odfrkla.

„Potvora jedna.“

„Cože?“ nechápal Odysseus. „O čem to mluvíš?“

„Je to její pokus,“ usoudila Athéna a zatřásla s řidičem za límec. „Poslala zamilovaného blázna, aby se mě pokusil zneškodnit? Její vrah je nesvéprávný šílenec?“ Znechucením přimhouřila oči. „Musí být v tom malém triu terčem posměchu.“

Odysseus přibrzdil auto. Athéna vytrhla řidiči tyč a odhodila ji na zadní sedadlo. Zaúpěl a vší silou zavřel víčka.

Co s ním měli udělat, s Afroditiným vražedníčkem? Mohli ho svázat a zacpat mu ústa roubíkem, aby ty jeho výkřiky nemuseli poslouchat celou cestu do Kincade. Athéna uvažovala, že až tam dojedou, možná přijdou na způsob, jak ho využít.

Najednou ucítila bolest v ruce a zařvala. Ten bastard ji kousal. Polovinu zubů měl zabořenou do kůže mezi palcem a ukazováčkem. Když se mu vytrhla, zazubil se na ni širokým zkrvaveným úsměvem, a než ho mohla zastavit, vyskočil otevřenými dveřmi. Uslyšeli ostré prasknutí jeho kostí, jak dopadl na vozovku, a auto se zakymácelo, protože se cosi z něj zachytilo do zadní pneumatiky.

Athéna se ohlédla zadním oknem. Zbylo z něj zmačkané oblečení, které se válelo uprostřed silnice. Náklaďák byl asi jen půl míle za nimi. Věděla, že tělo najdou, a až někdo přivolá pomoc, neměli by se zdržovat nikde poblíž. Přibouchla dveře a dívala se před sebe. Odysseus ztěžka oddechoval a auto zpomalovalo. Utrpěl takový šok, že fungoval jen ze setrvačnosti a noha mu sklouzla z plynu.

„Nezpomaluj tolik,“ poručila mu, chytla ho za koleno a zatlačila jeho nohou na pedál. „Ale ani nezrychluj. Potřebujeme…“ Dopadlo na ni vyčerpání. Měla pocit, jako kdyby jí někdo prořízl hadičku s adrenalinem a ten z ní teď rychle odkapával.

„Co potřebujeme?“ zeptal se Odysseus vlídně.

Athéna si přiložila pěst k čelu. „Musíme se dostat z dohledu toho dodge,“ hlesla, „a pak se musíme dostat z tohohle forda.“

Odysseus svraštil obočí. „Je to snad zdvořilý, amerikanizovaný způsob, jak říct, že odsud musíme vypadnout a pak musíme shodit do příkopu tuhle káru?“

Athéna se usmála. „Promiň, najednou na mě padla strašná únava.“

Afrodito, ty záludná potvoro, pomyslela si. Proč si to vždycky tak pitomě načasuješ? Nechala hlavu spadnout na opěradlo. Odysseus jí sáhl na pokousanou ruku. Z půlměsíce ranek od zubů vytékala krev.

„Zbyla mi ještě nějaká mast a obvazy.“

Vytrhla mu ruku. „Na to zapomeň. Nebudu chodit s oběma rukama obvázanýma.“

„Jak je libo. Ale tlama toho chlapa byla jako latrína.“

Z hrdla se jí ozvalo zasténání, které vyjadřovalo veškerou úzkost nashromážděnou za poslední den a půl. Nářek zaplavil celé auto. Chtěla zpomalit, dát se do pořádku, ale mozek ji odmítal poslechnout. Pádil vpřed, přemýšlel o vhodných místech, kde sjet z mezistátní dálnice, mapoval alternativní cesty a přemítal o tom, kde sehnat jiné auto, protože stopování už vůbec neznělo lákavě. Jediné, co si skutečně přála, byl odpočinek. Znovu usnout a pak se probudit nějakou hezkou písničkou z rádia, zatímco za okny bude šumět zlaté a červené podzimní listí. Jenže na nic takového nebyl čas.

„Zajímalo by mě,“ zahloubala se, „proč jde sakra po tobě. Proč po tobě jdou? Proč jsi šel přes půl světa, abys našel moji ochranu?“

Odysseus zasmušile hleděl před sebe, když odpovídal. „Chtějí mě dostat, protože vím, co mají za lubem. Chtějí mě, protože beze mě toho nebudou moct dosáhnout. A já jsem přišel za tebou, protože jsi jediná bohyně, která má dost síly, aby je zastavila.“

11

ZPRÁVY OD POSLA

Výbuch v Chicagu byl na všech kanálech. Ať už Kasandra přepnula na CNN, nebo na ABC, všude vysílali tytéž živé záběry: kouř stoupající k nebi a neskutečná hromada suti na rohu bloku. Byla to změť rozdrolených cihel, ocelových traverz, prachu a blikajících červených a žlutých světel požárních vozů a záchranek. Výbuch zasáhl i některé sousední budovy, na jejichž zdech se objevily nebezpečně vyhlížející praskliny. Před výbuchem to býval malý, opravený sklad, v němž sídlila jakási poradenská společnost. Nikdo ještě s jistotou nemohl říct, kolik lidí zemřelo. Odhady se na jednotlivých stanicích výrazně lišily, od dvaceti do několika desítek. Mezi oběťmi byli i lidé, kteří kolem procházeli po chodníku nebo projížděli. Překvapivě málo bylo zraněných. Výbuch člověka buď zabil, nebo mu vzal někoho blízkého.

„Hrůza,“ vydechl Kasandřin táta. Sledovali s maminkou zpravodajství od chvíle, kdy se vrátili z práce. Kouř se mu odrážel v brýlích, kde působil, jako by byl maličký. „Tohle bude město stát spoustu peněz, než to postaví znovu.“ Zavrtěl hlavou a povzdechl si. Kam ten svět spěje, říkal tím gestem.

„Kdo to mohl udělat?“ zeptala se maminka. Reportéři pořád omílali, že to byl teroristický útok, ale nějak se jim nedařilo sjednotit se na motivu. Jediné skupiny, které se hlásily k zodpovědnosti za výbuch, byly navíc ty, které se hlásily ke všemu. Jedna stanice tvrdila, že to poradenství ve skutečnosti spočívalo v luxusní eskortní službě. To z domu aspoň dělalo pravděpodobnější cíl útoku.

Kasandra se posadila na pohovku vedle Henryho a zírala na obrazovku. Nenáviděla to. Nenáviděla všechno, co s tím souviselo, a toho, kdo to udělal. Ten pocit v ní proudil jako tekuté železo, cítila ho v zápěstích. Nenávist. Frustrace. Pokaždé, když reportér uvedl jméno skupiny, která za to údajně měla být zodpovědná, měla chuť křičet. Udělali to oni. Umírající bohové. Aidanova zlovolná rodina. Spáchali to na cestě za ní.

„Jestli vyjde najevo, že to byl bordel, budou ty zprávy ještě nechutnější.“

„Proč?“ vyhrkla Kasandra. „Copak reportéři začnou říkat, že si to zasloužily? Že jim to patří, protože to byly děvky?“

„Kasandro!“ Rodiče na ni hleděli s otevřenými ústy, zatímco odkráčela z pokoje do zahrady. Vůně sekané, co se linula z trouby, v ní vzbuzovala chuť rozmlátit okno. Byla tak domácká a ničím nezasažená, tak obyčejná. Když vyběhla do zahrady, skoro dveřmi udeřila do tváře Henryho, který jí nesl bundu.

„Hele,“ hlesl.

„Hele, co?“ Ani se jí nesnažil dotknout, jen jí hodil bundu a nechal ji odejít. Sledoval, jak jí vztek prosakuje z nohou a vypařuje se z jejího dechu v chladném vzduchu.

„Neslyšela jsem slova. Ani jména. Žádný náznak prostředí. Ani jaké bude počasí. Nevěděla jsem, kde to bude.“

„Nebylo nic, co bys mohla udělat.“

Zpomalila. „Tak proč jsem to teda viděla? Jaký to mělo smysl?“

„Možná to nemělo žádný smysl. Prostě vidíš věci, co se pak stanou. Jako to bylo odjakživa.“

„Henry, to je zatraceně málo.“ A hlavně to nebylo v pořádku. K něčemu se schylovalo. Cítila to, měla takový divný pocit, že něco narůstá, jako kdyby se svět začal točit rychleji.

„Asi by ses měla vrátit dovnitř a říct mámě, že jsi v pohodě,“ poradil jí Henry. „Ptala se, jestli se s tebou něco neděje.“

„Já vím, já vím. Měla bych si dát sekanou a usmívat se. Mluvit o škole.“ Kasandra se nadechla. Brnění v zápěstích odeznělo, zbyla jenom neurčitá únava.

„No jo, tak to přece říkal Aidan, ne? Chovej se normálně.“

Chovej se normálně. Nedělej vlny a nespouštěj ničí radar. Najednou jí připadalo směšné, jak se domníval, že by se mohli skrývat. Myslel si, že by to šlo odvrátit.

„Mohl bys říct našim, že se najím u Aidana?“ požádala ho. „Pověz jim třeba, že jsme se pohádali, a proto jsem vypěnila. Myslíš, že by jim to nevadilo?“

„Myslím, že táta bude nadšený. Čeká na vaši první hádku už rok.“

Aidan bydlel v dvoupodlažním domě na Red Oak Lane, ani ne půl míle od Kasandry. Vítr jí profukoval bundou, když se zastavila před domem, a studenými prsty ji tlačil do zad, aby šla dál příjezdovou cestou. Aidan stál v jídelně, sklízel ze stolu a povídal si s maminkou.

S adoptivní maminkou. S maminkou, která s jeho skutečnou matkou nemá nic společného.

Sledovala je, jak si povídají, s jakou lehkostí a jak se u toho usmívají. Gloria Baxterová byla drobná žena s úzkými boky. Nosila manšestrové kalhoty všelijakých barev a barvila si vlasy na stejný odstín zlaté plavé, jaký měl její adoptivní syn. Pracovala jako účetní pro jednu advokátní kancelář ve městě a Kasandra ji znala déle než Aidana.

Gloria položila ruku na Aidanovo rameno a políbila ho na tvář. Řekl něco, co ji rozesmálo. Působilo to tak přirozeně. Viděla je takhle už bezpočtukrát. Ale viděla je i při hádce. Zatímco je pozorovala, proběhly jí hlavou všechny ty jejich výměny. Bylo to jen divadlo. Nic z toho nebylo skutečné.

Aidan ji zahlédl oknem a zamával jí. Gloria se otočila, také jí zamávala a za chvíli se Aidan objevil na zápraží, aby ji doprovodil ke dveřím. Uvnitř to vonělo po rajčatové omáčce s česnekem a parmezánu. Okna v kuchyni byla stále trochu zamlžená od vroucí vody.

„Ahoj, Kasandro,“ usmála se Gloria. „Akorát jsi propásla Aidanovy špagety, ale hodně nám toho zbylo. Máš hlad?“

„Vážně nám toho zbylo hodně,“ potvrdil Aidan. „Táta by to nesnědl.“

„Ne, děkuju,“ usmála se Kasandra poněkud zvadle.

Aidan jí vklouzl rukou pod vlasy na zátylek.

„Zvládneš umýt nádobí, mami?“ zeptal se.

„Jasně, ty jsi vařil.“

Aidan zavedl Kasandru po schodech potažených kobercem do svého pokoje a zavřel za nimi dveře.

„Hele,“ spustil Aidan, „viděl jsem, jak sis nás prohlížela.“

„Nevím, o čem mluvíš.“ Vysvlékla se z bundy a hodila ji na postel.

„Jistě že víš. A chápu to. Ale je to moje máma, Kasandro. Nevychovala mě, ale miluju ji úplně stejně.“

Kasandra přikývla. Úplně stejně. Co o tom mohl vědět? Prožil si stovku životů. Nejspíš měl stovku rodičů. Takže možná o tom něco věděl. Dokonce možná víc než ona.

Rozhlédla se po pokoji, jako kdyby tam nikdy předtím nebyla. Zelená deka na Aidanově posteli vždycky voněla po pracím prášku. Na stole ležel zavřený laptop polepený samolepkami. Některé z nich mu dala ona. Na dveřích visel starý plakát k filmu Závrať. Hned vedle na zdi byl další plakát Radiohead a skříň plná mikin. Ukázala na ten filmový plakát.

„Vždycky se ti líbily staré věci.“

Přikývl.

„Byl jsi u toho, když ten film natáčeli? Znal ses s Hitchcockem?“

„Kasandro.“

„Nebo ses možná vídal s Doors.“ Ohlédla se přes rameno na plakát Jima Morrisona. „Je některá z jejich písniček o tobě?“

„Nech toho. Jestli tě zajímá, kým jsem byl, povím ti to.“

„Nechci vědět, kým jsi byl. Zajímá mě, kdo jsi. Snažím se ubránit dojmu, že tenhle pokoj je jednom jedna velká rekvizita. Dokonce i ten nepořádek.“ Strčila nohou do hromady špinavého prádla u nohy postele. „Působíš jako… typický puberťák.“

„Navzdory všemu mě znáš, Kasandro.“

„Znám. Znám, ale neznám.“ Pohybovali se po tenkém ledě. Donedávna si myslela, že je její život jenom trošku zvláštní. Aidan se posadil na postel a pohladil ji po tváři. Zajel jí prsty do vlasů. Dotyk jeho rukou byl tak důvěrně známý. Kolikrát ji na téhle posteli položil na záda? Kolikrát jí řekl, že ji miluje? Nechtěla, aby se cokoliv změnilo. Jakkoliv podivné ji to připadalo, pořád v ní vzbuzoval pocit bezpečí.

„Mrzí mě, že jsem ti lhal. Ale doufám, že chápeš, proč jsem to dělal.“

„Řekl bys mi to někdy, kdyby se nezačaly dít tyhle věci?“

„No, asi bych nakonec musel. Asi tak za dvacet let, protože bych pořád nestárnul.“

Kasandra se ušklíbla a šťouchla do něj. „Pitomečku.“

„Promiň! Nevím, kdy bych ti to řekl. Bál jsem se.“ Odvrátil pohled a svěsil ramena. „Nechtěl jsem, aby ses na mě dívala přesně tak, jak se na mě díváš teď.“

Kasandra se zamračila. Pořád to byl Aidan. Nikdy nebyl nikým jiným. Akorát o tom nevěděla. A chápala, proč o sobě lhal. Tohle nebyla zrovna věc, kterou by si člověk nechal vytisknout na tričko. Neměla mu co odpouštět. „Jen si na to musím… zvyknout.“

„Jasně,“ přikývl. „A co Andie a Henry? Zvyknou si na to?“

Andie a Henry. Mluvili s ním, ale tvářili se u toho jinak než předtím. Někdy bylo z Henryho tváře znát takové soustředění, až se bála, aby z něj něco nevypadlo.

„Myslím, že jo.“

„O čem přemýšlíš?“

„Přemýšlím o svém…“ Ukázala si na hlavu.

„Jasnovidectví?“

„Jo.“

„A co je s ním?“

Zaváhala. „Nevíš… nevíš o tom něco víc? Proč to tak je?“

Aidan se usmál. „Ne, jen se mi to líbí, to je všechno. Ozvláštňuje tě to. A neptej se mě, jestli je to jediná věc, která tě odlišuje. Víš, že není.“

„Já jen, že… vždycky jsi na to byl tak hrdý…“

„Nebyl jsem hrdý na to, ale na tebe.“

Zamrkala. Skočil jí do řeči tak rychle, jako kdyby se cítil dotčený. „Vyvstala spousta otázek o tom všem.“ Zatnula zuby. „A už nechci, abys na to byl hrdý. Je to prokletí. Vlastně vždycky bylo.“ Hleděla na něj s vážnou tváří. Neměla důvod cítit se provinile za to, že to říká, i když se zatvářil, jako kdyby mu rozbila jeho oblíbenou hračku.

„Dobře, promiň.“

„Neomlouvej se. Jenom mi přisahej, že tohle je tvoje jediné tajemství. Nejsi ještě k tomu tajný agent, ženatý nebo můj prapradědeček, že ne?“

Pohlédl jí do očí. „Přísahám, že ne.“

Blůzu měla na hrudi i na límečku nasáklou krví. Kapala z groteskně rozšklebené rány na krku. Vytékala z ní a kanula v hustých kapkách přes knoflíky až k hnědé zástěře kolem pasu, která byla součástí její uniformy, když v létě pracovala v kavárně Java Point.

Kasandra hleděla do zrcadla na svůj mrtvolný odraz. Tvář měla nalíčenou na tak bledý odstín, až její pleť působila namodrale. Sáhla si do vlasů, ale prsty se jí přilepily a zbarvily dočervena.

„Říkala jsem ti, že nechci žádnou ránu na hlavě.“

„Nestěžuj si,“ odsekla Andie, která stála za ní. „Uschne to a pak se to vymyje.“ Andie si dala záležet a vystříkla ještě víc krve nejdřív Kasandře do vlasů a pak i na sebe. Půlkilová plastová lahvička umělé krve už byla skoro prázdná. Taky byl nejvyšší čas. Stejně už šly na Samovu každoroční halloweenskou párty pozdě.

„Vypadají ty moje vnitřnosti dobře?“

Kasandra se otočila. Andie se oblékla do tmavomodrých korzetových šatů. Na sukni pod pasem byla hrouda vyhřezlých střev a dalších orgánů. Postříkala je trochou umělé krve a rozmazala ji, aby to vypadalo nechutně opravdově. Šla převlečená za Mary Kellyovou, poslední prostitutku zavražděnou Jackem Rozparovačem.

„Pořád vypadají moc gumově,“ povzdechla si Andie a zatahala za cípy šatů, aby to vypadalo, že z ní střeva vylézají, a ne že leží na sukni.

„Vypadají dobře.“ Kasandra otřela krvavé cákance z umyvadla obarveným ručníkem, který použily, když se pokoušely udělat si proužky ve vlasech. Její kostým sice měl být Mary Kellyová, ale na tolik vnitřností očividně neměla v břiše prostor. Vypadalo to příšerně, dokonce i na Andie. A všechen ten make-up měl takový nakyslý, jakoby nemocniční zápach. Sice byl slabší než uvnitř gumové masky, ale přesto horší, protože se ho člověk nemohl ani na chvíli zbavit.

„Nechápu, proč jsme si nemohly vzít kostýmy Karkulky a Kleopatry, jak jsem navrhovala.“

„Protože Halloween je zaměřený na střeva. Není to přehlídka prádýlka Victoria’s Secret.“

„A to říká někdo, komu šaty vyšponovaly prsa až pod bradu. Nejsi historicky přesná, víš? Jsem si jistá, že když Mary Kellyovou našli, měla od Jacka uříznutá obě prsa.“

Andie se zatvářila zděšeně. „Fuj.“

„No jo, vždyť to byl Jack Rozparovač.“

Aidan šel na večírek za Jacka. Měli k sobě patřit s Kasandrou, ale Andie se k nim převlekem hodila také. Kasandra sklouzla pohledem na kamarádčin korzet. Andie ho skutečně měla čím vyplnit. Ozvalo se zaklepání na dveře a dovnitř hned nakoukl Henry v pirátském klobouku.

„Co vám tak trvá? Aidan už čeká dole, a jestli co nevidět nepojedeme, budeme muset jít pěšky.“

„Co máš jako být zač?“ zeptala se Andie. Henry na ni vrhl nevraživý pohled, stejně jako vycpaný papoušek, který mu seděl na rameni.

„Nevím, co lidi vystraší víc,“ pronesl nadneseně, „jestli ty vnitřnosti, nebo pohled na tebe v šatech.“ Henry vycouval ze dveří právě včas, aby nedostal zásah umělou krví. Kasandra ji otřela ze dřeva.

„Hlavu vzhůru,“ povzbudila ji Andie. „Samovy halloweenské párty jsou legendární.“ Kasandra netušila, co by mohlo být tak legendárního na mlze ze suchého ledu a punči, v němž plavou pavouci, ale vždycky tam byl DJ a úžasná spousta jídla, mezi nímž bylo tu a tam jako žertík něco umělého. A Andie se tak těšila. Kasandra se na ni usmála.

„Pár lidí těmi šaty překvapíš.“

Andie se ji pokusila postříkat, ale lahvička už byla prázdná.

Aidan s Henrym čekali u vchodu a bavili se s Kasandřinou maminkou, která byla převlečená za obrovského žlutého kanárka. Byl to kostým kanárka Tweetyho, doplněný oranžovými punčochami a ohromnými oranžovými botami. Její rodiče šli na jinou halloweenskou párty, kterou pořádalo vedení marketingové společnosti, kde pracoval tatínek. Někde v domě číhal kocour Sylvestr v nadživotní velikosti.

„Och.“ Kasandřina maminka vykoukla ze zobáku kanárka a usmála se. „Holky, vy vypadáte nechutně.“

„Díky, Maureen,“ řekla Andie.

„To je moje vlastnoruční dílo,“ prohlásil Aidan. Měl přes sebe dlouhý černý pláštík a na hlavě cylindr. Za vestou měl zastrčený umělý nůž s dlouhou čepelí.

„Vy jste teda zvrhlí,“ poznamenala Maureen. „Tady máte, dejte si tyčinku Snickers a Milky Way, než půjdete.“ Sáhla pro obrovskou plastovou mísu miniaturních čokoládových tyčinek. Už jich dost ubylo, protožesem celý večer chodily děti ze sousedství. U dveří každou chvíli zazvonil houf čarodějnic nebo superhrdinů.

Vzali si tyčinky a zamířili ke dveřím. U východu maminka chytla Kasandru za paži a pošeptala jí: „Jsem ráda, že jste se s Aidanem udobřili.“

„Já taky,“ usmála se Kasandra.

„Bavte se a buďte opatrní.“ Sledovala je oknem, dokud neodjeli z příjezdové cesty v Henryho mustangu, a pak spustila závěs.

„Na prcka v kulichu si Sam bydlí fakt pěkně,“ zhodnotila Andie a pískla skrz zuby. Samův dům byla ohromná kamenná obludnost, která připomínala spíš zámeček. Stál na kopci porostlém borovicemi, u konce klikatici se ulice podobných kamenných domů. Příjezdová cesta tvaru podkovy už byla přeplněná auty a další parkovala podél obrubníku. „Co jsem vám říkal,“ zamumlal Henry, zatímco usilovně hledal volné místo. Snažil se zaparkovat mezi dvěma SUV, ale špatně odhadl vzdálenost a prudce zabrzdil. Andie na sedadle spolujezdce sebou trhla.

„Dávej pozor! Pomačkám si střeva.“

„Kdyby vám ty pitomosti tak dlouho netrvaly, mohli jsme zaparkovat na cestě.“

„A kdybys koukal na cestu a ne mně do výstřihu, necpal by ses na místo, které je moc malé.“

Henry se začervenal. „Hlavně nerozmaž tu blbou krev po sedadle.“

Konečně našli místo k parkování a vydali se k domu. Bylo chladno a oni neměli kabáty. Teplota klesla pod bod mrazu a hrozilo, že začne sněžit. Andie se zachvěla, když si upravovala své gumové vnitřnosti, ale určitě jí nebyla taková zima jako Kjirsten Mielsové a Leslie Dentonové, které proběhly kolem v převlecích za nějaké odvážné víly s metry odhalené kůže.Jak se blížili k domu, nad zmrzlým trávníkem duněla hudba a přes zdi se ozývaly výkřiky z nějaké levné halloweenské nahrávky. Andie si zastrčila kličku střeva za lalok plastových jater a zabušila na dveře. Sam je rázně otevřel a stanul před nimi v převleku bezhlavého jezdce. Z podpaží mu koukala tyč s černým koněm a nad hlavou se mu mokře leskl krvavý pahýl. Změřil sije pohledem a vykulil oči.

„Ty máš ale kozy, Andie!“

„Sklapni, Same. Měl by sis na ten pahýl nasadit kulicha. Vypadáš bez něj divně.“ Zasmál se a pustil je dovnitř. Prohodil k Henrymu něco o dřevěné noze v kapse a že je rád vidí, ale Andie s Kasandrou předstíraly, že ho neslyší.

Sam je objal kolem ramen a nasměroval je k jídlu, pití a dýdžejovi. Kasandra se ohlédla přes rameno k Aidanovi, zrovna když se zavíraly dveře, a měla dojem, že zahlédla nějaký pohyb na příjezdové cestě, nějaký záblesk mezi tmavě červeným explorerem a hnědým malibu. Aidan zachytil její pohled a usmál se. Opětovala úsměv a nechala se Samem vést halou.

Uvnitř domu je čekal teplotní šok. Přibývající těla ohřívala místnosti mnohem víc, než bylo nastaveno na termostatu. Byl to zvláštní pocit, jako kdyby vešli do přetopené školy.

„Punč je tamhle,“ ukázal Sam a chystal se je nechat v kuchyni. „Kdybyste chtěli něco ostřejšího, dejte vědět.“ Nasedl na tyč s hlavou koně a odcválal. Andie přešla k míse punče a nalila si do kelímku, zatímco Kasandra si nedůvěřivě prohlížela misku s nějakým těstovinovým salátem.

„Myslíš, že je to umělohmotné?“

„Jo, řekla bych, že to bude žertík. Kdo by dělal těstovinový salát na halloweenskou párty? Drž se radši baleného jídla.“

Henryho si všiml další pirát a zakřičel na něj. Byla tam celá skupina takhle přestrojených kluků – všichni měli pásku přes oko, dřevěnou nohu a zlaté zuby. Pod líčením Kasandra poznala některé školní hráče. Henry na něj mávl, ale neodešel.

„Nemusíš se mě držet celý večer,“ podotkla Kasandra.

Henry pohlédl na Aidana a usmál se. „Vrátím se k vám.“

Kasandra se zhluboka nadechla a zakousla se do krekru. V kuchyni voněla pizza – na stole ležely tři krabice. Kasandra si šla vzít dílek pizzy s kanadskou slaninou a přitom zavětřila alkohol. Loužička nějaké čiré tekutiny odkapávala na podlahu. Utřela ji ubrouskem a přičichla si. Vodka.

„Ahoj, Kasandro.“

„Čau, Megan. Pozor, je tu něco rozlitého.“ Chytla dívku za rameno, zrovna když uklouzla. Megan byla převlečená za sexy pasačku, blond vlasy měla spletené v copánky a na hlavě bavlněný čepeček. S pomocí pastevecké hole se zvedla na nohy a vzala si dílek pizzy.

„Musím se do něčeho zakousnout, nebo umřu hlady. Podržíš mi ovci?“ Podala jí malé nafukovací zvíře s modrýma očima namalovanýma na bílém plastu. Potom si vzala ubrousek a odkráčela, přičemž úplně zapomněla na svůj dobytek. Kasandra ovci položila na stůl.

„Jak může být už teď tak opilá?“ podivil se Aidan, zatímco ji sledoval, jak vrávorá zpět na taneční parket.

„Jak jsem vůbec mohla Andie navrhnout, aby si koupila tenhle kostým?“

Aidan pokrčil rameny. „Tobě by slušel.“ Přehodil jí svůj pláštík kolem ramen a ukradl jí sousto pizzy.

Dorazit na párty pozdě byl dobrý nápad. Ušetřili si trapný začátek, kdy tam bylo jen pár lidí a hudba se rozléhala ozvěnou v prázdných místnostech. Teď tam bylo narváno, lidi tancovali a nábytek byl v obležení. Ani jediná židle nebo područka pohovky nezůstala neobsazená. Z hluku jim až zaléhaly uši, skřehotavý smích a nepřetržité překřikování se mísilo s rytmem hudby. Zdálo se, že všichni přišli v kostýmu. Bylo tam tolik masek a vrstev make-upu, že nebylo snadné poznat, kdo je kdo. Holky byly většinou polonahé, samá třpytka, lesk a flitr. Aspoň pět si jich obléklo síťované punčochy.

Andie stála v obklopení dívek z hokejového týmu. Zatáhly ji do zadní části domu a po schodech nahoru, kde Sam vytvořil dům hrůzy.

„Aidane! Kasandro! Jdete?“ Ukázala nahoru po schodech.

Kasandra jen mávla rukou. Možná později. I když žádná strašidelná část domu už později asi nebude existovat. Ten, kdo nahoře straší, se začne nudit a ostatní budou chodit do tmavých pokojíků, aby se tam muchlovali. Napadlo ji to zrovna ve chvíli, kdy kolem ní prošel obří lidský kondom k míse s punčem. Zasmála se.

„Co je?“

„Nic, jen mě rozesmál ten obrovský lidský kondom.“

Aidan se ušklíbl a ohlédl se za odcházejícím kondomem. Vlastně to byl jen veliký čtverec zlaté fólie s nohama.

„Jsem rád, že jsme šli. Chyběl mi tvůj smích.“ Obtočil jí ruku kolem pasu a přitáhl si ji blíž.

Do tváře jí stoupla červeň, která byla vidět i pod nánosem bílého make-upu. Polkla. Jeho dotyky jí teď připadaly jiné, i když si to odmítala přiznat. Z horka i síly jeho rukou se jí rozbušilo srdce. Políbil ji, ona hned zapomněla, kde je, a objala ho. Zvedl ji do vzduchu, jako kdyby nic nevážila. Když opět došlápla nohama na zem, mozku ještě vteřinku trvalo, než si to uvědomil.

Mám pocit, jako kdyby se mě nikdy předtím nedotkl, jako kdyby se celou tu dobu držel zpátky. A teď je všechno jiné.

„To bylo vášnivé.“

Pohlédli přes stůl. Megan na ně kulila oči. „Promiňte, zapomněla jsem si tady ovci.“

Kasandra se zachichotala do Aidanova ramene. „Pojď… zkusíme najít Andie.“

Nějak se jim podařilo zabrat si roh pohovky v obýváku, dost daleko od dýdžeje, aby si mohli povídat. Andie seděla, na područce opatrně, aby se její krvavé vnitřnosti nedotýkaly koženého čalounění pro případ, že by po sobě umělá krev zanechávala skvrny. Pár kroků před nimi zrovna dvojčata Quentinova předváděla svá nová párová tetování. Vyhrnuté rukávy jejich kostýmů odhalovaly černé klikaté kmenové značky. Amy měla obrázek na pravém rameni a Angie na levém. Jak stály tváří v tvář ve stejném oblečení, vypadalo to jako odraz v zrcadle.

„Oblékají se stejně jenom na halloween,“ promluvila Andie. „Zvláštní. Zajímalo by mě, jestli mají nějaký tajný jazyk.“

„Ne každá dvojčata mají svůj divný tajný jazyk,“ poznamenal Aidan. „Artemis a já jsme žádný neměli. I když jsem jí občas dokázal číst myšlenky.“ Odmlčel se a sklopil zrak. Andie zamrkala a nevšímala si ho. Kasandra mu stiskla ruku a pomyslela si, že jednoho dne ho přestane bolet mluvit o Artemidě. Nebo to možná bude bolet navždy.

Andie se vrátila k prohlížení tetování.

„I když pominu tu symetrii dvojčat, vypadá to skvěle. Ačkoliv to není nic pro mě. Nemyslím, že bych si někdy nechala udělat tetování. Zůstalo by mi napořád, teda pokud bych si ho nedala odstranit laserem, a slyšela jsem, že to pekelně bolí.“

Kasandra přikývla a sledovala smečku vlkodlaků, kteří z druhé strany pokoje chtivě zírali Andie do výstřihu. Ne že by byl na večírku nedostatek nahé kůže, na níž se šlo pást očima, ale Andiina kůže byla překvapením. Dokonce i Sam se u ní nejednou zastavil, aby kolem ní ovinul paži a něco jí vyprávěl.

„Hele,“ upozornila ji Kasandra, „civí na tebe kluci.“

Andie se zamračila. „Hej, jsem oběť vraha.“ Ukázala na svoje vyhřezlé vnitřnosti. Vlkodlak zavyl a jeho kamarádi se zasmáli. „Úchyláci. Jakého zvrhlíka může vzrušovat mrtvá holka? Jdu najít tvého bráchu.“

Andie odkráčela, aby se propletla davem tančících těl. Někteří se při tanci tak kroutili, až by si člověk pomyslel, že se večírek zvrhne v orgie. Kasandřina mysl sklouzla zpět k Aidanově polibku v kuchyni. Otočila se a pošeptala mu do ucha: „Myslím, že je načase prozkoumat strašidelný dům.“

Usmál se a úplně z něj sálalo teplo. „Za pár minut přijď za mnou nahoru.“ Když vstával, přejel jí prsty po noze.

Nadechni se. Tohle už začíná být nezdravé.

Když Aidan odešel, rozhlížela se kolem a snažila se tvářit nenápadně. Koutkem oka zahlédla sedící postavu v porcelánové masce, jejímiž škvírkami ji pozorovaly temné oči. Jenže když se otočila, nikdo tam nebyl. Kasandra zamrkala.

Možná se mi to jen zdálo.

Vypadalo to, že jsou všichni zabraní do svých hovorů, a zatím ji nikdo nežádal, aby předvedla svůj trik s mincí. Neměla na to náladu, takže byla ráda.

Jak jen to bylo dlouho, co Aidan odešel? Stačilo to, aby se za ním mohla vydat? Na zdech nebyly žádné hodiny a ani se nepodívala na telefon. Vstala a zamířila do chodby. Předpokládala, že vtrhne do nesprávného zatemnělého pokoje a nějaký pár ji seřve. Anebo že otevře dveře, vyskočí na ni kostlivec a bude jí chrastit kostmi před obličejem.

Hudba se změnila na písničku, která zněla jako remix něčeho od My Morning Jacket. Jak se blížila k hudbě, slyšela zpívat čím dál tím víc lidí a zahlédla v davu Henryho tvář, která vyčnívala nad ostatními jako hřbetní ploutev žraloka. Zahnula ke schodům, aby ji neviděl, jak se plíží za Aidanem. Jenže tím pádem ani nespatřil, jak ji někdo zezadu popadl a odvlekl otevřenými dveřmi ven. Její překvapené vyjeknutí splynulo se smíchem a hudbou, která rázem ztichla, když se před ní zavřely dveře.

„Pšt,“ zašeptal jí mužský hlas do ucha. „A nevzpírej se mi, nebo spadneš ze schodů.“

Pohlédla dolů. Nejistě vrávorala po kamenném schodišti vedoucím do sklepa. Světlo, které vrhala jediná zaprášená žárovka, bylo mdlé a žlutavé. Byl tu cítit vlhký zápach a z chladu ji zábly ruce. Po tom horku nahoře jí to bylo skoro až příjemné.

„Co to děláš?“ zeptala se, což byla první věc, co ji napadla. Po prvotním šoku, že ji někdo unesl, se tlukot jejího srdce zase ustálil. Byla přece v Samově domě na večírku. Zřejmě to byl něčí žertík. Nejspíš to byl někdo, koho znala.

Až na to, že není. Síla v jeho prstech je jako síla Aidanových prstů.

Aidan to ale nebyl. Kdyby to byl Aidan, nebyla by tak napjatá a připravená chytit se zábradlí, až se ji rozhodne shodit ze schodů jako pytel hadrů.

„Nedělám nic, jen se ti představuju.“ Povolil sevření, a tak se mu vyvlékla a ohlédla se. Spatřila bílou harlekýnskou masku, na jejíž tváři byly namalované zlaté třpytivé slzy. Hlavu mu zdobila zeleno-fialová pírka. Něco takového by člověk čekal na karnevalu v Riu.

„Sledoval jsi mě,“ pronesla. Oči za maskou na ni hleděly bez mrknutí. Nepoznávala je. Přejížděly jí po těle nepřirozeně rychlými, zvědavými pohledy. „Co? Na co zíráš?“

„Nejsem si jistý. Abych byl upřímný, čekal jsem něco jiného. Myslel jsem si, že budeš vyšší. Nebo že budeš oslnivě krásná.“ Usmál se a odhalil dokonalé bílé zuby. Zvýraznila se při tom vyzáblost jeho tváře. Oblečení mu bylo trochu volné a maska byla jediný kus kostýmu, co měl na sobě. Jinak byl oblečený v džínách a tmavě modrém tričku.

„Kdo jsi?“

Naklonil se k ní blíž a odfrkl si. „Stejně bys mi nevěřila, kdybych ti to řekl. Anebo třeba jo. Odysseus mi uvěřil.“

Když se za nimi otevřely dveře, popadl ji rychleji, než stihla mrknout. Táhl ji po schodech dolů, dokud nenarazil do zdi. Zacinkalo sklo. Vrazili do stojanu na láhve vína. Stěna nalevo od nich byla lemována dalšími láhvemi. Nacházeli se ve vinném sklípku.

Aidan stál na schodech nad nimi a pláštík mu splýval podél kolen.

„Pusť ji.“ Způsob, jakým to řekl, ji nenechal na pochybách, že ví, s kým mluví. Sevření, které cítila v ramenou, trochu zesílilo, ale zaslechla tiché pousmání.

„Podívejme se na tebe. Tomu se mi nechce věřit.“

„Zmlkni a pusť ji.“

Poslechl a sešel dál do sklepa. Kasandra zjistila, že také stojí uprostřed sklepa, když se k ní Aidan přiblížil. Schodiště bylo úzké, neměla kudy projít. Její únosce se stále usmíval a zvedl ruku, aby si stáhl masku z tváře.

Kasandra pohlédla na jednoho a pak na druhého. Ten neznámý byl hubenější a měl kaštanově hnědé vlasy, ale stavba lebky a tvar očí byly stejné. Dokonce měli i tentýž postoj. Mohli by být bratry.

Jsou to bratři. Jedna rodina. Tohle je Aidanova skutečná rodina.

Aidan natáhl ruku, strhl ji k sobě a postavil se mezi ni a toho cizího kluka. Strachy jí přejel mráz po zádech a zatahala ho za ruku. Měli se dát na útěk. Ať už to byl kdokoliv, byl nebezpečný, i když vypadal, že nejedl celé týdny.

„Vypadni odsud, Herme,“ poručil mu Aidan.

„Hermes?“ Usmál se. „Takže o nás ví, no to je skvělé. Velká sestra bude mít radost.“

„Kdo je velká sestra?“ otázala se Kasandra. Vykročila z Aidanova stínu. Mezi kamennými zdmi se jejich hlasy hlučně rozléhaly. I sebemenší zašoupání nohama bylo slyšet, ačkoliv do sklepa doléhala tlumená hudba.

„Nemluv na něj, Kasandro,“ špitl Aidan. „Prosím, nedělej to.“

Hermes přimhouřil oči a jednoho po druhém si změřil pohledem.

„Ty jsi sem nepřišel nedávno. Nehledal jsi ji jako my. Co tady děláš?“

„Mlč, Herme!“

„Ty tady žiješ. Jako jeden z nich.“ Přejel po Aidanovi očima. „A vypadáš tak zdravě.“

„Na rozdíl od tebe. A hádám, že ani ona nevypadá dobře.“

„Ale ano, je statná jako vždycky.“

Aidan se usmál. „Jak ji hned bráníš. Musí na tom být hůř, než jsem myslel.“

„Ten úsměv. Tohle je Apollon, jak si ho pamatuju. Namyšlený a ješitný.“

Kasandra zadržela dech, když okolo sebe ti dva tak slovně kroužili. Vinný sklípek působil čím dál těsněji. Aidan vedle ní najednou jako by povyrostl. Zesílil.

„Namyšlený a ješitný. A taky silnější než ty.“

Hermes pokrčil rameny. „Unášet ji byla chyba, teď to vidím. Athéna mi říkala, abych to nedělal. Varovala mě, abych se držel zpátky.“ Trhl sebou, když se k němu Aidan naklonil. „Když si teď nechám utrhnout údy, nikdy se nedozvím, jak tohle dopadlo.“ Udělal ještě jeden rychlý krok vzad a narazil do láhví. Sklo zařinčelo jako nervózní smích v davu. „Jen jsem ji přišel pozdravit.“ Zamířil očima ke schodišti.

„Měl ses držet dál.“

„Víš, co se děje? Měl bys být rád, že jsem přišel jako první.“

Kasandra popadla Aidana za paži. „Počkej. Ví, co se děje?“ Aidan ji odstrčil, jako kdyby neslyšel. „Aidane.“

Hermes se zamračil. „Aidane?“ zakřenil se. „Hezké, to se mi líbí. A vidím, že tu dívku miluješ, takže půjdu.“

„A nikdy se nevrátíš?“ Aidan vymrštil ruku, popadl láhev za hrdlo a roztříštil ji o zeď. Po zemi se rozlila červená tekutina, zelené sklo se rozletělo po místnosti a vzduch zaplavila ostrá vůně alkoholu. Držel v ruce hrdlo láhve, z něhož kapalo víno.

Kasandrou prolétl adrenalin jako kulka. Chystal se ho zabít, nebo se o to aspoň chtěl pokusit. „Aidane…“

„Jdi nahoru, jo? Najdi Andie a bráchu. Odvez je domů.“ Odstrčil ji z cesty.

Podívala se na střep v jeho ruce. „Ne.“

Z Herma se vytratila poslední špetka lehkovážnosti. Hleděl na Apollona ustrašeně a vyčerpaně.

„Vybíráš si, na čí budeš straně?“ zeptal se.

„Nejsou žádné strany,“ odpověděl Aidan, „pro mě ne. Pro mě je jenom ona.“ Otočil střep v ruce.

„Co s tím chceš dělat?“

„Rozpárám tě. Nechám tě vykrvácet do toho betonu. To by tě mohlo na chvíli zdržet.“

Hermes naprázdno otevřel a zavřel ústa. „Vidím, že moje slova nemají váhu. Ať se z tebe stal kdokoliv, nejsi bratr, v něhož jsem doufal. Nejsi náš spojenec. Jsi zrádce.“ Vrhl na Aidana znechucený pohled. „A jak se zdá, ani neumíráš.“

Střep v Aidanově dlani se zablýskl. „Možná jsem zrádce. Pojď blíž a přesvědč se.“

Hermes pohlédl ke dveřím a Kasandra nepatrně přikývla.

Běž. Uteč odsud, než všechno pokazíš.

Usmál se. „Uhuh. Už je to pár tisíc let, ale jestli si dobře vzpomínám, nejsem pro tebe důstojný soupeř.“ Podíval se na ostrý střep. „Když se přiblížím, moje slezina skončí nabodnutá na hrdle té láhve. Skoro cítím, jak mi projede vnitřnostmi. Ne, děkuju.“ Pohlédl na Kasandru. „Promiň, zlatíčko. Jsi docela hezká holka a určitě moc hodná. Časem mi to odpustíš.“

Hermes vytáhl láhev vína ze stojanu za sebou a hodil jí Kasandře po hlavě. Kasandra vykřikla, ale Aidan skočil před ní a láhev chytil. Hermes tak získal dost času, aby kolem nich proběhl a vyskočil přes zábradlí na schodiště.

„Velká sestra je na cestě,“ varoval je. „Nemůžu se dočkat, až jí tohle budeš vysvětlovat.“

Aidan zavrčel a skočil za ním. Ostřím střepu Hermovi prořízl tričko a kůži na zádech, ale hlouběji ho nezasáhl. Vystřelil ze sklípku dřív, než Aidan nabral rovnováhu.

Aidan vyběhl po schodech do ruchu večírku.

„Aidane!“ vykřikla za ním Kasandra. Vyhoupla se na schody a dostihla ho v otevřených dveřích, jak zírá do noci. „Nech ho!“

Podíval se do jejího vystrašeného obličeje, upustil zkrvavený úlomek skla a přivinul siji k sobě.

„Jsi v pořádku? Neublížil ti?“

„Ne.“ Zavrtěla hlavou a Aidan ucítil její paže a záda. „Ale byl to jeden z nich, že? Jeden z vás. Kde je?“

„Ten hbitý bastard je nejspíš už půl míle daleko.“ Podívala se mu přes rameno. Andie s Henrym zaslechli její výkřik a tlačili se davem s ustaranými výrazy ve tvářích.

„Musím ho dohnat,“ rozhodl se.

„Ne.“

„Jsem silnější než on, přísahám.“

„A co tvoje sestra? Velká sestra, o které mluvil.“

„Jsem dokonce silnější než ona.“

Přimhouřila oči.

„Ale no tak. Možná to ani není lež. Vždyť přece umírá.“ Spěšně ji políbil, vyběhl ze dveří a černý pláštík za ním směšně vlál.

„Hej.“ Sam vykoukl ze dveří vedle ní. „Co se děje? Kam tak narychlo běžel?“

„Rodinné záležitosti,“ odpověděla Kasandra a sešla ze schodů, následována Andie a Henrym.

Andie pochrupovala. Chrápala hlasitě i jindy, natož po večírku, kdy měla tři hodiny stažené plíce v korzetu. Spala v Kasandřině posteli, zatímco Kasandra ležela na zemi ve spacáku a dívala se do mdlého světla, které vyzařovala žárovka nad basketbalovým košem u příjezdové cesty a jež na ni dopadalo oknem. Jednotvárné rány, které vydával gumový míč odrážející se od chodníku, ji nenechaly na pochybách, že ani Henry nemůže usnout. Podívala se na zářící červené číslice na budíku. Od chvíle, kdy se koukla naposledy, se o mnoho nezměnily. Aidan sice nevolal, ale věřila, že je v pořádku. Doufala v to. Do temného prostoru mezi jejíma ušima neprosáklo vědomí jeho smrti.

Kasandra se posadila a rozepnula spacák. Potom sáhla po županu a šla dolů za Henrym k basketbalové obruči.

„Můžu si zahrát?“ zeptala se Kasandra a tiše zavřela vstupní dveře.

„Jasně.“ Hodil jí míč, ale ona ho skoro upustila. Basketbal nebyl sport pro ně. Oběma šel až překvapivě špatně. Ale honit se za míčem, který minul koš, jim připadalo jako přesně to, co je unaví, až nakonec usnou.

„Stejně pořád nevěřím, že je to, co říká.“ Henry vystřelil a míč se odrazil o obruč. „Já vím, vyskočil z toho okna a určitě má spoustu síly. Možná je to dokonce nadčlověk. Ale bůh? To snad ne.“

„To jsi ho neviděl dnes večer,“ oponovala mu Kasandra. „Neviděl jsi, jak se pohyboval Hermes. Ani jsi neslyšel, co říkali.“

Henry se pousmál a vystřelil na odrazovou desku. Míč odskočil a Kasandra za ním vyběhla po chodníčku. Sama vystřelila, minula a dýchla si do zmrzlých dlaní. Z ledového míče ji začínaly bolet ruce.

„Tak kdo si myslíš, že to je, pokud ne bůh?“

Henry pokrčil rameny a zamyšleně dribloval. „Možná nějaký pokus vlády. A teď si na to nepamatuje nebo má paranoidní představy nebo tak něco. Takové věci se stávají pořád.“

„Jo a kde?“

„V televizi,“ ušklíbl se Henry. „Abych pravdu řekl, Kasie, snažím se o tom moc nepřemýšlet.“

Asi mu tak bylo líp. Jenže Kasandra o tom musela přemýšlet, protože se blížila velká sestra. Nevěděla sice, kdo to je, ale šla si pro ni. „Henry?“

„No?“

„Víš, že už dlouho nebudu vědma, viď?“

Henry hodil míčem a přikývl. „Jistě, vždycky jsi říkala, že se to stane okolo osmnáctin. Zmizí to jako pára nad hrncem.“ Napřímil se a vystřelil. Míč prolétl sítí, odrazil se o chodník a skutálel se do zmrzlé trávy. „Co s tím?“

„No, co když jsem se pletla? Co když ten černý bod v budoucnosti neznamená, že nebudu vědma? Co když to znamená, že už nebudu? Co když prostě…“ Zvedla ruce a nechala je klesnout. „Zemřu?“

Henry se nadechl a svěsil ramena. Pod očima bylo stále znát pirátské líčení, což mu dodávalo vzhled kresleného padoucha.

Ne. Možná temného, nedobrovolného hrdiny. Ale padoucha nikdy. Henry v sobě nemá špetku darebáka.

Nedivila se, že právě jemu činilo potíže přijmout, kým Aidan byl. Vždycky smýšlel tak střízlivě, logicky a prakticky. Spoléhal na zdravý rozum. Někdy Kasandra pochybovala, jestli věří v její jasnovidné schopnosti nebo jestli to jen říká, protože ji má rád.

Po chvíli Henry sebral míč z trávy a zavrtěl hlavou.

„Kdepak.“

Usmála se. „Kdepak co?“

„Kdepak, to se nestane.“ Dribloval a pak jí hodil míč. Z nárazu ji zabrněly prsty.

„Jak to můžeš vědět?“

„Prostě to vím,“ odpověděl a zaujal obranný postoj, aby se ho pokusila oběhnout. „Třeba jsem taky jasnovidec.“

Aidan stál v zahradě za domem svých rodičů, opíral se o borovici a dával pozor, jestli nezaslechne nějaký pohyb. Slyšel akorát vánek a tiché vrzání máminy houpačky, která se pohupovala dopředu a dozadu.

Jeho nevlastní matky. Matky, která žila o dva tisíce let později, než aby mohla být jeho skutečnou matkou. Nikdy předtím o ní takhle nepřemýšlel. Vždycky to pro něj byla Gloria – žena, která ho milovala natolik, aby ho nazývala svým synem. A Ernie byl odjakživa jeho táta. Ale všechno se rozpadalo. Nemohl přestat myslet na to, jak si je tehdy Kasandra prohlížela oknem.

Nezbývalo moc času. Od té doby, co Kasandra začala mít vize, se tomu zdráhal uvěřit. Jenže popírání skutečnosti nikomu neprospělo. Ani bohu. Tedy obzvláště ne bohu, protože Athéna byla na cestě. Schylovalo se k boji a on neměl ponětí, zda může vyhrát, i když tvrdil pravý opak.

Pohlédl na svoje zatnuté pěsti. Poprvé mu připadaly směšně slabé. Možná se skrýval příliš dlouho a žil jako člověk, až se jím stal. Býval jedním z nejsilnějších bohů, kteří chodili po Olympu: bůh slunce, bůh věštectví a umění. Vyšel ale ze cviku. Nebylo tomu tak dávno, co by tu malou krysu Herma nabodl a opekl na rožni pouhým lusknutím prstů. Natáhl ruce. Možná skutečně slábl. Asi nakonec neunikl prokletí, které zabíjelo ostatní.

„Nepřemýšlíš o tom, že ji odsud odvedeš, že ne?“

Aidan se otočil, připraven Herma rozpárat, ale zlost z něj vyprchala stejně rychle, jako ho zaplavila. Stejně by to nebylo možné. Hermes vykoukl za jinou borovicí a na nohách měl přidělané pružiny. Kdyby se Aidan jen napřáhl, Hermes by utekl tak rychle, že by ho nikdy nedohnal.

„Byla by to jen ztráta času,“ varoval ho Hermes, „a nebyla by v bezpečí.“

Aidan se posmutněle usmál. „Copak je tady v bezpečí?“

„Nebude v bezpečí nikde.“

Pohlédl na Herma. Bůh zlodějů se za ta století sice změnil, ale nijak výrazně. Nosil krátké vlasy a oblékal se, jako kdyby byl vystřižený z katalogu Tomma Hilfigera. A byl hubený, příšerně vyzáblý. Taková vyhublost nakonec člověka zabije. Ale v očích měl pořád ten známý zákeřný odlesk a křivka jeho úst byla také stále stejná. Nelišil se ani jeho nervózní a strnulý postoj, byl jak na jehlách.

„Vypadáš hrozně,“ poznamenal Aidan a Hermes seušklíbl.

„Ty máš co říkat. A co máš být vůbec zač? Sedmnáctiletý Bela Lugosi?“

Aidan si stáhl pláštík z ramen. Působil teď směšně, když stál před svým nesmrtelným nevlastním bratrem. Vypadalo to jako nějaká dětská hra. „Promiň, že jsem se tě pokusil zabít.“ Vzhlédl k Hermovi zrovna včas, aby uviděl, jak rychle pokrčil rameny. „Ale nemůžeš siji odvést.“

Hermes zkřížil ruce na hrudi. „Myslím, že Athéna bude jiného názoru.“

Aidan zatnul čelisti. Athéna. Vždycky tak hrdá a povýšená, vždycky otcova favoritka. Byla zvyklá, že je silná a dostane, co si zamane. Ale bohové umírali. Dobře to věděl. Pokud šlo usuzovat podle Herma, Athéna byla slabší, než bývala. Pomalu slábla. Pomyslel si, jak asi umírá a jestli kvůli tomu zuří, šílí, nebo oboje.

„Budu s vámi bojovat,“ prohlásil Aidan tiše. „Budu s vámi bojovat, jak jen dokážu.“

Hermes zamyšleně přikývl. „Víš, Apollone,“ řekl nakonec, „Athéna by tě ráda zachránila, ale pokud ji doženeš k volbě mezi jejím vlastním přežitím a tvým, myslím, že oba víme, jakou cestou se vydá.“

Aidan sklopil zrak. Na ramenou ho tížila odevzdanost. Cítil se nepřirozeně. Bůh slunce by nikdy neměl svěsit hlavu.

„Jaké to je,“ zajímalo Herma, „žit s nimi? Milovat jednoho z nich? Už dlouho jsem to nezkusil.“

Na Aidanově tváři vytanul nepatrný, lítostivý úsměv. „Je to skvělé. Nikdy bych si nepomyslel, že mi na někom bude záležet jako na ní. Stačí jedna smrtelná holka.“

„Jedna smrtelná holka,“ zopakoval Hermes.

„Herme.“

„Ano?“

„Prosím, nechte nás být. Žádám tě, pokud jsme kdy byli bratry. Ať se od nás drží dál.“

Hermes zamrkal. Na okamžik si Aidan pomyslel, že to zabralo, že jeho prosba a připomenutí rodinných vazeb s Hermem pohnulo a on mu vyhoví.

Hermes si povzdechl.

„Jsme bratři,“ prohlásil něžně, „a tak doufám, že mi uvěříš, když ti povím, jak moc bych si přál, abychom měli na výběr.“

Aidan ucítil na tváři jemný závan větru, a když vzhlédl ke stromu, Hermes byl pryč.

12

CO SE DĚJE NA CESTĚ

„Neměli bychom ten krám nechat někde dál od cesty?“

Athéna pohlédla přes rameno na stříbrný taurus. Zíral na ni smutně jako pes, kterého opustili v útulku. Byl zaparkovaný v zadní části odpočívadla těsně za městem South Bend v Indianě. Pokrčila rameny.

„Neměli bychom aspoň sundat poznávací značku nebo něco?“

„Nechápu proč,“ odsekla Athéna. „Než to auto někdo najde, budeme odsud daleko, a ten řidič si stejně nejspíš naše číslo neopsal.“

„To se pleteš,“ namítl Odysseus, zatímco odcházeli. „Pravděpodobně se spojil s rádiem, jakmile jsme začali přejíždět z jednoho pruhu do druhého.“

„Čeho se bojíš? Hranice už jsme přejeli a to auto bylo stejně nejspíš kradené. Nebudou nás s ním spojovat, a i kdyby, zmizíme. Na tohle nemáme čas. Pojďme si dát něco k jídlu a chytneme stopa do New Yorku.“

Odysseus si povzdechl a zmlkl, zatímco se Athéna rozhlédla po odpočívadle. Sestávalo z čerpací stanice Shell se suvenýrovým krámkem, dlouhé řady záchodků, McDonald’s a Dunkin‘ Donuts. Obě rychlá občerstvení páchla mastnotou. Vlastně páchla mastnotou a zároveň sladce voněla. Athéna se opřela do vstupních dveří a rozhlédla se na obě strany. Celé to tam bylo cítit po horkém oleji a naftě.

„Jdi do jednoho bistra a já půjdu do druhého. Obstarej nějaké jídlo a pokus se nám sehnat odvoz. Pokud možno řidiče náklaďáku.“

„Proč náklaďáku?“

„Protože pojedou dál a navíc mívají v kabině lůžko. Máš peníze, viď?“

Odysseus přikývl a vytáhl peněženku. Podal jí desetidolarovou bankovku a namířil si to k Dunkin‘ Donuts. Athéna šla do McDonald’s. Stála tam krátká fronta a několik z čekajících byli řidiči kamionu – muži s lacinými kšiltovkami a hubenými nohami v modrých džínách přetažených přes kovbojské holínky. Podívala se na sebe. Vypadala zoufale, pokud ne přímo jako kriminálnice, tak aspoň jako uprchlice, která měla za sebou pár krušných dnů. Zapnula si knoflíčky na svetru tak vysoko, aby zakryla krvavé skvrny. Aspoň že potrhané džíny mohla svést na módu.

Když se zařadila do fronty, dala si záležet, aby se usmála a pokývla na chlapíka před sebou. Bylo mu něco přes třicet a měl bradku, knír a zpod čepice mu visely dlouhé černé vlasy. Nápis na čepici hlásal New York Yankees. Znovu se usmála a on se otočil.

„Vypadáš, že už jsi nějakou tu chvíli na cestě,“ poznamenal a pokývl na její oblečení.

„No jo,“ odpověděla, „nějak se mi ta cesta nevydařila. Menší názorová neshoda.“

Přikývl a chápavě se na ni usmál.

„Nakonec jsem přišla o všechna zavazadla. Byla to noční můra.“

„No,“ řekl a pohlédl na plastové osvícené menu.

„Abych ti tu hrůzu trochu ulehčil, co kdybych tě pozval na oběd?“

„Ach, ne, to nejde,“ odpověděla Athéna. V restauraci právě přestali podávat snídani a pach gumových připálených vajec se sýrem se mísil s tukem burgerů. Smrad byl tak hutný, že by jí obalil kůži. Pomyslela si, že měla jít do Dunkin‘ Donuts. Jakmile otevřela pusu, aby ho místo oběda požádala o svezení, chytl ji za loket Odysseus.

„Hele,“ řekl s plnou pusou pita chleba s kuřecím a parmazánem. „Našel jsem nám odvoz.“ Mávl na chlápka, s nímž se bavila, a pak se otočil k ní. „Chceš nějaké jídlo odsud? Vzal jsem ještě jeden sendvič a nějaké donuty. Sejdeme se s ním na parkovišti. Jezdí v červeném freightlineru.“

„To šlo rychle,“ prohodila Athéna cestou k nastartovanému kamionu. Odysseus se zakřenil. Vždycky pracoval rychle. Rychle a chytře. Otevřel bílý papírový pytlík. Vylovila si donut, otočila ho mezi prsty a kolem dokola slízla cukr. Nejedla celý den, naposledy těch pár ostružin u Tří sester. Nacpala si pusu donutem, který probudil její chuťové buňky. Zakručelo jí v žaludku a hladově se podívala po papírovém pytlíku. Říkal přece něco o sendviči navíc.

Odysseus zamával na řidiče za okýnkem kamionu. Byl o hodně starší než řidič, s nímž mluvila Athéna. Vlasy měl už šedé, byl obézní a zdálo se, že stále kyne. Knoflíky na jeho košili působily, jako že jsou vystavovány neskutečnému tlaku. Usmál se na ně, když otevřeli dveře a vylézali do kabiny. Odysseus Athénu představil a pak si s řidičem potřásla rukou. Jmenoval se Craig Melville a byl na cestě z Minneapolisu se zastávkami v Toledu a Buffalu. Mohl je vzít až tam. Až dojede do Buffala, odpojí návěs a zamíří domů do Pensylvánie.

„Ještě jednou děkujeme za svezení,“ poděkoval Odysseus a pak promluvil k Athéně: „Vyprávěl jsem mu o tom našem průšvihu. Nemohl uvěřit, že Jimmymu tak přeskočilo, že nás tam nechal. Jenže to nezná Jimmyho, cvoka jednoho. Říkal jsem ti, že nemáme zpátky do školy jezdit s ním.“

Athéna se na Craiga usmála. „No, nikdy bych si nepomyslela, že nás tam nechá. Jenom doufám, že naše věci nevyhodí z auta, než dojede do kampusu.“

Odysseus se pousmál. Lhaní jim šlo přirozeně a ji zaplavila příjemná nostalgie. Společně byli pořádně prohnaní.

„Nedělal bych si s tím hlavu.“ Craig zkontroloval zrcátka a postavil termosku s kávou. „Taky jsem měl pár potrhlých kamarádů, a nakonec se vždycky ukázalo, že jsou to dobráci. Až ho uvidíte příště, nejspíš toho bude litovat.“ Zařadil rychlost a kamion se rozjel. Craig působil jako milý chlápek. Vyprávěl jim o několika „potrhlých“ kamarádech a Athéna poslouchala a usmívala se, zatímco jedla sendvič se šunkou a sýrem, co jí koupil Odysseus. Jak žvýkala sousta, dopadla na ni zase únava. Kamion byl hezký a čistý a vzadu bylo navíc lůžko. Zrovna se chystala Craiga požádat, jestli by ho směla využít, když vtom jí poklepal na koleno.

„Hele,“ spustil opatrně, „vypadáte oba vyčerpaně. Proč si nevlezete dozadu a trochu se neprospíte? Ještě budete mít spoustu času, abyste mi dělali společnost, až projedeme Toledem.“

„Děkujeme,“ hlesla a sama byla překvapená, jak vážně to poděkování myslela. Byla by ráda, kdyby mu to mohla něčím oplatit, něčím lepším než lží a povídáním ze slušnosti. Natáhla se pro jeho ruku. „Jste hodný člověk, Craigu,“ pronesla. „Doufám, že se vám bude dařit a budete zdráv.“ Craig se usmál a potřásli si rukou. Když se dotkli, pomyslela si, že cítí, jak mezi nimi cosi proudí, nějaké nepatrné teplo a elektřina, které vycházely z její kůže do jeho.

Pochopitelně si to mohla jenom namlouvat. Požehnání umírající bohyně stejně nejspíš za moc nestálo. Ale aspoň se o to pokusila.

Odysseus zatáhl závěs mezi kabinou a lůžkem. Odsunula se dozadu a posadila se na malou postel.

„Jen na nás houkněte, kdybyste chtěl přispět na naftu nebo třeba na svačinu,“ řekl Odysseus Craigovi, pak zatáhl závěs a sedl si na lůžko.

„Nepromluvíme si?“ zeptal se tiše. Šeptat nebylo nutné. Craig si v rádiu naladil stanici hrající staré šlágry a hluk motoru beztak jejich hlasy přehlušil.

Athéna si povzdechla. „Jsem vyčerpaná. A to, co se mi chystáš říct… Mám dojem, že mě to nenechá usnout.“Nemám na spánek čas. Měla bych ho nechat mluvit, abych si mohla promyslet, co budeme dělat dál. Měla bych ho nechat mluvit, abych mohla snít o bitevních plánech, sakra. Argumenty její mysli byly slabé. Měkká postel k ní promlouvala mnohem hlasitěji.

„Můžu počkat. Máme před sebou dlouhou cestu.“ Odysseův něžný hlas ji uklidnil, ale znepokojení v jeho tváři hraničilo s lítostí.

Ztrácí víru v moji sílu. Všechno jsem zkazila. Nedokážu ho ochránit. Musím být silnější, rychlejší. Ale to já budu, jakmile si trochu odpočinu.

„Mrzí mě, co se ti děje,“ pronesl Odysseus. „Nezasloužíš si to. Ze všech bohů z toho zatraceného kopce, ze všech těch povýšených a hloupých nadutců si to zrovna ty nezasloužíš. Nikdy sis nic takového nezasloužila.“

Zabolelo ji u srdce, že ji tak chválí. Nebyla bohyní, kterou by šlo uctívat, ani s níž by šlo bojovat. Za všechno zlé, co se mu stalo v jeho starém životě, mohl vinit ji nebo některého zvráceného člena její rodiny. Copak na tom záleželo, že se to snažila napravit? To byla její povinnost. Tehdy i nyní.

Sledovala ho, jak si lehá na lůžko a jak si vytahuje z batohu mikinu, aby si z ní složil polštář. Nikdy spolu nestrávili tolik času v kuse. Za starých časů měla spoustu věcí na práci a zaskočila k němu jen tehdy, když jí bylo potřeba. Ale sledovala ho neustále. Vždycky dbala na to, aby byl v bezpečí.

Co když tentokrát selžu? Co když se nakonec budu muset dívat na to, jak umírá, nikoliv na smrtelné posteli jakožto stařec, ale jako mladík, navíc brzy a bolestivě?

Jazykem našla pomalu se hojící ránu na patře a obkroužilaji. Koutky očí se jí zalily hořkými slzami. Bez přemýšlení natáhla ruku a položila ji na jeho paži. Při jejím dotyku nadskočil, ale pak se nechal posunout.

Připadalo jí to podivně přirozené, i když za svůj předlouhý život nikdy nespala vedle muže. Bylo to v rozporu se vším, jak ji její otec stvořil. A dosud si nic takového nikdy nepřála.

Odysseus si lehal nejistě. Upíral k ní oči, dokud se nezabořil hlavou do polštáře a pomalu, napjatě nevydechl. Cítila, jak mu bije srdce. Slyšela jeho rychlý a silný tlukot v hrudi. Visela mezi nimi slova, ale zůstala nevyřčena. Chvíli nato oba upadli do hlubokého spánku.

Když se Athéna probudila, kamion stál a motor byl vypnutý. Něco s ní trhlo, až se vzbudila. Počkala a ucítila škubnutí odněkud zezadu. Byl to pohyb návěsu, který se po vyložení vrátil na tahač, což znamenalo, že už jsou v Toledu.

Athéna se rozhlédla do šera. Koženkovým závěsem oddělujícím lůžko od kabiny procházely jen dva paprsky světla, a i toto světlo bylo šedé. Zřejmě se zatáhlo, zatímco spali.

Odysseus se vedle ní zavrtěl a přisunul se k jejímu boku. Strnula. Lůžko bylo pro dva malé. Tiskli se jeden k druhému. Jak se to přihodilo? Spala tak tvrdě, že byla jako v bezvědomí. Měl štěstí, že ho neskopla na podlahu.

Ale proč jsem ho k sobě vůbec zvala?

Nemohla si vzpomenout. Jak se zhluboka nadechla, zašimrala ji pod nosem vůně vody po holení, ale nevěděla, jestli je jeho, nebo Craiga Melvillea. Nejspiš Craiga. Kdyby patřila Odysseovi, voněla by jako skořicový masážní olej od Tří sester. Koutek úst se jí zkroutil do úsměvu a odhrnula mu tmavé vlasy z čela. V přítmí vypadal jemněji, uvolněně a nevinně. Mozková činnost se mu omezila na pomalé cvakání a hučení. Vypadal téměř neškodně, skoro něžně, vůbec nepůsobil jako fanfarónský lhář, jímž byl. Naklonila se k němu blíž a prohlížela si křivku jeho čelisti a nevzrušený tep na jeho krku. Jeho prsty ležely na jejím boku. Kdysi proměňovala muže v kámen za mnohem menší přečiny. Ani se nepohnula. V hrudi a žaludku jí vzrůstala nějaká nová, nepojmenovaná potřeba, rozvíjela se a rozpínala křídla. Přitiskla se k němu blíž a zachvěla se.

Pro tohle lidé tolik riskují, pro tohle chvění, pro tenhle žár a touhu. Takhle si myslí, že chutná věčnost.

Ta slova ji napadla bez jakéhokoliv varování. Takové myšlenky jí nenáležely. Byla od nich oproštěna, zcela z dosahu Afroditiny moci. Ale musela uznat, že to byl opojný pocit. Úplněji to pohltilo.

Měla bych se odsunout.

Jenže když se pohnula, její ruka bezmyšlenkovitě vklouzla pod látku jeho trička.

Samotný dotek mé nešikovné ruky s ním otřásl. Je to nebezpečné. Vymstí se nám to. Viděla jsem, jak to lidem ničí životy.

Athéna zadržela dech, ale nemohla přestat. Nebo nechtěla. Hranice se rozostřily, když se jí probudil pod rukama. Zatnul prsty na jejím boku. Otevřel oči.

Odysseus odhrnul závoj jejích vlasů a přitáhl si ji blíž. Neslyšela nic než jeho zrychlený dech a tření látek. Měl zkušenosti, zatímco ona byla nepolíbená, egejský Don Juan a panenská bohyně, ale důležité byly instinkty, smysly a odezvy. Horko jeho jazyka, pevná síla jeho těla a způsob, jak s ní pohyboval… Klidně to mohli dělat posté nebo potisící.

Tyhle pocity nejsou skutečné. Pro tohle nejsem stvořená.

Převalil ji na záda a propletli si prsty. Zoufalá touha jeho pohybů a způsob, jak se třásl a vzdychal, ji naplnily podivným pocitem moci. Na mysl jí vytanula prastará vzpomínka. Uviděla Odyssea, jak stojí na palubě lodi uprostřed oceánu. Hleděl přes hladinu, tvářil se odhodlaně, ale sklíčeně a pleť měl opálenou za desétiletí na slunci, daleko od domova. Držel se zábradlí a něco křičel, totéž slovo třikrát za sebou. Penelopo. Penelopo. Penelopo. Volal svou manželku, ženu, kterou miloval a k níž se snažil vrátit. Na trupu lodi byly namalovány Athéniny oči.

„Athéno,“ zašeptal Odysseus a políbil ji na šíji.

Byla to jen představa. Krátký záblesk. Ani nevěděla, jestli to skutečně viděla nebo zda to byl výplod její fantazie. Penelopa byla mrtvá. Musela být mrtvá, neboť vyplýtvala veškerou svou oddanost před dvěma tisíci lety. Vůbec na tom navíc nezáleželo. Athéna byla bohyně. Mohla smrtelnicím brát muže, jak si zamanula. Odysseus byl její, odjakživa.

Přestaň. Přestaň už s tím. Tohle jsou Afroditina slova, Afroditino ospravedlnění. Penelopa je možná po smrti, ale já ne. On a já k sobě nepatříme. Jsme si vzdálení. Jen proto, že umírám, to ještě neznamená, že přestanu být, kým jsem.

„Přestaň,“ hlesla Athéna. Odysseus ji pevně objímal a prsty měl vpletené do jejích vlasů.

„Přestaň,“ zopakovala, a když zaváhal, odstrčila ho silněji, než chtěla. Narazil ramenem do stěny u nohou lůžka.

Trapný okamžik. Když se stáhla, zahlédla v přítmí jeho zděšený výraz.

„Omlouvám se,“ vyhrkl. „Nevím, co se to stalo. Spali jsme… Měl jsem tak trochu dojem, že se mi to zdá!“ Promnul si rukama obličej. „Hele, hlavně nedělej nic drastického, jo? Neproměňuj mi oči v kameny nebo…“ Pohlédl dolů. „Nebo něco ještě horšího.“ Vyskočil a otočil se k závěsu. „Jdu pro nějaké pití. Omlouvám se.“

Roztáhl závěs a lůžko zalilo světlo.

„Odyssee,“ oslovila ho a on se zastavil. „To je v pořádku. Nic jsi neprovedl.“

Nepodíval se na ni. Ani by ji nenapadlo, že se bude tak stydět. Choval se, jako kdyby ho při něčem nachytala.

„Netrap se tím.“ Pokusila se o úsměv. Byla to její chyba, a tak bylo na ní, aby to nějak napravila. „Tohle prostě děláváš.“

„Co jako dělávám?“ nechápal a jeho oči potemněly. „Co dělávám… Myslíš jako na ostrově Kirké nebo jak jsem si pohrával s Kalypso?“

Athéna zamrkala. Kdykoliv se zlobil, měl silnější přízvuk. Ztuhla jí šíje, když na ni namířil ukazovák.

„Jenže to se sakra stalo v minulém životě.“

„Snažila jsem se tě utěšit.“

„Utěšit? Tím, že jsi ze mě udělala zvíře? Stalo se to před dvěma tisíci lety!“

„Našla jsem tě před dvěma dny v pletenci nahých děvek!“ Začervenala se při hanobení čarodějnic ze Tří sester, ale už to nemohla vzít zpátky. Byly to milé děvky, moc příjemné ženy, ale ona se mu snažila oponovat. „Předpokládám, že jste jen nevinně hráli twister mezi čtením úryvků z Macbetha.“ Než stihla vybuchnout vzteky, rozpřáhla ruce. Kdysi se jí dařilo své emoce ovládat, jenže v takovéhle situaci se nikdy neocitla. „Neříkám, že je to špatné. Nikdy jsem tě nesoudila. Nikdy mě to ani nepopouzelo. Většinou jsem se tím jen bavila…“

Odysseus zavrtěl hlavou. Nepomáhalo to.

„Copak to nechápeš?“ udeřil na ni. „Tohle je jiné. Nejsi jako ony.“

Athéna polkla. Ne, nebyla jako ony. Nebyla svůdná. Kouzlo svádění pro ni zůstalo záhadou. Připadalo jí to jako směšná ztráta času. Na hrudi pod krkem ucítila pocit jakési těžkosti. Do vědomí se jí vtíral obraz Afrodity se zlatým jablkem. Té nejkrásnější, stálo na něm.

„Vždycky jsem ti projevoval úctu,“ dodal Odysseus nepřesvědčivě a Athéna odvrátila pohled. Vyslovil její jméno, ale nedostalo se mu žádné odezvy. Byla nehybná jako socha, a tak se otočil, zabouchl za sebou dveře kabiny a odešel.

Athéna vystoupila z freightlineru a nadechla se toledského vzduchu. Voněl vlastně stejně jako vzduch v South Bendu, jenom byl chladnější. Zvedl se vítr a pramínky vlasů ji šlehaly do očí. Nebyla s to poznat, kolik je hodin. Slunce bylo schované za mraky.

Parkovali na nákladišti u dlouhého modrobílého skladu. Vedle Craigova kamionu stálo dalších šest v řadě. Některým běžel motor na volnoběh, ale většina byla vypnutá. Dělníci přijížděli na vysokozdvižných vozících a převáželi palety bílých krabic. Rozhlédla se. Odysseus neodešel daleko. Postával u stánku s rychlým občerstvením a povídal si s řidičem, zatímco jedl párek v rohlíku. Vydala se za ním.

„Jak se jednou dáš do jídla, nevíš, kdy přestat.“

Otočil se. V jeho tváři byla stále znát nejistota, jako kdyby tak napůl čekal, že ho promění v ropuchu. Odkašlal si a nadzvedl obočí.

„Jsem bezedný. Můžu ti něco koupit?“

„Možná jenom kolu.“

Zaplatil prodavači a podal jí plechovku koly. Athéna poodešla a pokynula mu hlavou, aby ji následoval kolem zaparkovaných kamionů až na konec nákladiště, kde stál osamocený piknikový stůl uprostřed přemrzlého hnědého trávníku.

„No,“ začal a přehodil nohu přes lavičku, „tohle je trapné.“

„Promluvit si o tom, proč tě pronásleduje Héra s Poseidonem?“ zeptala se Athéna odlehčeným tónem. „Co je na tom trapného? Je to tak příšerné?“

Pohlédla mu zpříma do očí. Zabývej se palčivými problémy. Ostatní nech na později.

Odysseus mírně přikývl a Athéna se dlouze napila limonády.

„Víš, co dělají, že?“ zeptal se.

„Jako že hledají způsob, jak nás sežrat?“

Vytřeštil na ni oči a ona jen mávla rukou.

„S tím sežráním to neber doslova, ale kdo ví? Jenom se snaží zachránit si kůži.“

„Aby přežili, ostatní bohové musí zemřít.“

Athéna přikývla. „Aspoň to všichni tvrdí, ale zdá se, že nikdo neví, proč to tak je.“

Odysseus pokrčil rameny. „Protože tohle je váš osud. Osudu nikdo neunikne. Ani jediná bytost, co se kdy narodila. Dokonce ani vy ne.“

Athéna obrátila oči v sloup. Mluvil jako její otec. „Tak proč se vůbec namáhat s tím bojovat? Jestliže nám bylo určeno prohrát, pak prohrajeme. Jestli je naším osudem výhra, potom je jedno, co uděláme, ale stejně budeme vítězi. Správně?“

„Nechoď na mě s filozofií. Mimochodem, na osud nevěřím. Věřím, že do sebe jednotlivé střípky zapadají, ale konec ještě napsán nebyl.“

Athéna zatnula zuby. Ona v osud věřila. Ani pro ni nebylo možné, aby v něj nevěřila, když jí to král bohů vštěpoval takovou dobu. Ale vždycky to nenáviděla. Cítila se bezmocná. Nikdy nechápala, proč v tom lidi hledají útěchu.

Ukroutila kroužek z plechovky koly a hodila ho do odpadkového koše. „Víš, co právě teď dělají?“

„Hledají zbraň.“

„To mi došlo, ale jakou zbraň? Přece to nemůže být Kasandra. Ani jsi o ní nevěděl.“

Zaváhal, což bylo dobře. Čím míň se o tom vědělo, tím líp. Vůdkyní toho zatraceného odboje byla ale ona. Musel to vyklopit.

„Vím jenom o jedné zbrani,“ špitl.

„Dobře.“ Vyčkávala, až promluví. Když se k tomu neměl, dloubla do něj prstem. „Tak co to je? A proč k jejímu získání potřebují právě tebe?“

Odysseus polkl naprázdno. „Protože jsem jediný, kdo ví, jak ji najít.“

„Jak ji…?“ začala, ale pak se zarazila. Najednou jí to došlo. Přesně tohle už se jednou stalo, během války s Trójou. Řecko potřebovalo zbraň a jenom Odysseus byl schopný ji přimět k boji. Jen Odysseus věděl, kde se skrývá.

„Je to Achilles,“ zašeptala. „Hledají Achilla.“

Achilles. Největší bojovník, jakého kdy svět spatřil. Nepomyslela na něj snad celou věčnost. V dobách trojské války byl nepostradatelný, ale už tehdy si přála, aby tomu tak nebylo. Byl chladný, mazaný a narcistický. Znal cenu slávy, nezáleželo mu na tom. Vraždil a nechával za sebou tratoliště krve a vnitřnosti obětí. Neznal slitování, a když zuřil, báli se ho i bohové.

Měřítka brutality se samozřejmě časem posunula. Ve dvacátém prvním století mohl Achilles celkem splynout s davem, ale nějak o tom pochybovala. Tušila, že se z něj stalo něco ještě horšího.

Viděla jsem smrtelníky dělat hrůzné věci. Lidi nabodnuté na kůly, s tak nataženými údy, až jim praskaly klouby. Dívala jsem se těm trýznitelům do očí a zkoumala, jestli mě poznávají. Říkala jsem si, jestli je to on, jestli se znovu a znovu vrací.

„Když mě v Anglii přepadli Kyklopové, nechtěli mě zabít. Zřejmě proto jsem z toho vyvázl. Chtěli mě živého, abych mohl Héře a Achillovi posloužit jako virgule. Takže co budeme dělat?“ zeptal se Odysseus. „Najdeme ho jako první? Můžu tě k němu zavést. Mohli bychom vyrazit hned.“

„Ne. Nikdo ho nenajde.“ Nemělo to smysl. Nikdy by nebojoval na jejich straně. Nemohli mu nabídnout dostatek krve, aby ukojili jeho zvrácený chtíč. Bude bojovat za Héru, za slávu a místo mezi bohy. Kdyby se ho vydali hledat, dovedli by své nepřátele rovnou před jeho práh. „Nechci jeho pomoc. Je šílený, ďábelský. Vždycky byl.“

Odysseus si povzdechl. „Ne, nebyl. Byl to jenom rozzuřený kluk, který se nechal pohltit tvým bojem. Jako my všichni.“

Athéna pokývla a nesouhlasně se kousla do rtu. Koneckonců znal Achilla líp než ona.

„A co ty? Proč hledáš zbraň? Chceš sežrat Héru a Poseidona dřív, než sežerou oni tebe? Snažíš se zachránit si kůži?“

Povzdechla si. „Nebylo by tak hrozné říct, že ano. Byla bych ráda, kdyby Hermes nemusel zemřít.“ Zachichotala se.

„Co je tady k smíchu?“

„Jen jsem si vzpomněla na něco, co Hermes říkal v Utahu. Nazval nás posledními příčetnými bohy a říkal, že se ve mně zase ozývá smysl pro spravedlnost. Připadalo mi to jako hloupost, ale potom, co Héra spáchala v Chicagu…“ Sklopila zrak a zvážněl jí hlas. „Myslím, že svět nepotřebuje, aby ho ničila. Svět se ničí sám i bez ní. Takže ano, zneškodním ji. Vypořádám se s nimi, než spáchají něco dalšího.“

„Musíme odsud.“ Udeřila pěstí do trouchnivějícího dřeva piknikového stolu. Jak dlouho vlastně trvá vyložit a naložit náklad? Ani nevěděla, kde Craig je. Změřila si červený freightliner pohledem a zamyslela se nad tím, jak těžké by bylo ukrást ho a jak rychle by jel.

„Nedělej to,“ napomenul ji Odysseus. „Zapomeň na to. Kamion krást nebudeme.“

Athéna se usmála. Potom se ale rozkašlala. Začalo to jako jemné šimrání v krku, ale zhoršovalo se to. Cítila, jak se jí něco hýbe a uvolňuje v pravé plíci. Lechtalo ji to. Kašlala čím dál silněji, dokud se nedusila v předklonu.

„Athéno!“ Odysseus ji chytil za rameno. Přerývaně se nadechovala a její kašel zněl, jako kdyby někdo trhal prostěradlo.

Konečně něco vykašlala. Podařilo se jí to vypudit a vysoukat z krku. Sáhla si prsty na jazyk a vzápětí držela před obličejem pírko.

Jen jedno, skoro celé bílé, s malými hnědými skvrnkami při okrajích. Pouze levá strana pírka byla na povrchu nepatrně potřísněná krví a kouskem tkáně, jinde bylo mokré.

„Netrap se tím,“ vyhrkla roztřeseným hlasem. „Tohle je malé. Sotva k něčemu přirostlo.“

Odysseus zíral na pírko, než ho rozdrtila v dlani a zahodila do trávy.

„Kolik si myslíš, že máš času?“ opovážil se zeptat.

Athéna se usmála, i když stále popadala dech. „Věčnost.“

13

ZTRÁTY

Následujícího rána po halloweenské párty seděla Kasandra u kuchyňského stolu s Andie a Henrym. Henry chroupal M&M’s a měl tak tmavé kruhy pod očima, že vypadaly jako podlitiny. Andie s Kasandrou si rozdělily třetí Kit Kat. Andie nervózně poklepávala nohou, a přestože si smyla strašidelný make-up už asi před hodinou, Kasandře stále připadalo, že vypadá jako mrtvá.

„Moc čokolády na málo spánku,“ zamumlal Henry, ale stejně zabořil ruku do misky lentilek.

„Měl bys toho nechat. Táta chce, abys mu pak pomohl shrabat listí na zahradě.“

„Ha ha,“ zasmála se Andie mezi kousáním.

„Nechceš nám taky pomoct?“

Andie upustila tyčinku. „No jasně.“ Povzdechla si a protáhla se. „Něco ti povím. Tohle bylo naposledy, co jsem se sešněrovala do korzetu. Jak to ženské mohly vůbec nosit?“

Nikdo jí neodpověděl. Henry přejel očima přes Andiina ňadra a zatvářil se skoro zklamaně, že už ji neuvidí v korzetu. Kasandra ho kopla do holeně.

Pohlédla z okna, zatímco Andie s Henrym mluvili o tom, že si půjdou zdřímnout. Nebe bylo šedé a vybledlé a počasí odporné. Listí opadávalo ze stromů jako kusy odumřelé kůže a na zahnědlé trávě a zmrzlé půdě se držela námraza. Všechno bylo tak ledové, až to téměř praskalo.

Henry vstal a zapnul televizi na kuchyňském pultu, Panasonic s malou obrazovkou, kterou maminka ráda sledovala při vaření. Byla naladěná na CNN a zrovna vysílali další reportáž o útoku v Chicagu. Tentokrát to byly záběry, které někdo pořídil mobilním telefonem. Záznam byl roztřesený, protože to někdo natáčel, zatímco běžel pozpátku. Zřícená budova chvílemi ani nebyla v záběru a přes oblaka kouře byla vidět jen z poloviny.

„Můžeš to přepnout? Tohle je to poslední, na co bych chtěla koukat.“ Pořád nechápala, proč Hermes a jeho sestra vyhodili ten sklad do povětří. Ale když ho viděla, rozhodněji nepřipadalo, že by toho litoval.

Henry televizi vypnul a naklonil se přes dřez, aby se podíval z okna.

„Hele, je tu Aidan.“

Kasandra vstala zrovna ve chvíli, kdy procházel kolem okna, a za několik vteřin zaklepal a vešel do dveří. Podíval se jí do očí a usmál se. Nebylo na něm ani škrábnutí, byl v pořádku. Ani si neuvědomovala, jak se o něj bála. Srdce se jí rozbušilo, jako kdyby uběhla míli.

„Aidane!“ Kasandřin tatínek sešel dolů a poklepal ho po rameni. „Jdeš akorát včas na hrabání listí.“ Upil doušek kávy a zvedl obočí na ostatní v kuchyni. „S tolika dorůžova vyspanými pomocníky nám to nezabere víc než pár hodin.“

„Jasně, Tome,“ usmál se Aidan. „Máte pytle na listí?“

„V garáži. Dojdu pro hrábě. Sejdeme se všichni venku za pět minut.“

Po deseti pohybech hráběmi měla Kasandra dojem, že se skácí. Byli rozmístěni po celé zahradě a hrabali provlhlé žlutohnědé listí na smutně vypadající hromady. Haldy byly ztěžklé vláhou, a proto byly nízké a navíc tak studené, že nikoho rozhodně nelákaly, aby do nich skočil.

„Vezmeme si tenhle.“ Aidan jí podal pytel na listí, ona ho rozevřela a s pomocí dvou hrábí dovnitř nasypala listí. Kasandra se ohlédla přes rameno na tátu, který si toho všiml a blýskl po ní úsměvem.

„Přijde mi to jako lhaní,“ přiznala.

„Co?“

„Že jsem o tom našim neřekla. Předtím mi to tak nepřipadalo, protože to nebylo skutečné. Ale Hermes včera v noci byl zatraceně skutečný. Opravdu jsou tady, takže mám teď pocit, jako bych lhala.“

„Čím méně toho vědí, tím bezpečnější to pro ně je.“ Nepodíval se na ni, když to říkal.

Budou skutečně v bezpečí? Anebo je bohové rozmetají na kusy, ať už to vědí, nebo nevědí, pokud se jim připletou do cesty?

„Kasandro?“

„Jo?“ Nechala tam pytel, popadla hrábě a šla hrabat další hromadu.

„Měli bychom přemýšlet nad tím, že odsud brzy zmizíme.“

Její hrábě se zastavily. Ani se nesnažila předstírat, že ho přeslechla nebo že to někde v hloubi sebe nevěděla. Nikoliv v tom temném místě své mysli, ale někde níže, v srdci nebo na dně žaludku. Znovu se podívala na tátu a pak na Andie a Henryho. Házeli listí po psovi, který na ně štěkal a běhal kolem dokola. Maminka je pozorovala oknem, zatímco dusila maso se zeleninou k obědu.

Musela s Aidanem odejít. Utéct. Nechápala, proč byla v takovém šoku, vždyť se přece nemohli schovat v Kincade. Nemohli tam postavit opevnění – rozhodně ne proti tomu, co se blížilo.

„Kdy se budeme moct vrátit?“ zajímalo ji.

„Netuším.“

„Budou tady v bezpečí? Nebo po nich půjdou, i když tady nebudeme?“

„Nevím, ale takhle mají šanci.“

„Kdy?“ zeptala se a zadržela dech. Ať už se chystal odpovědět cokoliv, bude to příliš brzy, příliš náhle a chladně.

„Myslel jsem, že bychom pak mohli jít ke mně domů a promyslet to.“

Po tváři se jí skutálela slza. „Proč se to děje?“

Aidan sklopil oči. „Kéž bych znal odpovědi nebo ti mohl říct něco lepšího. Být to cokoliv jiného, mohl bych to zastavit.“ Zatnul zuby. „Jenže tohle zastavit nedokážu. Věř mi, když ti říkám, že utíkat není můj styl.“

Kasandře zasvištěl kolem vlasů vánek. Byla z něj cítit zima, změna a umírání. Rozhlédla se po šedém nebi, ale slunce nenašla.

„Co jim mám říct? Nepochopí to, Aidane.“

Objal ji a tvářejí zkrápěly slzy.

„Nenávidím to,“ zašeptal, „a nenávidím je.“

Kasandra se opřela o jeho rameno a hleděla na svou rodinu.

„Do jednoho je zabiju, slibuju. A vrátím ti tvůj život, jak rychle to jen půjde.“

Světlo v Aidanově pokoji bylo skrovné, stříbřité a nepřímé, jak paprsky procházely vrstvami mraků, než dopadly na jeho okno. Dlouhé tmavé závěsy většinu světla pohlcovaly a lampičku u postele si nerozsvítili. Aidan tiše přecházel před svou otevřenou skříní, jako kdyby si nebyl jistý, odkud má začít, ale Kasandra na něj nijak netlačila. Říkala si, že když na něj nebude tlačit, možná se to bude tak dlouho protahovat, až to všechno samo zmizí.

„Myslím, že bychom měli vyrazit na jih, k pobřeží. Athéna nemá moře ráda, takže se mu nejspíš vyhne.“ Zastavil se a polkl.

„Když myslíš.“

„Nevím, co si mám myslet. Jen hádám. Už nemám nejmenší ponětí, co by moje sestra mohla udělat.“

Kasandru bolely svaly na pažích a zádech, jednak z hrabání listí, ale hlavně z únavy. Nezáleželo jí na tom, kam půjdou, ale že musí odejít. Cítila se ochromená a vyčerpaná. Ať už se Aidan rozhodne jít kamkoliv, bude ji muset odtáhnout. Zeptala se ho, kdy se budou moct vrátit, ale to on nevěděl. Prchali před bohy. Bohy. Nikdy se nebudou moct vrátit.

Nikdy se nevrátím. Tenhle život skončil.

Najednou se Aidan začal pohybovat, jako kdyby ho někdo zapnul. Vytahoval oblečení ze skříně a rval ho do sportovní tašky, vyprázdnil šuplíky s ponožkami a tričky a nacpal je tam také.

„Budu muset vzít nějaké peníze,“ poznamenal. Zastavil se u psacího stolu a přejel očima po svých věcech: laptopu polepeném samolepkami, několika knížkách, malém cínovém hádku se zlatýma očima z polodrahokamů. Rodiče mu ho přivezli z nějakého festivalu. Kasandra si všimla, že si ho bere i s laptopem s sebou.

„Měl bych jim napsat vzkaz. Říct jim, že… Říct jim, že jsme někam jeli spolu a vrátíme se za pár dnů. Možná pak nezavolají policii, dokud nebudeme dost daleko, aby nás chytili.“ Otevřel notýsek a sáhl po peru. „Taky bys měla rodičům napsat vzkaz.“

Třásly se mu ruce a třikrát přiložil pero k papíru, než se nadechl a začal psát.

Je to pro něj těžké, ale něco podobného už musel zažít i předtím. Určitě musel opustit milované lidi dřív, než se dozvěděli, kdo je ve skutečnosti.

Nevěděla, jestli je to pak snazší, jestli je to tím lepší, nebo horší.

„Bojím se,“ přiznala.

„Já vím, ale jsi statečná.“

„Myslíš? Proto ti chci říct, že jsi lhář? Proto mám chuť vyběhnout z těchhle dveří, seběhnout schody a vrátit se domů, jako kdyby se nikdy nic nestalo?“

Otočil se a klekl si jí k nohám. Měla by jeho, nebyla by sama. Jenže ona chtěla Andie a Henryho. Chtěla své rodiče. Aidan jí rukama třel stehna, jako kdyby se ji snažil zahřát poté, co se vrátila odněkud ze zimy.

„Měli bychom jít k vám,“ navrhl, „a nezbývá nám než doufat, že Henry bude spát.“

„Proč?“

„Protože moji rodiče mají obě auta, takže si budeme muset vypůjčit jeho.“

Kasandra se vážně zasmála. „Zabije nás.“

14

KONVERGENCE NEBOLI VÍTEJTE V KINCADE – POUZE ÚNIKOVÉ VÝCHODY

U krajnice dálnice jim vystřihl poklonu na uvítanou. Athéna si oddechla úlevou. Věděla, že se o sebe dokáže postarat.

Hermes na pozdrav zvedl ruku. Odysseus mu zamával a jako želva vtáhl svůj nebohý, smrtelný krk, aby se uchránil před bílou ledovou mlhou, která ho trápila. Šli tou mlhou teprve několik mil, od chvíle, kdy je řidič vysadil na Routě 17, ale Odysseus už vypadal, že bude mít zápal plic.

„Vzali vás celkem daleko,“ pronesl Hermes, když k němu došli. Oranžové tričko s límečkem i černý kabát, co měl na sobě, byly provlhlé a přiléhavé, ale zimou se netřásl. Ani Athéna, která stála důstojně a vzpřímeně ve svém špinavém svetru.

„Pěkně mě štve, že jsem jediný, kdo se cítí mizerně.“ Odysseus si zastrčil ruce do podpaží, zatímco se Athéna vítala se svým bratrem.

„Nejsi jediný, komu je mizerně.“ Athéna pokašlávala od chvíle, kdy se v Buffalu rozdělily jejich cesty s Craigem. A Hermes vypadal, že mu kosti každou chvíli protrhnou kůži. Odysseus přikývl.

„Jak jsi věděl, kde na nás máš čekat?“ podivila se Athéna.

„Do tohohle města moc cest nevede,“ odpověděl Hermes. „Riskl jsem to.“ Pohlédl na Odyssea, jak tam stál a drkotal zuby. „Jdeme. Sehnal jsem vám nové oblečení. Mám ho pro vás v pokoji.“

„V pokoji?“ zbystřila Athéna.

„V Motelu 6. Přišlo mi, že je to vhodný kompromis mezi Hiltonem, který si zasloužím, a nějakou špinavou dírou, kam bys mě nejradši strčila.“

Po těch slovech odkráčel. Athéna a Odysseus se usmáli a šli za nim.

„Žádný Hilton tady ani není,“ rýpla si Athéna.

„Věř mi, že to vím.“

Spěchali podél krajnice dálnice a už z dálky čtvrt míle viděli nápis Motel 6. Když k němu došli, Hermes je zavedl do svého pokoje a z koupelny vzal ručníky, aby se osušili. Odysseus se vděčně vysvlékl z mokré bundy a beze slova odešel do sprchy. Hermes hodil Athéně tašku z Nordstromu. Podívala se dovnitř a hned mu ji hodila zpátky.

„Jsou na tom flitry,“ zamručela.

„Ne na všem! Stejně takhle chodit nemůžeš.“ Vrazil jí tašku zpátky. Oblečení se z ní vysypalo na křiklavě barevný přehoz na posteli. Bylo tam několik triček a svetrů a taky dvoje džíny. Třpytky byly našité jen na kousku jednoho z triček a blyštily se červeně a stříbrně.

Athéna si povzdechla a zamotala si vlasy do bílého froté ručníku.

„Díky, Herme.“

„Není zač. Jaká byla cesta?“

Přes stěnu koupelny zaslechla, jak se pustila sprcha. Cesta. Zeptal se na ni tak nevinně. Co mu měla říct? Že se nic nedařilo? Že skoro skočila Afroditě do pasti? Že dopustila, aby s Odysseem překročili hranici, přestože mezi nimi měla stát cihlová zeď? Ne. Některé věci bylo lepší zamlčet. Lítostivě pohlédla na Herma. Kdyby s nimi byl, nic z toho by se nestalo, a teď by mezi nimi nepanovalo to nepříjemné dusno.

Athéna se opřela o komodu. „Afrodita na mě někoho poslala, aby mě zabil.“ Pokrčila rameny. „No, zabil je možná trochu silné slovo. Spíš někoho poslala, aby mě zohavil.“

„Afrodita?“

„Ano. Proč to říkáš tak překvapeně? Věděl jsi, že je na straně Héry.“

Hermes posunul nohy a vytáhl polštář, který ležel pod dekou. „Nevěděl jsem to. Ty sis to myslela kvůli té kletbě, ale jistě jsme to nevěděli.“

„A ty sis to nemyslel.“

Pokrčil rameny. „Jsi si jistá, že to byla ona?“

„Ano.“

„Jak to víš?“

Pevně zatnula zuby, aby na něj něco nevyštěkla. Odkdy se o jejích slovech pochybovalo? Proč jí prostě nevěřil? Podrobnosti mu sdělila pomalu, podávala je opatrně a logicky.

Nehádej se. Prosím, nehádej se.

„Použila jedinou zbraň, jakou kdy měla. Chtíč. Touhu. A bylo jí to podobné. Vzrušující oblouznění.“

Hermes znovu pokrčil rameny. Pomyslela si, že jestli to udělá ještě jednou, natáhne ruce a uškrtí ho.

„Ke mně se takhle nikdy nechovala. Vždycky byla hodná a milá.“

„No jistě, protože jsi muž.“

„A ty snad ne?“

Athéna si odfrkla. Měl pravdu. Afrodita neměla důvod, proč ji nenávidět. Nebyla půvabná jako ona a nezamilovávala se. Nic je nespojovalo. Ale přesto jedna druhou nesnášela. Už před tím rozvratem kvůli tomu zatracenému zlatému jablku.

„Kdysi mi řekla, že kdyby se jí zachtělo, mohla by zařídit, abych se zamilovala do Minotaura.“ Athéna se pousmála, když si vzpomněla na ten den, kdy se střetly kvůli nějaké urážce tak bezvýznamné, že už si ani nepamatovala, o co šlo. „Povídala, že bych mu rodila šeredné malé Minotaury a kojila je ze svých prsů. Pak se podívala na můj bronzový náprsník a poznamenala, že by ta nebožátka zřejmě hladověla.“ A hned nato odešla, jen za ní vlála bílá sukně a zlatý závoj. Mohla si říkat odporné, dětinské věci, ale stejně v ničích očích neklesla. Rozhodně ne v očích bohů. Dokonce i Héra chodila za Afroditou, když chtěla spatřit něco krásného.

Ják nim ale nepatřím. Její způsoby jsou mi cizí.

„Vidíš, teď zníš skoro jako ona. Malicherná a nevrlá, ale neškodná,“ zakřenil se Hermes. „Na malé Minotaury přece nikdy nedošlo, ne?“ Zasmál se při pohledu na její výraz. „Když jsi říkala, že je s nimi Afrodita, myslel jsem, že se k nim jen přidala na cestu, že se šla k Héře schovat, protože se bojí.“

„Jsem si jistá, že se bojí, stejně jako ses bál ty.“

Hermes odvrátil zrak, ale Athéna neměla v úmyslu přivádět ho do rozpaků. Všichni měli svým způsobem strach.

„Nevěděla jsem, jestli tě tu najdu. Myslela jsem si, že ukryješ čarodějnice a půjdeš. Nebo že možná…“ Zavrtěla hlavou.

„Nebo že se možná spojím s macechou a strýčkem?“ Hermův úsměv rychle povadl. „Nemysli si, že mě to nenapadlo, ale po tom, co provedla čarodějkám…“ Stiskl polštář, který svíral na klíně. „Už ke smrtelníkům žádnou oddanost necítím, ovšem tohle byli naši lidé, jestli se to tak dá říct. A ona je zavraždila. Chci sice žít věčně, ale ne jako zrůda.“

Athéna se usmála. „Jsem ráda, že tu jsi.“

„No dobře, ale dost o mé přechodné zbabělosti. Pokud víš určitě, že to byla Afrodita, věřím ti.“

„Vím to určitě. Poslala na mě chlapa, který jí byl posedlý. Chtěla mě odstranit z cesty a získat Odyssea.“ Hermes pokývl ke koupelně, kde tekla voda ve sprše. „Na co ho vůbec potřebují?“

„Stejně jako posledně. Ví, kde se skrývá jejich zbraň. Hledají Achilla.“

„Achilla?“ podivil se Hermes se zdviženým obočím. Přijal tu zprávu vážně, což pro něj nebylo snadné, protože byl jinak lhostejný a lehkovážný. Jenže teď všechno znamenalo dlouhý boj. Někdy na něm Athéna pozorovala, jak je mu zatěžko držet ramena vzpřímená a nesnažit se z nich setřást veškerou tu tíhu.

„Takže,“ zeptala se Athéna, „co si o tom myslíš?“

Vedle ní se otevřely dveře a vyšel z nich Odysseus do půli těla nahý. Hodil ručník pod umyvadlo a položil tašku na postel, aby z ní vytáhl něco na sebe.

„Co si myslím o čem?“ zeptal se. Na zádech ani na krku už neměl obvaz a kůže kolem ramene a podél páteře byla znetvořená velkými zkrabatělými strupy. Čarodějnice ho po útoku Kyklopů vyléčily dobře. Strupy byly o poznání menší, než mohly být, a rány nebyly zanícené. Přesto mu způsobily jizvy, které bude mít do konce života.

Athéna přejela očima po jeho ranách se zvláštní lítostí. Nebyly horší než jizvy po kopí, které utržil v Tróji, ale jí připadaly jako zlé znamení. Viděla, jak se rozšiřují, pukají a táhnou ho k zemi. Měly příchuť toho, co se blížilo, a ona věděla, že přežije dost dlouho na to, aby ho viděla rozsápaného a odtaženého do podsvětí. Když se na ni Odysseus podíval, odvrátila se.

Jenom se mi to zdá. Pohrává si se mnou strach. Odysseus vždycky najde způsob, jak přežít.

Přiložila si ruku k čelu. Její mysl byla zamlžená nesmysly, a přitom se potřebovala soustředit. Věštkyně, dívka, již hledali, už byla téměř na dosah, ale Athéna si ani nemohla vzpomenout, kam zahodila svou bojovnou kamennou tvář.

Hermes se zašklebil.

„Myslím, že v tom mají prsty bohyně osudu,“ usoudil.

„Jak to myslíš?“

„No, hledají Achilla,“ vysvětlil Hermes. „A my jsme právě našli Hektora, nebo aspoň myslím. Dej si sprchu a pak ti všechno povím.“

Hektor byl Kasandřin bratr, trojský korunní princ, který se měl stát králem, než Athéna s Hérou pomohly Řekům srovnat město se zemí. Byl to největší trojský hrdina, jediný člověk, který dokázal vzdorovat Achillovi déle než dvě minuty. Achilles pochopitelně nakonec zvítězil, vydržel bojovat déle a Hektor skončil s rozsápanou hrudí a zohaveným tělem vláčeným za Achillovým válečným vozem.

Athéna prošla parou a otřela zrcadlo v koupelně. Hleděla si do očí v kuželu stříbrného světla.

To já jsem ho tenkrát vlákala na bitevní pole. To já jsem mu lhala a přesvědčila ho, aby se postavil tomu šílenci. Neměl nejmenší šanci. Zničila jsem jejich svět a teď je chci žádat, aby zachránili ten můj.

Ovšem nebyla to tak docela pravda. Nechystala se o nic žádat. Hodlala je k tomu přinutit, ať už se jim to líbilo, nebo ne.

Obkroužila jazykem patro, které se už téměř zhojilo. Nakonec se jí tam žádný vřed neudělal. Úleva to ale byla jen částečná, protože věděla, že se jí vyklubou další pírka někde jinde. Porostou, dokud jí nezahltí plíce nebo neprorostou srdcem. Nepřestanou, dokud ji nezabijí. Bude to konec jedné bohyně. Konec zrůdy.

Zrcadlo se znovu zamlžilo a pomalu skrylo její tvář. Přetáhla si přes hlavu tmavě šedé tričko, nějaký módní kousek s černou spirálou od ramene do pasu. Jak si ručníkem vysoušela vlasy, zahlédla v nich pozůstatky po červených proužcích, které si obarvila před rokem. Byla vojevůdkyní zkázy, a přitom měla ve vlasech odrůstající červené proužky.

Vší silou zamrkala. Na naříkání a krizi identity teď nebyl čas, i když si to zasloužila. Otevřela dveře od koupelny a vešla do pokoje, kde Hermes s Odysseem sledovali reprízu filmu Spartakus. Každý se natáhl na jedno lůžko manželské postele a ruce měli složené pod hlavou. Když vešla, Hermes televizi neochotně vypnul.

„Jsou čarodějky v pořádku?“ zeptala se.

„Bezpečně ukryté,“ ujistil ji s vítězným úsměvem. Něco před ní tajil.

„O co jde?“ naléhala Athéna.

„Budeš se zlobit,“ řekl Hermes, „ale věř mi, máš štěstí, že jsem to udělal.“

„Udělal co? Něco jsi provedl? Říkala jsem ti, ať nic nepodnikáš, dokud nedorazíme.“ Zvyšovala hlas a kárala ho dál a dál, i když si byla vědoma toho, že tím jen vyplňuje prostor a oddaluje jeho přiznání dalšího zádrhele, další komplikace a překážky.

„Je tady Apollon.“

Pokoj ztichl. Hermes s Odysseem napjatě čekali na její odezvu.

Apollon, jejich nevlastní bratr. Bůh slunce a věštectví. Bojoval proti nim v trojské válce, ale byl silný a chytrý. A pokud se něco výrazně nezměnilo, před Hérou by se nikdy nesklonil.

„Dobře,“ řekla.

„Ani ne,“ odporoval jí Hermes. „Chrání Kasandru. Zdá se, že před námi.“ Zmateně na ni vychrlil celý příběh a dal si záležet, aby zdůraznil skutečnost, že se Apollon pokusil obarvit podlahu sklepa načerveno jeho vnitřnostmi. Jak mluvil, Athéně potemněly oči.

„Víš, kde je?“ zeptala se Athéna.

„Ano, ale…“

Hermes s Odysseem si vyměnili pohledy a hned popadli své bundy. Vyrazili ze dveří motelového pokoje za Athénou, která už byla na chodníku.

Aidan s Kasandrou šli k jejímu domu delší cestou po ulici, místo aby si ji zkrátili přes zahrady a park. Zvolila tuhle trasu a on ji nezastavil, i když nemohli ztrácet čas. Cestou ji koutkem oka sledoval, jak se snažila utajit své slzy.

Seber se. Už tak se cítí dost provinile.

„Jsem v pořádku.“

„Nejsi.“ Držel ruce v kapsách. „Přál bych si, abychom měli víc času nebo aby šlo udělat něco jiného.“

„Já vím.“ Ani pro něj to nebylo snadné. Viděla, jak se zhluboka nadechl, než opustili jeho dům. Naposledy vdechl vůni pracího prášku, která se linula z jeho povlečení i oblečení, naposledy si přivoněl k šípkům, jež Gloria dávala do misek v celém horním patře.

„Měl jsem jim napsat jiný vzkaz.“ Nechal ho pod vázou s bambusovými výhonky uprostřed kuchyňského stolu. Gloria si ho všimne, jakmile přijde domů. A její syn už bude pryč. Kasandra ho pohladila po paži a opřela si bradu o jeho rameno.

„Jsou to tvoji rodiče. Pochopí to.“Jenže oni to nepochopí, protože nebudou znát pravdu. O nic víc než ti moji.

„V tom vzkazu nestálo nic, co jsem jim chtěl říct. Ani v něm nebylo rozloučení, jenom samé lži.“

„Já vím.“ Mrzelo ji, že si vůbec kdy pomyslela, že to nejsou jeho rodiče. „Jednou se vrátíme a vysvětlíme jim to.“ Opírala si o něj hlavu. „Musíme tomu věřit.“

„To jo.“

Pomalu kráčeli bílou mlhou, která předznamenávala jemné sněžení. Kasandra se zadívala do stromů. Kolikrát jen tudy procházela. Po levé straně se rozprostíral polom, dlouhý travnatý svah, kudy se před několika lety přehnalo tornádo. Proletělo prostředkem lesa, ale nikdo se neobtěžoval tu spoušť uklidit, takže tu ležely kmeny popadaných stromů, dávno porostlé mechem. Kasandra si vždycky myslela, že to vypadalo tak podivně krásně, skoro jako záměr. Další věc v Kincade, jež jí bude chybět.

„Počkej.“ Aidan se zastavil a vzal ji za ruku.

„Co?“ Neodpověděl, ale stiskl ji pevněji. Vzadu na krku jí vyrazila husí kůže.

„Aidane, co se děje?“ Hleděl dolů na svah a ona následovala jeho pohled. Na nízké větvi tiše seděla sova. Další seděla na vedlejším stromě. A další na stromě za ním.

Sovy za bílého dne. Neměly by spát?

Otevřela ústa, ale než stihla promluvit, první sově začaly vypadávat pírka. Pod chmýřím a mezi pery se objevila krev a z ptáčka začalo groteskně opadávat nejen peří, ale i kůže.

Kasandra silou zavřela víčka. Když je zase otevřela, ze sovy byla jen obyčejná sova. Byla zdravá a hleděla na ni širokýma žlutýma očima.

„Aidane?“

„Je tady. A Hermes je s ní. Nemá smysl utíkat.“

Na obzoru se vyloupla mýtina s popadanými stromy, které v přemrzlé trávě působily jako pomník. Jako kdyby si je přičarovali, na druhé straně stáli Apollon s Kasandrou, snad na ně čekali. Athéna se dotkla Odysseovy hrudi, aby ho uklidnila.

„Neboj se,“ prohlásil, „nebudu se do ničeho pouštět po hlavě.“

Athéna se zhluboka nadechla a snažila se nerozzlobit na Apollona ještě dřív, než vůbec promluvil. Cítila se jako had, který se snaží polknout vejce.

Došla ke stromům a bez zastavení je minula, rychle a sebevědomě rázovala po zmrzlé půdě. Šla tak rychle, aby působila výhrůžně a aby viděla, jestli sebou trhne, nebo ustoupí.

Neustoupil. Stál tiše, ruce měl zatnuté v pěsti podél boků a na sobě měl džíny a tmavě modrou mikinu. Kapuce mu zakrývala vlasy, ale nad čelem byly vidět jeho jasně zlaté kadeře. Ocelově modré oči si ji bez mrknutí prohlížely. Athéna se málem usmála. Vypadali všichni na první pohled tak pěkně? Nedomnívala se, že by to tak bylo. To jen on, krásný i na poměry bohů, navždy pánem slunce. Měl obavy – poznala to z jeho napjatého postoje. Byl připravený na všechno, ale působil i sebevědomě. Myslel si, že má náskok.

Došla k němu tak blízko, že si mohli potřást rukama. V rozrušení skoro zapomněli na Kasandru, která stála několik kroků za ním.

Athéna uvolnila postoj.

„Apollone.“

„Teď se jmenuju Aidan.“

Odfrkla si. „Nejmenuješ. A nikdy nebudeš, nehledě na to, kolik let si budeš hrát na člověka.“

Přimhouřil oči. Neměla v úmyslu začínat právě takhle. Věděla, že konflikt nikam nepovede, a tak se jí slova plná zloby zadrhla v hrdle. Co to prováděl? Proč jí jeden z jejích oblíbených bratrů stál v cestě?

Aidan se zhluboka nadechl. „Jsi pořád stejná, Athéno, po všech těch letech. Asi to ode mě bylo bláhové doufat, že tě pár tisíc let trochu polidští.“ Přejel očima k jejím džínám a tetování. Zvedla zápěstí, aby na něj lépe viděl.

„Je to jenom kostým, stejně jako ta tvoje mikina.“ Nadzvedla bradu. „Sundej si tu kapuci. Vypadáš jako chuligán.“

Usmál se a zavrtěl hlavou, ale kapuci si stáhl. „Lepší?“

„Pro začátek.“

„Slyšel jsem, že umíráte,“ prohodil. „Co se děje jemu, vidím,“– pokývl k Hermovi, který stál několik kroků za ní s Odysseem –„ale jaký příběh máš ty?“

Athéna stočila zrak k sovám sedícím na stromech všude kolem nich. Zatímco si povídali, přiletěly další dvě.

„Sovy. Soví peří. Dusí mě, prorůstá mi vnitřnostmi.“ Pokrčila rameny. „A co ty?“

Usmál se. Poznala vítězný úsměv. Pohnula kolenem, aby udělala krok, jen sama nevěděla, jestli vpřed, nebo vzad. Chtěla se dotknout jeho tváře. Chtěla ho vyšetřit. Chtěla utrhnout větev z jednoho ze spadlých stromů a mlátit do něj, dokud z něj nebude prýštit krev.

„Neumírá.“ Athéna cítila, jak se Hermes s Odysseem přibližují za jejími zády, aby měli lepší výhled.

Mohl to jen předstírat.

Ale nepředstíral. Apollon byl dokonalý, bez poskvrny. Pečlivě si ho prohlédla, hodnotila ho jako koně. Jak jen to bylo možné? Jak tomu unikl? A pak ji napadly temnější otázky. Dalo se to napodobit? Mohli mu tu schopnost vzít?

„Vím, proč jste tady,“ řekl, „a odpověď zní ne. Takže chci, abyste odešli, než způsobíte ještě horší problémy.“

„Horší problémy?“ Athéna si ho prohlížela. Ve lhaní nijak nevynikal. Všechno jí vyzradil očima během jediné vteřiny. „Žiješ v lidském světě jako rak poustevníček už moc dlouho. Nic o tom nevíš.“

Rozhodně toho nevěděl tolik, kolik si přál, aby si myslela. Věděl, že umírají. A věděl, že chtějí Kasandru.

Ale neví proč. Neví o Poseidonovi, Héře nebo Afroditě. Nejspíš neví ani o válce.

„Bratře, horší problémy už ťukají na dveře, se mnou nebo beze mě.“

„Řekl jsem ne, Athéno.“

„Nedělej ze sebe hlupáka. Nemůžeš mi odporovat.“ Podívala se na Kasandru. „Ani ona.“

Při zmínce o Kasandře se před ni postavil, aby na ni neviděli, a vrhl na Athénu nevraživý pohled.

„Ani jeden z nás se nedá,“ pronesl.

Athéna se neupřímně usmála. Věděla, co bude následovat.

Nechci ti ublížit. Podívala se na jeho ramena, na sílu v jeho pažích. A byla bych ráda, kdybys ani ty neubližoval mně.

„Hádám, že kompromis je pro boha velmi sprosté slovo.“

„Kasandro,“ hlesl, „utíkej domů.“

Zaútočil tak rychle, že to zapůsobilo i na Herma. Bez přemýšlení, bez zatnutí svalů, bez jakéhokoliv náznaku se vymrštil a překvapil ji svým výpadem. Narazil do jejího hrudníku a srazil ji hluboko do polomu, než Hermes s Odysseem stihli byť jen vykřiknout.

Když dopadli na zem, rychle ji pustil a vyskočil na nohy.

Athéna vstala o vteřinu později. Začínala být z těch zoufalých činů unavená. Měla pocit, jako kdyby byli vším, čím už být přestali.

„O co se to snažíš? Skutečně si myslíš, že mě dokážeš porazit? Nikdy jsi to nesvedl.“

Vycenil zuby. „To bylo ale před tím, než jsi začala vykašlávat soví pírka.“ Přimhouřil oči. „Ale nechci to, tak se prostě otoč a jdi.“

„Nemůžu. Kasandra je náš klíč.“

„Klíč k čemu? Nemá nic, co byste mohli využít. Dokáže ti říct, jestli padne panna, nebo orel a jaké bude počasí.“

„Už zase mi lžeš. Vážně jsi mizerný lhář.“

„Je to jenom obyčejná holka.“

„Ani náhodou. Je to věštkyně. Díky tobě.“

Vrhl se na ni, ale tentokrát na to byla připravená. Chytla ho za hlavu a zakroutila s ní. Nebyl to člověk ani nereidka, jeho krk byl silný a téměř nezlomitelný, ale podařilo se jí vyvést ho z rovnováhy a opřela se mu kolenem o záda. Než se jí vysmekl, cítila, jak pod jejíma rukama svraštil obličej.

Na vrchol svahu přiběhli Hermes s Odysseem a Kasandra stála vedle nich, jako kdyby na sebe navzájem zapomněli. Athéna se opatrně zhluboka nadechla, aby se nezašklebila. Kolem žeber už se jí udělala podlitina jako následek jejich pádu mezi stromy. Když ji Apollon obešel, ustoupila. Měl v očích něco, co se jí vůbec nezamlouvalo.

„Jak daleko to chceš nechat dojít?“ zeptala se.

„Dokud neodejdeš nebo jeden z nás neskončí roztrhaný na kusy.“

Zamračila se. Umírání byla jedna věc, ale strávit zbytek života s nohama a tělem v jiných časových pásmech bylo něco docela jiného.

Sáhl do trávy pro velký kámen a znovu zaútočil. Zasáhl ji do pravé strany hlavy, až se ozvalo duté prasknutí a do vlasů se jí vyřinula horká krev. Skácela se k zemi.

Slyšela, jak Odysseus vykřikl a Hermes na něj zařval, ať se k ní už nepřibližuje, ale nemohla odpovědět. Ležela strnulá šokem a sledovala, jak kámen stoupá a zase padá, ostrými údery jí proráží lebku.

Vraždí mě.

Odysseus uvidí její hlavu rozbitou k nepoznání v trávě, spatří jen mokrý rudý hnus.

Nemůže mě zabít.

Anebo možná mohl. Koneckonců stejně umírala, a to přece nemělo být možné. Třeba se od základu změnila pravidla.

Apollon znovu zvedl kámen a Athéna vykřikla. Nebyl to ale výkřik strachu nebo bolesti. Vykřikla při pohledu na svou krev na kameni. Nebyla mrtvá, ani zdaleka. Vztáhla k Apollonovi ruku, popadla ho za paži a třískla s ním na stranu. Když se zvedla na koleno, ucítila, jak jí odpadá pravá strana hlavy, jak je otevřená a krvácí, ale lebka byla přitom nedotčená. Vydrápala se na nohy a znovu ho odhodila. Potom ho popadla pod krkem a vytáhla ho do výšky jako rybu ze strouhy.

„Ne!“

Kasandra se rozběhla svahem mezi popadanými stromy.

„Ne! Nech ho být!“ Zastavila se těsně před Athénou. Aidan upustil kámen a napjatě se snažil vykroutit ze sestřina sevření, protože hrozilo, že mu roztrhne kůži na krku.

„Nech ho být,“ naléhala Kasandra. „Hned ho nech být!“

Athéna se na chvíli zamyslela a pustila ho na hromadu kmenů. Kasandra k němu vyběhla a objala ho.

„Měla jsi odsud utéct,“ pokáral ji.

„Ty sklapni,“ vykřikla na něj Athéna. Krev jí volně stékala po rameni a smáčela jí vlasy na pravé straně hlavy. Vypadala jako oběť z filmu Roberta Rodrigueze. Kasandra na ni vytřeštila oči. Ve tváři se jí mihla směsice pocitu zhnusení a posvátné bázně.

Myslí si, že mě zná. Jenom si nemůže vzpomenout odkud. Není jako Odysseus. Stále ještě spí.

Kasandra svírala Aidana, ale v jejích očích se zračil zmatek. Samozřejmě že byla zmatená. Právě ho viděla, jak někoho tloukl kamenem, a přesto pak vyběhla na jeho obranu.

„Athéno,“ žádal, „neubližuj jí.“

Podrážděně na něj pohlédla. „Od tebe ta slova znějí směšně.“

To ty jsi ji tenkrát proklel. Dal jsi jí dar vidět budoucnost a potom jsi způsobil, že jí nikdo nikdy neuvěřil. Teď tu klečí po tvém boku a chrání tě přede mnou, i když bych ji mohla roztít vedví.

Z nevinnosti v Kasandřiných očích se jí chtělo křičet. V jejím objetí byla slepá láska. Připadalo jí zvrácené, že to neví.

„Nedělej to, sestro. Miluju ji.“

„Koukám, že mi říkáš sestro, jen když ode mě něco chceš.“ Zkřížila ruce na prsou. „Ani neví, kdo jsi.“

„Vím, kdo to je,“ bránila se Kasandra. „Je to Aidan Baxter.“

Athéna si odfrkla.

„Ale kdysi se jmenoval Apollon. Kdo jsi ty?“

„Tehdy jsi to věděla.“

Kasandra se zamračila. „Co tím myslíš?“

„Athéno, nedělej to.“ Začal vstávat, ale Athéna ho prstem poslala zpátky k zemi.

Mě neobviňuj. Našel jsi ji a přiměl, aby se do tebe zase zamilovala. Jsem si jistá, že jsi to udělal s těmi nejlepšími úmysly. Ale jsi hlupák, jestli jsi věřil, že ti to celé jednou nevybouchne do tváře.

„Chci říct, že tohle nejsi ty. Ale v dobách, kdy jsi to byla ty, jsi věděla, kdo jsem.“ Netrmáceli se takovou dálku, aby našli poloviční vědmu. Potřebovali ji celou. Potřebovali Kasandru Trojskou.

Athéna cítila na tváři potůčky horké krve. Sovy ve větvích nepřítomně houkaly. Neurčitě pokývla ke Kasandřinu tělu.

„Tohle je prázdné. Duté. Je v tom díra ve tvaru holky.“ Ani tenkrát to tělo nevypadalo nijak zvláštně. Athéna doufala v něco víc. V nějakou záři, která by jí dala najevo, čeho je Kasandra schopná.

„O čem to mluvíš?“

„Copak si nezasloužíš vědět, kdo jsi? Copak to není spravedlivé?“ Podívala se na Odyssea, na jeho hrdlo a srdce tlukoucí v hrudi. Přiměj ji rozvzpomenout se. Neříkala to tak Demeter? Přiměj ji rozvzpomenout se a stane se něčím víc. Mozkové závity pracovaly. „Chci říct, že kdybych o sobě něco nevěděla, chtěla bych se to dozvědět. Ty ne?“

Apollon se vydrápal na nohy a zvedl i Kasandru. Stoupl si mezi ně. Zbytečně. Bláhově. Athénu svrběly dlaně. Měla pocit, jako kdyby jí praskaly klouby v chodidlech. Věděla, co musí udělat.

A já to udělám. Přestože je to kruté, přestože to udělat nechci. Nikdo jiný nezbývá.

„Aspoň mě nech, abych jí to řekl sám,“ žadonil Apollon. „Prosím.“

„Udělal jsi mi z hlavy třešňovou ledovou tříšť,“ ukázala Athéna na svoji zkrvavenou hlavu. „Proč bych ti měla prokazovat laskavost?“ Vrhla pohled na Kasandru. Na bledou vystrašenou holku s dlouhými hnědými vlasy, které zimou začínaly červenat špičky uší a nos. Odysseus se dotkl Athéniny paže, aby se k němu otočila.

„Cítil ses líp, ne?“ zeptala se Odyssea. „Poté, co jsi procitl.“

Viděla na něm, že chápe, kam míří. „Já jsem ale takhle neprocitl.“ Podíval se na Kasandru. „Možná bude lepší, když jí to nejdřív vysvětlí.“

Athéna se otočila k Hermovi, který svěsil hlavu. Povzdechla si. „Tohle není Kasandra, kterou jsme hledali. Zbyla z ní jen půlka. Pokud je nějaký méně nepříjemný způsob, jak to udělat, máte půl minuty na to, abyste se nad tím zamysleli.“

Nikdo nepromluvil a Athéna zatnula zuby. „Poslyš, přála bych si, abychom ji vůbec nepotřebovali. Nejsem žádná tyranka. Nechce se mi bořit ničí svět.“

Ohlédla se na Odyssea, ale ten ani nehlesl. Otočila se k Hermovi.

„Mohli byste ho podržet, prosím?“ Pokývla k Apollonovi a pak se smutně usmála na Kasandru.

Ty hebké hnědé vlasy. Ta drobná štíhlá postava. Vzpomínám si, jak jste se sestrou stály na hradbách Tróje. S kamennými tvářemi jste sledovaly, jak vaše rodina umírá. Tak statečně. Stydím se, že jsem tvou podobu zapomněla. A mrzí mě, že si na to teď vzpomeneš.

„Co to děláš?“ Kasandra ustupovala, jak se k ní Athéna přibližovala.

„Neboj se.“ Apollon se za nimi snažil vymanit z Hermova sevření, ale bylo to marné. Věděl, kdy je poražen. Byla to tak trochu show kvůli Kasandře.

„Jsi bohyně,“ usmála se Kasandra roztřeseně. Pozvedla obočí na Athénino oblečení. „S tetováním a vybledlým tričkem. Viděla jsem tě skrz Aidanovu kůži. Viděla jsem to peří.“

„Kasandro, nic neříkej!“

Athéna se usmála. Věděla toho dost, na to, že prý dokázala jen předpovídat počasí. „Potřebujeme tvoji pomoc.“

„Pomoc s čím? Co se děje?“

„Přestaň přede mnou utíkat. Nechci se cítit jako vlk, co pronásleduje zajíce.“

Kasandra se zamračila. „Tak mě přestaň pronásledovat. O čem to mluvíš? Co mi Aidan neřekl?“

„Opravdu to chceš vědět?“

Aidan sebou trhl. „Kasandro, nedělej to!“

„Co nemám dělat?“ vyzvídala. „Proč ne? Mohl by mi prosím už někdo vysvětlit, co se tu děje?“

„To by trvalo moc dlouho.“ Athéna rychle přiskočila, obepnula rukama Kasandřino hrdlo a sevřela ho. „Neboj se.“

15

VZKŘÍŠENÍ

Bránila se jen krátce. Jakou také měla šanci proti bohyni?

Kasandra se zaryla nehty do rukou kolem svého krku. Zběsile pohybovala ústy ve snaze nasát aspoň trošku vzduchu. Bolelo to. Kromě strachu cítila pálení a štípání. Plícím jako kdyby narostly drápy a trhaly jí hrudník. Aidan něco vykřikoval – její jméno nebo možná jen klel. Jeho hlas utichl, jakmile jí ohluchly uši, a obloha zčernala, jako kdyby ji někdo polil inkoustem.

Athéna ji škrtila vší silou. Bušení dívčiných pěstí do ramen a rukou ani nevnímala. Hleděla Kasandře do očí a snažila se tvářit nenásilně. Ani zlostně, ani škodolibě. Celé by to bylo snazší, kdyby jí na straně hlavy nevisela třetina lebky. Musel to být příšerný poslední pohled před smrtí.

Za nimi měl Hermes plné ruce práce s tím, aby udržel Apollona. Jeho řev vyplašil všechny sovy, které vylétly vysoko do větví, ale na tom nezáleželo. Život v Kasandřiných očích pohasínal. Pulz pod Athéninými prsty zpomaloval a pak se zastavil. Počkala ještě několik vteřin a potom dívku opatrně položila na vlhkou zmrzlou zem.

„Odyssee,“ vyzvala ho a on k ní rychle poklekl. Věděl, co má dělat. Byl připravený, protože tušil, co po něm bude chtít. Zaklonil Kasandře hlavu.

„Doufám, že jsi jí nepoškodila průdušnici,“ zamumlal. Potom se přitiskl rty k jejím. Jednou. Dvakrát. Dával jí umělé dýchání, ale dívka nejevila známky života.

„Stlačování hrudníku,“ zeptal se Hermes. „Víš, jak se to počítá?“

„Padesát stlačení na dva vdechy,“ odtušil Aidan, „sakra, nebo je to třicet? Nemůžu si vzpomenout!“ Prohrábl si vlasy a rychle přecházel sem a tam. „Kasandro, vzbuď se. Proboha, ty mrcho!“ Otočil se k Athéně a silou do ní vrazil.

„Zmlkni.“ Odysseus zatlačil Kasandře na hrudník, skrčil lokty a počítal.

Čas se vlekl. Athéna se snažila jít Apollonovi z cesty a upírala oči ke Kasandře. Připadalo jí, že už by se měla probrat.

Každá vteřina, kdy byla mrtvá, se zdála delší. Athénu zachvátily pochybnosti a sevřely jí hrdlo. Kasandře zfialověly rty, pleť se zdála čím dál bledší. Na tvářích se jí srazily kapky z mlhy. V šestnácti letech byla zavražděna uprostřed lesa, oblečená v dlouhém khaki kabátě a červeném svetru. Před dvěma tisíci lety jí bylo devatenáct a byla zavražděna jako otrokyně, sekyrou zaraženou v prsou, v zemi celý oceán vzdálené jejímu domovu.

Dýchej. Dýchej, sakra! Potřebujeme tě. Tři bohové si to přejí, tak DÝCHEJ!

„Myslím, že jsem něco zaslechl.“ Odysseus se naklonil nad její rty, s doširoka rozevřenýma rozrušenýma očima. „Jo, to je ono, holka, seber se.“ Zlehka jí ještě jednou stlačil hrudník. Kasandře se začala probarvovat pleť. Když jí promnul ruce, zachvěla se jí víčka.

„Rozběhl se pulz.“ Vzhlédl k Athéně, která ani nedýchala. „Až budeš příště dělat něco takového, dej si větší pozor. Aby bylo jasno, nevím, jak se správně dělá umělé dýchání.“

„Copak na tom záleží? Zvládl jsi to,“ podotkl Hermes. Zavrtěl hlavou. „Myslel jsem, že jsi ji zabila.“

Apollon přispěchal ke Kasandře a položil siji do klína. Jak ji hladil po vlasech, tváře mu zmáčely slzy.

Odysseus vstal a dotkl se jeho ramene. V tom gestu bylo překvapivé množství soucitu a Athéna se zachmuřila. Co provedla, muselo Odysseovi připadat zrůdné.

Apollon něžně pohladil Kasandru po tváři a urovnal jí vlasy. V teple jeho dotyků se jí začala vracet barva do obličeje a vykvetly jí tmavé podlitiny, které jí kolem krku tvořily široký límec. Několik příštích týdnů bude muset nosit roláky a šátky. V následujících dnech ji bude bolet i polykání a mluvení.

„Kasandro, slyšíš mě?“

Kasandřiny oči nepřítomně hleděly do dálky. Potom zamrkala a Athéna vydechla.

Oči, které se k ní potom upřely, patřily Kasandře Trojské.

Svět se k ní vrátil rychle. Temnotu spláchla vědra stromů, vody a nebe. A nejen před jejíma očima, které měla dokořán. Svět prosákl i do jejího mozku, celý jiný svět žlutých písků a bílých kamenů, dnů strávených v utkaných šatech u tkalcovského stavu. Vybavily se jí bronzové štíty a ostrá kopí a taky bratr, který se smál před ohništěm. Chuť skopového na jazyku. To všechno jí prosáklo do mozku studenějšího než půda pod její hlavou, její současný život se promísil s nějakým jiným.

„Kasandro? Slyšíš mě?“

Mrkla. Ten hlas. Apollonův hlas. Hlas boha, který ji miloval. A proklel. Byl tady. A byl to Aidan. Vzpomínky se pospojovaly a kousky její mysli do sebe zapadly jako skládačka.

„Slyším tě.“

Aidan ji políbil do vlasů. „Skoro jsi ji zabila,“ obořil se na Athénu.

„Zabila jsem ji,“ opravila ho Athéna. „A teď je zase sama sebou. Je to tak?“

Kasandra se Aidanovi vytrhla, postavila se a snažila se nepotácet. Athéna pokývla a Kasandra věděla, co na ní musí vidět. Rozdíl byl sice nepatrný, ale byl tam. Jinak držela ramena, měla poněkud ztuhlou páteř. Spadla z ní ta zvláštní lehkost mládí. Jako vrstvy sněhu se jí v mysli usadily vzpomínky jiné osoby na jiný život.

„Ne, není to tak,“ odpověděla Kasandra, „ale už si na tebe vzpomínám. Tohle jsi chtěla, Athéno?“

Athéna vydechla. „Poznáváš mě. Dobře, to jsme potřebovali.“

„Já jsem to rozhodně nepotřebovala.“ Kasandra pohodila hlavou a přimhouřila oči. „Jednou jsem tě viděla na bitevním poli pod hradbami. Hodila jsi kopím a zasáhla čtyři muže. Jeden z nich byl chlapec, kterému jsem v dětství vyrobila ozdobu. Bylo to skoro ještě dítě, když jsi ho probodla. A ty ses tomu smála.“

Athéna se zamračila. „Asi by nebylo fér, kdybych ti vykládala, že už taková nejsem. Ne ve chvíli, kdy ses na všechno rozvzpomněla.“

„Ne, to asi ne.“

„Kasandro.“ Aidan k ní natáhl ruku.

„Nech mě, Apollone.“ Kasandra ho setřásla, což nebylo těžké. Když ho oslovila jeho pravým jménem, ucukl, jako kdyby se o něco spálil. Vyběhla svahem zpátky k silnici.

„To ji necháme jen tak jít?“ zeptal se Hermes.

„Potřebuje čas.“Teď jsme jí ublížili už dost. Dáme jí chvilku, aby si poskládala dva životy. „Až bude připravená, vyhledá nás sama a pak uvidíme, co dokáže. Do té doby ji budeme jen sledovat, aby se jí nic nestalo.“

Apollon se otočil. „Držte se od ní dál. Nic se nezměnilo. Jestli se ji pokusíš nějak využít, najdu způsob, jak ti tu lebku skutečně roztříštit.“

Athéna sevřela čelisti. „Nic se nezměnilo? Všechno se změnilo. Nebudeš se k ní moct ani přiblížit.“

„Snažil jsem se jí to vynahradit. Chtěl jsem to napravit.“

Athéna zavrtěla hlavou. „Jak bys mohl napravit zlo, o němž ani nevěděla, že jsi spáchal? Jak by ti asi mohla říct, že už to stačí, že jsi za to zaplatil a ona ti odpouští?“ Bohové vždycky měli svá vlastní pravidla.

„Tohle ale nebylo správné.“

„Potřebovali jsme Kasandru Trojskou. Nikdo nic lepšího nenavrhl.“

Apollon na ni vrhl nevraživý pohled. „Ani náznak viny. Před několika minutami jsi uškrtila nevinnou dívku. Všechno je pro tebe jen prostředek k dosažení nějakého cíle.“

„Vykonala jsem spravedlnost. Měla právo vědět, kým byla a co jsi jí provedl.“

„Schováváš se za spravedlnost. Athéna ví všechno nejlíp.“ Znechuceně se na ně podíval. „Jsem rád, že umíráte. Kéž bych taky umíral. Zasloužíme si to.“

Šití hlavy bolí. Hodně. Zvláště když se provádí bez jakékoliv anestézie. Athéna seděla na pultu u umyvadla v Motelu 6, zatímco Odysseus protahoval její lebkou černou chirurgickou nit ve sterilizované jehle. Nepříjemné škubání a štípání jí na náladě zrovna nepřidalo. Pořád ještě zuřila kvůli tomu, jak Apollon odešel jako zkopané štěně a snažil se v ní vyvolat pocit viny za něco, co musela udělat.

Měli jsme na vybranou? Možná jsem to trochu uspěchala.

Myslela na Kasandřiny oči, jejichž nevinnost se změnila v hořkost. Bylo to těžké, chladnokrevné a trochu kruté.

„Je na tom stejně jako ta holka,“ poznamenal Hermes, který líně ležel na posteli na druhé straně pokoje a přepínal kanály. „Apollon taky potřebuje čas, aby to viděl v širších souvislostech.“

Nemáme tolik času, jak si všichni nejspíš myslí.

Nadechla se a ucítila, jak ji šimrají pírka.

Já nemám čas.

„A neměli bychom vypátrat, proč neumírá?“

„Apollona zlomíme,“ vyprskla Athéna a zašklebila se, když ji Odysseus zatahal větší silou, než bylo nutné. „Co?“

„Ale no tak,“ zamumlal Odysseus, „copak jste vy dva skutečně tak natvrdlí, že nechápete, proč to dělá? Vaše válka je mu ukradená. Záleží mu akorát na Kasandře.“

Jehla znovu projela její kůží, a když dělal uzel, zatahalo to. Bude se to hojit rychle, další den už budou moct provizorní stehy vyndat. Odysseus uštípl nit a dal se do uklízení. Umyvadlo zdobily červené kapky, obvazy a tampony zbarvené dorůžova krví a vodou. Athéna se otočila a pohlédla do zrcadla. Odvedl dobrou práci. Stehy nebyly skrz vlasy skoro vidět. Povzdechla si.

„Apollon se k nám přidá, jakmile zjistí, že si pro ni jde Héra. A pro něj taky. Je chytrý a vždycky jsme si byli blízcí, tedy na poměry bohů. A…“ řekla s povytaženým obočím na Odyssea, „na jeho lásku bych moc nesázela. Když ji miloval naposledy, dohnal ji k šílenství. Vzpomeňte si na to.“

„Pamatuju si to.“ Hodil zkrvavené gázy do koše. „Ale copak jsi nikdy neslyšela o pokání?“

„Skvělý film,“ dodal Hermes. „A ještě lepší je kniha.“

Odysseus si ho nevšímal. „Jak jsi ji dnes chytla pod krkem… nikdy jsem u tebe nic takového neviděl. Možná bys neměla tolik myslet v širších souvislostech.“

Nepohlédl na ni, zatímco dokončoval úklid, vyhazoval kousky nitě a otíral pult. Jeho odmítnutí ji zabolelo u srdce, jako kdyby ji něco probodlo.

„Jak to můžeš říct?“ Další slova jí uvízla v krku. Odpor v jeho očích a způsob, jakým ji přehlížel, ji zraňovaly jako tisíc jehel. Pokud od nikoho jiného, oddanost čekala aspoň od něj.

Potřebuju ho. Taková je pravda. Nemůžu mu dovolit, aby se ke mně obrátil zády. Bolelo by mě to víc než ta pitomá pírka.

Athéna přešla pokoj a práskla za sebou dveřmi. Ochladilo se, co se vrátili, a mlha se změnila ve sníh. Malé husté vločky ji řezaly do tváří jako žiletky. Přecházela po chodníku s takovou vervou, že by ho skoro rozbila. Ani nevěděla, jak dlouho je venku, když zaslechla vrznutí dveří a na zápraží se objevil Odysseus.

„Myslíš, že je to snadné, celé tohle umírání? Tenhle pitomý soumrak bohů? Ty, Hermes, Kasandra… Héra a Poseidon pošlete náš svět ke dnu, ale já se ještě držím provazu, tak mi neříkej, abych nepřemýšlela v širších souvislostech! Nic jiného mi v téhle době nezbývá.“

„S tímhle na mě nechoď,“ obořil se Odysseus. „Jsi ve svém živlu.“

„O čem to mluvíš?“

„Mluvím o tom, co jsi spáchala v lese. Bylo to kruté a přesně tak jsi to chtěla. Jsi zase bohyně. Strašně se bojíš, že by ses chovala jen trošku lidsky…“

„To je nesmysl. Musím dělat těžká rozhodnutí. Jak mě můžeš obviňovat z toho, že jsem to chtěla udělat? Myslíš, že jsem si to užívala?“

Odysseus se nadechl. Jak musela vypadat s tou hlavou plnou stehů, stále oblečená v tričku nasáklém krví? Kdyby chtěla, mohla mu utrhat ruce i nohy, jednu po druhé. Měl se jí bát. Odjakživa z ní měl mít strach, ale nikdy to tak nebylo.

„To neříkám.“ Zachmuřil se, obrátil k ní dlaně a snažil se jí to vysvětlit. „Vím, že se to muselo udělat, věř mi. Ale bývala jsi trpělivá. Milosrdná.“

Athéna vydechla. „Tehdy jsem si ten přepych mohla dovolit.“ Přitiskla si ruce k boku hlavy a chtěla ji sevřít, rozervat stehy a řvát. „Já vím, já vím. Přišla jsem ji zachránit, ochraňovat, a místo toho jsem ji v prvních pěti minutách zavraždila.“ Paže jí klesly podél těla. Jeho slova kolem ní visela těžce jako olovo. „Musela jsem, víš. Přiměj ji rozvzpomenout se a stane se něčím víc. Takhle to říkala Demeter. Snad jsem tu hádanku pochopila správně.“ Kdo ví? Souboj byl za ní, příval adrenalinu zmizel a Athéna se cítila neskutečně unavená.

„Za nocí si představuju, jak mi pírka prolézají vnitřnostmi,“ zašeptala. „Vidím je, jak se klubou na povrch a pak mě roztrhají. Protrhávají mi kůži pomalu, provrtají se a rostou jako rostliny z půdy.“ Truchlivě se zasmála. „Zemřu, Odyssee, a až se to stane, budu vypadat jako zrůda. Předpokládám, že to ke mně podle tebe sedí.“

Přikročil k ní a vzal ji za lokty. Zaplavila ji vlna silného, zvláštního tepla. Tohle je ten pocit po někom toužit.

„Podívej se na mě,“ vyzval ji a odrhnul jí vlasy z ramene. „Nezemřeš. Pokud je nějaký způsob jak přežít, ty ho najdeš. Jako vždycky.“

„Totéž jsem si myslela o tobě ještě včera, ale možná už to není pravda. Spousta věcí se změnila.“Jako my, jak tu teď stojíme. Jak se mě dotýkáš. Jako moje pocity k tobě, které bych neměla cítit.

„Máš pravdu, věci se změnily.“

„Pořád jsme bohyně a hrdina.“

„Co když ne? Prostě existujeme jen tak,“ usmál se na ni s laskavým pohledem.

„Bohyní a hrdinou budeme navždy.“ Srdce jí zrychlovalo pulz neznámou nadějí. Nutkání upadnout pro ni bylo zcela nové a točila se jí z toho hlava. Chytil by ji a přivinul by ji k sobě. Věděla, že by to udělal.

Pokud se takhle Afrodita cítí každý den, není divu, že je tak slabomyslná.

„Navždy,“ řekl a pustil jí ruce.

Kasandru svrběla hlava z toho divného pocitu, že má uvnitř o jeden mozek navíc a že se jí ty mozky o sebe třou. Všechno, na co si vzpomínala, se uspořádalo a přeskupilo, poskládalo a zpřeházelo. Měla dojem, jako kdyby se její mysl rozrostla a obsáhla celá ta tisíciletí.

Vydechovala obláčky páry jako lokomotiva. Studená mlha, která poslední hodinu padala, se pomalu měnila v déšť se sněhem. Cítila ve vlasech ledové potůčky. Horko jí bylo akorát na hrdle, které tepalo bolestí pod modřinami od Athéniných prstů. Polkla.

Bolí to víc než streptokok. Hůř, než když jsem byla nemocná ve třetí třídě.

Třetí třída. Ve třetí třídě už jí bylo několik tisíc let, jenom si to nepamatovala.

„Athéno,“ zaskřehotala. Obviňovat Athénu bylo snadné. Koneckonců to byly její otisky prstů, co jí zohyzdily krk. Ona se jí zeptala, jestli chce znát pravdu, aniž by ji varovala, co to může znamenat. To ona nalákala jejího bratra Hektora do jisté záhuby.

Hektor.

Hektor.

Henry.

Vědomí skutečnosti se jí tlačilo ušima ven. Najednou zastavila a pleskavý zvuk jejich kroků po chodníku plném sněhové břečky rázem utichl. Hektor, trojský hrdina, byl její bratr Henry. Viděla ho na městském opevnění, jak se usmívá a ukazuje dolů na trh. Viděla ho, jak Luxovi hází létající talíř.

A taky Andie, s dlouhými vlasy propletenými ručně barvenou stuhou. Učila Kasandru, jak se zachází s lukem. Jmenovala se…

„Andromacha.“ Hektorova manželka. Henryho manželka. No to je příšerné.

„Kasandro.“ Aidan. Apollon. Pamatovala si i jeho.

„Jsi…?“ zeptal se.

„Neptej se mě, jestli jsem v pořádku. A neříkej mi, že je ti to líto.“Ačkoliv třeba je.

Dal si ruce do kapes. „To bych nedělal, je to hloupost. Já jen… Nikdy jsem nevěděl, co mám dělat. Jak se někomu dá vynahradit to, že jsem ho připravil o rozum?“

„Vypadám stejně jako tehdy ona? Netrápilo tě to někdy?“

„Teď se jí podobáš víc,“ připustil, „a trápilo mě to. Každičký den.“

„Skoro jsi mě ošálil. Podvedl jsi mě.“

Mokrá mikina na jeho ramenou vypadala, že váží tunu. Bohovi by to pochopitelně nevadilo, ani by to pro něj nebylo nepohodlné. Necítili chlad ani horko. Necítili. Kasandra nastavila obličej šedému nebi a nechala se šlehat sněhem do tváří a tát ho na rtech. Nechutnal po slzách, byl jen ledový, a tak ho polykala. Podlitiny ji bolely, až svraštila obličej, ale nedbala na to. Studená voda jí dělala dobře. Ulevovala jí od závratě, kterou jí způsoboval další život, co se jí přehrával před očima.

„Vždycky jsem tě miloval. Tak dlouho jsem tě hledal potom, co jsem udělal. Potom co jsi zemřela.“

„Byla jsem zavražděna,“ opravila ho. „Nebylo to tak, že bych prostě zemřela. Byla jsem zabita. Vzali si mě jako rukojmí, ale jakmile jsme připluli k řeckému pobřeží, zasekli do mě sekyru. Obětovali mě.“ Při té vzpomínce se zachvěla. Bylo to skutečné, ale vzdálené, a velmi zvláštní, protože si vzpomínala na vlastní smrt. „Ty jsi mě proklel. Trója padla tvojí vinou. Mohl jsi za to víc než Řekové. Dokonce víc než tvoje pitomá sestřička. Dal jsi mi dar jasnozřivosti, ale pak jsi mě proklel, aby si lidi mysleli, že jsem šílená.“ Vrhla na něj zlostný pohled. Ani si nebyl podobný. Před očima se jí míhaly obrazy Aidana a Apollona. Milovaného kluka a nenáviděného boha. „A teď jsi mi lhal. Lhal jsi mi, když jsi říkal, že nemáš žádná další tajemství. Celou dobu jsi věděl, kdo jsem! A nic jsi mi neřekl. To je nechutné.“ Rvalo jí to hrdlo, kdykoliv zvýšila hlas, ale bylo jí to jedno. Měla pocit, že jí vybouchne hlava.

‚ Chytl ji za ramena. „Prosím tě, co jsem ti měl říct?“

„Ze začátku by to bylo těžké, ale teď už ne. Mohl jsi mi říct pravdu, když jsem se dozvěděla, kdo jsi.“ Nenáviděla ho. Nesnášela ho za to, kým byl, i za to, že před ní stál s tou tváří, kterou milovala.

Jenže já ho miluju. Miluju ho, přestože ho nenávidím. Navzdory tomu, co mi dokázal udělat. To je nejhorší. Horší než umírání. Horší než rozbořené hradby.

„Já vím,“ uznal, „já vím.“

„Nevíš nic. Už s tebou být nechci.“ Myslela si, že chce vidět jeho tvář, když mu to bude říkat, že chce vidět jeho bolest, ale akorát tím zhoršila svoji vlastní bolest.

Odvrátil se a zakryl si rukou hlavu. Pomyslela si, že se otočí a odejde.

„Nemůžu… tě ještě nechat samotnou, je mi líto. Ale Athéna s Hermem jsou pořád tady.“

Potřebuju tě. Potřebuju boha, který zabrání dalším bohům, aby nám zase zničili životy. Kouskem duše alebyla ráda, že je s ní. Byl její součástí několik tisíc let. Měla pocit, že kdyby ho od sebe rychle odstřihla, utrhlo by jí to půl srdce.

„Už před nimi nebudeme utíkat, že ne?“ zeptala se.

„Nemyslím, že bychom to zvládli, i kdybychom se snažili.“

„Tak co teda budeme dělat? Jak mojí rodině zajistíme bezpečí? Jak jim zabráníme, aby se přiblížili k Andie a Henrymu?“

Aidan k ní vzhlédl a přikývl. Ano, poznávám i je.

„Promluvím si s Athénou,“ rozhodl se. „Zjistím, o co přesně jí jde. Chtějí v tobě mít spojence, ale nevím proč ani proti komu.“

„Nemáme moc času vybírat si, na čí budeme straně,“ prohlásila a hned věděla, že má pravdu.

Aidan k ní váhavě natáhl ruku a dotkl se její tváře. Pod jeho horkou rukou se jí rozbušilo srdce jako pokaždé. Na okamžik ji tam nechala a pak ji odstrčila.

„Nech toho. Skončili jsme.“

„Miluju tě,“ řekl. „Kdysi dávno jsem udělal chybu. Byla to chyba boha, takže byla obrovská, ale lituju toho. Lituju toho už několik tisíc let.“

Skutečně mu to bylo líto, ale co věděl o čase a důsledcích? Jak dlouho lze pociťovat zášť k někomu, kdo vám zničil život jako nechtěnou hračku? Stačí na to tisíc let? Dva tisíce?

„Takže si s nimi promluvíš?“ ujistila se. „A pak se vrátíš?“

„Hned jak to půjde.“

Stáhla mu mokrou kapuci přes hlavu.

„Pořád jsi to ty,“ zašeptal, „a já jsem pořád já.“

„Já vím,“ hlesla. Jsme to my, a přitom nejsme. Prsty jí sklouzly po jeho mikině. „Buď opatrný.“

Přikývl. „Nejdřív se stavím doma a roztrhám ten vzkaz, co jsem jim nechal. Brzy ti zavolám.“

16

MŮŽEŠ UTÉCT

Listí si našlo cestu zpátky na zahradu, vítr ho sem navál od sousedů anebo opadaly poslední trsy vysoko ve větvích javorů. Byla ho ale jen hrst. Tatínek už by je nenutil znovu jít hrabat a příští víkend by poslední zbytky listí odstranil sám.

Jak Kasandra přicházela k domu, snažila se nepodléhat úžasu, že je to pořád její dům, že si vzpomínala, jak tu vyrůstala, jak se klouzala po zábradlí, až si málem zlomila nohu, jak s maminkou zdobily perníkového soba a všude po stole bylo cukrové zdobení. Pořád byly ty vzpomínky její.

Jsou moje, stejně jako vzpomínky na Tróju. Jsem to já, a nejsem to já.

Vešla do dveří a hned se jí v tom teple spustila rýma. Než došla přes pracovnu do koupelny pro kapesník, brněly ji prsty a štípaly ji špičky uší, jak rozmrzaly. Z televize v obýváku slyšela palbu kulometu. Nad hnědou semišovou pohovkou vykukovaly hlavy Andie a Henryho, kteří sledovali nějaký film.

Viděla jsem tě umírat. Stála jsem na hradbách, když jsi bojoval s Achillem.

Vzpomínka byla zcela jasná. Bojoval tak dobře, nebojácně a rychle, až si pomyslela, že se její předpověď nevyplní a Hektor zvítězí. Doufala v to až do chvíle, kdy se zapotácel. Až do okamžiku, kdy mu Achilles zarazil kopí do hrudi. Andromacha vykřikla a Kasandra jí chtěla zakrýt oči. Žádná žena si nezaslouží pamatovat, jak se její manžel snaží vyrvat si kopí z hrudi, zatímco mu ho nepřítel zaráží stále hlouběji.

Třásla se a mokré, zmrzlé oblečení jí trčelo na těle. Andie se otočila na gauči a klesla jí čelist.

„Vypni tu televizi.“

„Proč? Co je?“

„Prostěji vypni.“ Andie vyskočila z pohovky. „Proboha, Kasandro, co se ti stalo? Henry, zavolej policii a rodiče.“ Stáhla z pohovky pletenou deku, sundala Kasandře kabát a pak ji zabalila do deky.

„Kasandro? Ježíši, co se stalo?“ Henry jí nadzvedl bradu. Krk jí lemovaly podlitiny černé jako duše pneumatiky. Nebylo pochyb o tom, že jsou od prstů.

„Nevolejte policii,“ špitla, „ani naše.“

„Jak to myslíš, že je nemáme volat? Podívej se na sebe! Co se sakra stalo?“

„Porvala jsem se.“

„Tohle nebyla rvačka, Kasandro. Někdo se tě pokusil zabít. Musíš to nahlásit. Víš, kdo to byl?“

Někdo mě zabil. A pak mě zase oživil.

„Kde je Aidan?“ vyptávala se Andie. Z jejích rysů byla čitelná starost stejně jako strach.

Vědí to? Mohou to nějak vycítit?

Ale ne, jen se o ni báli a napadaly je ty nejhorší scénáře.

Kasandra zavřela oči.

„Mohli byste mi prosím udělat čaj s medem?“

„Měla by sis vzít i nějaký prášek,“ usoudil Henry a odešel pro něj do koupelny.

Kasandra šla za Andie do kuchyně a odsunula si židli, aby se posadila. Poslouchala, jak se otvírají a zavírají šuplíky a dvířka. V kuchyni to vonělo po rozpuštěném sýru a másle z jídla, co měli k obědu.

„Kde je máma s tátou?“

„Jeli do města na nákup a něco zařídit,“ odpověděl Henry. Podlezl pod Andiinou paží, aby se dostal ke dřezu a mohl naplnit konvici, ale Andie mu uhnula na špatnou stranu a potřísnila mu tričko medem. Kasandru pobavilo, jak se dokázali jeden druhému plést do cesty, jak se jedním nevinným pohybem ruky Andie dovedla celá zamotat do Henryho.

Takoví byli vždycky. Princ a Amazonka, kteří se do sebe zamilovali během zápasu, a nikdy je to nepřešlo.

Aspoň do chvíle, než jim bohové zadupali životy do prachu a zabili je. Ale teď tu byli znovu, Henry byl zase její bratr a Andie kamarádka. Připadalo jí to nespravedlivé. Už za to jednou zaplatili. Mělo by to vystačit na sto šťastných životů.

Jenže takhle to nechodí. Osud jde svou vlastní cestou nehledě na to, jestli je něco spravedlivé, nebo ne. Kdysi mi to řekl Hektor.

„Tu máš, granátové jablko s antioxidanty, nebo co.“ Andie před ni postavila kouřící hrnek načervenalého čaje. Voněl po nějakém hořkému citrusu a u dna vířily tmavé kousky lístků. Horko z keramického hrnečku prostupovalo Kasandřinými ztuhlými prsty.

Henry na ni zíral, když usrkávala čaj. Andie letmo pohlédla do konvice, jestli si taky neudělá čaj, ale pak ji vrátila na plotnu, aby voda vystydla. Zdálo se, že ani jeden z nich neví, co má dělat. Tiše vyčkávali a pozorovali ji s takovým tím výrazem, jako když tušíte, že se dozvíte něco nepříjemného.

Vůbec jim to říkat nemusím. Ať se bude dít cokoliv, můžu je z toho vynechat.

Ve skutečnosti ale nevěřila, že by je toho mohla ušetřit. Události už byly v pohybu a nad nimi se vznášela hrozba. Byla skoro viditelná, tenká jako pavučinka napnutá nad jejich hlavami, která se při správném osvětlení zaleskla.

„Co byste mi řekli, kdybych vám prozradila, že nejsme, kdo si myslíme, že jsme?“

„Cože?“ nechápal Henry. „Kasie, co se stalo s tvým krkem? Kdo ti to udělal?“

Kasandra polkla čaj a ucítila, jak jí med tiší pohmožděniny.

„Udělala mi to Athéna,“ přiznala, „spáchala to bohyně.“

„Jako je Aidan.“ Andie vysunula židli vedle ní a posadila se. „Bohyně, jako je Aidan. Která?“

„Jeho sestra.“ Kasandra pokývla. „Což bys ale věděla, kdybys byla sama sebou.“ Ušklíbla se. Řekla to skoro jako předtím Athéna.

„Jeho sestra? Ta z džungle?“

„Ne, tohle byla Athéna. A Hermes u toho byl taky.“

Andie pohlédla na Henryho. Kasandra počkala, než si Henry sedl na protější židli a Lux mu položil hlavu na koleno.

„Nejsem jenom Kasandra Weaverová a ty nejsi jenom Andie Legendrová. Proto jsem měla ty vidiny. Hledají nás. Sice jim jde hlavně o mě, ale vás by využili taky.“

Andie se snažila netvářit pochybovačně, ale nedařilo se jí to. Kasandra s ní měla trpělivost.

„Poslouchej, jmenovala ses Andromacha a brácha Hektor. Naše minulé životy, chápeš?“ Najednou se zarazila, protože zvýšila hlas a při hlasitém mluvení měla stále ještě pocit, že vykašle kuličku zmačkaného alobalu. Nevěřili jí, ale proč by také měli? Mohla jim to dokázat jedině tak, že by je taky přiškrtila a následně oživila, a to zkoušet nehodlala.

Jenže Athéna to udělá. Musím je před ní schovat.

„Andromacha,“ vyslovila Andie, aby si to jméno vyzkoušela. „A Hektor. Z Tróji.“ Odmlčela se. „Počkej, ten film jsem viděla. A tenhle kluk rozhodně nevypadá jako Eric Bana.“ Dloubla Henryho do ramene.

„To není vtip. Koukni se mi na krk. Udělali to, aby mě vzbudili, abych si vzpomněla, že jsem byla tou druhou Kasandrou. Chtějí mě k něčemu využít. Totéž provedou i s vámi.“

Prohlíželi si černající otisky prstů kolem hrdla. „Pamatuješ si, jak jsi byla… ta druhá Kasandra?“ zajímalo Henryho.

Přikývla. „Pamatuju si tě jako Hektora. Mluvím pravdu, nezbláznila jsem se.“

„Kčemu… tě potřebují?“ zeptala se Andie.

„Netuším. Aidan se to snaží zjistit.“ O tom, co jí provedl tehdy v Tróji, jim nevyprávěla. Bylo to na dlouhé povídání.

Navíc na tom nezáleží, rozhodně ne ve srovnání s tím ostatním. I když mám dojem, že mi přestalo tlouct srdce.

Upila další doušek čaje. Už trochu vychladl anebo se jí prohřál krk. Zakroužila načervenalou tekutinou na dně hrnku, lístky a kousky květů vířily a vznášely se jako mořské řasy. Kasandra sledovala, jak obrazce z lístků začínají být méně náhodné, shlukují se a vytvářejí tvary. Spatřila otevřená vřískající ústa a dlouhé promáčené vlasy. Zamrkala, aby to neviděla, ale nešlo to. Připomínalo jí to hru, kde se hledá skrytý tvar, nebo nalezení siluety Elvise v grilovaném sýrovém sendviči. Jakmile to člověk spatří, nic jiného už nevidí.

„Máš to studené?“ zeptala se Andie. „Nemám ti to přihřát nebo udělat nový čaj?“

Kasandra zvedla oči. Když se podívala znovu do hrnku, tvář byla pryč, rozplynula se.

„Ne, já…“

Oči jí zastřela voda. Kolem tváří jí pěnily bublinky, vlasy se jí samy od sebe dostaly do úst a dusily ji. Někdo ji držel pod vodou. Měla pocit, že jí začnou krvácet plíce.

Tohle nejsem já. To je někdo jiný.

Zhluboka se nadechla a plíce se jí naplnily vzduchem. Byla v bezpečí kuchyně a zády se pevně opírala o dřevěné opěradlo židle.

Pouhá vidina, stejná jako ostatní.

Jenže tahle byla zlověstná a viděla ji skrz nějaký rozmlžený povrch, jako přední sklo auta v lijáku. Vzduch byl cítit po mechu, mokrých kamenech a mrazivé mořské vodě. Jediné světlo se zřejmě odráželo od hladiny, tančilo na každém povrchu, až se jí z toho točila hlava. Byli v nějaké jeskyni nebo zátoce mezi skalami.

Cítila ruce Andie a Henryho na své paži a rameni. Na něco se jí ptali, ale nerozuměla jim. Jejich hlasy byly tlumené a zněly ozvěnou, jako kdyby křičeli přes betonovou zeď.

Uprostřed jeskyně byla díra, kde bublala tmavá zelenavá voda. Potom se hladina vzedmula a vlna vymrštila na kameny dívku. Ze zvuku, jak sebou dívka pleskla o skálu, se Kasandře sevřel žaludek. V ustupující vodě byly vidět ruce, které ji vyhodily – slizké, šupinaté a porostlé chaluhami. Konečky prstů byly zčernalé hnilobou.

Dívka, která na kamenech vykašlávala a zvracela vodu, měla na sobě džíny a svetr, zřejmě půjčené oblečení. Bylo levné a svetr jí byl velký. Dýchala zhluboka a nespouštěla oči ze skály. Zdálo se, že se bojí, ale nebyla zděšená. Z hustých rusých vlasů jí stékal proud vody, když si je hodila přes rameno.

Stoupla si před ni noha obutá v sandálu s páskem přes patu a výjev se otevřel. Vzadu v jeskyni stály dvě ženy, obě byly suché a neskutečně krásné. Ta blíž měla nakrátko ostříhané tmavě plavé vlasy. Druhá postávala za ní a byla bosa. Po zádech jí splývaly dlouhé světlé vlasy. Na průsvitných modrých šatech měla špinavé šmouhy. Byla mladá, neuvěřitelně půvabná, tedy až na ty rány na rukou i nohou.

Neutržila je v boji. Je to nějaká nemoc. Navíc není mladá, jenom tak vypadá.

Zamrkala velkýma modrýma očima, ale její pohled byl prázdný a šílený.

Afrodita. A ta druhá…

Uviděla kamennou pěst a všimla si těžkosti v jejích končetinách. Paví péro.

Héra.

V Kasandřině krvi se rozproudila nenávist, o níž ani nevěděla, že v ní je. Vize se zachvěla, zrychlila a přeskočila k sestřihu týrání. Něco temného se vynořilo ze zelenavé vody a stáhlo rusovlásku zpátky pod hladinu. Ve vodě rozkvetly rudé květy a vyplavaly kousky bledé kůže. Vřískot se mísil s bubláním a pliváním.

Poseidon. A přece to není Poseidon. Aspoň ne ten bůh moří, kterého jsem znala.

Když dívku znovu vymrštil na skálu, vynořil se do půli těla z vody. Jeho kůže byla rozpraskaná a vyrůstaly z ní mořské rostliny. Trup měl zbrázděný dlouhými rudými ranami od listů chaluhy, která se jím prodírala. Jeho kdysi hezký plnovous se hemžil škeblemi a klepety a místo pravého oka měl kus bílého korálu, který mu trčel z očního důlku. Kde mu kanula krev, byla ropná, taková načervenale černá. Moře bylo znečištěné a on zrovna tak.

Kasandra zavzpomínala na boha, jímž kdysi byl, zlatého jako písky a silného. Příboj kdysi zněl jeho smíchem. Aspoň dvě trojské dívky ročně se vrátily z plavání celé rozesmáté a v bříšku jim rostlo Poseidonovo dítě.

Teď od něj s křikem utíkaly.

Přes šplouchání vody burácel Héřin hlas jako hrom a odrážel se od stěn.

„Můžeme přivést ostatní. Copak si to přeješ?“

Dívka na kameni se třásla a trhala sebou.

„Mluv, ty hloupá čarodějnice!“ zařvala Afrodita a hodila po ní kamenem. Odrazil se od dívčina ramene a z rány vytekla krev.

„Zadrž, dcero. Nemusíme být kruté.“ Héra rozpřáhla paže a Afrodita se jí ukryla v náručí.

„Nic neříká. Nechává nás umírat. Nechává nás hořet, krvácet a pukat!“

Héra ji utěšovala a hladila po vlasech. Afrodita chvíli naříkala, ale pak toho nechala. „Nakonec promluví. Promluví, protože ví, že jsme její bohové. Čarodějnice Kirké nepatří jenom Athéně.“

Dívka se otřásla. „Vyvraždila jsi nás.“

„Musela jsem, maličká. Něco jste totiž mně a mé rodině sebraly. Něco, co jsme dlouho hledaly.“ Héra políbila Afroditu na čelo a poslala ji zpátky do rohu. Přistoupila k dívce a poklekla před ni. Natáhla k dívce ruku a skoro něžně jí zastrčila mokré pramínky za ucho. „Podívej se, vidíš Afroditu, bohyni lásky a krásy. Umírá a umírá krutě. Ve tvářích se jí dělají krevní sraženiny a upadá na duchu, protože láska je šílenství.“ Propletla prsty dívčinými vlasy, zakroutila s nimi a pak za vlasy škubla. „Láska je šílenství. Zabíjíme pro ni stejně jako vy. Zabiju tebe i všechny zbývající čarodějky, abych zachránila Afroditu i svého zkaženého bratra. Nebo tě můžu ušetřit a zabít někoho jiného.“

Dívka ztěžka oddechovala. Pohlédla na Afroditu a pak na zelenou vodu, ale neřekla nic. Héra si povzdechla a pokývla na Poseidona.

Kasandra měla chuť odvrátit zrak, když vystoupil na kameny. Rozevřel čelisti a se strašlivým, nepřítomným výrazem zabořil zuby do dívčiny nohy. Když jí urval kus kůže a žvýkal ji, jen tupě zíral. Kdyby ho Héra nezastavila zvednutím ruky, zakousl by se do ní znovu.

Dívka se zhroutila a svírala si krvácející ránu nad kolenem. Třásla se a její dech byl mělký a přerývaný. Brzy ztratí vědomí a bude po všem.

„Vrať se pro ostatní.“

„Ne.“

Dívka promluvila hlubokým sametovým hlasem a jemným francouzským přízvukem. „Ne, nechte je na pokoji!“

„Nechám a ráda, pokud se ovšem dohodneme.“

Dívka plakala. Několikrát se pořádně nadechla, a když znovu promluvila, vyslovila jen několik slov.

„Kincade. New York.“

Héra se usmála. A zlomila jí vaz.

Vidina s Kasandrou zalomcovala, až nohy její židle sklouzly po dřevěné kuchyňské podlaze.

„Kasie?“ Henry k ní přiskočil, aby ji zachytil, ale to jí nijak nepomohlo. Héra s Afroditou a Poseidonem tu dívku zabili, přestože jim vyzradila, co chtěli slyšet.

Vědí, kde jsme. Jdou si pro nás.

Polkla a podívala se na Henryho.

„Musíme odsud utéct.“

Athéna stála před zrcadlem, když Apollon vešel, nakláněla se k němu a nehtem si opatrně vytahovala z oka zkrvavené pírko. Asi hodinu ho cítila těsně pod víčkem, slzela a v oku ji štípalo. Apollon prošel dveřmi bez zaklepání a její odraz v zrcadle na něj vrhl nevrlý pohled. Hned se ale vrátila k dloubání nehtem v oku.

Hermes se hbitě napřímil, ale spíš ze zvědavosti než ze strachu. Apollon by se jim nepostavil, když byli v takové přesile.

Odysseus vypnul televizi a v tom trapném tichu si odkašlal. Vyskočil z postele a podal mu ruku.

„Ody,“ představil se.

„Aidan. Pamatuju si tě, bývaly s tebou potíže.“

Usmál se. „Pořád jsem potížista.“

Athéna za nimi upustila něco, co s hlukem dopadlo na stolek. Kroutila vytaženým pírkem mezi prsty, které byly celé od krve, a pak ho spláchla do odpadu. Odysseus zvedl obočí jejím směrem. Athéna mu odpověděla také nadzdviženým obočím, ale její výraz se zjemnil. Apollon vypadal hrozně. Provlhlé oblečení na něm jen viselo.

„Přišel jsem zjistit, co se to k čertu děje,“ vysvětlil.

„Měl ses zeptat dřív, než jsi mě napadl.“ Athéna se otočila od zrcadla a vyhoupla se na pult. Trochu zalitovala, že už se převlékla do čistého trička. Měla tu krev na sobě nosit jako odznak.

„Neztrácí čas,“ prohodil Hermes. „Vyrukoval na nás jako Rambo. Nejdřív rozbíjí láhve a ptá se až potom.“

„Jenom jsem se ji snažil chránit.“

„A koukni, jak se ti to povedlo.“ Hermes se znovu opřel o polštáře.

Stačilo to – všichni viděli, že je Apollon poražený. Athéna seskočila z pultu a přešla k němu.

„I my jsme se ji snažili ochránit,“ prohlásila laskavě.

„Zabila jsi ji.“

„Mrtvá už byla. Stále je mrtvá. Umírá totiž stejně dlouho jako my. Její osud je spjat s naším.“ Zatnula zuby. Jakkoliv se snažila, pořád na něj byla tvrdá.

Apollon se napřímil a rázem zase vypadal skoro jako bůh, místo té hromádky neštěstí. „Proč se to děje? Co vás zabíjí?“ Athéna pokrčila rameny. Hloupé otázky. „Slyšel jsem o Artemidě,“ pokračoval. „Kasandra měla vidění, jak ji něco pronásleduje džunglí. Něco ji ulovilo. Je to pravda? Je po smrti?“

„Možná ještě ne, ale nakonec to tak dopadne. Každý z nás umírá jiným způsobem. Nech si od Herma vyprávět o Demeter.“ Apollon sklopil zrak a Athéna potlačila nutkání položit mu ruku na rameno. Ovládala se, ale uvnitř byla vyděšená. Jeho jednání nebylo tak neodpustitelné. Dozvědět se takové zprávy o Artemidě muselo být hrozné. Athéna na ni pomyslela. Pleť měla bledou jako měsíc a její vlasy vždycky působily stříbrně, nehledě na to, jaké byly ve skutečnosti barvy. Lovila všechno, co žilo v lese, ale teď byla sama lovnou zvěří.

Proč to musí být tak kruté, tak ponižující?

V duchu spatřila zelený list, z něhož kapala tmavá krev. Ucítila zahnívající dech.

Je tohle moje vidina nebo Kasandřina?

„Co teda chcete?“ Apollon kmital pohledem mezi Athénou a Hermem. „Chcete se nějak zachránit? Myslíte si, že by Kasandra dokázala zastavit to, co se vám děje?“

„Ano, nám,“ podotkl Hermes, „ale proč se totéž neděje i s tebou?“

„Netuším.“

„Nerad ti kazím radost,“ vmísil se do hovoru Odysseus, „ale zřejmě se to děje i tobě. Není žádný dobrý důvod, proč bys tomu měl uniknout. Nejspíš umíráš nějakým způsobem, jehož příznaky se ještě neprojevily. Přiznej si to, kámo, až na to podezřelé rozhodnutí znovu vychodit střední školu se od nich nijak nelišíš. Jsi jako lidi.“

Apollon pokrčil rameny. „Je mi jedno, jestli umřu, nebo ne. Chci jenom vědět, co potřebujete od Kasandry. Nedovolím, abyste jí ublížili.“

„Jenže myji z toho nemůžeme vynechat,“ varovala ho Athéna. „Demeter tvrdila, že by mohla být klíčem ke všemu, že se z ní stane víc než jen věštkyně.“

„Jak by to sakra Demeter mohla vědět?“

„Řekněme, že má uši všude,“ pronesl Hermes, významně se podíval na Athénu a pak se rozchechtal. Ten malý parchant se zásadně choval nevhodně, i když sama měla co dělat, aby se nerozesmála.

Klidným hlasem pověděla Athéna Apollonovi všechno, co věděli. Vyprávěla mu, jak našli Demeter napnutou přes poušť, o tom, co jí ukázala nereidka, co se dozvěděli u Tří sester a co spáchala Héra. Nakonec se zmínila i o tom Afroditinu šílenci, který zřejmě utekl z blázince. Když vše dopověděla, Apollon se zamyšleně prošel po pokoji a sedl si na levný stůl z plastové imitace dřeva, který stál vedle televize.

„Bojujeme teda proti Héře, Poseidonovi a Afroditě?“

Athéna vydechla. „Líbí se mi, že mluvíš o nás. Nerada bych, abychom stáli proti sobě, bratře.“

Apollon přimhouřil oči.

„Ještě jsem vám nic neslíbil.“

Athéna zaskřípala zuby. Zamávala olivovou větévkou příliš brzy. „No, měl bys, protože jestli se Kasandra dostane do rukou Héře, můžeš se vsadit, že to nepřežije. Já jsem ji sice zabila, abych ji přivedla zpátky, ale Héra ji zneužije, zabije a nechá mrtvou.“

„To nemůžeš vědět.“

„Na to vezmi jed,“ hlesl Hermes. „Zešílela. S ledovým klidem povraždila celý klan Kirké.“

Apollon svěsil hlavu a strčil si ruce do kapes. „Hm, to je smůla, protože Héru nikdo nedokáže zastavit, když jí něco přelítne přes nos. Nikdo kromě Dia.“

„Ano,“ souhlasil Hermes, „kde je starý dobrý tatíček, když ho potřebujeme?“

„Počkat,“ přidal se Odysseus, „to je zatraceně dobrá otázka. Kde je Zeus? Říkali jste, že Héra má obrovskou sílu, ne? Co když ji má od něj?“

Všichni tři bohové se na sebe podívali. Byli to Diovy děti. Athéna byla dokonce jeho oblíbenkyní, ale ani to ji nijak nezvýhodňovalo. Rozhodněji to nedělalo nepostradatelnou. Zeus zplodil bezpočet dětí. Stejně snadno, jako zplodil ji, mohl zplodit někoho jiného. Nechali si tu myšlenku projít hlavou a pak ji zavrhli.

„Ne. Zeus je pryč.“

„Možná že Héra…“

„Ne,“ vyštěkla Athéna a svraštila obočí. Když znovu promluvila, tvářila se smírně. „I kdyby byl ještě naživu, určitě by se rozhodl do ničeho nezasahovat. Jsem si jistá, že na tohle všechno pohlíží jako na osud, a jestli se někdy bál s něčím si zahrávat, pak právě s osudem. Vždycky dbal na to, aby mezi námi a jimi byla rovnováha. Navíc ani mně, ani Héře nikdy nestranil.“

Apollon si přejel rukou přes obličej. „Nemyslím si, že bychom měli bojovat. Myslím, že bychom měli utéct.“

„Zajímavý nápad,“ uznal Hermes, „a já bych se mu vůbec nebránil. Jenže svět je konečný, takže nevím, kam navrhuješ utéct.“

Athéna zkřížila ruce na prsou. Nemohli utéct. A i kdyby mohli, bylo v jejich zájmu zůstat. Měli určitou zodpovědnost. Héra zabila tucty lidí a zabila by jich víc, až by je pronásledovala, tím si byla Athéna jistá. Apollon si přál zapomenout, kým byl, kvůli Kasandře. Zbavil se svého božství, odhodil ho jako nic, aby mohl žít s nijako smrtelník. Museli by ho sledovat. Kdyby mu nebyli nablízku, porušoval by veškerá pravidla.

Odysseus se střetl pohledem s Athénou, ale ona odvrátila zrak. Kdysi dávno kvůli němu porušila pár pravidel, avšak neměla náladu cítit se teď jako pokrytec.

Všichni čtyři zpozorněli, když se ozvalo zaklepání na dveře. V pokoji se rozhostil neklid. Nikoho neočekávali. Někdo zaklepal podruhé, tentokrát hlasitěji a důrazněji. Nikdo se ani nepohnul a Athéna zvědavě sledovala, jak se klika otočila a dveře se otevřely.

„Vy se nezamykáte?“ podivila se Kasandra.

„Nemá to moc smysl,“ vysvětlil jí Hermes klidně. „Kdokoliv tak silný, aby nám ublížil, může prostě vytrhnout dveře z pantů.“

„To máš asi pravdu.“ Stála v otevřených dveřích. Stříbřitý sníh s deštěm padal na chodník, a jak zapadalo slunce, bylo v něm čím dál víc ledu. Na parkovišti za ní stál Henryho černý mustang, v němž seděli Henry s Andie.

Kasandra polkla. Když promluvila, její hlas zněl jako suché praskání a otisky prstů na krku vystupovaly jako neonový nápis.

Doufám, že jsou pořádně vidět. Zírala na Athénu. Doufám, že ty otisky prstů sedí na tvoji ruku. Doufám, že když otočíš ruce dlaněmi vzhůru, budou stejně černé jako moje podlitiny.

„Pojď dál,“ vyzval ji Odysseus. „Zavři dveře. Nejsi tady jediná, kdo cítí chlad, víš?“

Kasandra vešla a oklepala si kapky vody z rukou a kabátu. Odysseus jí s tím pomohl. V tom zmatku na svahu se na něj ani pořádně nepodívala.

„Ty jsi člověk,“ usoudila a další kousek skládačky zapadl na své místo. „Ty jsi ten kluk z mého snu. Viděla jsem, jak tě napadli Kyklopové.“ Vybavil se jí ten sen i s pachem studené jeskyně a krve, jeho křivým úsměvem i s tím, jak se na něj Kyklopové vrhli. Když si ho prohlédla pozorněji, uviděla blednoucí červené rány na jeho šíji.

„Tady.“ Otočil se, aby na ně líp viděla, a ona zčervenala. Za denního světla vypadal skutečně dobře, i když byl takový přírodní, neupravený. „Táhnou se podél celé páteře.“

„Myslela jsem, že jsi mrtvý.“

Usmál se. „Tak to jsme dva.“

„Co tady děláš?“ Athéna k ní přistoupila blíž a Kasandra siji chladně změřila pohledem. Připadala jí méně šílená než Afrodita, ale zároveň také slabší než Héra. Levé oko jí slzelo a bylo červené. Někdo jí zašil ránu na hlavě. Sotva v jejích vlasech rozpoznala stehy.

Aidan postával opodál a nic neříkal. Nepozdravil ji ani se ji nesnažil chránit. Jak stál vedle ostatních, byla podobnost v jejich obličejích patrnější.

Nevypadá jako člověk. Nemůžu uvěřit, že jsem si toho nevšimla dřív.

Vzpomněla si na Afroditin křik i jak Poseidon trhal maso z té dívky. Vybavila si Héru, jak jí zlomila vaz. Tři bohové. Tři zrůdy.

Athéna se jim nedokáže postavit. A Hermes je tak vyzáblý, že se asi každou chvíli zhroutí.

Tenhle tým prohraje.

„Měla jsem vidinu,“ přiznala. Aidan škubl rukou, možná ji chtěl utěšit nebo ji pohladit po rameni, ale nakonec zůstal nehnutě stát.

„Co jsi viděla?“ vyzvídala Athéna. Oči jí zasvítily nedočkavostí. Bylo to jako sledovat loveckého psa, jak se mu ježí srst. Do pokoje se vloudila naděje, že budou mít nějakou výhodu. V jejich výrazech bylo tolik očekávání, až se Kasandře skoro chtělo zalhat a říct jim nějaké lepší zprávy.

„Viděla jsem rusovlasou dívku. Héra s Poseidonem ji mučili. A než ji zabili, vyzradila jim, kde přesně nás můžou najít.“

17

HRDINOVÉ

Zpráva byla přijata tiše. Kasandra sledovala jednoho po druhém, jak si uvědomují její dopad. Jejich pohledy se rozostřily a hned zase zaostřily. Aidan přešlápl. Odysseus přimhouřil oči a tupě zíral skrz Kasandřinu hlavu. Hermovi mírně poklesla čelist a svraštil obočí.

„Musíme odsud utéct,“ rozhodl Aidan, „musíme hned vyrazit.“

„Ale kam půjdeme?“ zeptala se Athéna. Zaváhala však jen na okamžik. „Viděla jsi ještě něco jiného? Víš, kde byli?“

„Asi v nějaké jeskyni. Někde u vody. Nic určitého. Kdo byla ta dívka? Proč ji zabili? Jak věděla, kde jsme?“

„Jmenovala se Celine,“ špitl Hermes. „Vedla sklad v Chicagu. Věděla, kde jsme, protože jsme ji požádali, aby tě našla. A oni ji kvůli tomu zabili.“

Kasandra pomalu zamrkala. „Ta budova v Chicagu. Tu jste nevyhodili do povětří vy?“

Dotčený výraz v Hermově tváři jí to potvrdil, ale Athéna ho odstrčila a vyprskla: „Samozřejmě že jsme ji nevyhodili do vzduchu my.“ Prošla kolem nohou jedné z postelí. „Udělala to Héra, aby je potrestala. A taky aby nám zabránila se k tobě dostat. Takže jestli si vzpomeneš ještě na něco z té vidiny, řekni nám to. Ráda bych věděla, kde je.“

Aidan přistoupil k sestře. „Nezáleží na tom, kde je, pokud víme, kam má namířeno. Měli bychom zmizet, než se sem dostane.“

„Počkat,“ vložil se do hovoru Odysseus. „Kolik máme času? Jak přesně tohle funguje? Jsou to vidiny nebo předtuchy? Už se to stalo, nebo k tomu teprve dojde?“

Kasandra zakroutila hlavou. „Nejsem si jistá. Ta budova v Chicagu vybuchla asi o dva dny později. Kdy tě napadli Kyklopové?“

„Nevím.“ Odysseus si přejel rukou po tváři. „Dny strávené na cestách mi splývají. A to ani nemluvím o těch dnech, co jsem strávil v objetí s dívkami u Tří sester.“ Pohlédl na Athénu a odkašlal si. „To nám moc nepomůže.“

Hermes ji chytl za paži. „Byly v té vidině i další čarodějnice?“

„Ne, tak ji přinutili promluvit. Slíbili jí, že ostatní ušetří.“

Protáhl obličej. „Ušetří ostatní? Héra nikoho nešetří.“ Zkroušeně se podíval na Athénu. „Neběžel jsem dost rychle. Neschoval jsem je dostatečně. Celine. Mareden. Estelle. Bethe, Jenna a Harper.“Vyjmenoval je, jako by recitoval žalozpěv. „Ten klan přetrval tisíciletí a ta potvora je prostě smetla z povrchu země.“

Odysseus položil ruku Hermovi na rameno. „Dělal jsi, co jsi mohl. A ty taky, Athéno.“

„Skutečně? Mohla jsem tam zůstat. Mohla jsem s ní bojovat v sutinách toho skladu. Zřejmě bych prohrála, rozdrtila by mě, ale třeba bych ji stáhla s sebou.“ Kasandra sledovala, jak se Odysseus dotkl Athéniny ruky. Jeho prsty se zdržovaly na její kůži, tvářil se ustaraně.Miloval ji. Athéna mu dotyk neoplatila, nepoložila ruku na jeho. Ani se nepodívala jeho směrem.

Je to panenská bohyně. Muži se do ní nemají zamilovávat. Zničí ho a bude jí to jedno.

Hermes se hrnul ke dveřím. „Ještě nemusí být po všem. Možná se k ostatním ještě nedostala!“ Pohledem požádal Athénu o svolení. Zdálo se, že je připravený roztáhnout křídla a vyletět ze dveří, dokud byla nějaká naděje. „Ještě bych se tam stihl dostat. Mohl bych je zachránit.“

„Jestli nás poslouchaly, už nebudou tam, kde jsi je zanechal,“ usoudila Athéna. „Odešly a my nevíme, kolik času nám Kasandřina vidina dává. Co když už žádný nezbývá?“

„Pokud tam dorazím příliš pozdě, pak prostě bude pozdě a vrátím se.“

Byla to lež, kterou všichni prohlédli. Záleželo mu na těch čarodějnicích. Kdyby tam dorazil pozdě, provedl by nějakou hrdinskou hloupost. Postavil by se Héře sám a ona by mu vytrhla páteř z těla. Kasandra chtěla ulevit jeho svědomí. Tvářil se tak provinile a upřímně. Myslela si, že je bude všechny nenávidět, ale k němu žádnou zášť cítit nemohla. Zoufale chtěl zachránit někoho, na kom mu záleželo.

Athéna zakroutila hlavou.

„Nemůžeme to riskovat. Je mi líto.“

„Athéno…“

„Musíme teď zůstat pohromadě, bratře.“

Kasandra sledovala, jak se Hermes pomalu hroutí sám do sebe, do svých vystupujících kostí a propadlých tváří. Světlo, které v něm nakrátko zahořelo, zase pohaslo. Athéna ho měla nechat jít. Ale pohled, který na něj vrhla, i nával smutku v její tváři mluvily za vše. Chtěla by ho nechat jít, ale je na to příliš slabý. Nikdy by nedokázal zvítězit.

„Není to tvoje selhání,“ utěšila ho Athéna. „Není to tím, kde jsi je ukryl nebo jak rychlejší běžel.“

„Jasně,“ zamumlal Hermes.

Televize vedle nich byla stále zapnutá, a tak Athéna udeřila do tlačítka bokem ruky takovou silou, až přístroj narazil do zdi. Zdálo se, že se ve své zuřivosti zvětšila o tři velikosti a prostor motelového pokoje jí byl malý.

Hermes pohlédl na Kasandru.

„K čemu nám je, pokud díky ní ani nezískáme čas? K čemu jsou nám vidiny, pokud to nemůžeme změnit?“

Athéna na ni vrhla pohled. „Cítíš se teď nějak jinak, když si pamatuješ svůj starý život?“

„Ne.“ Kasandra se zamyslela. „Tahle vidina byla trochu zvláštní, ale takové mívám od té doby, co… asi co jste se mě vydali hledat. Ale necítím se nějak jinak.“

„To je k ničemu,“ zabrblal Hermes.

„Hele,“ vyhrkl Aidan, „hrozně ráda by vám byla k ničemu. Tak co kdybyste se postavili Héře a řekli jí to? Pak nás můžete nechat na pokoji.“

Rozezněly se hlasy, hlasy bohů, kteří se nechali unést. Hlomoz jejich hádky přehlušoval všechno ostatní. Burácel zdmi a nesl se téměř prázdným parkovištěm. Odysseus je nedokázal nijak utišit, i když se snažil a lokty je držel od sebe.

Kasandra s Athénou si vyměnily pohledy. Čas vyjednávání byl ten tam, stejně jako čas obviňování.

„Ticho,“ přikázala jim Athéna a pokoj ztichl. Kasandra se dívala na květovanou tapetu. Venku si město Kincade žilo svým životem, lidé jezdili v autech, nakupovali v obchodech, vařili a jedli. Televize hlasitě hrály. Světla se rozsvěcela a zhasínala. Stejně jako každý večer v Kincade.

Tohle byl její život, její město. A oni z něj chtěli udělat své bitevní pole.

„K čemu bude dobré, když utečeme?“ zeptala se Athéna. „Jak daleko můžeme uniknout, než Héra vypálí zem za námi? Nikdy bychom nebyli v bezpečí.“ Podívala se na Kasandru. „Ani oni by nebyli v bezpečí. Utíkali bychom, dokud by se Hermovo tělo nerozežralo zevnitř, a já jsem tak vycpaná peřím, že už ani nemůžu dýchat. Náš pád by byl tak ubohý, že bychom si ani nezasloužili svá přízviska.“

„Takže co?“ Hermes pokrčil rameny. „Necháme to být? Až zemřeme, stejně už to bude jedno.“

„Vím, že to nemyslíš vážně,“ pronesla Athéna laskavě. „A krom toho, co bude s nimi?“ Pokývla ke Kasandře a podívala se na dveře. Kasandra si jí stoupla do výhledu, jako by snad dokázala odstínit Andie a Henryho z jejích myšlenek, ale to už se Athéna dívala na své bratry. „Necháte je, aby se Héru pokusili zastavit sami?“ Nedokázali na to odpovědět, jen sklopili zrak k zemi.

„Jestli chcete znát pravdu, tak vzdát se by bylo snadné. Tak snadné a pohodlné jako upadnout do postele. Zastavila bych tím ta pírka… Zachránit si život mi nepřijde o nic víc možné než důležité.“

„Pokud to není důležité,“ namítla Kasandra, „pokud ti na tom nezáleží, proč jsi tady? Co tady děláš?“

Athéna na ni vrhla pohled a Kasandra v ní poprvé spatřila spíš dívku než bohyni. Dívku, která sváděla krutou bitvu a byla zahnaná do kouta. Athéna se nepatrně usmála staženými rty.

„Už dlouho se sebou svádím vnitřní boj. Možná to nedává smysl, ale je to tak. A krom toho, nemůžu nedělat nic, když tady přede mnou stojí a čekají, až jim řeknu, co mají dělat.“

„Co teda budete dělat?“

„Musíme se tu opevnit,“ prohlásila.

„Cože? Tady?“ Hermes zněl vyděšeně.

„Na konec světa je Kincade stejně dobré místo jako kterékoliv jiné.“

Hermes zavrtěl hlavou. „Tak to rozhodně není. Kincade je město špinavých motelových pokojů a nákupního střediska, kde nějaký ten obchod chybí. Souhlasím s Apollonem. Utečeme. Utíkání mi jde. Můžeme cestovat přes půl světa do měst, která stojí za to, ještě jednou před smrtí vidět: Londýn, Paříž, Florencie. Možná celou cestu až do těch Delf.“

„A co víc,“ podotkl Aidan, „Kincade není dobré místo na boj s nepřítelem. Leží v údolí při úpatí kopců, takže to rozhodně není vyvýšené místo. Měli byste to vědět. Měli byste hledat místo, kde budete mít výhodu.“

Kasandra polkla. O válce a strategii mluvil tak nenuceně.

„Když budeme boj odkládat, akorát zatím zeslábneme.“ Athéna se podívala na Kasandru. „A myslím, že ona je naše jediná výhoda.“

„Kdo si vlastně myslíš, že jsem?“ zeptala se Kasandra.

„Jsi zbraň.“

Hermes zkřížil ruce.

„Ale jaká zbraň? Amatérská věštkyně? K čemu je nám někdo, kdo nám poví, že se loď potápí, když už z ní vyléváme vodu?“

„Nevím, Herme, ale Héra se bojí, že ji použijeme. Kdyby se toho neobávala, nepodstupovala by takové nesnáze. Myslela jsem, že třeba až si vzpomeneš…“ Zatřásla hlavou. „Jistě vím akorát to, že je pojítkem s Moirami.“

„Moirami? Myslíš bohyně osudu?“ Kasandra pohlédla na Aidana. „Jsou tohle moje vidiny? Spojení s osudem?“

Aidan pokrčil rameny. „Vždycky jsme si to mysleli, ale sudičky s námi nemluví.“

„Jen skrze mě.“

Nikdo neodpověděl. Uvažovali už o blížícím se nebezpečí, promýšleli strategie a možnosti, ale ani jeden z nich se netvářil, že by věřil v jejich vítězství.

„Asi bych měl sledovat kanály,“ usoudil Hermes. „Možná i řeku, odtud by přišel Poseidon nebo nereidky, kdyby je poslal jako předvoj.“

Athéna pokyvovala, jako kdyby se jí ulevilo. „Tak napůl jsem očekávala, že to odmítneš nebo že se vypravíš strávit poslední sezónu v Paříži nebo Římě.“

„Ale kdepak, zůstanu.“ Když dýchal, kůže na žebrech se mu napínala a vylézala mu hrudní kost. „Stejně bych už o moc déle utíkat nezvládl.“

Athéna položila ruku na Hermovo rameno. Kasandra viděla, jak se mu pod tričkem hýbou kosti a šlachy. Svaly už byly z velké většiny rozežrané.

Athéna ho stiskla. „Všechno není beznadějné. Když Héru porazíme, třeba se zase uzdravíš a zesílíš. Ajá třeba uniknu z té klece s peřím.“ Podívala se na Aidana.

„To si nemyslím.“ Přiblížil se ke Kasandře. „Když tady zůstaneme a budeme s ní bojovat… Viděla jsi, co udělala těm čarodějnicím v Chicagu. Víš vůbec, o co jí jde? Snaží se ji zabít, nebojí chce nějak využít?“

„Záleží na tom?“ zeptala se Athéna a mrkla na Kasandru, která neodpověděla, ale musela uznat, že ani jedna možnost nebyla nijak lákavá.

„Když zůstaneme, srovná to tu se zemí.“

„Jenže když utečeme, může to tady srovnat se zemí taky, protože tě bude hledat.“

Kasandra zadržela dech. Zničí její rodné město. Dům, kde vyrostla, i s její rodinou. Dosud všechno dokázala spolknout, dokonce i to, že se opět stala nástrojem, hračkou nesmrtelníků, s níž si pohrávají. Čím déle se dívala na Athénu, tím více ji neměla ráda. Tu její rozumnou tvář. Ten klidný, nevzrušený hlas. Pro ni bylo vedení válek samozřejmostí. Nehleděla na to, že přitom zemřou nevinní lidé. Nevadilo jí, že celé město lehne popelem.

Vzpomněla si na toho prváka s čupřinou hnědých vlasů, který sledoval její trik s mincí. Pomyslela na Sama v jeho kulichu a sladkou Megan v jejím svůdném kostýmu. Všichni měli své životy a plány, které právě probíhaly. Neměli ani ponětí o tom, že je od záhuby dělí dny, že to všechno zničí svár bohů.

„To nemůžeme. Aspoň ne tady.“ Podívala se na Aidana. „Jsou tu naši kamarádi.“

„Nakonec k tomu dojde,“ prohlásila Athéna. „Víš, že mám pravdu. Buď přežijeme my, nebo oni.“

„Přežijeme my, nebo oni,“ zopakovala Kasandra. „My, nebo oni, ale ty vlastně nemyslíš nás. Myslíš sebe, vás. Zemřeme, abyste vy mohli žít, stejně jako vždycky.“

„To není pravda, Kasandro,“ vyhrkl Odysseus.

„Jsi slepý,“ zavrčela. „A tobě,“ otočila se k Athéně, „pomáhat nebudu. Tady ne. Možná vůbec nikde. Jedu pryč. A vám bych radila najít způsob, jak Héře oznámit, že tady nejsem.“ Když mluvila, řezalo ji v krku, jako by tam měla střepy skla. Musela se rychle otočit, aby skryla slzy, co ji štípaly v koutcích.

„Počkej.“ Athéna ji chytila za paži. Dotyk bohyně ji otrávil, hluboko v hlavě a hrudi jí zažehl horkost. Paže se jí třásla. Chtěla je všechny zničit, chtěla je zlomit a podrobit si je holýma rukama. Bohyně měla železný stisk. Athéna úplně zapomněla, jak být něžná, soucitná nebo lidská, tedy pokud to vůbec někdy věděla. Kasandra bez přemýšlení napřáhla volnou ruku a udeřila Athénu do tváře. Během půl vteřiny, co Athéně trvalo vzpamatovat se z toho šoku, Aidan skočil mezi ně.

„Nechci jí ublížit.“ Athéna stála klidně s dlaní na obličeji.

„Jistě že nechceš. Potřebuješ mě.“

Odysseus, který si stoupl vedle Athény, přimhouřil oči. „Nebuď si tak jistá. Možná by bylo rozumné se tě zbavit. Aspoň by tě pak nemohla použít ani Héra. Síly by se trochu vyrovnaly.“

Kasandra cítila, jak Aidan zatnul svaly na paži. Odysseus měl štěstí, že mu Athéna stála v cestě.

Napětí prolomilo nesmělé spěšné zaklepání a vtom se dveře rozletěly a do pokoje se vřítili Andie s Henrym, kteří mžourali, než si jejich oči přizpůsobené tmě na parkovišti zvykly na světlo. Kasandra přelétla pohledem mezi nimi a Athénou. Slíbili jí, že zůstanou v autě.

„Trvalo ti to nějak dlouho.“ Andie se vrtěla. Z jejího pohledu na Athénu a Herma Kasandra poznala, že cítí, co se děje. I kdyby nevěděla, že jsou ve městě bohové, cítila by, že na těchhle cizincích je něco nepřirozeného.

Andie třeštila oči na Athéninu překvapenou tvář. Její pohled bez mrknutí zvolna sklouzl dolů a pak zase stoupal nahoru, jak kdyby odhalila nějaké tajemství skryté pod lidským kostýmem.

„Vypadá míň lidsky než Aidan, i s tím tetováním. Proč se na nás tak dívá?“

„Nech je na pokoji,“ varovala ji Kasandra.

„Ale ty už jsi jim to řekla,“ pronesla Athéna. „Hektor a Andromacha. Vypadají úplně stejně. Nespoutaní. A on je pořád tak vysoký s rozložitými rameny. Mohl by nám pomoct, kdybychom je vzbudili.“

„Nesahej na ně. Aidane, zabraň jí, aby na ně sahala.“

Odysseus pokývl k Henrymu. „Zabijí i jeho, když ho najdou. Hledají Achilla, což znamená, že zabijí kohokoliv, kdo by se mu mohl postavit, a to je Hektor.“

„O čem to mluvíš? Kdo jsi?“ zeptal se Henry. Andie do něj vrazila, aby byl zticha.

„Vím, jak uvažuješ.“ Aidan se postavil doprostřed. „Myslíš, že bys to měla skoncovat, chytit je pod krkem a pak nechat Odyssea, aby je oživil. Pak bys měla dva bojovníky místo hromady otázek. Jenže tohle by mělo být na nich. Nech je, ať se rozhodnou. Je to spravedlivé.“

„Odkdy jsi znalcem spravedlnosti?“

Athéna přešlápla a sklouzla očima po obrysech Henryho svalů. Kasandra postrčila Aidana, který udělal krok vpřed.

„Copak už tě nenudí, jak je pořád zneužíváš? Nenudí tě, jak s nimi hýbeš a utrácíš jejich životy jako drobné? Jsi nestvůra, ale taky bohyně. Copak ti úplně chybí milosrdenství?“

Athéna po něm střelila pohledem. „Nemůžeme si dovolit ztrácet čas. Je to těžká volba, ale proto jsem vůdkyně. Nikdo jiný nemá žaludek na to dělat nepříjemné věci, které je někdy potřeba provést.“

Odysseus si odkašlal. „Skutečně je potřeba to udělat? Podívej se na něj.“ Pokývl k Henrymu. „Už jednou jsi ho zabila.“

Kasandra pohlédla na Athénu. Odysseus ji zaskočil. Nevěděla, co říct.

„Chytni je,“ rozkázala nakonec Athéna.

„Poběžte!“ Kasandra je vystrčila ze dveří jako děti. Aidan běžel za nimi a ona se ohlédla přes rameno, protože byla přesvědčená, že je Athéna pronásleduje se zahnutými prsty.

Athéna slyšela, jak auto vystřelilo z parkoviště. Přemýšlela o chlapci za volantem. O Hektorovi, který se teď jmenoval Henry. Když se mu zadívala do jeho silných hnědých očí, pohled jí opětoval. Určitě byl otřesený, ale neutekl. Nikdy neutíkal, proto bylo tak snadné nalákat ho na bitevní pole, aby se utkal s Achillem.

Lhala jsem mu. Tvářila jsem se jako jeho spojenkyně a pověděla jsem mu, že je požehnaný, že nebude bojovat sám. A tak přišel a postavil se šílenci.

Vzpomínala si na jeho výraz, když si uvědomil, že byl oklamán. A později na pohled jeho očí, když mu Achilles zabodl kopí do hrudi.

Odysseus měl pravdu. Zabila ho úplně stejně, jako kdyby mu to kopí zarazila do prsou sama. Tehdy mohl křik Andromachy jen stěží přehlušit její smích.

„No, tak co teď?“ Hermes rozhodil ruce a zhroutil se na postel.

„Athéno.“ Odysseus se postavil před ni.

„Co?“

„Tvoje tvář.“ Hleděl jí na obličej, který ji stále ještě štípal v místě, kam ji Kasandra udeřila.

Štípe to, skoro to pálí. Přestože je to jenom lidská bytost.

Otočila se, aby se podívala do zrcadla. Na tváři měla červený otisk dlaně.

„Proč se usmíváš?“ nechápal Odysseus.

Athéna si prohlížela to zranění, které nemělo být možné. Jak otisk pozorovala, štípalo a pálilo to ještě víc.

„Protože ačkoliv se Kasandra jinak necítí,“– přitiskla si studenou dlaň k tváři –„tak jiná je. Je víc než jen věštkyně. Je to zbraň.“

18

ZATRACENÝ OSUD

Ve vzduchu byla cítit vlhkost kamenů. Jestli byl ten zápach skutečný, nebo si ho jen představovala, Athéna nevěděla. Plískanice ustala a zanechala krajinu mokrou a černou, bez slunečního svitu. Nadechla se a zápach se vytratil. Zřejmě tam ani nikdy nebyl. Vzduch byl úplně stojatý, nefoukal sebemenší vánek, který by přivál zprávy nebo vysušil kaluže břečky na ulicích.

Nezáleželo na tom. Stála u stromů podél dálnice, kudy s Odysseem přišli do Kincade. Měla tudy přijít i Héra. Sledovala je jako nějaký hrůzný přízrak. Taková taktika byla odvážná a výhrůžná. Ukázat se tu jakkoliv jinak by ji ani nenapadlo.

Kincade protínala široká řeka s pěti přítoky. Bylo tu i jezero, sice středně velké, ale zato celkem hluboké, do něhož se řeka vlévala.

Athéna přejela očima po obzoru. Přítoky byly neškodné, protože byly příliš mělké na to, aby jimi mohla rychle plout nějaká vodní příšera. Řeka s jezerem ale byly skvělými útočišti pro Poseidona. A co se týče Afrodity, tu ufňukanou fiflenu nejspíš nechali doma, teda aspoň pokud byli rozumní.

Uslyšela za sebou opatrné kroky. Odysseus. Odešla z motelu teprve před dvaceti minutami.

„Co tady děláš?“

„Orientuju se,“ odpověděla, aniž by se otočila. „Připravuju se na bitvu. Dělám, co dělat musím.“

Zastavil se u jejího ramene a snažil se na ni podívat zepředu, aby jí viděl do tváře.

„Nech toho.“ Odvrátila se. „Už je to pryč.“

„Ale co to bylo?“

„Rána od smrtelnice. Pokud tohle dokáže udělat mně, dokáže to i s ostatními.“

„Ale byl to jen otisk ruky. Ani si nemyslím, že by věděla, co dělá. Nemusí to nic znamenat.“

Ovšem něco to znamenalo. Akorát že neměla ponětí co, a zdálo se, že Kasandra nebude mít dost času, aby na to přišla.

Ach, teto Demeter, kéž bych neuposlechla tvoje přání. Měla jsem tě sebrat z písku a srolovat. Mohla jsem tě využít. Vážně bych tě potřebovala.

Odysseus si zasunul ruce do kapes, aby si je ohřál, a trochu se přikrčil. Nechtěla se na něj podívat, a tak dál sledovala terén.

„Mám dojem, že Kincade není zrovna výhodné místo,“ zamumlal Odysseus.

„Pokud jde o Héru, žádné místo není výhodné.“

Naklonil se k ní a ona ucítila teplo jeho ramene. Proč ji sakra musel utěšovat? Jak to dělal, že vždycky tak zjihla? Možná to tak bylo vždycky. Zamyslela se nad tím a vybavila se jí slabost, kterou pocítila pokaždé, když se na něj podívala. Když ho sledovala na bitevním poli v Tróji, byl v jeho očích děs, ale zároveň odhodlání, byl tak živý, až se jí z toho chtělo smát a křičet. Ale tehdy bylo všechno jinak. Tenkrát byla bohyně a on smrtelník. Tenkrát byla hranice mezi nimi příliš zřetelná.

Připadalo jí, že svět před ní se rozpíná do nekonečna, ale věděla, že tak to ve skutečnosti není. Někde tam byla Héra, která si pro ni šla. A nehledě na to, jak moc to plánovala a jakou strategii zvolila, nebude jí to nic platné.

„Nejdou si už pro nás?“ dobíral si ji Odysseus. „Pořád se zlobíš na Aidana, že tě nenechal zabít Hektora?“

„Nejmenuje se Aidan a Hektor nám mohl být užitečný. Mohli jsme použít oba.“ Setřásla ho. Odysseus znechuceně mlaskl. Měl jí chuť vynadat, říct jí, že je nelidská, což by byl beztak hloupý argument. Řekl by jí, že je sobecká, a kdyby zašel ještě dál, skopla by ho do mokré hlíny.

„Nejsi v tom sama, ať si myslíš cokoliv.“ Založil si ruce a zahleděl se stejným směrem jako ona. „Vím, že podle tebe jsou všechna těžká rozhodnutí na tobě. Někdo nás musí vést, to je pravda, a jsi to ty. Takže je veškerá krev na tvých rukách, ty jsi za tu špatnou, kterou pak všichni obviňují.“

„Na tom nezáleží,“ odpověděla. „Někdo to dělat musí.“

„Někdo to dělá,“ souhlasil, „ale nemysli si, že to znamená, že veškerá vina je na tobě. Ta mrcha nás jde zabít. Je to náš boj stejně jako tvůj.“

Vystřelil ta slova jako žihadlo, které se zabodlo někam hluboko do ní. Pohnula se k němu, takže stáli bok po boku a dívali se na dálnici.

„Kasandra si myslí, že to dělám proto, abych zachránila sebe. A je to pravda. Vlastně byla. Když nám Demeter řekla, že musíme k boji použít lidi, sotva jsem pokrčila rameny. Přála jsem si, jenom aby mi ta pírka zmizela z krku. Chtěla jsem, jenom aby Hermes zase zesílil. Jestli tomu lidi mohli nějak pomoct, fajn.“ Nadechla se. „Starat se o lidi už mi vůbec nejde.“

„To se zase vrátí,“ konejšil ji Odysseus. „O mě ses tenkrát starala dobře.“

Athéna si odfrkla, když si vzpomněla na jeho zdlouhavé desetileté hledání domova. „Skoro ses utopil, už ani nevím, kolik příšer se tě pokusilo sežrat.“

Odysseus pokrčil rameny. „Hm, ale nakonec to dopadlo dobře. Navíc jsi ze mě udělala legendu.“

„Přestaň. Bez svého ega to nejsi ty.“

Usmáli se na sebe. Ať ji klidně ostatní nenáviděli. Ať ji třeba celý svět viní za svou zkázu. Dokud Odysseus věděl, kým Athéna skutečně je, na ničem jí nezáleželo.

Lux zakňučel. Velký německý ovčák neklidně přecházel mezi Henrym a Kasandrou a snažil se zachytit, co v pokoji způsobovalo takové ticho a napětí. Nakonec ho Henry chytil za obojek a poručil mu, ať si sedne. Andie ho nepřítomně hladila po kožichu.

„Takže já jsem bojovala v trojské válce.“

„No, ne tak docela.“ Aidan se opřel o zavřené dveře Kasandřiny skříně. „Byla jsi Hektorova žena a on bojoval v trojské válce. Ty jsi většinou jen sledovala dění z hradeb.“

„Nuda,“ zašeptala.

„Nuda, že jsi to jen sledovala, nebo nuda, že jsme byli manželé?“ zeptal se Henry.

„Oboje.“ Ušklíbli se na sebe.

„Hele,“ okřikla je Kasandra, „tohle není vtip. Nemáme čas na tu vaši fázi popření, co vás popadla.“

„Nikdo tady nic nepopírá.“ Andie narovnala ramena a otřela si psí chlupy z dlaní.

„Ale jo. Nasadili jste tenhle výraz a vtipkujete, jako kdyby se to mělo brzy nějak vysvětlit, jako kdyby všechno bylo v pořádku a tohle byl ten nejpropracovanější aprílový vtip na světě.“

„Apríl se zrovna neblíží.“

„Jdi do hajzlu, Andie.“

Andie klesla čelist. Henry se odstrčil od zdi.

„No tak, Kasie, dej si pohov. Je toho na nás trochu moc, víš? Kdybys šla do lesa a uviděla tam zajíce, jak schovává nabarvená vajíčka, skočila bys na to? Jen tak?“

Kasandra zatnula zuby. Pokud by se ten zajíc neotočil a nezlomil jim vaz, jako by to byla větvička, pak to nebylo totéž. Přejela rukama po prošívání deky. Kdyby narazila na vypáranou nit, celou deku by roztrhala. V břiše jí každou minutou vzrůstalo nutkání utéct.

„Koukni, myslím, že si potřebujeme vytvořit odstup.“ Andie vstala a protáhla se. „Pořádně se na to vyspat. Ráno bude všechno vypadat líp.“

„Nemáme čas do rána. Musíme zmizet. Teď.“

„O čem to mluvíš?“

Kasandra měla chuť ji praštit. „Mluvím o své vidině, o bozích, kteří vědí, kde jsme, a jsou na cestě do Kincade, aby nás zabili.“

„Nevíš, kdy přijdou nebo jestli vůbec přijdou. Jenom jsi viděla, jak jim to někdo prozradil. Říkala jsi Kincade, jen jedno slovo.“

„Jestli neodjedeme teď, tak jim neunikneme. A oni tohle město vypálí, až nás budou hledat. Když odjedeme, nebudou v Kincade ztrácet čas. Místo toho nás budou pronásledovat, ale to už budeme mít náskok.“ Andie nadzvedla bradu. „Opravdu to víš? Nebo je to jenom tušení. Nevzdám se svého života kvůli tušení.“ Kasandra na ni zírala s očima dokořán. Podívala se na Henryho, ale ani on nevěděl, co dělat. Mohli tam takhle stát, ochromeni svou nerozhodností, dokud by se Héra s Poseidonem neobjevili u jejich dveří.

„Athéna tvrdila, že se jim máme postavit a bojovat, nebo utéct. Aspoň v tomhle měla pravdu. Héra bude brzy tady. Musíme odsud zmizet.“

Andie poklepávala nohou a kroutila hlavou. Nedocházelo jí to.

„Andie.“ Aidan si stoupl před ni a chytil ji za ramena. „Chceš si na všechno vzpomenout?“ Pohlédl jí do očí a teplota v místnosti vzrostla o deset stupňů. Jeho ruce se přesunuly z ramenou a obepnuly jí hrdlo.

„Aidane, nedělej to.“ Kasandra se zvedla z postele. Lux zakňučel a otřel se čenichem o Henryho kolena.

„Rozhodnutí je na ní,“ pronesl klidně. „Na ní a na Henrym. Není to moje nebo Athénina volba, ale ani tvoje.“ Sevřel prsty kolem jejího krku a pevně ho stiskl. Vytáhl ji na špičky tak snadno, že u toho sotva zatnul svaly. Kasandra si vzpomněla, s jakou lehkostí ji zvedl tehdy na večírku. Vzpomněla si na Athéniny železné prsty kolem krku. Andie stále ještě mohla dýchat, i když se rukama snažila uvolnit z jeho sevření.

„Chceš se rozvzpomenout?“

Andie třeštila oči, až jí bělmo lemovalo panenky. Kasandra ji nikdy předtím neviděla tak vystrašenou.

„Ne!“

Pustil ji. Andie se jednou rukou chytla za krk a skácela se na postel vedle Kasandry, ale byla v pořádku. Neměla zarudlou pleť, ani se jí neudělaly modřiny.

„Ne, nechci se na nic rozvzpomínat.“ Otočila se na Kasandru a rozplakala se. Kasandra ji objala. Andie nikdy nebrečela, ani ve druhé třídě, když jí umřel křeček, ani když je opustil tatínek, aby založil novou rodinu.

Henry vstal a zaťal pěsti. „To jsi neměl dělat.“

„Udělám to i tobě, jestli chceš.“

Kasandra zavrtěla hlavou, aniž by přesně věděla na koho. V pokoji bylo stále horko, ačkoliv nevyzařovalo z Aidana, jako když škrtil Andie. Zdál se ale vyšší a krásnější. Působil víc jako bůh.

Ničeho bych neměla litovat. Potřebujeme ho, než se tohle přežene.

„Nebraň mě.“ Andie se narovnala a otřela si oči. Jemně se odtáhla od Kasandry. „Nejsem tvoje manželka. Nejsem Andromacha. To nepřipadá v úvahu.“

„Proto jsem to neudělal.“ Henry škubl nohou, jako by se nemohl rozhodnout, jestli z pokoje utéct, nebo jen odkráčet. Nakonec ale neudělal nic.

„Co budeme dělat?“ Andie si znovu otřela oči a zajíkla se. „Půjdeme domů a napíšeme vzkazy, že jsme jeli do Kalifornie? Co moje máma?“

Henry se ztěžka posadil. „Nechce se mi tomu věřit. Kasie, má pravdu, nemůžeme odejít oba. Co bude s mámou a tátou?“

„Nemáme, co jim říct, aby to pochopili. Vrátíme se.“Vrátíme se. Jak jen to bude možné. Jakmile budou všichni bohové mrtví, ale kdo ví, jak dlouho to bude trvat?

„Možná nechtějí nás. Třeba jim jde jen o tebe.“ Andie ta slova vyslovila bez sebemenší naděje v hlase. Kasandra nemohla dovolit, aby tam zůstali. Nemohla je tam nechat, aby jim zlomila vaz.

„Vrátíme se.“

‚„Asi bychom to měli říct Athéně.“ Aidan stál opodál u dveří se zkříženýma rukama.

„Ne, to by nás akorát zdrželo, a kromě toho jim nevěřím.“

Přikývl, s očima upřenýma ke koberci. „Musím se stavit doma pro tašku a přepsat vzkaz.“

„Sejdeme se tu za hodinu, Andie, jo?“

Hodina, to nebylo moc času. Rozhodně to nestačilo na to, aby se rozloučili nebo si cokoliv zařídili ve městě, kde vyrostli. Andie vstala a vyšla ze dveří. Henry s Luxem ji následovali. Jakmile odešli, Kasandra sáhla pod postel pro sportovní tašku a začala ji plnit oblečením z prádelníku.

„Myslíš, že se Andie vrátí?“ zeptal se jí Aidan. „Byla pořádně rozhozená. Asi jsem to neměl dělat.“

„Ne, měl jsi pravdu,“ ujistila ho Kasandra. Protáhla se kolem něj ke skříni a stáhla trička a džíny z plastových ramínek. „I kdyby ses ve všem ostatním pletl.“

Koutkem oka zahlédla, jak mu klesla ramena. Nedotkl se jí od chvíle, kdy ho na svahu odstrčila, ale chtěl to udělat. A přestože na něj byla naštvaná, měla chuť dovolit mu, aby se jí dotkl.

„Kasandro, mrzí mě to.“

„Co přesně tě mrzí? Že zřejmě všichni zemřeme, protože se bohové nemůžou smířit s myšlenkou, že by poklidně odešli? Jsou na světě celou věčnost. Copak jim to nestačí?“

„Není to pro ně snadné. Nemůžeš úplně pochopit, jaká je věčnost a co to slovo vlastně znamená.“

Srolovala svetr a nacpala ho do tašky. „To asi ne, jsem jenom člověk. Já jenom žiju a pak umřu. Nic z toho, co dělám, není věčné.“ Hodila do tašky šminky a pleťový krém, přestože měla chuť mrštit ty věci spíš proti zdi. Šminky a krém. Směšné.

„Proč jsi sem přišel? Proč jsi mě vyhledal?“

„Protože jsem tě nikdy nepřestal milovat.“

„To je ale sobecký důvod.“ Přešla k prádelníku, otevřela šuplíky a zase je zabouchla. „Způsobil jsi, že cítím, co bych cítit neměla. A nedovedu ty city jen tak zapudit. Včera jsem tě milovala. Dnes je po všem. Až na to, že není. Pořád je to tady.“ Bouchla se pěstí do prsou. Bolelo ji u srdce. Chtěla si ho vyrvat z těla.

„Tisíckrát jsem se nadechl, že ti to povím.“

„Že mi povíš co?“

„Všechno. Kdo jsi byla, kdo jsem byl já. Co jsem ti udělal. Ale pak jsem se na tebe podíval a věděl jsem, že ať bych udělal cokoliv, stejně bych tě ztratil. Zemřela bys na nějakou nemoc nebo při autonehodě. Cítil jsem, jak ti bije srdce, které je tak křehké, až mě to bolí. Svázalo mi jazyk to, jak jsme odlišní, a nakonec jsem na to byl příliš zbabělý. Ale miluju tě už dva tisíce let.“

„Pitomče.“ Naštvaně přestala balit a hodila tašku na postel. Dva tisíce let. Tak dlouho miloval dívku, jejíž vraždu způsobil. „Způsobil jsi, že tě miluju víc než dřív. I když vím, co jsi udělal. Cítím se jak znásilněná.“

„Co chceš, abych udělal?“

„Není nic, co bys mohl udělat. Nemůžeš to vrátit, aby to bylo jako dřív. Ani jeden z nás to nezvládne. Nehledě na to, jak moc bych si to přála.“ Bylo to pro ni těžké, ale bez něj by to bylo ještě miliónkrát těžší. „Měl by sis jít pro věci. A sehnat nám nějaké peníze.“

Přikývl, otočil se, ale pak se zarazil s rukou na kulové klice. „Přišel jsem sem, abych se ujistil, že žiješ život, který bys bývala měla nebýt mě. Ale nemohl jsem si pomoct. Přál bych si to vzít zpátky nebo tohle změnit.“

Dole se otevřely vstupní dveře, Lux zaštěkal a vyběhl ke vchodu. Kasandra ztuhla, když zaslechla rodiče, jak mluví na psa a čistí si podrážky o rohožku. Tašky s nákupem plné plechovek, kartonů a svazků zeleniny bouchly o kuchyňský pult.

„Kasandro!“ zavolala maminka. „Henry! Pojďte nám pomoct vyložit nákup!“

Kasandra hodila tašku do skříně, jako kdyby ji snad zezdola mohli uvidět. Její rodiče byli doma.

„Myslela jsem, že budeme pryč, než se vrátí, že nebudeme mít na vybranou, že se s nimi nebudeme moct rozloučit.“

Třásla se jí kolena. Aidan ji vzal za ruce a pomohl jí vstát.

„To nic. Půjdu tam,“ nabídl se, „pomůžu jim. Ty zůstaň tady.“

„Ne,“ odmítla. „Chci jít.“ Nebyla si jistá, jestli se jí chce víc plakat, nebo zvracet. „Aidane, nevím, jestli to zvládnu.“

Přivinul ji k sobě.

19

NEPŘEDVÍDATELNÉ VĚCI

Nikdo z nich se neohlédl, dokud světla Kincade nebyla daleko za nimi a nezbyla z nich jen oranžová záře proti černé obloze. Mustang uháněl po dálnici a byly skoro čtyři hodiny ráno. Silnice byla prázdná, jen sem tam projeli kolem kamionu. S odjezdem čekali, dokud Kasandřini rodiče neusnuli. Potom ještě chvíli otáleli, než vzal konečně Aidan jejich zavazadla a tiše je odnesl do auta. Henry přišel jako poslední. Klekl si na schody k psovi, drbal ho za ušima a něco mu šeptal. Pak zamkl Luxe uvnitř a pomohl Aidanovi odtlačit mustanga z příjezdové cesty na silnici, dokud nebyl dost daleko, aby mohli nastartovat motor.

„Nemá někdo hlad?“ zeptal se Aidan za volantem. Navrhl jim, že bude řídit, protože necítí únavu, ale mohl řídit kdokoliv. Kasandra si nikdy nepřipadala bdělejší. „Mohli bychom zastavit na odpočívadle a něco si koupit u benzinky. Nějaké brambůrky a limonádu nebo tak.“

„Máme plnou nádrž. Počkejme ještě.“ Kasandra se ohlédla přes rameno. „Andie, promiň, že jsem na tebe předtím tak vyštěkla.“

„To nic. Mě zase mrzí… však víš… že jsem, kdo jsem.“ Pokrčila rameny. Byla pobledlá a utahaná. Zatím byla v pořádku jako ostatní, ale časem se jim udělá zle. Dřív nebo později jim naplno dojde, co opustili a jak se odtrhli od svých životů, aniž by se mohli vrátit.

Nejlepší by bylo mít dojem, že se to ve skutečnosti neděje. A uchovat si ten pocit tak dlouho, jak jen to půjde.

„Aidane, potřebuješ vůbec jíst?“ vyzvídala Andie. „Jíš sice v jednom kuse, ale potřebuješ to? Když necítíš únavu, potřebuješ spát?“

Polkl. „Hm, ne. Nepotřebuju nutně jíst, ale chci. A bůh potřebuje to, co chce.“ Vyměnili si s Kasandrou pohledy a čekali nějaký vtipný komentář, ale Andie zůstala potichu.

Ve světlech mustanga se míhaly stromy. Na silnici bylo stále mokro, i když plískanice už ustala. Když Kasandra přestala vnímat světlomety, viděla na obloze hvězdy.

„Kam přesně jedeme?“ zeptal se Henry.

„Nevím,“ odpověděl Aidan. „Pryč, prostě pryč.“ Sešlápl plyn a zamířili na jih.

Decentní vystupování bylo Héře vždycky cizí. Když něco oznamovala, ráda u toho byla hlučná a zářivá a pokaždé na sebe strhla veškerou pozornost. Tentokrát to nebylo jinak. Ve Filadelfii srovnala se zemí dvě budovy: administrativní budovu v Market Street a druhou na západní straně Logan Square. V obou případech šlo o mrakodrapy ze skla a oceli, které zářily jako krystaly, když nad městem plulo slunce. Zdálo se, že si je vybrala zcela náhodně, i když obě budovy byly z velké části skleněné. Athéna odhadovala, že chtěla sledovat, jak vyletí do povětří a budou se krásně třpytit ve světle, než se střepy zabodnou do okolních domů a měkkého masa kolemjdoucích.

Zprávy toho byly pochopitelně plné. Ztráty na životech se odhadovaly v tisících. Vynořila se spousta teroristických skupin, které se hlásily k odpovědnosti za výbuchy, a už se mluvilo i o spojitosti s útokem v Chicagu. Athéna ale poznala, že jen odvádí pozornost. Prostředky z okolních států byly vyčerpány, protože je přivolali odstraňovat následky toho masakru. Policejní stanice byly prázdné a padací mosty nehlídané. Héra mohla vklouznout do Kincade, napáchat spoušť a nechat za sebou páchnoucí mršiny, než to nějaká lidská autorita odhalí.

V motelovém pokoji v Kincade dva bohové a jeden převtělený smrtelník bez dechu sledovali televizi. V zorničkách se jim odrážely záběry kouře a blikajících světel záchranek. Nebylo třeba, aby cokoliv říkali. Seděli na nevkusných přikrývkách, Athéna přepínala mezi kanály a hledala nové informace, které by dokreslily celý příběh. Lidé to nechápali.

Ztracená ve vysílání o útoku, skoro jako poznámka pod čarou, byla zpráva o bouři, která se rychle blíží k východnímu pobřeží. Říkali, že je to hurikán, ale zmiňovali ji jen kvůli potížím, které by mohla způsobit v souvislosti s pátráním a záchrannými pracemi ve Filadelfii. Meteorologové mluvili optimisticky. Očekávali, že se bouře stočí více na sever a pevniny se dotkne v Connecticutu, než se vrátí nad moře. Idioti. Bouře přišla odnikud, ale nad oceánem zuřil vítr a dmuly se vlny. Nebyl to žádný pitomý hurikán. Byl to Poseidon, který přišel, aby spousty z nich stáhl do hlubin až na písečné dno. Ve vlnách se ukrývala stvoření, o jejichž existenci lidé ani nevěděli. Tmavé šupinaté bytosti s ploutvemi a drápy, ostrými zuby a očima bez víček. Dělo se to. Nastal jejich čas.

„Potřebujeme Apollona,“ zvolala Athéna, aniž by odtrhla oči od obrazovky. „Všechny je tu potřebujeme, a to rychle.“

Hermes roztřeseně vstal. Na čele se mu perlily krůpěje potu. Posledních několik hodin mu střídavě rostla a klesala horečka. „Nemůžu uvěřit, že vážně přichází, že se s ní skutečně střetneme.“ Nadechl se a zamířil ke dveřím. Odvaha ho neopouštěla. O tom nemohla pochybovat.

„Herme,“ oslovila ho Athéna a on nadskočil, když se za ní otáčel, jako kdyby na něj křikla. „Nesnaž se s nimi splynout.“

Přikývl a odešel. Odysseus se dotkl Athéniny paže, a když se na něj obrátila, překvapilo ji, jak zesinal strachy.

„Ukazuje nám, co dokáže. Dává nám najevo, že je na cestě a ani trochu se nebojí.“

Měla na jazyku slova útěchy, ale spolkla je. Samé lži, stejně by je prokoukl. Záběry na obrazovce představovaly Héřin řev. Neměla se čeho bát. Mohla se na ně bezostyšně vyřítit, bez jakékoliv lsti nebo brnění. Byla silnější. Budoucí vítězka.

„Nechci, abychom se rozdělili.“ Athéna sklonila pohled ke světle fialové přikrývce se zelenými a zlatými fleky. „Nemyslím si, že by pro tebe bylo bezpečnější, kdybychom se rozdělili, ale udělám, co je v mých silách, abych tě před nimi uchránila.“

„Kdo před nimi uchrání tebe?“ Přejel rukou po prostěradle a překryl její. „Nechtěl jsem nic říkat. Myslím, že mě popadlo popírání skutečnosti, jak tomu říkáš. Ale na to teď není čas. Athéno…“ Cítila, jak se matrace posunula, když se k ní nahnul. „Jsi silná. Silnější než Hermes, silnější než Apollon, ale…“

„Ale nejsem silnější než ona.“ Sklopila oči. Ranilo její pýchu, že to řekl a že to byla pravda.

„Když tě Apollon uhodil do hlavy, myslel jsem…“ Zavrtěl hlavou. „Jenže tohle je Héra, nepochopitelně zuří a je zoufalá. Jen tak si nepohrává. Ta její kamenná pěst…“

„Rozdrtí mi obličej a prorazí lebku. Já vím. Ale co mám dělat?“ Pohlédla mu do očí a sledovala, jak hledá odpověď na tu otázku a jeho chytrý mozek zběsile vymýšlí jakoukoliv možnost. Rozesmálo ji to.

„Nemůžu. Nemůžu tě nechat jít, aniž bys to věděla.“

„Odyssee.“ Nedělej to prosím ještě těžší. Beztak nám tohle nikdy nemělo být dopřáno.

„Athéno!“

Dveře se rozletěly, narazily do zdi a pak se zakymácely a spadly na koberec. Hermes je vyrazil z pantů.

„Co? Co se děje?“ zeptala se Athéna a vstala.

„Jsou pryč. Všichni.“

„Pryč? Jak to myslíš pryč?“ zeptal se Odysseus, ale Athéna neposlouchala.

Apollone, ty dobrosrdečný pitomče, co jsi to provedl? Kam jsi je odvezl?

V pozadí řvaly zprávy o Filadelfii z televize. Všichni se přesouvali na jih. Vypadalo to skoro jako zeď, jako hnané stádo. Athénu znovu napadlo, že ty výbuchy ve Filadelfii měly jen odvést pozornost. Jen si teď říkala, k čemu to Héře asi posloužilo.

„Tak co, myslíte, že už vysilují?“ nadhodil Henry ze zadního sedadla.

„Kdo? Naši?“ Andie se posunula po koženém sedadle k němu.

„Jo. Myslíte, že nás hledají?“

„Proč by nás hledali, když jsme jim nechali vzkaz, v němž jim říkáme, kam jsme odjeli? Myslím, že si navzájem volají. A vymýšlejí, jak nás potrestat.“ Usmála se. „Začnou se strachovat, až přijde doba, kdy jsme se měli vrátit.“ Úsměv jí povadl.

Aidan přejel dlaní po sedadle a vzal Kasandru za ruku. Propletla prsty s jeho a on si její ruku zvedl ke rtům a políbil ji. Z jeho výrazu bylo patrné, že je za ten dotyk vděčný. Měla bych mu říct, že je to v pořádku, že mu odpouštím, že mi minulost připadá čím dál méně důležitá.

Akorát že to nebyla pravda. Aspoň ještě ne. Minulost jí připadala méně důležitá, ale pořád byla přítomná.

„Co nevidět se budeme muset zastavit pro benzin.“ Aidan koukl na ukazatel. „Mohli bychom si koupit něco k jídlu.“

„Už potřebujeme benzin?“ Andie šťouchla Henryho do ramene. „Měl by ses zamyslet nad koupí auta s menší spotřebou.“

„Když jsem ho kupoval, ani mě nenapadlo, že s ním budu podnikat honičku přes celé Státy.“ Odstrčil ji.

Po několika neshodách a mírných změnách směru se rozhodli vydat na jihozápad do Pensylvánie. Aidan navrhoval někam odletět, ale nikdo nevěděl, kam by se měli vydat, a navíc si nikdo nebyl jistý, jestli by Héra s Poseidonem nerozpárali letadlo ve vzduchu.

Kasandra zívla. Víčka jí připadala napuchlá a těžká.

„Ještě to bude chvíli trvat,“ řekl Aidan. „Máte čas si zdřímnout.“ Pustila mu ruku a opřela si hlavu o opěradlo.

Když se probrala, auto stálo a ona v něm byla sama. Otočila se a uviděla Andie s Henrym, jak se opírají o dveře a sledují pumpu, na níž se galony zoufale snaží udržet krok s dolary.

Andie si sáhla do kapsy a vytáhla telefon.

„To je máma.“ První telefonát. „Vypnu to. Nemůžu… Nechci poslouchat její zprávy. Akorát bych jí pak chtěla volat zpátky.“ Zasunula telefon zpátky do kapsy. Za okamžik vytáhl svůj telefon Henry a s povzdechem ho taky vypnul.

„Jsi si jistá, že nechceš, aby tě Aidan uškrtil?“

Andie se zasmála. „Kvůli čemu? Chceš, abych se do tebe zamilovala?“

„Ne.“ Henry si odfrkl a zašoupal nohama. „Jen si myslím, že by bylo fajn vědět, co jsme dělali. Třeba bychom najednou uměli bojovat nebo tak. Kromě toho to nemůže být až tak divné. Kasandra je pořád Kasandra.“

Andie pokrčila rameny. „Asi jo, ale nevidím na tom nic dobrého. No tak bys věděl, jak se máchá s mečem. A já bych třeba uměla střílet šípy. Bezva. Tenhle zatracený mustang nám poslouží jako lepší zbraň. Navíc by sis pamatoval, jaké to bylo umírat s kopím v hrudi. To mi moc zábavné nepřijde.“

„Mohli jsme mít větší šanci.“ Tankovací pistole se vypnula, Henry ji vytáhl a zašrouboval uzávěr nádrže.

„Prostě to udělat nechci,“ vydechla, „radši umřu jako já.“

„Neumřeš, Andie.“

„Podívej se na nás, Henry. Podívej se, co to provádíme. Nikdo z nás neví, co se stane. Ani Kasandra to neví, a to je sakra věštkyně.“

Kasandra otevřela dveře auta a vystoupila. Byl jasný mrazivý den. Na parkovišti u odpočívadla, kde zastavili, už bylo rušno a vzduchem se nesly zvuky nastartovaných motorů a pach oleje a benzinu. Protáhla si záda a nohy a křupla krkem.

„Podívejme, kdo je vzhůru. Nechceš jít dovnitř a vybrat si něco k jídlu? Aidan už tam je, ale nikdy neví, co ti má vzít.“ Andie ukázala na obchod Sunoco za nimi.

„Jasně,“ usmála se Kasandra. „Jdeš taky, Henry?“

„Zůstanu u auta. Můžeš mi vzít sendvič se šunkou?“ Dívky prošly kolem regálů s motorovými oleji a prášky proti chřipce a zamířily k chlazeným nápojům vzadu. Andie natáhla krk k přístroji na horkou čokoládu a kapucino. Na limonádu bylo moc brzy, ale stejně potřebovali zásoby, a tak vzali láhev Mountain Dew a dietní koly. Aidan nesl plechovku hroznové i pomerančové limonády. Kasandra se totiž nikdy nemohla rozhodnout, na kterou má větší chuť.

„V mikrovlnce máme burritos k snídani, ale najíst bychom se měli až po cestě.“

Kasandra přikývla, i když při pomyšlení, že se hned zase vrátí do auta, se jí chtělo křičet a kopat nohama. Měla by si na to ale zvyknout, protože měli před sebou dny a dny cestování autem. Nikdo nevěděl, jak daleko budou muset jet, než se budou cítit natolik bezpečně, aby se ubytovali v nějakém pokoji v motelu. Netušili ani, jak daleko budou muset jet, než se Aidan bude cítit dost bezpečně, aby usnul.

U pokladny byla krátká fronta, kterou ovšem zdržel chlap před nimi, který si vybíral všemožné stírací losy. Kasandra toho využila, aby si protáhla nohy, dokud mohla. Ani by si nevšimla záběrů v televizi, kdyby pokladník najednou nepustil zvuk.

Nejprve si pomyslela, že znovu vysílají reportáž o výbuchu v Chicagu. Hromady suti a oblaka prachu vypadaly velmi podobně, ale tahle budova byla zohýbaná, bylo tam víc oceli a zkáza nebyla tak dokonalá. Stále byla patrná konstrukce jedné z budov, i když byla rozervaná a ohořelá. A v rohu obrazovky svítilo slůvko „živě“.

„Pane bože,“ slyšela někoho říkat. Kamera zabírala požární vozy a sanitky, které všude zářily červenými a zelenými světly. Vyděšení lidé křičeli. Na okraji každého záběru byla krev, někdo s obvazem přitisknutým k hlavě nebo záchranáři, kteří někam spěchají s nosítky.

„Kde to je?“ zeptal se Aidan a muž se stíracími losy mu odpověděl: „Někde ve Filadelfii.“

Filadelfie, tím směrem měli namířeno.

Aidan hodil na pult dvě dvacetidolarovky a postrčil Kasandru a Andie ke dveřím. „Za to, co jsme koupili, je to víc než dost,“ uklidnil Andie, která se zatvářila znepokojeně. Nebylo proč si s tím dělat hlavu. Nikdo se ani nepodíval jejich směrem, když při jejich odchodu cinkl zvonek nad dveřmi.

Andie běžela napřed s Henryho limonádou a sendvičem.

„Byli to oni, co?“ zeptala se Kasandra.

„Myslím, že ano.“

„Jistě. Vypadalo to stejně jako v Chicagu.“ Zaťala pěsti a ucítila horkost kdesi za očima. „Kolik lidí asi zemřelo tentokrát? Byli to lidi, kteří o nich věděli jako ty čarodějnice, nebo obyčejní smrtelníci?“

„Nezáleží na tom, jestli něco věděli. Prostě je zabila.“ V Aidanově tváři se zračilo prázdno i zděšení. „Je šílená.“

Ledový strach sevřel Kasandře srdce. Kdyby je Héra našla, neměli by nejmenší šanci.

Když se vraceli k mustangu, měla pocit, že má nohy z olova. Nic neslyšela. Záběry dýmu a krve zakalily její smysly. Neviděla postavu, která se k ní šourala, dokud nebyla blízko na dotek, tak blízko, že ji i cítila.

Páchl močí a nějakými léky. Byl oblečený jako pobuda, v potřísněné a roztrhané zelené mikině a šedých teplákách. Tenisky měl na stranách prasklé. Zazubil se a ukázal na ni. Podél propadlých lícních kostí mu visely zacuchané hnědé vlasy. Jakmile odezněl úlek, pocítila smutek. Nemohlo mu být víc než dvacet pět.

„Dostane tě.“ Roztáhl úsměv a vycenil všechny zčernalé zuby. „Teď tě dostane.“

„Cože?“ nechápala Kasandra. „Jste v pořádku?“

Rozšířily se mu oči tak neuvěřitelně, až to vypadalo, že se mu víčka vtáhla do lebky. Jeho zelené oči se zachvěly a trhavě zakoulely, až byly najednou modré.

Aidan popadl Kasandru a stáhl ji za sebe.

„Co se děje?“

„Znám ty oči. Dokonce i šílené a nemocné bych je poznal kdekoliv. Patří Afroditě.“

Kasandra se podívala k autu. Andie s Henrym stáli za otevřenými dveřmi, tvářili se vyděšeně a zmateně. Snažila se Aidana odvléct, ale ani se nepohnul. Popadl muže za límec a táhl ho kolem čerpací stanice. Kasandra na chvíli zaváhala, ale pak šla za nimi. Zahnula za roh právě včas, aby uviděla, jak se muž zhroutil Aidanovi k nohám.

„Ne,“ vydechla. Chytl ji za paži.

„Jdi krokem, neutíkej.“

„Kam teď pojedeme?“ zeptala se Kasandra, když vtom ji zasáhla vidina.

Podlomila se ji kolena. V pažích pocítila tak silný tlak, že by jí rozdrtil kosti. Svět se jí mihotal v záblescích. Zahlédla stromy, modrou oblohu. Ledově modré oči pod korunou tmavě zlatých vlasů. Héra se smála, když s ní cloumala ze strany na stranu a zdvihala ji do výšky. Nebe zmizelo, jako kdyby se zhoupla na houpačce. Zachvátila ji panika, semknula pěsti a zabořila je do Héry, která byla na povrchu měkká i tvrdá, teplé maso měla protknuté žulou. Potom se před ní objevila zem. Cítila, jak dopadá hlavou na chodník, a uslyšela něco křupnout. Pak všechno zalila tma.

„Kasandro.“ Aidan s ní jemně zatřásl. Museli se pohnout. Lidi viděli, jak upadla při východu z čerpací stanice, a začínali se jí sbíhat na pomoc. Pokladník zvedl sluchátko telefonu.

Chytla se ho za ruce a nechala ho, aby ji zvedl na nohy. Měla pocit, že má hrozně těžkou hlavu. Připadalo jí, že v ní cítí šplouchat krev.

„V pořádku,“ zavolal na lidi, kteří se k nim blížili. „Nic jí není, jen uklouzla.“

„Aidane, viděla jsem…“

„Co? Co jsi viděla?“ Zděšeně sledoval, jak se jí z nosu vyřinula krev.

„Viděla jsem Héru. Viděla jsem, jak mě vraždí.“

Vzal ji do náruče a rozběhl se k mustangu. „Ne. Všechno dopadne dobře. Ani se tě nedotkne.“ Křikl na Andie a Henryho, aby nasedli do auta, a opatrně posadil Kasandru na sedadlo spolujezdce. Pneumatiky zapískaly, když vyjel na nájezd.

„Co je? Co se děje?“ Andie se zezadu chytla Kasandřina sedadla.

„Našli nás. Velmi snadno. Jsou silnější než já. Mocnější než Athéna,“ zahuhňal Aidan. Jel moc rychle, mustang se řítil vpřed. „Nechápu to.“

„Co to blábolíš? Kasandro, co to říká za nesmysly?“ Zdálo se, že to Andie vyděsilo ze všeho nejvíc, ale Kasandra jí neodpovídala. Byla ochromená, šokovaná a mimo sebe. Když ji Andie přiložila k nosu kapesník, aby zachytila krev, sotva si toho všimla. Viděla sama sebe, jak umírá. Cítila to.

„Měl jsem být rychlejší. Chytřejší. Nezemřeš. Slibuju ti, že nezemřeš.“ Natáhl k ní ruku a propletl prsty s jejími. „Nedovolím jí, aby se tě dotkla. Neboj se. Věř mi, prosím.“

Chtěla bych, ale moje vidiny nikdy nelžou. A teď jsem to viděla. A tak se to stane.

Všichni v autě byli potichu a pobledlí strachy. Aidan se zatnutými zuby sledoval ubíhající dopravní značky. Pak odbočil na dalším sjezdu a otočil to zpátky na Kincade.

„Athéno… Byla chyba tě opustit.“

Věděli, že budou potřebovat auto. Hermes musel tedy nějaké ukrást. Jenže auto neřešilo problém, kterým směrem se vydat. Svět se stal tak rušným a nekonečným místem, že se v něm mohl ztratit i bůh.

„Možná zamířili ke kanadským hranicím,“ nadhodil Odysseus.

„To je jenom domněnka,“ ohradil se Hermes. „Utíká před Hérou, ne před federály.“ Jeden druhého začínal slovně napadat, nervózně přecházeli jako zvířata v kleci. Jen Athéna stála klidně a opírala se o zeď.

Jakkoliv se snažila, nedokázala Apollona zaměřit. Nebyl to blikající bod na jejím radaru. Samozřejmě že nakonec se její radar rozsvítí jako informační tabule. Jakmile je Héra s Poseidonem najdou, bude jí přítomnost všech na jednom místě zářit před očima jako žárovka. Ale pak už bude příliš pozdě. Héra roztrhá Apollona na kusy. Zabije Andromachu i Hektora a unese Kasandru, zatímco na ni bude bezmocně řvát rozsápaný Apollon a bude za sebou vláčet kusy těla po zemi.

A když se jí postavím, vážně mě zabije.

Athéna si hořce povzdechla. Jak by si přála sledovat své hrdiny, kteří by se vyřítili do boje a skončili s hrotem šípu nebo meče v těle. Sláva a udatnost jsou dech beroucí. Ale nikdy nepočítala s tím, že by sama bojovala.

Podívala se na Odyssea, do jeho jasných živých očí, bloudila pohledem po jeho rysech, ramenou a hrudi. Tohle byly poslední chvíle klidu. Brzy učiní rozhodnutí a začnou se přibližovat svému konci.

Zemřu, zatímco ho budu chránit. Je spousta horších způsobů, jak skonat, než tenhle.

Pak zaslechla šepot. Nesl s sebou zápach prachu a závan suchého horka.

„Musíš jít, a brzy, dítě. Vrací se k tobě a veze s sebou všechny.“

„Demeter.“

Odysseus s Hermem se přestali bavit. Hlas Demeter neslyšeli, pro ně byl pokoj prázdný. Hermes se jí zeptal, co tím myslí, ale ona jen zvedla ruku.

Před jejíma nepřítomnýma očima uběhly míle dálnice. Věděla, že ji ta silnice zavede přímo k Apollonovi, a pokud budou mít štěstí, Héra je bude ještě hledat.

„Je na dálnici. Dal přednost rychlosti před nenápadností. Nezůstane tu. Odbočí a…“ Athéna se zarazila a polkla. „Díky, teto.“

„Jsme teď spíš zrůdy než bohové,“ zašeptala Demeter, „ale někteří z nás jsou horší než jiní.“

Na okamžik měla Athéna pocit, že ucítila jemný, suchý dotek jakoby kožnatých prstů na rameni. A pak Demeter zmizela. Athéniny oči se vrátily do současnosti.

„Vím, kde jsou. Jsou na silnici a špatně odbočili.“

„Ne že bych snad chtěl zpochybňovat schopnost boha řídit auto,“ prohlásil Henry ze zadního sedadla, „ale neměl by ses podívat před sebe aspoň jednou za pár mil?“

Aidan si odkašlal a zamumlal omluvu, ale hned se zase zahleděl do zpětného zrcátka. Kasandra věděla proč. Čekal, až nebe za nimi zčerná a proletí jím ohnivá koule nebo blesk, nebo pro jaký postup se Héra tentokrát rozhodne, až jim bude pálit cestu.

Aidan pohlédl na ukazatel množství paliva a praštil dlaní do volantu.

„Tohle auto strašně žere, Henry.“

„Jo, říkáte mi to všichni. Tak proč jsi teda nevzal jiné auto? A proč vlastně nemáš nějaké vlastní, ty zazobaný nesmrtelný bože?“

Andie se naklonila k předním sedadlům. „Přestaňte se rafat!“ Položila ruku Kasandře na rameno.

„Já jen říkám, že nám mohl koupit dvanáct priusů, jestli mu tak záleží na spotřebě.“

„Sklapni, Henry!“ Ukázala na značku sjezdu. „Sjeď z dálnice. Vedlejší silnice nejsou tak na očích. Můžeme zpomalit, ušetřit benzin a budeme schovaní. Stejně už nemůžeme zůstávat na mezistátní dálnici, aniž bychom riskovali honičku s policií.“

Kasandra tiše seděla v sedadle spolujezdce a svírala otevřenou láhev pomerančové limonády. Andie ji konečně přesvědčila, aby se trochu napila, i když jíst stále odmítala. Vzhlédla skrz přední sklo. Nebe bylo tak neskutečně modré a Aidan jel tak strašně rychle, ale to nehrálo roli. Čekala ji smrt pod modrou oblohou a borovicemi. V den zrovna jako tenhle.

„Aidane?“

„Jo?“

„Pokud tohle nevyjde, slíbíš mi, že je ochráníš?“ Dotkla se Andiiny ruky, která byla stále na jejím rameni. „Myslím to vážně. Vezmeš je někam do bezpečí, i když zemřu?“

„Nemluv tak,“ vyhrkla Andie. „Nikam bez tebe nepojedeme.“

Kasandra si jí nevšímala a sledovala Aidana. Byl to bůh a bohové se dokážou soustředit jen na jediný cíl. Vždycky byla přesvědčená o tom, že Andie s Henrym byli i jeho přátelé, ale možná by mu na nich nezáleželo, kdyby už nežila ona. Možná by je ze zármutku nebo lhostejnosti opustil.

„Nikomu z vás se nic nestane.“ Aidan pohlédl na Kasandru. „Jsou to i moji přátelé.“

„Přísahej.“

„Přísahám.“

Už jednou jsi mi něco přísahal. Přísahal jsi, že nemáš další tajemství.

Slovo boha. Stálo vůbec za něco? Znal je teprve několik let, což byl v jeho dlouhém životě jen okamžik. Zemře, než zapadne slunce, zatímco on bude žít věčně. Zavřela oči.

„Nebude to bolet. Jen to bude děsivé a pak zavládne temnota. Myslíš, že to tak je? Roztříští se mi lebka a pak už nebudu nic vědět. Už nebudu.“

„To se nestane.“ Aidan zatnul zuby a sjel z dálnice k jezeru Seneca. „Zkrátíme si to do Kincade kolem jezer. Ale nezdržíme se. Jen… povím Athéně, aby se připravila, a pak pojedeme na sever.“

„Co když se nás pokusí zastavit?“

„Nepokusí. Tentokrát ne.“

Kasandra mu přejela prsty po ruce. „Není to tvoje vina, vážně není.“

Stiskl jí ruku a zvedl ji ke rtům. „Nevzdávej to. Postavím se komukoliv, kdo ti bude chtít ublížit. I své šílené nevlastní matce.“

Rychle a tiše jeli podél zakřivené dálnice, která lemovala jezero. Aidan nechal jednu ruku propletenou s Kasandřinými prsty. Mumlal si něco pro sebe, nadával, plánoval a zvažoval možnosti. Zahlédla, jak zkontroloval množství benzinu asi posté od chvíle, kdy opustili dálnici.

„Aidane!“ vykřikl Henry.

Aidan vzhlédl právě včas, aby uviděl postavu na silnici. Strhl volant a najel na krajnici. Na chvíli se mustang nebezpečně naklonil a kvílení gumy o asfalt a štěrk zabolelo Kasandru v uších. Pak auto zpomalilo a srovnalo se. Aidan šlápl na brzdu a auto zastavilo s takovým trhnutím, že Kasandra málem narazila do palubní desky. Mustang skončil z půlky mimo silnici, přední částí namířený ke štíhlé, ale působivé borovici.

„Co to sakra bylo?“ zalapala Andie po dechu. Postava na silnici byla stařena, která vyšla z lesa přímo před auto. „Nějaká stará paní, co jen přecházela silnici? Kde se tam vzala? Všimli jste si nějakého domu?“

Tenhle úsek silnice byl dost odlehlý a z obou stran ho lemovaly borovice a stromy s oranžovohnědým podzimním listím. V dálce Kasandra viděla břidlicově šedý břeh jezera Seneca, které prosvítalo mezi stromy. Zamyslela se nad cestou, kudy přijeli.

„Žádný dům tam nebyl. Žádná cesta ani jiné auto posledních aspoň pět mil. Co tam dělala? Proč se vynořila z lesa?“

„Díky bohu, že jsme ji nesrazili.“

„Bylo by lepší, kdyby se to stalo.“ Aidan se s hrůzou díval do bočního zrcátka. Kasandra natáhla krk, aby se podívala z okýnka.

Stařena stála uprostřed silnice jako omráčená. Paže jí visely podél boků, pohupovala se na chodidlech, která byla široce rozkročená. Něco bylo špatně. Prázdnýma očima zírala na auto, až měla Kasandra chuť zalézt pod sedadlo.

„Co to má s obličejem?“ zeptal se Henry. Zatímco stařenu sledovali, propadly se jí tváře. Vrásky se jí prohloubily a koutky úst svěsily. Potom jí celá ústa odpadla a zbyla po nich mokrá černá díra.

„Šlápni na to, Aidane,“ vyjekla Andie, když na silnici odpadla další část stařeniny tváře. Mokvala jí kůže a vlasy jí sklouzly z hlavy, aby odhalily lebku černou jako vyvřelina, pokrytou slizem a šupinami.

„Co je zač?“ divil se Henry, ale Aidan mu neodpověděl a zařadil zpátečku.

„Připoutejte se.“

Musíme jet rychleji. O hodně rychleji.

Athéna seděla na sedadle spolujezdce a nervózně vrtěla kolenem. Odysseus jel, jak nejrychleji mohl, ale ani zdaleka to nestačilo. Mířili na jih k jezerům po Route 89. Jezero Seneca bylo tak blízko, že už bylo cítit ve vzduchu, ale od nalezení Apollona s Kasandrou je dělilo ještě aspoň dvacet minut. Rozmrzele pohlédla na Herma. Odmítala uvěřit, že na celém parkovišti nebylo nic rychlejšího než Dodge Spirit z roku 1991. Ohlédla se na Odyssea. Bál se. Z velké části měl ale strach o ni. Skutečně jel, jak nejrychleji to šlo?

Mírně se zaklonila, aby zkontrolovala ručičku na tachometru. Osmdesát mil za hodinu. Kdyby jeli jen o trochu rychleji, motor té plechovky by vypadl na silnici.

Apollone, ty blázne. Jak tě mohlo napadnout vydat se k těmhle hlubokým mrtvým jezerům, když víš, že je ti v patách Poseidon?

Pneumatiky zakvílely a ve vzduchu byla ihned cítit spálená guma. Mustang zařadil zpátečku a namířil si to rovnou na stařenu.

Kasandra by svraštila obličej, i kdyby to byla ta nejďábelštější stařena na světě. I kdyby to byla Hitlerova babička, zašklebila by se při představě, že ji přejedou. Ale to stvoření, které stálo na silnici, už vůbec nevypadalo jako stařena. Bylo mohutné, mělo plovací blány a zuby jako ďas mořský z hlubin oceánu. Zbytky stařeny ležely v kaluži kolem jeho nohou.

Mustang do stvůry najel a Kasandra nadskočila, když přes monstrum přejela nejprve přední a pak zadní kola. Aidan prudce zabrzdil a auto smykem zastavilo.

„Co je to sakra zač?“ křikl znovu Henry.

„Nereidka,“ zavrčel Aidan. „Nechutné, beztvaré stvoření, ale takové ony jsou. Slouží Poseidonovi.“

„Poseidonovi?“

„Poseidonovi.“ Aidan vyřadil rychlost. „Však víš, bůh moří, bratr Dia, můj strýc a pořádný hajzl.“ Zařadil rychlost a vytúroval motor.

Zatímco mluvili, z lesa se vynořily další dvě nereidky a skočily na silnici. Zápach spálené gumy překryl puch mokré hniloby a rybiny.

„No počkejte.“ Aidan šlápl na pedál a auto se za kvílení vyřítilo vpřed, rovnou proti nim. Kasandra stiskla víčka a před nárazem odvrátila tvář. Připadalo jí pravděpodobné, že jejich ohromná svalnatá těla prolítnou čelním sklem. Hlavou se jí prohnala představa, jak jedna z nich krvácí na jejím klíně, celá zasypaná střepy, a oblečení má umazané od rybího shnilého slizu.

Zdálo se, že se nereidky ani nepohnou, ale v poslední vteřině jedna z nich uskočila a bouchla pěstí do dveří spolujezdce, až prasklo sklo. Druhá nereidka se vrhla pod kola.

„Jsi v pořádku?“ strachoval se Aidan. Kasandra s vykulenýma očima přikývla. Otočil se k ní a přejel jí pohledem po pažích, aby se ujistil, že není zraněná. Nevšiml si, že před nimi stanula bohyně, dokud ostatní v autě nevykřikli.

Jakmile Afrodita zvedla ruce, Aidan bezděčně šlápl na brzdu. Když se ozvala rána do kapoty, znělo to jako zásah mramorovými sloupy. Motor mustangu byl zatlačen asi šest palců do asfaltu a zadní část auta vylítla dvě stopy do vzduchu, než se odrazila o zem.

Afrodita stála uprostřed páry stoupající ze zničené kapoty a na bezchybném obličeji se jí rozpínal široký úsměv. Zkřížila svůj šílený pohled s Aidanovým. Naklonila se nad vřící černý lak kapoty, smála se jako smyslů zbavená a kolem ramen se jí vznášely lokny zlatých vlasů. Její průsvitné šaty byly krásné, i když byly zničené, odstíny modré a zelené potřísněné a látka na sto místech potrhaná. Kasandra si ji pamatovala ze své vize, kde se jí ve tváři mihotaly stíny a odraz vody. Za denního světla, kdy ji neskrývaly žádné stíny, vypadala hůř.

„Vylez z toho auta, bratříčku. Vylez z toho auta a vrať se domů k matce.“

„Kasandro,“ hlesl Aidan s rukou na klice. „Až budeme bojovat, musíš utéct, rozumíš?“

Kasandra se podívala na šílené stvoření před autem a prohnutý plech kapoty. Ve zpětném zrcátku viděla rozjetá černá těla nereidek, která zaneřádila silnici, ale věděla, že tam budou další. Budou v přesile. Srazí Aidana k zemi a stejně ji doženou.

„Ne, zůstaneme pohromadě. Neopustím tě.“

Zvedl jí ruku a políbil ji. „Jdou po tobě. Vzpomeň si na svou vidinu.“ Pustil jí ruku a otevřel dveře.

Kasandra sledovala, jak Afrodita ustoupila, aby Aidanovi udělala místo. Stál mezi ní a mustangem a ona se tvářila spokojeně. Přikrčená kolem něj kroužila a vysmívala se mu, když přiskočil, aby jí zatarasil cestu.

„Nerad tě takhle vidím, sestro.“

Afrodita mlaskla. „Apollone, Apollone, pořád jsi tak pohledný. Nech tu dívku a vrať se domů. Matka se na tebe nebude hněvat.“

„Héra není tvoje matka.“

Kasandra strnule sledovala jejich výměnu názorů. Koutkem oka zahlédla, jak se pohnulo něco tmavého, jen stín mezi stromy. Další nereidka. Kdyby se teď s ostatními rozběhli, nereidky by je pochytaly, ať už by Aidan držel Afroditu, nebo ne. Cítila, jak se kolem nich stahují jako smyčka lasa.

„Neměl jsi utíkat,“ vyčetla mu Afrodita. „Neměl jsi ji chránit. Kvůli tobě jsme ji hledali, kvůli tobě jsem smutná, kvůli tobě matka rozpárala ty čarodějnice.“ Vrhla na něj mrzutý pohled a našpulila své plné rty. Pak se usmála a pootočila, aby vzápětí ohnula prsty jako pařáty a napřáhla se mu po očích.

„Aidane!“ vykřikla Kasandra a otevřela dveře. Než stihla vystoupit, Henry se vymrštil ze zadního sedadla a stáhl ji zpátky, zrovna když nereidky napadly auto.

Tři bušily do stran a lomcovaly s rámem. Jedna prorazila zadní okno a sápala se po Henrym. Andie ji mlátila do obličeje, aniž by si všímala škrábanců na kloubech od ploutví a šupin.

Aidan se vysmekl ze sevření Afrodity a snažil se jim pomoct. Popadl nejbližší nereidku, vrazil jí prsty hluboko do očních důlků a pak jí vytrhl oči takovou silou, až jí urval lebku. Afrodita zaječela a zaryla se mu do zad, na nichž mu způsobila hluboké krvavé brázdy, ale Aidan se nepřestával hýbat a utrženou lebkou mlátil nereidku, která se na auto vrhla zezadu.

Henry přelezl na přední sedadlo a zakryl Kasandru vlastním tělem, aby ji ochránil před střepy a drápy.

„Henry, dveře!“ vyjekla Andie a Henry prudce kopl do dvéří, kam se dobývala nereidka. Nárazem se skulila zpátky do příkopu. Pohlédl na Kasandru a po chvíli zděšení mu potemněly oči.

„Zůstaňte tady. Obě.“ Vystoupil, práskl za sebou dveřmi a šel k nereidce, kterou udeřil.

„Ani náhodou.“ Dveře se znovu otevřely a Andie vyšla za ním. Cestou sebrala silnou větev.

Kasandra seděla v autě jako přimražená. Najednou uvnitř zavládlo ticho a klid. Nereidky šly po Andie a Henrym, kterého viděla, jak se skrčil před černou šupinatou paží a praštil stvoření do obličeje. Před mustangem ležel Aidan na zádech a bojoval s Afroditou. Kasandra se rozhlédla po autě, kde byla jen limonáda rozlitá po sedačkách a obaly od jídla. Nenašla nic, co by mohla použít jako zbraň.

Co mám dělat? Jak jim pomůžu?

Afroditiny ruce se sápaly po Aidanově krku.

„Zlomím ti vaz a utrhnu hlavu,“ ječela. „A pak si ji nechám jako mazlíčka.“

„Abys mi mohla nadávat pro zábavu? Myslím, že ne.“ Natáhl se, aby ji přes sebe přehodil, ale byla za něj zaháknutá. Zabořila zuby do masité části jeho ramena, až zařval bolestí.

„Aidane!“ Kasandra sáhla po klice a vystoupila, ačkoliv nevěděla, co má dělat. „Slez z něj!“

Náhle se odnikud vynořil Hermes a vrazil do Afrodity. Smetl ji z Aidanových zad a odhodil ji na kraj vozovky.

„Máš pěkně hnusný krunýř, mrcho.“ Hermes zrychleně dýchal, ale jeho oči byly jasné.

„Kde ses tu vzal?“ zeptal se Aidan.

„Asi deset mil odtud Athéna otevřela moje dveře a řekla mi, ať běžím.“ Ušklíbl se na Aidana. „Neměl bys být na svoji velkou sestru tak tvrdý. Nakonec vždycky všechno přežije.“

Na kraji příkopu se Afrodita postavila na nohy a plakala kvůli novým skvrnám na už potřísněných šatech.

„Bastardi.“ sykla. Hermes s Aidanem byli připraveni k boji, ale ona se otočila a proběhla mezi stromy k vodě. Stáhly se i nereidky. Andie s Henrym se vrátili k autu.

„Co to dělají?“ Andie šla za Kasandrou a držela si rameno. Henry se přivlekl s krvácejícími ranami na předloktí, které mu způsobily ostré žábry a zuby jako břitvy.

„Kasie, vrať se do auta.“

„Neobtěžuj se.“ Hermes sledoval nereidky. Stály na kraji silnice a podle jejich postoje se zdálo, že něco poslouchají. Všechny se otočily čelem k jezeru.

Něco se blíží.

Temná voda se vlnila podél břehu. Kasandra téměř cítila, jak je hluboká a chladná. Udělala se jí z toho husí kůže na rukách. Měla dojem, že zahlédla, jak něco pluje pod hladinou, něco mohutného, nejasného a beztvarého – Lochneská příšera z masa a kostí.

Když Poseidon vynořil hlavu z vody a rozevřel čelisti s řadami žraločích zubů, Kasandra jen zalapala po dechu. Aidan, který stál vedle ní, upřeně zíral na příšeru, jíž se stal jeho strýc.

„Doufám, že velká sestra není daleko.“

Silnice se stáčela severně a klikatila se. Odysseus musel zpomalit místy až na padesát mil v hodině. Athéna udeřila do palubní desky a oči jí plály strachem a úzkostí.

„Je mi líto,“ spustil Odysseus, „ale nikomu nepomůže, když to otočíme.“ Tázavě se na ni podíval. Zakroutila hlavou.

„Nechtěj po mně, abychom se vrátili. A ani to nezkoušej, nebo tě přiškrtím a celého zkrvaveného tě hodím zpátky do té rvačky.“

Usmál se. „Já vím. Už je tam Héra? Cítíš ji?“

Athéna zavrtěla hlavou. Afroditu s Poseidonem vnímala naprosto zřetelně. Jejich náhlý a zlomyslný příchod jí v hlavě vyhodil pojistky. Ale Héra se ještě neobjevila na scéně, což jí dávalo naději.

„Dlouho nevydrží,“ posteskla si Athéna.

„Nepodceňuj je. Apollon tě na chvíli zneškodnil, když ti rozbil hlavu. Zvládne totéž i s Poseidonem.“

Athéna na něj vrhla pochybovačný pohled.

„Hlavně zrychli.“

Odnikud se vynořila nereidka a vrhla se na Kasandru. Všichni tak upřeně zírali na Poseidona, že si ani nevšimli, jak se k nim blíží. Andie a Henryho smetla jako hračky. Kasandra se před ní pokusila uskočit, ale nereidka ji chytla za zápěstí.

„Aidane!“

Měla neskutečnou sílu. I když se Kasandra bořila nohama do země a drápala nereidku, zdálo se jí, že akorát zrychlovala. Kasandra klouby zadrhávala o zem a bolestivě klopýtala.

Pusť mě. Nech mě spadnout. Zpomal.

Jenže nereidka ji pevně svírala a bezmyšlenkovitě uháněla k jezeru, zatímco Aidan křičel její jméno. Ohlédla se. Kolem mustanga se to hemžilo nereidkami jako černými brouky. Hermes měl plné ruce práce se třemi a další dvě stáhly Aidana k zemi. Andie s Henrym bojovali otočeni zády k sobě, ale bylo jich na ně moc. Kasandra vyjekla, když uviděla, jak jedna drápla Andie do břicha.

Před ní rozvíral tlamu děsivý Poseidon, který měl paže pokryté korýši a z ran od korálů, jež se kroutily v jeho těle a hloubily mu tunýlky do tváře, mu tekla krev černá jako ropa. Vzpomněla si, jak se zakousl do nohy té čarodějky, a z té představy se jí podlomila kolena.

„Kasandro, už běžím!“

Ohlédla se a spatřila Aidana, který se jim vysmekl a utíkal mezi stromy. Kolem auta byla poházená černá těla nereidek. Hermes utrhl hlavu další z nich a spěchal za ním, vtom ale ucítila chlad na břiše a nad hlavou se jí zavřela hladina, jak ji nereidka stáhla pod vodu.

Zatímco klesaly, zadržovala dech a hrůzou se jí kroutily končetiny. Děsila se zubů, které na ni číhaly pod hladinou, děsila se, že jí prasknou plíce z nedostatku vzduchu. Jakmile Kasandra kopla nereidku do boku, stvůra ji nechala vyplout na hladinu.

„Aidane!“

V ledové vodě drkotala zuby. Z toho šoku jí ztuhly všechny svaly. I kdyby ji nereidka pustila, nebyla si jistá, že by dokázala doplavat k břehu. Zatímco se chabě bránila a cákala kolem sebe vodu, zahlédla Poseidona, jak se vznáší ve vodě a trup má porostlý mořskými řasami a slizem. Bůh čistý i zahnívající zároveň. Smrt ho měnila, stávala se z něj živelná síla. Byl potomkem Titánů víc než kdy předtím.

Zabije ho. Pokud se mu Aidan postaví, stáhne ho do hlubin jako žralok.

Otočila se ke břehu.

„Ne! Vrať se!“

Neposlechl ji, ani nezaváhal.

Hermes stál na kraji jezera a sledoval ji. Chytil Aidana za paži.

„Počkej, bratře.“

„Na to není čas!“ Snažil se mu vymanit, ale Hermes ho držel.

„Zabije tě a ji si vezme tak jako tak.“

Aidan hleděl za Kasandrou. Sotva ho viděla, jak ve vodě mrkala. Drž ho tam, ať počká.

Aidan se otočil na Herma.

„No, když mi pomůžeš.“ Vyklouzl z bratrova sevření, běžel k vodě a rychle se ponořil.

Hermes zavrtěl hlavou. „Neměli jsme nejdřív pronést něco hrdinského?“ vykřikl, ale přes veškeré obavy se vrhl za ním a plaval k bohu napadenému lasturami a klepety korýšů.

Kasandře se dostal do krve čerstvý adrenalin, a tak se rvala, kopala a cákala kolem sebe. Zabořila nehty do šupinaté ruky nereidky. Zlomila si je a z lůžek jí tekla krev, ale to jí nevadilo. Poseidon je sledoval svým zbylým okem postiženým zákalem. Ačkoliv hladově rozevíral čelisti, tvářil se téměř lhostejně.

Nereidka ji pustila a odplula pryč, a tak Kasandra na chvíli ucítila naději. Jenže byla nechána napospas jemu. Nereidka hbitě odplavala, aby se zachránila před zuby boha. Chlad ji zaplavil až do morku kostí. Zalehly jí uši a svět překryla těžká kalná tma.

Nechci se utopit. Nemůžu se utopit. Umřu na silnici, s hlavou rozbitou na kousky.

Otevřela oči, když kolem ní něco proplulo. Hermes. Udeřil pěstí do Poseidonova rozpraskaného těla, které bylo ale pružné jako guma pneumatiky. Mohl do něj třískat, jak chtěl, ale Poseidon nepovolil. V rozčeřené bahnité vodě Kasandra zahlédla další mohutnou ruku, která se sevřela kolem Hermovy paže.

Křupne to. Ozve se prasknutí, zlomí mu paži, vytrhne sval a voda se zbarví doruda.

Nestalo se. Zlomit Hermovi kosti by vyžadovalo víc než jen prsty Titána. Kolem se proháněly černé nereidky jako zvědaví žraloci, ale žádná z nich nezaútočila. Ani nevěděla proč – zřejmě dostaly takový rozkaz nebo se Poseidona taky bály.

Sevřely se jí plíce. Hermes se otočil za rukou, která ho držela, a prokousl ji až na šlachu. Stisk povolil, a tak se mu podařilo vytlačit Kasandru k hladině.

„Plav na břeh!“ vykřikl, ale Kasandra měla čas tak akorát na nádech, než ji Poseidon stáhl zase pod hladinu.

Točila se jí hlava z nedostatku kyslíku a ze strachu. Konečně přes bublinky a víry zahlédla Aidana. Dostal se Poseidonovi na záda a bušil do něj. Ozvěna jeho úderů se nesla vodou, ale na boha to nijak neúčinkovalo.

Musíme se dostat z jezera, musíme doplavat ke břehu.

Tlak vody na kůži a pocit, že ji jezero pohltilo, se nedaly vydržet. Poseidon ji utopí a povleče její mrtvolu oceánem, zatímco Aidan poplave za nimi.

Zachvátil ji ledový děs a zoufalství. Škubla za Poseidonovu ruku a prsty nahmatala kus korálu vrostlého do dlaně. Chytila ho a snažila se ho vyviklat, uvolnit a vytrhnout. Hermes si toho všiml a přiložil ke korálu i svoje ruce. Vytrhli ho jako dlouhý kořen ze země a zbyla po něm hluboká klikatá prasklina od Poseidonova zápěstí až k lokti. Obklopil je oblak krve černé jako inkoust, ovšem zabralo to. Poseidon pustil Kasandru a Hermes ji vyzvedl na hladinu.

Rozkašlala se a zajíkala. Hermes křikl na Aidana, který byl v mžiku u ní.

„Dostaň ji na břeh.“ Pohlédl na svého zlatého bratra. „A pak se vrať. Nenechávej mě tu.“ Ponořil se pod hladinu, načež Aidan vzal Kasandru paží kolem pasu a plaval s ní ke břehu, zatímco lapala po dechu. Snažila se mu to ulehčit, jakmile se patami dotkla měkkého písku, ale její nohy byly zesláblé a gumové. Posadil ji na břeh daleko od kraje vody a uhladil jí vlasy.

„Jsi v pořádku?“ Prohlédl si její končetiny, jestli není zraněná, ale žádné rány neviděl.

„Nic mi není.“ Chvěl se jí ret. Nechtěla se rozplakat, ale měla na krajíčku. Byla tak vyděšená a zoufalá, že nemohla ani polknout.

„Vrať se k Andie a Henrymu. Počkejte na Athénu. Neboj se. Ukázala jsi nám, jak na to, teď ho roztrháme.“ Než mu stihla říct, aby nikam nechodil, byl zpátky ve vodě.

Stejně by mě neposlechl. Je tam jeho bratr a bojuje za nás.

Zvedla se na kolena a pak na nohy, aby o pár kroků poodešla od vody. Hladina kolem Poseidona byla zčeřená a šplouchala, jako kdyby tam probíhalo zuřivé krmení dravých ryb. I když to byl šílený nápad, chtěla zpátky pod vodu, protože na břehu neviděla, co se děje a jestli jsou v pořádku.

Někdo se vynořil nad hladinu a zařval. Hermes. Poseidon se zakousl do jeho kotníku. Házel svou mohutnou hlavou a cloumal s Hermem, kterému se přesto podařilo chytit perleťovou lasturu, jež vyrůstala bohu z hrudi, a vytrhnout ji.

Poseidon ho pustil a zařval, ale Hermes neodplaval. Držel se v jeho blízkosti a hbitými prsty z něj odlupoval lastury, kusy odpadků, krunýře krabů a napůl vrostlých langust. Dokonce i Poseidonovy žíly byly zarostlé trsy silné mořské trávy s kořeny. Vytrhané kusy boha moří se vznášely všude kolem, než pomalu klesly ke dnu.

Poseidon zuřil, ponořil ruku a přitáhl si Aidana za paži. Naklonil hlavu, že se do něj zakousne, a Kasandra vyjekla, když zaškubal hlavou sem a tam a sápal se po Aidanovi jako krokodýl, jehož oči bez víček nemají žádný výraz. Vodu zbarvila krev a Kasandra zahlédla blížící se nereidku, která zavětřila. Museli uniknout z jezera. Dříve nebo později by se přihnaly další nereidky na pomoc, ať už to měly přikázáno, nebo ne.

„Neumřu pod vodou, ty hajzle!“ Hermes natáhl ruku ke korálu v Poseidonově prázdné oční jamce a surově s ním zakroutil. Korál praskl, Poseidon bolestí zavyl a po pás se vynořil nad hladinu.

„Zabírá to!“ vykřikl Aidan. „Pokračuj!“

Z hrudi a ramen Poseidonovi visely roztrhané cáry kůže a svalů. Kousek po kousku ho rozebírali, ale nestíhali to dělat dostatečně rychle. Poseidon se ohnal paží a odrazil Herma. Otočil se na Aidana, příšera s ostrými zuby a prázdným očním důlkem, z něhož kanula černá krev po tváři zarostlé mořskou trávou.

Ne. Nedotýkej se ho. Neubližuj mu.

Uslyšela Andie a Henryho, jak na kopci zařvali, když se Poseidon vynořil. Poskočilo jí srdce, protože stáhl Aidana pod hladinu.

„Aidane!“ Pozorovala vlnky a šplouchání. Uplynuly dlouhé vteřiny, kdy měla žaludek až v krku. „Herme! Kde jsi?“

„Tady jsem.“

Belhal se z vody a táhl za sebou potrhanou nohu.

„Ne. Co děláš tady? Přece ho tam nemůžeš nechat?“

Hermes se ohlédl k jezeru. Jeho oči byly vzdálené a vyčerpané. „Nenechal jsem ho tam. Vyhrál.“

„Cože?“

„Poseidon je mrtvý.“ Bouchl se do hrudi. „Vím to, projelo mi to každou kostí i krví jako elektrický šok. Moře už nemá vládce.“

„Ale kde je Aidan?“ Kasandra hleděla na zklidňující se hladinu, ale Hermes její otázce nevěnoval pozornost.

„Všude kolem byly kusy jeho těla. Když jsem vylézal z vody, myslím, že jsem zahlédl nereidku, jak kus sežrala.“ Smutně se pousmál. „Poetická spravedlnost.“

Vtom Kasandra vyjekla, protože se nad hladinu vynořila Aidanova hlava. Krvácel z nosu i úst. Plaval pomalu a neobratně, ale jakmile se přiblížil na mělčinu, pochopila proč. V pravé ruce držel Poseidonovu opuchlou, rozedranou hlavu. Bůh moří byl skutečně mrtvý.

„Hádám, že to je odpověď,“ zamumlal Hermes a otočil se za pištěním pneumatik na kopci. Před mustangem zaparkoval smetanový dodge. Dveře se otevřely a vystoupila Athéna. Užasle na ně hleděla. Odysseus se zvedl ze sedadla řidiče a rty se mu roztáhly v široký úsměv.

Kasandra zavřela oči. Od chvíle, kdy se Aidan vrátil do jezera, se čas jako by zastavil. Naštěstí byl v pořádku. Stál tam promočený a v ruce svíral obrovskou utrženou hlavu. Z krku jí vytékala černá krev, která mu zbarvila džíny a boty. Nereidky byly pryč, možná plavaly k oceánu, když už byl Poseidon mrtvý, nebo možná táhly jeho tělo s sebou.

„Aidane.“ Spěchala za ním, co jí roztřesené nohy stačily. „Jsi v pořádku?“

„No, kousl mě.“ Tričko měl od ramene k lokti červené a voda, co mu odkapávala z prstů, byla zbarvena dorůžova, ale to se zahojí. Hleděl na Poseidonovu hlavu, která ztrácela barvu, jak krvácela. Zírala na ně zbylým okem. „Diův bratr, který hýbal světem. Mrtvý v mých rukou.“

„Ve skutečnosti to nebyl Poseidon už dlouho.“ Hermes polkl, zatímco se Aidan naklonil ke Kasandře, aby ji políbil na čelo.

„Nechceš ji vzít?“ zeptal se Aidan a zvedl hlavu. „Moje rameno…“

„Nes ji ty,“ zalekl se Hermes. „Ty máš obě nohy zdravé.“

Aidan se usmál a hodil hlavu do písku. Kasandra ho rozechvěle políbila na tvář. Přivinul si ji k sobě. „Potřebuješ deku.“

„A ty potřebuješ doktora.“

„Ne, musíme jet dál.“ Vzhlédl k Athéně, která na ně čekala na kopci a s úsměvem kroutila hlavou. „Velká sestra nám bude krýt záda.“ Nadechl se. „Snad to zvládneme. Athéna je tady a Poseidon je mrtvý. Zvládneme to, Kasandro.“

Podívala se mu do očí. „Měla jsem takový strach, když jsem tě neviděla.“

„To mě mrzí,“ usmál se.

„Tak proč se culíš?“

„Protože to znamená, že máme ještě šanci.“

Hermes se dopálil. „Nechte si to na později. Teď musíme vylézt do toho pitomého kopce.“ Belhal se nahoru a pro sebe si u toho nadával.

Kasandra potlačila úsměv. „Je to hodný brácha.“

„Ten tvůj taky.“ Aidan pokývl ke zdemolovanému mustangu, u něhož čekali Henry s Andie. „Zabil několik nereidek a ani jednou se na mě nerozkřikl kvůli tomu autu. Ty se chvěješ.“ Přitáhl si ji blíž k sobě. Z tepla jeho paží i jejich blízkosti jí poskočilo srdce. Zachránil jí život a měli šanci to zvládnout. Měli šanci to přečkat a dostat se z toho.

„Jezero je ledové. Mohl bys na mě zkusit ten svůj trik boha slunce?“ Usmál se a hned do ní začalo proudit teplo, prosáklo jí pletí a vysušilo oblečení i vlasy.

„Apollone!“ zařvala Athéna. Kasandra se zmateně ohlédla, ale její zmatek trval jen okamžik, než se mezi stromy objevila Afrodita a zabodla Aidanovi do hrudi ulomenou větev.

20

CHVALOZPĚV

Afrodita vytrhla improvizované kopí z Aidanova těla a ušklíbla se jako rozmazlené děcko. Aidan klesl na kolena.

„Ne!“ Athéna se rozběhla z kopce, ale Afrodita se otočila a prchla skrz hájek k silnici, jen se zastavila, aby sebrala Poseidonovu utrženou hlavu. Potřísněné modrozelené šaty jim výsměšně mávaly jako vlajka.

„Odneste ho do auta. Herme, pomoz mi.“ Popadla Aidana v podpaží a vlekla ho do kopce. Kasandra se drápala nahoru vedle nich, plakala a rukama stlačovala ránu. Pod nohama jim křupal a šustil silný podkluzující koberec z listí. Hermes se pokusil vzít Aidana za nohy, ale jeho kotník byl rozdrcený, a tak mu to na promáčené půdě klouzalo. Aidan silně krvácel. Když zakašlal, Athéna uviděla krev na jeho zubech.

Je v pořádku. Je to přece bůh, nic se mu nestane. Nezabije ho to. Je v pořádku.

Vynesli ho k silnici a opřeli o bok dodge.

„Potřebuju vodu a ručník, něco, čím bych zastavila krvácení,“ vyhrkla Athéna. Odysseus šťouchl do Henryho a běželi se po něčem podívat do mustangu. „To nic, bratře. Bolí to, ale dostaneš se z toho.“

„Dostane se z toho,“ opakovala Kasandra a Athéna přikývla. Co jí měla říct, když ji viděla, jak na ni hledí očima zakalenýma slzami a zatíná zuby, aby nezačala křičet? Musela jí věřit. Obě tomu musely věřit.

„Kasandro.“ Aidan k ní natáhl ruku a ona ji chytla, i když se při pohledu na krev zašklebila. Rychle si otřela slzy z tváří.

„Nebrečím. Tvoje sestra má pravdu, budeš v pořádku.“

„Mrzí mě, že jsem tě vystrašil. Mrzí mě spousta věcí.“

„Nesnaž se mluvit.“ Mokré vlasy měl přilepené k čelu. Odhrnula mu je a palcem mu otřela krev z brady. „Athéna ti to krvácení zastaví. Bude to dobré.“ Upřela oči k Athéně. „Zastavíš to, viď?“

Athéna se podívala na rudou pulzující ránu. Kasandřiny oči byly plné zoufalství, ale mluvila klidným a rozvážným hlasem, protože nechtěla Aidana vystrašit.

„Tady máš.“ Odysseus podal Athéně srolované tričko a láhev vody.

Poklekla a jemně odstrčila Aidanovu a Kasandřinu ruku od rány. Krvácela ošklivě, mezi prsty jim zvolna protékala krev. Už to mělo zpomalit. Mělo by to zpomalovat.

„Až se vrátíme do Kincade, budeme tu ránu muset vyčistit.“ Vší silou mu přitiskla tričko k tělu. „A bude to chtít zašít. Ale neboj, Odysseovi to celkem jde.“

Aidan se útrpně zasmál a zašklebil. „Nemůžeme se tam vrátit. Našli by Kasandru.“

„Aspoň teď se nehádej.“ Krev jí protékala mezi prsty. Měl skelný pohled. Kasandra ho držela za ruku a tiskla si ji k prsům.

„Nehádej se a o mě se neboj.“ Pohlédla na krev a pak hned na Athénu. „Proč to stále krvácí?“

Athéna bezradně zavrtěla hlavou a zatlačila na ránu ještě větší silou. Netušila, co dělat. „Napij se trochu vody,“ poradila mu. Aidan se o to pokusil, ale většinu zase vykašlal.

„Zrovna jsem vylezl z jezera. Pro dnešek jsem měl už vody dost.“ Na čele se mu perlily krůpěje potu. Má studenou pleť. Nikdy mu nebývá zima. Je to bůh slunce.

„Nestačí to,“ hlesl Hermes. „Nemělo by to být tak zlé. Nechápu to.“

„Dělejte někdo něco.“ Kasandra se začala třást a vrhla pohled na Athénu. „Dělej něco!“

Athéna držela Aidana za rameno.

Každý z nás umírá po svém. Tohle je Apollonův způsob. Umírá jako smrtelník. Afrodita ho zabila, aniž by zřejmě vůbec věděla, co dělá.

„Není to její chyba, Kasandro.“ Aidan položil ruku na Athéninu, kterou mu stlačovala ránu. „Nedopusť, aby se jí něco stalo, sestro. Slib mi to.“

Ty jsi její ochránce, ne já. Zůstaň. Zůstaň, bratře. Neodcházej tam, kde tě nebudu moct najít.

„Slibuju.“ Krev pod jejími prsty zpomalila, protože už mu prostě žádná nezbývala. Pohlédl na Kasandru s takovou láskou a lítostí, až se Athéně skoro zastavilo srdce.

„Je mi to hrozně líto.“

„Neomlouvej se.“ Kasandra mu políbila ruku. „Nikam neodcházíš. Jsi nesmrtelný. Máš celý můj život, abys…“

Athéně náhle poklesla ramena. Když Kasandra mluvila, cítila, jak jí prochází. Zemřel. Zaťala prsty do jeho trička, až ho ždímala.

„Ne,“ zasténala Kasandra. Andie ji chytla za ramena, ale Kasandra vypadala, že se udusí, že jí nářek vybuchne v hrudi.

Nemůže být mrtvý. Celý jeho život vytekl na silnici.

Byl to bůh. Musel být nějaký způsob, jak to vrátit. Athéna měla chuť ječet, plakat a bušit do země. Odysseus sklouzl rukou na její zátylek. Henry stál za Andie a tvářil se, jako kdyby se mu chtělo zvracet.

„Proč se to stalo, sestro?“ zeptal se Hermes, ale ona nevěděla. Neznala odpovědi a kožnatá plachta, co zbyla z Demeter, jí nepřišla pošeptat žádnou moudrost. Apollon byl mrtvý. Poseidon byl po smrti. Všechno bylo marné.

„Nebohý, hloupoučký Apollon.“ Héřin hluboký výsměšný hlas se rozléhal nad asfaltem. Přišla k nim zezadu, přesně jak Athéna předpokládala. Pod tíhou jejích kroků se otřásala země.

Hermes rychle vstal, ale hrbil se jako lovná zvěř. Athéna se otočila a prohlédla si Héřin postoj. Zastavila se asi třicet kroků od nich a zkřížila si ruce na prsou.

„Nebudu říkat, že to takhle skončit nemuselo,“ prohlásila.

Athéna vstala a ukázala na svého zabitého bratra.

„Takhle? Zešílela jsi? Je mrtvý. Zachráníš se tak, že povraždíš svoji rodinu?“

Héra se na něj podívala a na chvíli se zdálo, že se v jejím kamenném obličeji mihl smutek.

„Byl to jenom nevlastní syn. Další bastard, kterého mi přisoudil manžel. Přesto bych ho bývala uvítala, kdyby nezapomněl, co jsi zapomněla ty: že byl bůh, a bohové nebyli stvořeni k umírání.“

Afrodita k ní přicupitala s utrženou hlavou Poseidona přitisknutou k prsům.

„Zabili ho! Zabili ho!“

„A ona zabila Aidana!“ vykřikla Athéna a Afrodita se přiblížila ke své ochránkyni Héře.

Héra pohodila hlavou.

„Koho?“ Potom si prohlédla Aidanovy džíny a mikinu s kapucí. Znechuceně zavrtěla hlavou a pohladila Afroditu po vlasech. „Já vím, drahoušku. Cítila jsem, jak světlo boha moří pohasíná. Mrzí mě, že jsem tam nebyla. Rozdrtila bych je dřív, než by se ho dotkli.“

Athéna rychle zvážila jejich možnosti. Co vlastně měli? Pomalé auto a rychlého boha, který měl ovšem zlomený kotník. Jejich útěk by byl smutně krátký.

„Proč tohle děláš?“

Héra si odfrkla. „Neklaď mi tak hloupé otázky.“

„Vážně si myslíš, že nás můžeš všechny pozabíjet? Nás i všechny ty smrtelníky okolo?“

„Vím, že můžu.“

Héra něco pošeptala Afroditě, která tiše ustoupila na kraj silnice. Poseidonova krev se mísila se špínou na jejích modrozelených šatech, neboť stále svírala jeho hlavu. „Taky jsem žila mezi smrtelníky, víš? Milovala jsem je. Vychovala jsem je.“ Pokrčila rameny. „Dokonce jsem se za několik z nich provdala, ale nikdy jsem nezapomněla, kdo ve skutečnosti jsem. Volba mezi nimi a námi není skutečná volba. Záleží mi na nás.“

„Na vás, ale ne na Hermovi a mně.“

Héra pohodila hlavou. „Na Hermovi možná, ale na tobě ne.“

Athéna se pootočila k Hermovi a napadlo ji, jestli uslyší jeho šourání na druhou stranu bitevní linie. Místo toho ale ucítila dotyk jeho ramene na svém.

„A proč ne na Athéně?“ otázal se Hermes. „Co ti provedla? Není bastard, není plod zrady tvého manžela. Vytvořil ji sám ze sebe. Žádnou milenku k tomu nepotřeboval.“

Athéna sledovala Héřin hořký úšklebek.

Takhle to je. Celou tu dobu, celé ty roky. Proto mi nikdy nebyla matkou, ačkoliv byla jedinou matkou, jakou jsem poznala. Byla jsem důkazem, že k plození nebyla potřebná.

„Athéno.“ Kasandra na ni tiše promluvila, zatímco klečela a svírala Aidanovu vychladlou ruku. Athéna se k ní otočila. „Přesně tohle jsem viděla. Proto se Aidan rozhodl to obrátit. Modré nebe a borovice. Stříbřitě černý asfalt silnice. Héřin krutý a pyšný výraz, i když jí kamení ruce a ramena. Pamatuju si, jaký je to pocit, když mě udeří.“ Pohlédla na Aidanovu prázdnou tvář. „Vzpomínám si, jak vše upadlo do tmy.“ Pohladila ho po bledé tváři a pak se s chladnýma očima otočila k Athéně. „Tohle je ono. Tohle je konec.“

„Konec?“ Athéna k ní shlédla. „To nemůže být pravda.“

„Nemám na to celý den, nevlastní dcero,“ zvolala Héra. Její drobné nožky cupitaly po silnici. „Pojď blíž, ať tebe a tvého nevlastního bratra můžu zabít.“

Athéna nemohla na nic přijít. Jak se dívala na Aidanovo tělo, Héřina slova jí připadala falešná jako špatný úder do ladičky. Přeběhl jí mráz po zádech a pocítila nával zuřivosti.

„Apollon přišel o život, aby zachránil smrtelnici, a tak to udělám taky.“

„Ne,“ vyhrkla Kasandra a chytla ji za zápěstí. „Nemůžeš to zastavit.“

„Nemám na vybranou. Přál si, abys byla v bezpečí, a my tě taky potřebujeme živou, takže…“

„Ne.“ Zatnula pěst kolem Athéniny paže. Athéně klesla čelist. Kdekoliv se jí dívka dotkla, pálilo to. Stejně jako ji štípala tvář poté, co jí vlepila facku. Pohlédla na ni plna náhlé absurdní naděje a vzpomněla si na slova Demeter. Může být klíčem ke všemu…

Kasandra se zachvěla, ale hned se zase uklidnila.

„Cítím to taky, i když nevím, co to je. Viděla jsem to. Viděla jsem tenhle den i tenhle souboj. Jsem v tom s tebou.“

Athéna se zahleděla hluboko do jejích hnědých očí. Co to je? Je to jako dívat se na zmrzlou zem za oknem. Sice přesně nevěděla, co to je, ale věděla, že je to síla.

Vzala Kasandru za ruku. „Jak to končí?“

Kasandra zavrtěla hlavou.

Athéna přikývla. „Dobře.“

Zhluboka se nadechly. Vzduch mezi nimi prosytilo odhodlání.

„Nevím, kolik síly ve mně zbylo,“ prohodila Athéna.

„Dost,“ ujistila ji Kasandra. Naposledy se podívala na Aidanův obličej.

Společně se zvedly na nohy a rozhlédly se po silnici. Před nimi stála Héra, která za sebou ukrývala Afroditu. Kamenná pěst jí těžce visela podél těla. Viděly další kamenné skvrny, jež jí zohavily tváře i šíji šedou žulou. Měla na sobě pletený černý kabát a tmavě modré džíny. Působila chladně, téměř lhostejně. Někdo, kdo ji neznal, by jen těžko odhadl, jakého násilí je schopna. Obratně to skrývala. Snášet tolik pomstychtivosti a zášti muselo být jako polykat kusy železa.

„Nevím, jestli nám můžeš být něco platný s rozdrcenou nohou,“ řekla Athéna Hermovi, „ale pokus se ochránit ostatní.“ Ohlédla se přes rameno na Odyssea. Když se otočila zpátky, chytil ji za paži a přitáhl si ji k sobě.

„Athéno.“ Dlouhou vteřinu na sebe hleděli. Oči mu planuly čirým strachem, a tak si na okamžik pomyslela, že to nakonec vysloví, že ji popadne, políbí a tím úplně vyvede z rovnováhy. Místo toho se šibalsky usmál a vtiskl jí do dlaně klíč na kolo.

„Nenech se udeřit,“ špitl. Sevřela prsty kolem zbraně.

Dobrá rada.

„Pusť tu holku,“ poručila jí Héra.

„A necháš nás naživu?“ zeptala se Athéna sarkasticky.

Héra se ušklíbla. „Jistě že ne.“

Athéna stočila zrak na Kasandru, která hleděla přímo před sebe. Netušila, co to provádí, že vede smrtelnici do boje s královnou Titánů. Připadalo jí to šílené. Odporovalo to všemu, co kdy věděla o válce, bitvě a strategii. Přesto jí to připadalo správné.

Kráčela a dívka šla s ní. Železný klíč na kolo pevně držela v dlani. Jak se blížily, Afrodita spěchala pryč, krysa uhánějící do úkrytu, kde vyčká, než se boj přežene. Héra vycenila zuby. Trhla kamennou pěstí. Tentokrát nepoužije žádné bomby, žádné triky. Touží po potěšení zavraždit mě holýma rukama.

„Jak vznešené, že se mi postavíte společně. Všichni za jednoho a jeden za všechny?“

Athéna zatnula čelisti. „Nejdřív já.“ Roztočila železnou tyč v ruce, až svištěla vzduchem, jak se rozběhla a vymrštila ji. Héra uskočila a přikrčila se. Když ji železo konečně zasáhlo, udeřilo ji zezadu do ramene, ale sotva to s ní pohnulo. Koutkem oka Athéna zahlédla záblesk žuly a uhnula jí z cesty.

Nenech se udeřit.

Kasandra sledovala souboj Athény s Hérou, jak pěsti a železo švihaly vzduchem. Žaludek měla sevřený strachy, ale necítila jenom hrůzu. V krvi jí kolovala podivná jistota, která ji hřála. Věděla, co viděla ve své vidině. Pamatovala si, jak svět v té vidině vypadal. Nadešla chvíle její smrti. A přesto to tak nebylo. Výjevy se mihotaly a byly průhledné. Měla být vyděšená, měla být šílená žalem, zhroucená nad Aidanovým tělem. Místo toho vyčkávala, až jí dá Athéna příležitost.

Athéna se rvala. Klíčová byla rychlost, a to jak při zasazování úderů, tak ve snaze udržet si lebku v jednom kuse. Jenže to bylo také únavné. Mlátit do Héry bylo jako třískat do dvanáctitunové skály. Údery jí vibrovaly do ramene v bolestivých vlnách. A Héřina pěst se nebezpečně přibližovala.

Ještě jednou se napřáhla a uskočila. Ztěžka dýchala a v boji jí bránila pírka vyrůstající na spodní části plic. Klíč v ruce ji připadal čím dál těžší. Héra mávla rukou, ale Athéna uskočila asi o půl vteřiny později. Žebra na levé straně praskla a odpojila se od hrudní kosti. Jak letěla vzduchem, svět se jí rozmazal před očima a pak přistála na kořenech stromu. V porovnání s Héřinou pěstí jí připadaly měkké.

„Měla bys být přece chytrá,“ dobírala si ji Héra. „Co si myslíš, že děláš? Rozdrtím tě na prach. Zadusám tě do silnice, dokud z tebe nezbude víc než skvrna.“ Zatímco se Athéna zvedala na lokty a pak na kolena, ze silnice se ozývaly krůčky. „Zabila jsi svého strýce, mého bratra!“

„A ty mého!“ vykřikla Athéna a potlačila zakašlání. Levá plíce jí skoro vypovídala službu, dýchání přes pírka v ní vzbuzovalo dojem, že jí v plíci třepotá záclona. Héra se k ní blížila s jiskřivým, kamenným pohledem.

„A teď zabiju já tebe.“

„Možná, ale nejdřív ti nakopu zadek.“ Héra napřáhla pěst a Athéna uhnula na stranu. Uslyšela mokré křupnutí, když se její ruka zabořila do kmenu stromu. Rychle máchla klíčem do oblouku a zasáhla Héru do tváře. Prasklo to a vzápětí se ozval zvuk kamínku kutálejícího se po asfaltu. Athéna se podívala k silnici a uviděla jiskřící odskakující kousky žuly. Héřina tvář krvácela z nové rány a krev jí stékala po čelisti. Athéna se usmála. „Vidíš?“

Héra ječela a stále rychleji se přibližovala. Váha kamene ji ale zpomalovala. Athéna využívala stromů, za které se schovávala, a poslouchala praskání dřeva všude kolem. Zatnula zuby. Krčila se a utíkala. Plazila se hlínou. Nikdy takhle nebojovala. Poranění na boku ji oslabilo a jistota i odhodlání, jež pociťovala před bojem, jí připadalo tisíc let vzdálené. Potácela se k silnici, a když se ohlédla přes rameno, uviděla, jak se na ni Héra řítí. Ohnala se klíčem na kolo, ale minula.

„Bohyně války utíká jako zajíc,“ křičela za ní Héra. „Olymp by se za tebe styděl.“

„Olymp neexistuje,“ zavrčela Athéna. Naznačila pohyb za strom.

Mýlila jsem se, když jsem to chtěla zkusit. Útěk je dobrý plán.

Héra byla neúnavná, zato Athéně docházely síly. Dech jí vázl v hrdle a zakopávala.

Byla to shoda nešťastných náhod. Nestály mezi nimi žádné stromy, které by jí poskytly byť jen vteřinu k dobru. Héra se řítila vpřed. Chytla Athénu za vlasy a táhla ji na silnici, aby ji předvedla jako svoji trofej, zatímco Afrodita něco štěbetala a tleskala. Athéna zahlédla přivřenýma očima svou otrhanou skupinku. Všimla si, jak jsou jejich tváře strnulé strachy, i když věří, že Athéna vyhraje, a přejí si, aby máchla železem, co svírá v dlani. Když ale Héra zabořila svou kamennou pěst do jejího boku, zlomená žebra se rozdrolila jako křída.

Klesla na koleno a snažila se udržet plíci uvnitř těla. Odněkud uslyšela Odysseův výkřik. Nemohl se k ní přiblížit. Héra by ho hned zabila nebo by ho zneužila k nalezení Achilla. V každém případě by tomu ale nedokázala zabránit. Nemohla dýchat. Klečela u Héřiných nohou a čekala na ránu, o níž věděla, že přijde. Čekala na pronikavou bolest v temeni a následnou tmu.

Proveď to rychle a pak je nech utéct. Nech Herma, ať je odveze daleko odsud.

„Upřímně řečeno, Athéno, čekala jsem od tebe víc.“

Pohlédla na Héřiny pěkně udržované nehty na nohou. Titán byl už blízko. Héřin dech vál Athéně do vlasů.

„Zabiju je všechny, víš? Herma, Hektora i Andromachu. Dokonce i Kasandru a tvého drahého Odyssea, až s nimi budu hotová. Pomalu jim budu trhat kůži z těl a oni tě budou proklínat.“

Athéna zatnula zuby. Měla pravdu. Kdyby je vraždila, proklínali by ji. Byla by to její vina.

„Vstaň, dítě. Bohyně války nemůže zemřít na kolenou.“

Zemřu tedy, teto Demeter?

„Na tom úseku silnice je sláva. Sláva, puklý kámen a krev…“

„Nikdy mi na tu zatracenou otázku neodpoví,“ zamumlala Athéna.

„Poslední slova?“ Héra se k ní s úsměvem naklonila.

Athéna zaťala pěsti. Demeter je možná sice jen kožnatá plachta, ale měla pravdu. Jestli měla zemřít, tak v boji, ne na kolenou a se svěšenou hlavou. Bolestivě se zhluboka nadechla, vymrštila se ze země, napřáhla se kovovou tyčí, zasáhla Héru do brady a srazila ji. Kolem Héřina těla i tváře se rozletěly stříbrné jiskry. Na silnici pršely úlomky žuly a krev.

„Athéno!“ Když uslyšela Kasandřin výkřik, upustila železo, máchla rukou a zarazila do země Héřinu kamennou pěst. Pevně ji svírala, zatímco druhou rukou Héru škrtila.

„Kasandro,“ zařvala, ale ani nemusela. Přiběhla, vrhla se na Héru, přičemž Athénu odhodila a všechny se svalily na zem. Athéna se jí ale vší silou držela. Bojovala díky zuřivosti a adrenalinu, i když každý nádech byl jako polykat oheň.

Kasandra se zašklebila a přiložila ruce k Héřině chladné kůži. Tělem jí proběhla zvláštní elektřina. Héra pod jejím dotykem chladla a tuhla. Tvrdla jí kůže a postupně kameněla.

Héra vřískala a třískala kolem sebe. Athéna se její rány snažila tlumit. Kasandra byla smrtelnice, takže kdyby byla zasažena, její kosti by nebyly jen roztříštěné, byly by rozemleté na prach. Ale Kasandra se pohybovala obezřetně, uhýbala před jejími údery právě včas. Přemýšlela chladně a soustředěně, její pohyby byly promyšlené. Dotykem rukou zamořila Héru její vlastní kletbou, šířila jí po těle smrt. Tvrdé kamenné skvrny se jí rozjížděly po ramenou a krku. Hlava se jí zmítala sem a tam a třásla se jí brada, jak jí kameněla.

Teto Demeter, kdo je tahle dívka? Koho jsi mě to poslala, abych našla?

Héřina levá ruka se uvolnila a Athéna slyšela, jak třískla do země, až rozdrtila asfalt. Už se to blížilo. Kasandra uskočila, než ji zase chytla. V jejím výrazu bylo čitelné tisícileté předsevzetí, tisíciletá touha po pomstě. Héra zařvala.

Obrátí tu sílu posléze proti mně? Vybuchnu v oblak pírek, zbude ze mě jen hromádka hnědobílého peří, kusů kůže a šlach?

Uprostřed té myšlenky Héra opět napřáhla ruku. Zasáhla Kasandru do prsou a odhodila ji. Jen co se Athéna otočila, uviděla, jak dívka dopadla na silnici, a uslyšela ostré prasknutí její lebky.

„Ne!“ Sotva cítila, že ji Héra odstrčila, protože ji zajímalo jen Kasandřino bezvládné tělo.

Nehýbala se. Dýchala? Na zadní straně krku jí vyrostly ostny. Athéna se jí bála dotknout. Za nimi naříkala Afrodita a zvuk šoupání prozradil, že její zkamenělé tělo táhne ze silnice. Na tom ale nezáleželo. Teď šlo o Kasandru, Apollonovu Kasandru. A o smrt, s níž se musela vyrovnat, i když dopředu věděla, že přijde. Athéna poklekla. Přibíhali i ostatní a volali Kasandřino jméno.

„Vstaň,“ křičela Athéna. „Vstaň a dýchej. Nemůžu svého bratra zklamat tak brzy.“

Kasandra pootočila hlavou a pohlédla na bohyni prázdnýma očima. Athéna o krok ustoupila. Bylo to jako hledět do bezedných hlubin. Síla, které nerozuměla. A pak Kasandra zamrkala a okno do prázdna se zavřelo.

Kasandra se opřela o lokty. Podivná elektřina byla pryč.

„Je to za námi.“

Athéna přikývla. Bylo to za nimi. Héra měla co nevidět zemřít, pokud už nebyla mrtvá. Poseidon se vznášel roztrhaný na kusy v jezeře, aby byl sežrán vlastními posluhovači. Afrodita, i když byla naživu, přišla o rozum a žádného boje sama nebyla schopna.

Athéna si prohlédla svá zranění. Vyčerpaným tělem jí stále ještě proudil adrenalin a levý bok měla zkrvavený. Po úderu Héřiny pěsti jí z hrudníku zbylo chrastítko kostí a kaše. Opatrně se nadechla a ucítila lechtání pírek. Stále jich byla plná.

Nezmizela hned, ale to ještě nic neznamená. Možná to půjde postupně.

Polkla. Znělo to jako hloupost, i když si to jen pomyslela. Hermes bude zklamaný.

Odysseus k ní přiběhl s vytřeštěnýma očima. Došla k železnému klíči na kolo a zvedla ho.

„To nebyl špatný plán, co?“ Usmál se a Athéna mu vtiskla železo do ruky.

„Ani se netváří nijak překvapeně, že to zabralo.“ Opřela se mu o rameno.

Andie s Henrym stáli u Kasandry a každý ji podpíral z jedné strany, ačkoliv se zdálo, že to ani nepotřebuje. Temnota, která se přes ni ve vlnách přelévala, když narazila hlavou o silnici, zmizela. Hermes se za ní belhal na své roztříštěné noze.

„Co budeme dělat teď?“ zeptal se a pohlédl na Athénu.

„Vezmeme je domů.“ Spočinula očima na nehybném těle boha, opřeném o pneumatiku auta, oblečeném v chlapeckém oblečení. „Všechny.“

EPILOG

Rakev byla pokrytá květinami. Ohromná kytice smetanových kal překrývala černou obsidiánovou truhlu a visela až k zemi. Na pohřby se tyhle květy hodí, protože umí truchlivě svěsit hlavu. Kdyby některá květina dokázala plakat, pak by to byla kala.

Na obřad přišla spousta lidí, většinou studentů ze střední školy a mnoho členů komunity. Všichni přišli na pohřeb kluka, o němž si pouze mysleli, že ho znali.

Kasandra seděla na straně s Aidanovými rodiči. Za celou dobu ani nepromluvila, ale seděla s rovnými zády, i když jí po tvářích stékaly slzy. Andie s Henrym se usadili za ně a měli propadlé tváře. Andie měla obě ruce obvázané a pod halenkou se jí skrývaly stehy na drápancích. Henry měl na čele širokou ránu od okenního skla a další zašitou na ruce od ostrých žáber.

Lidi říkali, jaká je to škoda ztratit mladého chlapce při autonehodě. Prý to byl zázrak, že nezemřeli všichni čtyři. Mustang byl úplně rozsekaný. Policie nemohla přijít na to, co se stalo, jak rychle museli jet, aby takhle nad autem ztratili kontrolu.

Obřad skončil, lidi se začínali zvedat a chodit za ní a Aidanovými rodiči, aby jim řekli, jak všem bude chybět. Jak moc ho měli rádi. Kasandra se snažila, aby nic z toho neslyšela. Na prsou ji tížila vařící koule, ale nebyla si jistá, z čeho je. Z nářku? Ze slz? Z lásky a nenávisti nebo ze všeho dohromady? Ale Aidanův pohřeb nebylo místo, kde by na to přišla.

„Jsem tak ráda, že tě měl, Kasandro.“ Aidanova maminka jí stiskla ruce.

„A já jsem ráda, že měl vás.“ Pohlédla na oba rodiče. „Tvořili jste jeho rodinu.“

Vždycky ale měl rodinu. Athéna, Odysseus a Hermes stáli na kraji hřbitova pod holými větvemi jilmu. Kasandra s Andie a Henrym čekali, dokud všichni včetně Aidanových rodičů neodejdou, a pak na ně pokývla, aby přišli. Hermes s Athénou se navzájem podpírali. Zraněný hrudník a kotník potřebovaly ještě čas na zahojení, ale Kasandra předpokládala, že to nebyl jediný důvod.

Stáli kolem rakve, ztraceni a vyčerpáni.

Athéna bloumala očima po černé rakvi. Ležel v ní její bratr nebo to, co z něj zbylo.

„Nepochopím to. Byl přece nesmrtelný, a teď je tu v rakvi.“

„Ježíši,“ sykla Andie. „Takové věci neříkej, aspoň ne dnes.“

Athéna vzhlédla a mrkla na ně, jako kdyby byla zmatená. Kasandra si pomyslela, že asi je. S pohřbíváním někoho z rodiny neměla žádné zkušenosti.

„Omlouvám se,“ řekla a přikývla, „ale připadá mi to nesprávné. A nemůžu s tím nic udělat.“

Kasandra se rozechvěle nadechla.

„Nemám sílu ti na to něco říct. Je mrtvý.“ Z očí jí tekly slzy a měkce padaly na prsa v černých šatech. „Myslím, že to byla chyba. Chci, abys to vzala zpátky.“ Brzy měli rakev spustit do země a zasypat ji hlínou. „Mohla jsem s ním strávit celý život,“ plakala Kasandra, „ale pak ses objevila ty.“

„No tak,“ pronesl Odysseus mírně, „nebyla to její chyba.“

Kasandra zaťala pěsti. „Tak čí chyba to teda byla? Stále umíráte?“

Athéna se podívala na Herma a pak na Odyssea. Přikývla, ale Kasandra ve skutečnosti odpověď nepotřebovala. Cestou přes hřbitov Athéna dvakrát zakašlala a Hermes se třásl nejen žalem, ale i horečkou. Nepřestalo to. Aidan byl po smrti, ale oni ještě nebyli zachráněni.

„Možná se to nikdy netýkalo záchrany našich životů.“ Athéna sklouzla očima k Aidanově rakvi. „Možná se to týká vykoupení.“

„Anebo to možná ještě neskončilo.“ Kasandra si otřela oči. „Víš, co se stalo? Jaká síla mnou prošla?“

Athéna zavrtěla hlavou. „Zabíjíš bohy. Tohle měla Demeter na mysli, když říkala, že můžeš všechno změnit, že jsi něco víc než jen věštkyně.“

„Proč? A jak?“ Pod rukavicemi jí žhnuly dlaně. Stále to bylo v ní. „Ještě to neskončilo.“

„Skončilo,“ oponoval Hermes, „musí to tak být.“

Kasandra se zahleděla na Aidanovu rakev. Byli tu další bohové, kteří chtěli bojovat jako Héra, jen aby zůstali naživu. Přijdou. A ta, která zabila Aidana, byla naživu. „Neskončilo to. Pro mě ne.“

„Kasie.“ Henry bezradně pokrčil rameny. „Možná se teď všechno vrátí do starých kolejí, možná jsme v bezpečí.“

„Nejsme v bezpečí.“ Otočila se k Athéně. „Nemůžete si jen tak odejít. Slíbila jsi Aidanovi, že nás ochráníš.“

„Co když má Henry pravdu a žádnou ochranu už nepotřebujete, když jsou Héra s Poseidonem mrtví?“

„Budu potřebovat tvoji ochranu, až po ní půjdu. Potřebuju tvoji pomoc.“

Andie ji vzala za ruku. „Po kom půjdeš?“

„Po Afroditě.“ Kasandra se jí vyvlékla. Athéna s Hermem si vyměnili pohledy, zatímco Kasandra zaťala pěsti. Jestli řeknou jediné slovo o tom, že by si Aidan pomstu nepřál, začnu křičet.

Athéna si ale jen povzdechla.

„Neměla jsem v úmyslu od tebe odcházet daleko. Lidé s osudy, jako je ten tvůj, bývají v bezpečí jen málokdy.“

„Takže mi pomůžeš.“

Athéna sklonila hlavu a Odysseus udělal krok dopředu. „Hele, dneska bychom o tom mluvit neměli.“

„Spousta věcí by se dneska dít neměla,“ promluvil Hermes hlasitě a zadíval se do zamračeného nebe. „Neměl by být pochován do země. Byl to bůh slunce. Měl by být spálen na dubové hranici, žárem a světlem. Měla by to být velkolepá podívaná.“ Podíval se na sestru a vzal ji za ruku. „Tak to tak udělejme.“ Pokývl k šedým mrakům.

Athéna vydechla. „To nepůjde.“

Kasandra sledovala oblohu a cítila na tvářích ledový větřík. Hermes měl pravdu. Bylo až příliš chladno. „Zkuste to,“ hlesla.

Athéna s Hermem zavřeli oči, aby v sobě probudili božskou vůli, která kdysi dokázala pohnout i horami. Ani Kasandra nečekala, že se něco stane, dokud na tváři a na rukou neucítila sluneční paprsky.

Athéna otevřela oči a sledovala, jak se mraky trhají. „Měla jsem bratrovi říct, že ho miluju.“

Kasandra ztěžka polkla. „To já taky. Asi jsem si myslela, že tu bude i později, aby to slyšel.“

Athéna přistoupila k rakvi a přejela prsty po nablýskané černé hraně. „Byl na to hrdý, že zemřel takhle, jako člověk, jako jeden z vás. Zemřel jako hrdina.“

Kasandra zalapala po dechu. Cítila na ramenou dotek Andiiny a Henryho ruky. Odysseus s Hermem chytli za ramena Athénu.

„Sbohem, Aidane,“ zašeptala Athéna.

Kasandra hleděla na jasné nebe, kde se protrhaly mraky a roztahovaly se jako opona. Trvalo to, ale nakonec se jí v koutcích úst objevil úsměv.

Společně odešli ze hřbitova. Aidanova černá rakev za nimi zářila v jasném světle jako plameny.

A takový byl pohřeb Apollona, boha slunce.