Tři temné koruny (1) - Tři temné koruny

Blake, Kendare

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Na ostrově Fennbrinu se v každé generaci rodí trojčata – tři královny, rovnocenné dědičky trůnu. Mirabella ovládá živly. Lusknutím prstů dokáže přivolat plameny nebo prudkou bouři. Katharina může pozřít nejprudší jedy, aniž by ji zabolelo břicho. Arsinoe zase umí vykouzlit nejrudější růži i krotit šelmy. Každá z nich je jedinečná, ale jen ta nejlepší může získat korunu. V den jejich šestnáctin proto začíná souboj. A hrát se bude na život a na smrt.

Tři temné čarodějky

v strži se zrodily,

dívky to sličné jsou,

však přátelit se neměly.

Tři temné čarodějky,

jdou temnou tmou,

dvě kruté smrti vstříc,

třetí bude královnou.

KRÁLOVNINY

ŠESTNÁCTÉ

NAROZENINY

21. prosince

Čtyři měsíce do Beltainu

PANSTVÍ GREAVESDRAKE

Mladá královna stála bosá a s rozpaženýma rukama na dřevěném stupínku. Před chladem ji chránilo jen lehké negližé a dlouhé černé vlasy. Potřebovala veškerou sílu svého drobného těla, aby udržela vzpřímený postoj a vztyčenou hlavu.

Kolem ní kroužily dvě vysoké ženy. Ozvěna jejich kroků se nesla po studené dřevěné podlaze. Obě měly ruce složené na prsou a prsty si bezděky klepaly na ramena.

„Vždyť by jí člověk mohl spočítat žebra,“ poznamenala Genevieve a trochu do nich dívku šťouchla, jako by tím mohla pohrozit i kostem skrývajícím se hlouběji pod kůží. „Navíc je pořád taková malá. Malé královny moc důvěry nevzbuzují. Ostatní členové rady si o tom šeptají v jednom kuse.“

Prohlížela si mladou královnu Katharinu se zjevným znechucením a zastavovala se pohledem na všech nedokonalostech. Na propadlých tvářích, na bledé pleti. Na strupech, které jí zůstaly na pravé dlani po tom, co jí o ni třely jedovatý dub. Jen strupy, žádné jizvy, na to si vždy dávaly pozor.

„Můžeš svěsit ruce,“ povzdechla si Genevieve a otočila se na podpatku.

Královna Katharina se podívala na Natalii, vyšší a starší ze sester Arronových, dřív než Natalia na ni. Ale když se jejich pohledy setkaly, Natalia přikývla a Katharině se znovu rozproudila krev v žilách.

„Dnes večer si bude muset vzít rukavičky,“ pokračovala Genevieve kriticky. Ale byla to Natalia, kdo rozhodoval o královnině přípravě. A když se Natalii zlíbilo třít Katharině dlaně jedovatým dubem jen týden před jejími šestnáctinami, pak jí v tom nikdo nebránil.

Genevieve chytila Katharinu za pramen vlasů a škubla jimi.

Katharina jen zamrkala. Genevieve jí nedala pokoj od té doby, co na ten stupínek musela vylézt. Občas do ní strčila takovou silou, až se zdálo, jako by snad chtěla, aby Katharina spadla a ona ji pak mohla peskovat za to, že si udělala modřiny.

Genevieve ji znovu zatahala za vlasy.

„Aspoň že jí nepadají. Ale jak můžou černé vlasy působit tak mdle, to nepochopím. A pořád je taková malá.“

„Je nejmladší a nejmenší z trojčat,“ připomněla jí Natalia svým hlubokým, klidným hlasem. „Některé věci nezměníme, sestro.“

Pro Katharinu nebylo snadné nesledovat Natalii pohledem. Starší ze sester Arronových byla skoro jako její matka. To do její hedvábné sukně zabořila Katharina hlavu, když jí bylo šest, a plakala do ní celou cestu z Černé chaty až do svého nového domova na panství Greavesdrake, protože ji odvezli od jejích sester. Toho dne Katharina vskutku nebudila královský dojem. Ale Natalia se na ni za to nezlobila. Nechala ji plakat, přestože jí slzami máčela šaty, a hladila ji něžně po vlasech. Byla to Katharinina nejranější vzpomínka. Vzpomínka na jednu jedinou chvíli, kdy jí Natalia dovolila chovat se jako dítě.

V šikmém úhlu slunečních paprsků dopadajících do salonku vypadal Nataliin ledově blonďatý drdol jako stříbrný. Stará ale nebyla. Natalia nikdy nezestárne. Měla moc práce a zodpovědnosti, než aby něco takového připustila. Byla hlavou rodu Arronů, travičů, kteří měli i nejsilnější zastoupení v Černé radě. A vychovávala novou královnu.

Genevieve chytila Katharinu za pravou ruku a přejížděla jí po dlani poseté strupy palcem, až našla jeden velký a seškrábla jí ho, takže jí začala téct krev.

„Genevieve,“ napomenula ji Natalia.

„To stačí.“

„Nuže dobrá, rukavičky to vyřeší,“ řekla Genevieve, ale tvářila se naštvaně. „Rukavičky nad lokty dají jejím pažím aspoň nějaký tvar.“

S těmi slovy Katharinu pustila a její ruka klesla zpět k boku. Katharina na tom stupínku stála už přes hodinu, a to před sebou ještě měla celý den. Ještě celý den, než se setmí a začne Gave Noir. Slavnost travičů. Už jen při tom pomyšlení se jí sevřel žaludek a tichounce sykla.

Natalia se zamračila.

„Odpočívala jsi?“ zeptala se.

„Ano, Natalie,“ odpověděla Katharina.

„Nejedla jsi nic než vodu a řídkou kaši?“

„Nic.“

Už celé dny nepozřela nic jiného, a přesto tušila, že se může stát, že to nebude stačit. To obrovské množství jedu, které bude muset večer zkonzumovat, na ni bude možná i přes veškerý Nataliin trénink moc. Nicméně pokud by měla skutečně velký travičský dar, pak by ji to samozřejmě neohrozilo.

Jak tam tak stála na dřevěném stupínku, měla pocit, jako by na ni tmavé stěny salonku padaly, přetížené vahou všech Arronových, kteří dorazili. Přijeli z každého koutu ostrova, aby se mohli stát svědky oslavy královniných šestnáctých narozenin. Panství Greavesdrake jí většinou připadalo jako obří tichá jeskyně, neobydlená až na Natalii, její sloužící, její sourozence Genevieve a Antonina a jejího bratrance a sestřenici, Luciana a Allegru, pokud zrovna nepobývali ve svých sídlech ve městě. Ale dnes se to v domě jen hemžilo lidmi a dekoracemi. Celé panství bylo plné jedů a travičů. Kdyby se stavby uměly usmívat, Greavesdrake by se škodolibě křenil.

„Musí být připravená,“ zavrčela Genevieve. „Každý kout ostrova se dozví o tom, jak to dnes v noci dopadne.“

Natalia na sestru kývla. V jejím gestu se skrývalo pochopení pro její obavy i to, jak Natalii už unavovalo je neustále poslouchat.

Pak se Natalia podívala z okna do údolí, kde leželo hlavní město Indrid Down. Nad závojem kouře z komínů se k nebi hrdě tyčily dvě černé věže paláce Volroy, v němž během svého panování přebývaly královny a v němž se nacházelo i stálé sídlo Černé rady.

„Jsi příliš nervózní, Genevieve.“

„Příliš nervózní?“ sykla Genevieve. „Vstupujeme do nástupnického roku se slabou královnou. Pokud prohrajeme… já se do Prynnu nevrátím!“

Genevieve to vypískla tak procítěně, až se Natalia pousmála. Prynn. Kdysi býval městem travičů, ale v současnosti v něm žili jen ti nejslabší z nich, protože jim patřilo celé hlavní město. Už přes sto let.

„Vždyť jsi v Prynnu nikdy nebyla, Genevieve.“

„Neopovažuj se mi smát!“

„Tak nebuď směšná. Občas nevím, co tím sleduješ.“

Natalia znovu pohlédla na černé věže paláce Volroy. V Černé radě zasedalo pět Arronů. Už po tři generace neměli v radě méně než pět míst, která jim zaručovala vládnoucí královna z rodu travičů.

„Jen tě informuju o tom, co ti možná ušlo, když se tak často neúčastníš jednání rady, protože pořád trénuješ a rozmazluješ naši královničku.“

„Mně nic neunikne,“ ubezpečila ji Natalia a Genevieve sklopila oči.

„Já vím. Promiň, sestro. Chci jen říct, že v radě narůstá ostražitost, protože chrám otevřeně podporuje elementály.“

„Do chrámu lidé chodí o slavnostech a modlit se za nemocné děti,“ řekla Natalia a chytila Katharinu za bradu. „Se vším ostatním se obracejí na radu. Nechceš třeba zajít do stájí a trochu se projet, Genevieve?“ navrhla sestře. „To by tě mohlo trochu uklidnit. Nebo se vrať do paláce. Tam se jistě najde něco, co si žádá pozornost.“

Genevieve stiskla rty. Na okamžik se zdálo, že neuposlechne nebo že dá Katharině facku, jen aby ze sebe vypustila trochu páry.

„To zní jako dobrý nápad,“ podotkla ale nakonec. „Tak se tedy uvidíme večer, sestro.“

Jakmile Genevieve odešla, Natalia na Katharinu kývla. „Už můžeš slézt.“

Katharině se třásla vyzáblá kolena, ale dávala si dobrý pozor, aby neklopýtla.

„Vrať se do své komnaty,“ vyzvala ji Natalia a obrátila svou pozornost k nějakým papírům na stole. „Pošlu za tebou Giselle s miskou kaše. Ale pak až do večera nic kromě pár doušků vody.“ Katharina se trochu uklonila, k odchodu se však ještě tak docela neměla.

„Je to… Je to vážně tak zlé, jak říká Genevieve?“ zeptala se.

Natalia se na ni na okamžik zadívala, jako by zvažovala, zda se vůbec obtěžovat s odpovědí.

„Genevieve je ustaraná. Už od dětství. Ne, Kat. Není to vůbec tak zlé,“ řekla a dala jí pramen vlasů za ucho. Tak to dělala často, když byla s Katharinou spokojená. „Královny z rodu travičů seděly na trůně dávno předtím, než jsem přišla na svět, a budou na něm sedět ještě dávno potom, co já i ty zemřeme,“ prohlásila a položila Katharině ruce na ramena. Vysoká, ledově krásná Natalia.

Její slova nedávala prostor žádným ale, žádným pochybnostem. Kdyby se jí Katharina víc podobala, Arronové by se neměli čeho bát.

„Dnes večer je oslava. Pro tebe, na počest tvých narozenin. Tak si ji užij, královno Katharino. A zbytek přenechej mně.“

Katharina si prohlížela svůj odraz v zrcadle a Giselle jí mezitím pečlivě a zkušeně pročesávala dlouhé černé vlasy. Královna na sobě pořád ještě měla jen župan a negližé a pořád ještě jí byla zima. Greavesdrakem se proháněl průvan a stíny. Katharina mívala občas pocit, že většinu života tráví ve tmě a zmrzlá na kost.

Po pravé straně toaletního stolku stálo skleněné terárium a v něm odpočívala samička korálovce přecpaná cvrčky. Katharina ji vlastnila už od vylíhnutí. Byl to jediný jedovatý tvor, jehož se nebála. Znala vibrace Katharinina hlasu i pach její kůže. Nikdy v životě ji nekousla, ani jedinkrát.

Katharina si ji večer vezme na slavnost jako hřejivý živý náramek. Natalia bude mít svou černou mambu. Nenápadný hadí náramek sice nepůsobí takovým dojmem jako had stočený kolem ramen, ale Katharina dávala přednost svému střízlivějšímu šperku. Její korálovka byla krásnější. Červená, žlutá a černá. Že je jedovatá, to bylo díky zbarvení jasné na první pohled. Dokonalý doplněk pro královnu z rodu travičů.

Katharina se dotkla skleněné stěny a korálovka zvedla oblou hlavu. Katharině odjakživa v jednom kuse zas a znovu opakovali, že jí nemá dávat jméno, že to není žádný domácí mazlíček. Ale v duchu jí říkala Šipka.

„Nepijte moc šampaňského,“ poradila jí Giselle, zatímco jí rozdělovala vlasy na jednotlivé prameny. „Určitě bude otrávené nebo aspoň smíchané s nějakou jedovatou šťávou. V kuchyni jsem zaslechla něco o kuličkách růžového jmelí.“

„Něco vypít budu muset, vždyť se bude připíjet na mé narozeniny.“

Na narozeniny její a jejích sester. Na celém ostrově se slavily šestnáctiny nejmladší generace královen, trojčat.

„Tak si v něm jen smočte rty,“ nabádala ji Giselle. „Nic víc. Musíte si dávat pozor nejenom na jed, ale i na samotný alkohol. Jste příliš štíhlá, než abyste mohla vypít víc bez ztráty soustředění.“

Giselle zapletla Katharině vlasy do copů, které jí sepnula vysoko na hlavě, a pomalu z nich vytvářela složitý drdol. Pracovala jemně. Vůbec netahala. Věděla, že roky trávení královninu pokožku na hlavě oslabily.

Katharina se natáhla pro make-up, ale Giselle zavrtěla hlavou. Už tak byla královna až příliš bílá – bohatě ji napudrovaly ve snaze skrýt její propadlé tváře a vystouplé klíční kosti. Tak hubená byla kvůli všem těm jedům. Během propocených a prozvracených nocí její kůže zkřehla a zbledla jako navlhčený papír.

„Už tak jste dost krásná,“ řekla Giselle a usmála se na ni. „To dělají ty vaše velké tmavé panenkovské oči.“

Giselle byla hodná. Katharina ji měla ze všech sloužících nejraději. Ale dokonce i tahle prostá dívka byla v mnoha ohledech krásnější než ona. Měla plné boky, barvu ve tváři a plavé vlasy, které zářily i přesto, že si je musela barvit na ledovou blond, již preferovala Natalie.

„Panenkovské oči,“ zopakovala Katharina.

Možná. Ale rozhodně nebyly krásné.

V jejím nemocném obličeji vypadaly spíš jako dvě velké černé koule. Když se na sebe tak dívala do zrcadla, představila si své tělo rozložené na jednotlivé části. Kosti, kůže, trochu krve. Nedalo by moc práce smazat ji z povrchu země, servat z ní tu trochu svalů, vyrvat vnitřnosti a nechat je usušit na slunci. Často přemýšlela, jestli i její sestry budou vypadat tak křehce. Jestli jsou pod kůží všechny stejné, a ne jedna travička, druhá naturalistka a třetí elementálka.

„Genevieve si myslí, že selžu,“ hlesla Katharina. „Říká, že jsem příliš malá a příliš slabá.“

„Jste královnou travičů,“ oponovala Giselle. „Na čem jiném záleží? A krom toho nejste tak malá. Ani tak slabá.

Viděla jsem mnoho menších a slabších.“

Vtom do pokoje nakráčela Natalia v těsné černé róbě. Měly si všimnout, že se blíží. Měly zaslechnout klapot jejích podpatků odrážející se od vysokých stropů, ale obě byly příliš zabrané do jiných myšlenek.

„Je připravená?“ zeptala se Natalia a Katharina vstala. Být oblékána pod dohledem hlavy rodiny Arronových, to byla velká čest vyhrazená jen pro slavnostní příležitosti. A pro oslavy narozenin.

Giselle rychle přinesla Katharininy šaty. Černé s nabíranou sukní. Těžké. Bez rukávů. Dlouhé saténové rukavičky, které měly skrýt strupy na její dlani, už ležely připravené na stolku.

Katharina se do šatů postavila a Natalia jí je začala šněrovat. Katharině se sevřel žaludek. Ze schodů už se nesla ozvěna začínající oslavy. Pak jí Natalia a Giselle navlékly rukavičky, Giselle otevřela terárium a Katharina z něj vyndala Šipku. Had se jí poslušně svinul kolem zápěstí.

„Dostala tišicí prostředky?“ zeptala se Natalia. „Možná by měla.“

„To nebude nutné,“ řekla Katharina a pohladila korálovku po šupinatém těle.

„Má dobré způsoby.“

„Jak myslíš,“ pokrčila rameny Natalia, obrátila Katharinu čelem k zrcadlu a položila jí ruce na ramena.

Ještě nikdy v historii se nestalo, že by po sobě vládly víc než tři královny stejného daru. Sylvia, Nicola a Camille byly poslední. Všechny to byly travičky vychované Arronovými. Ještě jedna a možná by se z nich stala dynastie. Možná, že v budoucnu by pak bylo dovoleno dospět jen královnám travičkám a jejich sestry by byly hned po narození utopeny.

„Na Gave Noir tě nečeká nic překvapivého,“ řekla jí Natalia. „Nic, s čím by ses doposud nesetkala. Ale stejně toho raději moc nejez. Použij své triky a jednej tak, jak jsme se to učily.“

„Bylo by dobrým znamením, kdyby se můj dar projevil právě dnes v noci,“ špitla Katharina. „Na mé narozeniny. Jako tomu bylo v případě královny Hadly.“

„Už zase jsi strávila moc času v knihovně s dějinami,“ povzdechla si Natalia a navoněla Katharině šíji a vlasy jasmínovým parfémem. Natalia měla vlasy upravené podobně, snad aby tím dala najevo svou solidaritu. „Královna Hadly nebyla travička. Měla dar války.

To je něco jiného.“

Katharina přikývla a Natalia si ji ještě prohlédla ze všech možných stran, spíš jako nějakou figurínu než jako člověka, jako surový materiál, který může přetvořit svým travičským uměním k obrazu svému.

„Jsi trochu hubená,“ poznamenala.

„Camille takhle vyzáblá nikdy nebyla.

Naopak, bývala skoro buclatá. A na Gave Noir se těšila jako dítě na pouť.“

Katharina při zmínce o královně Camille ihned zbystřila. Přestože Natalii vychovávali jako její nevlastní sestru, o předcházející královně téměř nikdy nemluvila. O Katharinině matce, ačkoli Katharina tak o ní vlastně ani nepřemýšlela. Chrámová doktrína pravila, že královny nemají ani matku, ani otce. Jsou výlučně dcerami Bohyně. A kromě toho, královna Camille opustila ostrov spolu se svým manželem, jakmile se zotavila z porodu, stejně jako všechny královny před ní. Bohyně seslala nové královny a vláda staré královny tím skončila.

Katharina měla ale přesto ráda vyprávění o těch, kteří žili před ní.

Ovšem jediný příběh o Camille, jejž Natalia vyprávěla, byl o tom, jak Camille získala korunu. Jak své sestry otrávila tak chytře a tiše, že trvalo celé dny, než zemřely. A jak, když bylo po všem, vypadaly tak pokojně, jako by zemřely ve spánku, nebýt té pěny u úst.

Natalia viděla jejich pokojné otrávené tváře na vlastní oči. A pokud Katharina uspěje, spatří dvě další.

„Ale v jiných ohledech jsi jako Camille,“ pokračovala Natalia s povzdechem. „Ona taky milovala ty zaprášené knihy v knihovně. A vždycky působila tak mladistvým dojmem. Skutečně byla mladá. Od své korunovace panovala pouhých šestnáct let. Bohyně seslala její trojčata brzy.“ Trojčata královny Camille byla seslána brzy, protože královna byla slabá. To si aspoň lidé vyprávěli. Katharina občas přemýšlela nad tím, jak dlouho asi bude vládnout ona. Kolik let povede svůj lid, než se ji Bohyně rozhodne nahradit. Arronovým na tom ale nejspíš nezáleželo. V mezidobí vládla ostrovu Černá rada, a pokud ona získá korunu, Arronovi ji budou ovládat i nadále.

„Camille pro mě byla jako mladší sestra,“ pokračovala Natalia. „Takže to z tebe dělá mou tetu?“ Natalia ji chytila za bradu.

„Nebuď tak sentimentální,“ napomenula ji a spustila ruku. „Přestože vypadala mladě, Camille zabila své sestry s grácií. Odjakživa byla dobrou travičkou. Její dar se projevil brzy.“

Katharina se zamračila. I u jedné z jejích vlastních sester se projevilo nesporné nadání velice brzy.

U Mirabelly, velké elementálky.

„Otrávím své sestry stejně tak snadno, Natalie,“ prohlásila Katharina. „Slibuju. Ačkoli až skončím, možná nebudou vypadat, jako by spaly.“

Severní taneční sál byl plný travičů až k prasknutí. Jako by se snad všichni, kdo se pyšnili aspoň kapkou krve rodu Arronů, spolu s mnoha a mnoha dalšími traviči ze všech koutů země s výjimkou Prynnu vydali do hlavního města. Katharina si je prohlížela seshora z hlavního schodiště. Všude křišťál, stříbro a drahokamy. Jinde zahlédla lesklé věžičky z vínových bobulí rulíku zlomocného obtočených cukrovou vatou.

I hosté vypadali skoro až příliš nastrojeně. Ženy v náhrdelnících z černých perel a diamantů, muži v kravatách z černého hedvábí.

A všichni měli až příliš masa na kostech, až příliš síly v pažích. Budou posuzovat tu její a shledají, že jí má nedostatek. Vysmějí se jí.

Zatímco je pozorovala, nějaká žena s rudými vlasy zaklonila hlavu, takže Katharina jí na okamžik dohlédla až hluboko do krku, jako by si ta dáma vykloubila čelist. Zdálo se jí, že místo zdvořilých rozhovorů slyší jen kvílení a místo lidí je sál plný blyštivých monster.

„Nezvládnu to, Giselle,“ zašeptala. Komorná jí naposledy urovnala honosnou sukni a chytila ji zezadu za ramena.

„Ale ano, zvládnete.“

„Je tu nějak víc schodů než dřív.“ „Ale není,“ pousmála se Giselle.

„Budete perfektní, královno Katharino.“

Hudba v tanečním sále pod nimi najednou ustala. Natalia zvedla ruku.

„Jste připravena,“ ujistila ji Giselle a ještě jednou zkontrolovala dokonale upravenou sukni.

„Díky vám všem,“ začala hovořit Natalia k hostům svým hlubokým, melodickým hlasem. „Díky, že jste se tu s námi v dnešní významný den sešli.

Toto datum je důležité v každém roce, ale v tomto ještě více než jindy. Letos totiž naše Katharina slaví šestnáctiny!“ Ozval se potlesk. „A až přijde jaro a nadejde čas festivalu Beltain, stane se něčím víc než pouhým festivalem. Bude i začátkem nástupnického roku. A právě během něho bude mít celý ostrov možnost spatřit sílu travičů při Přehlídce! A až festival Beltain skončí, budeme mít to potěšení sledovat, jak naše královna úspěšně otráví své sestry.“

S těmi slovy Natalia pokynula ke schodům.

„Letošním festivalem to začne a příští festival stvrdí naši vládu!“ Následovala další vlna potlesku, smíchu a souhlasných pokřiků. Myslí si, že to bude tak snadné. Má jeden rok na to, aby otrávila dvě královny. Silná královna by toho dosáhla během jednoho měsíce, jenže Katharina nebyla silná.

„Už dnes večer si ale můžete vychutnat její společnost,“ pokračovala Natalia.

Pak se otočila směrem k příkrému schodišti pokrytému vínovým kobercem, na který pro tuto slavnostní příležitost položili ještě lesklý černý běhoun. Nebo možná proto, aby Katharina uklouzla.

„Ty šaty jsou těžší, než se zdály být ve skříni,“ zašeptala Katharina. Giselle se jen uchichtla.

Jakmile vyšla ze stínu a vkročila na schodiště, ucítila na sobě Katharina oči všech přítomných. Traviči měli přísnost a preciznost v krvi. Dokázali člověka probodnout pohledem stejně účinně jako nožem. Lid ostrova Fennbirn sílil podle vládnoucí královny. Naturalisté sílili za vlády naturalistky, elementálové za vlády elementálky. A po třech travičských královnách získali na síle všichni traviči do posledního, a nejvíce pak Arronové.

Katharina nevěděla, jestli se usmívat, či ne. Věděla jen, že se nesmí třást, že nesmí klopýtnout. Téměř zapomněla dýchat. Zachytila pohledem Genevieve, která stála vpravo za Natalií. Její šeříkové oči vypadaly jako dva kameny. Jako by byla rozhněvaná i vyděšená zároveň, jako by Katharinu pokoušela, aby udělala chybu, jako by se vyžívala v představě, jak by jí za ni pak mohla nafackovat.

Když Katharina konečně sestoupila až do sálu, hosté pozvedli na její počest číše a usmáli se, až jejich bílé zuby zazářily. Katharině se nesmírně ulevilo. Všechno bude dobré, aspoň prozatím.

Jeden z číšníků jí nabídl skleničku šampaňského. Vzala si ji a přičichla k němu. Mělo lehce jablečnou vůni s přídechem dubu. Pokud bylo něčím otrávené, pak ne bobulemi růžového jmelí, jak se domnívala Giselle. Ale pro jistotu si raději jen lokla a jemně svlažila rty.

S jejím příchodem do sálu opět spustila hudba a lidé se znovu dali do hovoru. Traviči ve slavnostní černé se okolo ní slétali jako vrány a stejně rychle zas odlétali. Tolik se jich uctivě klanělo, tolik se jich představovalo, ale jediné jméno, na němž záleželo, znělo Arron. Za chvíli její srdce sevřela úzkost. Šaty jí najednou připadaly neskutečně těžké a vzduch horký. Rozhlédla se po Natalii, ale nikde ji neviděla.

„Jste v pořádku, královno Katharino?“

Katharina na ženu stojící před ní jen zamrkala. Vůbec si nedokázala vybavit, co jí říkala.

„Ale jistě, samozřejmě.“

„Co myslíte? Mají podle vás vaše sestry stejně honosnou oslavu jako vy?“

„To rozhodně ne! Naturalisté si teď nejspíš opékají ryby na dřevěných špízech nad ohněm,“ pronesla Katharina a všichni se zasmáli. „A Mirabella…

Mirabella…“

„… se nejspíš právě teď cáká bosá v loužích.“

Katharina se otočila. Zjistila, že se na ni usmívá nějaký krásný mladý travič, který má Nataliiny modré oči a ledově plavé vlasy. Natáhl k ní ruku.

„Co jiného taky elementály baví, že?“ dodal. „Zatančíte si se mnou, má královno?“

Katharina se od něj nechala odvést na taneční parket a sevřít do tanečního držení. Na klopě měl přišpendleného překrásného modrozeleného štíra smrtonoše. Pořád ještě byl trochu naživu a omámeně pohyboval nohama.

Groteskně půvabná ozdoba. Katharina se od něj trochu odtáhla. Jed smrtonošů byl velice silný. Sedmkrát ji jím píchli a sedmkrát ji pak uzdravili, ale její tělo si proti němu přesto dosud nevyvinulo dost protilátek.

„Zachránil jste mě,“ poděkovala. „Ještě vteřinu hledání slov a byla bych raději vzala nohy na ramena.“

Jeho úsměv byl dost pozorný, až se začervenala. Tančili a ona si prohlížela jeho ostře řezanou tvář.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se. „Musíte pocházet z rodu Arronů. Ta podoba se nezapře. Ani ty vlasy. Samozřejmě pokud jste si je pro dnešní večer neobarvil.“

Její taneční partner se rozesmál.

„Cože? Myslíte jako sloužící? Tetička Natalie si na vzezření potrpí až příliš.“

„Tetička Natalie? Takže jste z rodu Arronů.“

„Jsem,“ odpověděl. „Jmenuju se Pietyr Renard. Má matka byla Paulina Renardová. A mým otcem je Nataliin bratr, Christophe,“ řekl jí a zatočil ji do piruety. „Tančíte velice dobře.“

Rukou jí přejel po zádech, a když se přiblížil k jejím ramenům, celá ztuhla strachy, že pod látkou šatů ucítí pás tvrdé kůže, který se jí tam vytvořil po jedné z minulých otrav.

„Tak to je s podivem,“ opáčila, „vzhledem k tomu, jak těžké na sobě mám šaty. Mám pocit, jako by se mi šněrování mělo co nevidět zaříznout do kůže až do krve.“

„To nesmíte dopustit. Říká se, že ty nejsilnější královny travičky mají jedovatou krev. Byl bych moc nerad, kdyby mi vás jeden z těch supů ukradl v naději, že bude moct ochutnat.“

Otrávenou krev. Jak by asi byli zklamaní, kdyby ochutnali tu její.

„Supů?“ podivila se. „Copak většina z přítomných nepatří do vaší rodiny?“

„No právě.“

Katharina se rozesmála a přestala až ve chvíli, kdy jí hlava klesla až příliš blízko jedovatému smrtonoši. Pietyr byl vysoký, téměř o hlavu vyšší než ona. Klidně by s ním mohla tančit a dívat se přitom tomu štírovi do očí.

„Umíte se velice krásně smát,“ polichotil jí Pietyr. „Ale je to velice zvláštní. Myslel jsem, že budete nervózní.“

„Já jsem,“ přiznala. „Celá slavnost Gave No…“

„Nemyslel jsem ohledně dneška, ale ohledně celého letošního roku. Ohledně Přehlídky, ohledně Beltainu. Ohledně začátku všeho.“

„Ohledně začátku všeho,“ zopakovala po něm tiše.

Natalia jí mnohokrát říkala, aby brala věci jednu po druhé tak, jak přicházejí. Aby se jimi nenechala přetížit. Dosud to bylo snadné. Ale Natalia umí všechno podat tak, že se to zdá snadné.

„Budu tomu čelit tak, jak musím,“ odpověděla Katharina. Pietyr se pousmál.

„Ve vašem hlase je tolik hrůzy. Doufám, že až si budete vybírat ženicha, projevíte trochu více nadšení.“

„Na tom přece nezáleží. Ať už si vyberu jakéhokoli ženicha, bude mě milovat, až se stanu královnou.“

„Copak byste nebyla raději, kdyby se do vás zamiloval už předtím?“ zeptal se. „Myslím, že to je přáním každého z nás. Být milováni pro to, kým jsme, ne pro to, jakého jsme dosáhli postavení.“

Katharina už už chtěla použít příslušnou rétorickou odpověď o tom, že být královnou neznamená dosáhnout nějakého postavení. Královnou se nemůže stát jen tak každý. Jen ona a její sestry jsou úzce spjaty s Bohyní. Jen ony mohou porodit budoucí generaci trojčat. Ale věděla, co tím chtěl Pietyr skutečně říct. Bylo by krásné, kdyby ji měl někdo rád i s jejími chybami, kdyby ji někdo chtěl jen pro to, kým skutečně je, a ne pro to, jakou může vládnout mocí.

„A nebyla byste raději, kdyby se do vás zamilovali všichni, a ne jen jeden z nich?“ dodal ještě.

„Pietyre Renarde,“ řekla Katharina. „Musíte přicházet vskutku zdaleka, že se k vám nedonesly všechny ty povídačky. Všichni na ostrově vědí, za kým se pohrnou ženiši. Má sestra Mirabella je prý krásná jako hvězdná záře. O mně se nikdy nikdo nevyjádřil ani napůl tak lichotivě.“

„Možná, že to je ale vše, o co jde. Jen o lichotky. Také se říká, že Mirabella je napůl blázen. Že mívá záchvaty vzteku. Že to je fanatička zcela ovládaná chrámem.“

„A že má dost síly na to, aby zdemolovala třeba celou budovu.“

Pietyr si prohlédl strop nad jejich hlavami a Katharina se usmála. Nemyslela tím panství Greavesdrake. Nic na světě nebylo dost silné, aby to srovnalo Greavesdrake se zemí. Natalia by něco takového nikdy nedopustila.

„A co vaše sestra Arsinoe, naturalistka?“ zeptal se Pietyr jakoby nic. Oba se zasmáli. O Arsinoe se neříkalo vůbec nic.

Pietyr dál vedl Katharinu po tanečním parketu. Tančili spolu už dlouho. A lidé si toho začínali všímat.

Skončila další píseň. Jejich třetí, možná už dokonce čtvrtá. Pietyr se zastavil a políbil královně špičky prstů schovaných v rukavičce.

„Doufám, že se ještě setkáme, královno Katharino,“ rozloučil se s ní.

Katharina přikývla. Teprve když odešel, všimla si, jaké panuje v sále ticho. Ale vzápětí se všichni znovu rozpovídali a jejich rozhovory se odrážely od zrcadlové jižní stěny až nahoru ke zdobenému stropu.

Natalia stojící v hloučku černých obleků ji probodla pohledem. Měla by si honem zatančit ještě s někým dalším, jenže kolem dlouhého stolu s černým ubrusem se to už hemžilo sloužícími jako mravenci. Všichni prostírali slavnostní tabuli.

Gave Noir. Někdy se mu říkalo také Černá hostina. Jednalo se o rituální jedovaté hody, kterých se musela travičská královna účastnit téměř při každé důležitější oslavě. A tak se do ní bez ohledu na sílu svého daru musela zapojit i Katharina. Musela jedům odolávat do posledního sousta, dokud se znovu neuchýlí do svých komnat. Nikdo z příchozích travičů nesměl být svědkem toho, co následovalo. Nikdo nesměl vidět její pot, krev a křeče.

Když se rozezněla violoncella, chtělo se jí utéct. Zdálo se to moc brzy. Měla mít víc času.

V sále byl toho večera každý travič, který něco znamenal. Každý Arron z Černé rady. Lucian, Genevieve, Allegra i Antonin. I Natalia. Nesmí zklamat Natalii.

Hosté se shromáždili u prostřeného stolu. Pro jednou to Katharině pomohlo, protože vlna černých šatů k němu nevyhnutelně dotlačila i ji.

Pak Natalia dala pokyn sloužícím, aby odkryli připravené pokrmy. Hory lesklých bobulí. Slepice nadívané bolehlavem. Kandovaní štíři. Sladký džus ředěný odvarem z oleandru. Chutná pečeně s červenočernou omáčkou z jedovatých bobů soterku růžencového. Při tom pohledu Katharině vyschlo v ústech. Jako by ji přiškrtil korzet i had stočený kolem zápěstí.

„Máte hlad, královno Katharino?“ zeptala se jí Natalie.

Katharina pohladila Šipku po hřejivých šupinách. Dobře věděla, co má říct. Scénář byl předem domluvený.

Nacvičený.

„Mám hlad jako vlk.“

„To, co by pro ostatní znamenalo jistou smrt, bude pro vás delikatesou,“ pokračovala Natalie. „Bohyně se o nás božsky stará. Jste spokojena?“ Katharina ztěžka polkla.

„Nabídka se jeví zcela přijatelně.“

Tradice si žádala, aby se jí Natalie v tu chvíli poklonila. Když tak učinila, působilo to zcela nepřirozeně, jako by byla keramickou nádobou, která při jakémkoli ohýbání praská.

Katharina se opřela rukama o stůl.

Zbytek slavnosti už byl jen a jen na ní. To, jak bude postupovat, jak dlouho bude trvat, jak rychle bude probíhat.

Mohla se posadit nebo zůstat stát. Nemusela se jídla ani dotknout, nicméně jí bylo jasné, že čím víc toho sní, tím lepší dojem udělá. Natalia ji poradila, aby nejedla příbory, ale rukama. Aby si nechala šťávu stékat po bradě. Kdyby byla tak silnou travičkou, jako byla Mirabella elementálkou, spořádala by klidně celý banket.

Všechno jídlo lákavě vonělo. Ale její žaludek se už nenechal jen tak oklamat. Pokusil se stáhnout a sevřel se do bolestné křeče.

„Slepici,“ poručila si Katharina. Jeden z číšníků jí lahůdku okamžitě naservíroval. Celý sál byl tak napjatý, tak plný očí a očekávání. Klidně by jí v tom jídle vymáchali obličej, kdyby mohli.

Katharina narovnala ramena. Sedm z devíti členů rady stálo v popředí shromáždění. Všech pět Arronů spolu s Lucianem Marlowem a Paolou Vendovou. Dva zbývající členy poslali ze slušnosti oslavy jejích dvou sester.

Její slavnosti se účastnily jen tři kněžky, ale Natalia říkala, že na kněžkách nezáleží. Nejvyšší kněžka Luca odjakživa zobala z ruky Mirabelle a vzdala se chrámové neutrality ve slepé víře, že Mirabella bude tou první, které se podaří vyrvat moc z rukou Černé rady. Ovšem prozatím na ostrově platilo slovo rady a kněžky nebyly ničím víc než jen přežitkem a ošetřovatelkami.

Katharina si utrhla kus masa z tlustého prsíčka, které se nacházelo nejdál od toxické nádivky. Nacpala si ho do úst a rozkousala ho. Na okamžik dostala strach, že ho nedokáže spolknout, ale podařilo se jí to a hosté se očividně trochu uvolnili.

Pak si nechala přinést kandovaného štíra. S těmi to bylo snadné. Krásné blyštivé rakvičky posypané zlatým cukrem. Veškerý jed se skrýval v jejich ocasech, takže Katharina si dala čtyři klepeta a pak si poručila pečenou zvěřinu se soterkem.

Tu si měla nechat až nakonec. Jedu soterku se nemohla nijak vyhnout. Ten prosákl úplně vším. Každým kousíčkem masa i kapkou omáčky.

Hned se jí rozbušilo srdce. Někde hluboko v sále ji Genevieve určitě tiše proklínala. Ale už se nedalo nic dělat. Musela si aspoň kousnout a olíznout prsty. Pak si lokla ředěného džusu a zapila ho čistou chlazenou vodou. Rozbolela ji hlava, a když se jí rozšířily zorničky, zatmělo se jí před očima.

Neměla moc času. Brzy začne zvracet. Brzy selže. Cítila na bedrech tíhu tolika pohledů. Tíhu jejich očekávání. A to si žádalo, aby to skončila. Jejich vůle byla tak silná, že ji téměř slyšela.

Následoval koláč z divokých hub, který co nejrychleji spořádala. Pulz už měla nerovnoměrný, jen si nebyla jistá, zda za to může všechen ten jed, nebo jen nervozita. Rychlost, s níž jedla, budila dobrý dojem a nadšení a Arronové jí začali tleskat a povzbuzovali ji dál. Jejich aplaus narušil její koncentraci, takže spolykala víc hub, než měla v plánu. Jedna z posledních chutnala jako muchomůrka, ale ta by tam přece být neměla, ty byly přece až příliš nebezpečné. Sevřel se jí žaludek. Toxin působil rychle a silně.

Hodila do sebe ještě dvě, které skryla v ústech a zapila je otráveným vínem. Většina jí ho stekla po bradě na šaty, ale na tom nezáleželo. Gave Noir byl u konce. Bouchla oběma dlaněmi do stolu.

A traviči zajásali.

„To byla jen ochutnávka,“ prohlásila Natalie. „Gave Noir, který uspořádáme u příležitosti oslavy Přehlídky, bude legendární.“

„Musím jít, Natalie,“ hlesla Katharina a chytila Natalii za rukáv.

Dav ihned utichl. Natalia se jí diskrétně vysmekla.

„Prosím?“

„Musím už jít!“ vykřikla Katharina, ale bylo příliš pozdě.

Žaludek se jí obrátil a všechno se to seběhlo tak rychle, že se nestihla ani otočit k hostům zády. Předklonila se a vyzvrátila jeho obsah na slavnostní ubrus.

„Budu v pořádku,“ lhala a snažila se to nějak přemoct. „Musím být nejspíš nemocná.“

Ale vtom se jí žaludek obrátil znovu. Co ovšem znělo ještě hlasitěji, byly znechucené zvuky, které začali vydávat hosté, a šustění šatů, jež doprovázelo snahu travičů dostat se co nejdál od toho nepořádku.

I skrz krví podlité a slzami zalité oči viděla Katharina jejich odsuzující pohledy. Její ostuda se odrážela v pohledu každého z přítomných.

„Mohl by mě prosím někdo odvést do mých komnat?“ zalapala Katharina bolestně po dechu.

Ale nikdo jí nepomohl. Její kolena ztěžka dopadla na mramorovou podlahu. Tohle nebyla žádná menší otrava. Celá se potila a žilky ve tvářích jí popraskaly. „Moc se omlouvám, Natalie,“ hlesla.

Ale Natalie nic neříkala. Jediné, co Katharina viděla, byly její zaťaté pěsti a pohyby paží, kterými rychle a vztekle vyváděla hosty ze sálu. Všichni kolem se snažili dostat od Kathariny co nejrychleji a co nejdál. Začala znovu zvracet a strhla přes sebe ubrus, aby se pod něčím schovala.

Taneční sál potemněl. Sloužící začali sklízet ze stolu, zatímco její drobné tělo sevřela další bolestivá křeč.

Zostudila se natolik, že jí nepomohli ani oni.

VLČÍ PRAMEN

Camden pronásledovala sněhem myšku. Malou hnědou myšku, která se ocitla uprostřed mýtiny. Bylo zcela jasné, že bez ohledu na to, jak rychle bude utíkat, Camden svými tlapami dokáže překonat stejnou vzdálenost rychleji, byť se do sněhu hluboko bořila.

Jules tu morbidní hru pobaveně sledovala. Myška byla zděšená, ale odhodlaná. A Camden se nad ní skláněla s takovým nadšením, jako by se chystala zakousnout do jelena nebo aspoň velké jehněčí kýty, a ne jen do takové jednohubky. Camden byla puma a ve svých třech letech už dorostla do plné, úctyhodné velikosti. Těžko byste v ní hledali to malé koťátko se světlýma očkama, které se jednoho dne rozhodlo sledovat Jules lesem. Tehdy byla ještě mládě se skvrnitým kožíškem, vlastně spíš takovým chmýřím. Dnes už měla hedvábně hladkou hustou srst a jediné černé skvrnky jí zbyly na špičkách uší, na prstech a na špičce ocasu.

V běhu vyhazovala tlapami do vzduchu gejzíry sněhu, zatímco myška ze všech sil spěchala do úkrytu pod holým keřem. Přestože Camden byla jejím familiárem a pojilo je pouto společníků, Jules nevěděla, jestli myšku ušetří, nebo sní. Každopádně ale doufala, že bude brzy po všem. Ta ubohá myška to měla do úkrytu stále ještě daleko a celý ten hon jí začínal připadat spíš jako mučení.

„Nejde mi to, Jules.“

Královna Arsinoe stála uprostřed mýtiny, oděná celá v černém, jak se na královnu sluší. V bílém sněhu vypadala jako inkoustová kaňka. Celou tu dobu se snažila přimět pupen růže, aby vykvetl, jenže ten v její dlani tvrdohlavě zůstával celý zelený a pevně zavřený.

„Tak se pomodli,“ navrhla Jules.

Tuhle písničku si za všechny ty roky zpívaly snad už tisíckrát. A Jules dobře věděla, co bude následovat.

Arsinoe k ní natáhla dlaň.

„A proč mi s tím raději nepomůžeš?“

Jules v tom pupenu viděla energii a nekonečné možnosti. Cítila každou kapičku vůně, která se v něm skrývala. Věděla, v jaký odstín červené barvy se obleče.

Přimět zavřený květ, aby rozkvetl, by mělo být pro každého naturalistu jednoduché. Zejména pro naturalistickou královnu. Arsinoe by měla být schopná dát rozkvést celým hájům a dozrát celým lánům polí. Jenže její dar se ještě neprojevil. Vzhledem k tomu nikdo neočekával, že Arsinoe nástupnický rok přežije. Ale Jules to nehodlala vzdát. Ani když se dnes slavily královniny šestnáctiny a oslavy Beltainu měly začít už za čtyři měsíce a pomalu se k nim plížily jako stín.

Arsinoe pohnula prsty a zelený pupen se jí v dlani zakutálel ze strany na stranu.

„Jen maličko,“ dodala. „Aby se mi snadněji začínalo.“

Jules si povzdechla. Byla v pokušení říct ne. Měla by říct ne. Jenže napučený květ ji svrběl v mysli. Stejně byl odsouzený k smrti už ve chvíli, kdy ho odřízly od mateřské rostliny ve skleníku. Nemohla dopustit, aby se scvrkl a uschl ještě zelený.

„Tak se soustřeď,“ řekla nakonec.

„A přidej se ke mně.“ „Jasně,“ přikývla Arsinoe.

Nic to nebylo. Stačila pouhá myšlenka, tiché zašeptání a růžový květ ze sebe shodil zelené lístky jako vařená fazole slupku. Arsinoe se v dlani zrodila nádherná červená růže se sytě rudými okvětními lístky. Zářila jasně jako krev a voněla po létu.

„Hotovo,“ prohlásila Arsinoe a položila květ na sníh. „Nebylo to špatné. Myslím, že jsem vytvořila většinu těch okvětních lístků kolem středu.“

„Tak zkusíme další,“ navrhla Jules, která si byla celkem jistá, že celý ten květ probudila k životu jen ona. Možná by to měly zkusit s něčím jiným. Cestou od domu zaslechla štěbetání špačků. Mohly by je zkusit zavolat na mýtinu a usadit je na holé větve okolních stromů. Mohly by jich zavolat celá hejna, dokud by nikde jinde ve Vlčím prameni nezůstal jediný špaček a stromy na mýtině by se neprohýbaly pod jejich černě flekatými tělíčky.

Vtom Arsinoe hodila po Camden kouli a trefila ji přímo do čumáku, jenže Jules ten zásah cítila úplně stejně. Vnímala to překvapení a nelibost, s jakou ze sebe její puma vločky setřásla. Vzápětí Arsinoe trefila koulí i Jules, do ramene, dost vysoko, aby se jí studený sníh dostal i pod límec kabátu na vyhřátou kůži na krku. Arsinoe se rozesmála.

„Ty jsi vážně jak malá!“ vykřikla vztekle Jules. V tom momentě Camden zavrčela a skočila.

Arsinoe se jí vyhnula jen tak tak. Zakryla si tváře rukama a sehnula se, takže jí pumí drápy přeletěly těsně nad zády.

„Arsinoe!“

Camden se tolik styděla, že se radši trochu vzdálila. Ale nemohla za to. Cítila to, co cítila Jules. Její činy byly Julesinými činy.

Jules se ke královně ihned rozběhla, aby ji prohlédla. Nikde žádná krev. Ani na kabátě nezůstaly škrábance.

„Omlouvám se!“

„To je v pořádku, Jules,“ uklidňovala ji Arsinoe a položila jí ruku na předloktí. Ale prsty měla roztřesené. „Nic to nebylo. Kolikrát jsme jedna druhou shodily ze stromu, když jsme byly děti?“

„To není stejné. Tamto byly hry,“ zavrtěla hlavou Jules a s lítostí pohlédla na svou pumu. „Cam už není kotě. Drápy i tesáky má ostré a umí je bleskurychle použít. Odteď si musím začít dávat větší pozor. Taky že budu.“ Pak se vyděsila.

„Nemáš na uchu krev?“

Arsinoe si sundala kápi a uhladila si krátké černé vlasy za uši. „Ne. Vidíš? Ani škrábnutí. Vím, že bys mi nikdy neublížila, Jules. Že by mi ani jedna z vás nikdy neublížila.“

S těmi slovy napřáhla ruku a Camden se jí o ni přátelsky otřela, přičemž omluvně vrněla.

„Vážně jsem nechtěla,“ omlouvala se dál Jules.

„Já vím. Všichni jsme pod tlakem. Už na to nemysli,“ chlácholila ji Arsinoe a znovu si nasadila černou kápi. „A neříkej to babičce Cait. Už tak má starostí nad hlavu.“

Jules přikývla. Beztak to babičce Cait nechtěla vyprávět – dobře věděla, co by jí na to řekla. Dovedla si představit to zklamání a strach v její tváři.

Jules s Arsinoe odešly z mýtiny a zamířily kolem doků a přes náměstí směrem k zimnímu trhu. Cestou přes přístav Jules zamávala na pozdrav Shadu Millnerovi, který se na zádi své lodi právě vracel z lovu. Taky je pozdravil a ukázal jim velkého hnědého platýse. Jeho familiár, racek, pyšně zamával křídly, přestože Jules pochybovala, že by tu rybu chytil on.

„Doufám, že nedostanu jednoho z nich,“ prohodila Arsinoe a kývla hlavou směrem k rackovi. Toho rána zkoušela přivolat svého familiára. Jako každé ráno ode dne, kdy ji jako dítě odvezli z Černé chaty. Jenže dosud k ní žádný nepřišel.

Když procházely náměstím, Jules dupala do kaluží rozbředlého sněhu a Camden líně kráčela za ní, znechucená, že musela opustit prachovým sněhem pokrytou divočinu a vrátit se do studeného kamenného města. Zima svírala Vlčí pramen pevně ve spárech. Měsíce střídajících se mrazů a oblevy znamenaly, že dlážděné cesty byly zasypané štěrkem. Všechna okna se halila mlžným oparem a sníh byl sešlapaný a zablácený tak, až měl úplně hnědou barvu. Nad městem se povalovaly těžké mraky a celkově vypadalo, jako byste se na něj dívali skrz nějaké hodně špinavé sklo.

„Pozor,“ zamumlala Jules, když procházely kolem obchodu s potravinami sester Martinsonových, a kývla směrem k prázdným bedýnkám na ovoce. Za nimi se totiž schovávaly tři otravné děti. Jedním z nich byla Polly Nicholsová. Měla na sobě starou tvídovou čapku po tátovi. Ty dva další kluky neznala, ale věděla, co mají za lubem.

Všichni tři drželi v rukách kámen.

Camden k Jules hned přiskočila a hlasitě zavrčela. Děti ji slyšely. Podívaly se na Jules a přikrčily se ještě víc k zemi. Ti dva kluci si to zjevně rozmysleli, ale Polly Nicholsová se vzpurně zamračila. Měla na svědomí už tolik otravných lumpáren, jako měla pih na tvářích. To dobře věděla i její máma. „Neházej to, Polly,“ napomenula ji Arsinoe, čímž to očividně ještě zhoršila. Polly stiskla malé rtíky, vyskočila ze svého úkrytu a vší silou kamenem mrštila. Arsinoe ho sice srazila v letu rukou, ale stejně ji trefil do spánku.

„Au!“ Přitiskla si na spánek dlaň. Jules sevřela pěsti a poslala na ty mizery Camden, odhodlanou srazit Polly Nicholsovou na dlažbu.

„Nic mi není, zavolej ji zpátky,“ zavolala Arsinoe a setřela si pramínek krve, který jí stékal po tváři. „Uličníci.“

„Uličníci? Pěkní parchanti to jsou!“ sykla Jules. „Zasloužili by zbičovat. Tak Cam aspoň dovol roztrhat Polly tu směšnou čapku!“

Nakonec ale Cam odvolala. Puma se jen zastavila na rohu ulice a zavrčela.

„Jullienne Miloneová!“

Jules i Arsinoe se hned otočily. Byl to Luke, majitel a provozovatel knihkupectví U Gillespieho. V hnědém saku a s plavými vlasy sčesanými dozadu z hezkého obličeje mu to slušelo.

„Malá postavou, ale srdce má jako lev,“ zasmál se. „Pojďte dovnitř na čaj.“

Uvnitř se Jules postavila na špičky, aby rukama umlčela mosazný zvonek nade dveřmi, a pak se vydala okolo vysokých modrozelených regálů s knihami za Lukem a Arsinoe po schodech do patra, kde už čekal stůl se sendviči a kousky máslově žlutého koláče.

„Posaďte se,“ vyzval je Luke a zamířil do kuchyně pro konvici s čajem.

„Jak jsi věděl, že půjdeme kolem?“ vyzvídala Arsinoe.

„Mám z kopce slušný výhled. Omluvte to peří. Hank nějak pelichá.“

Hank byl Lukeův familiár, krásný černozelený kohout. Arsione sfoukla ze stolu jedno pírko a natáhla se pro talíř s malými muffiny. Jeden si vzala a začala si ho prohlížet.

„Ty lesklé černé kousky v něm, to jsou nějaké nožičky?“ chtěla vědět Jules. „A taky skořápky,“ potvrdila jí Arsinoe. Muffiny z brouků, které měly podpořit Hankovu obnovu peří. „Ptáci,“ odfrkla si a muffin zas odložila.

„Sama jsi dřív přece chtěla vránu, jako je Eva,“ připomněla jí Jules.

Eva byla familiár Julesiny babičky Cait. Velká překrásná černá vrána.

I Julesina máma Madrigal měla vránu. Ta se jmenovala Aria. Neměla tak silné kosti jako Eva a bývala často špatně naložená, stejně jako sama Madrigal. Jules byla dlouho přesvědčená, že bude mít taky vránu. Pozorovávala jejich hnízda a čekala, až jí z nich do dlaní spadne nějaké neohrabané černé ptáče. Tajně si ale přála psa, bílého kokršpaněla, jakého měl dědeček Ellis. Nebo třeba takového krásného hnědého lovečáka, jehož vlastnila tetička Caragh. Dnes už by ale Camden samozřejmě za nic nevyměnila.

„Myslím, že bych raději měla nějakého rychlého zajíce,“ prohlásila Arsinoe. „Nebo třeba mazaného mývala s černým čumáčkem, který by mi pomáhal krást Madge smažené škeble.“

„Budeš mít něco daleko úctyhodnějšího, než je zajíc nebo mýval,“ usmál se Luke. „Jsi královna.“

Oba pohlédli na Camden. Byla tak velká, že hlavou dosahovala až nad stůl. Ať už patřila královně, nebo ne, nic se jí nemohlo vyrovnat.

„Možná vlka, jako měla královna Bernadine,“ zamyslel se Luke, nalil Jules čaj a přidal jí do něj smetanu a čtyři kostky cukru. Takto měla čaj ráda jako dítě, ale doma už ho tak pít nesměla.

„Další vlk ve Vlčím prameni,“ usmála se Arsinoe s plnou pusou koláče. „Tímhle tempem budu ráda, když dostanu aspoň… aspoň jednoho z těch brouků, které přidáváš Hankovi do muffinů.“

„Nebuď taková pesimistka. Můj táta neměl familiára až do svých dvaceti let.“

„Ale Lukeu,“ rozesmála se Arsinoe. „Královny, jejichž dar se včas neprojeví, se dvaceti let nedožívají.“

S těmi slovy se natáhla pro sendvič.

„Třeba proto se můj familiár ani neobtěžoval,“ pokračovala. „Ví, že do roka stejně bude po mně. Jé!“

Na talířek jí ukápla kapička krve. Po té Pollyině ráně jí ve vlasech zůstala skrytá ranka. A další kapka zašpinila Lukeovi krásný ubrus. Hank hned vyskočil na stůl a začal do ní klovat zobáčkem.

„Já to vyčistím,“ řekla rychle. „Nezlob se, Lukeu, vynahradím ti ho.“

„To ať tě ani nenapadne,“ zavolal za ní Luke, když vyrazila do koupelny, a smutně si opřel bradu do dlaní. „To ona bude na příštím jarním Beltainu korunovaná královnou, Jules. Jen počkej a uvidíš.“

Jules tiše zírala do svého čaje tak plného smetany, až byl skoro bílý.

„Nejdřív musí nějak přežít letošní Beltain,“ hlesla.

Luke se na to jen usmál. Byl si tak jistý. Jenže v posledních třech generacích měli silnější naturalistické královny, než byla Arsinoe, a stejně byly zabity. Arronové měli příliš velkou moc. Jejich jedy nakonec vždycky zafungovaly. A i kdyby tentokrát ne, pořád ještě budou mít co dělat s Mirabellou. Každá loď vyplouvající k severovýchodu ostrova se vracela s příběhy o divokých Shannoniných bouřích v okolí města Rolanthu, kde sídlili elementálové.

„To si jen děláš naděje,“ povzdychla si Jules. „Stejně jako já. Protože nechceš, aby Arsinoe zemřela. Protože ji máš rád.“

„Samozřejmě, že ji mám rád,“ odpověděl Luke. „Ale taky věřím. Věřím, že Arsinoe je vyvolená královna.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Prostě to vím. Proč by nám jinak Bohyně seslala tak mocnou naturalistku, jako jsi ty, aby ji chránila?“

Oslavy šestnáctin královny Arsinoe probíhaly na hlavním náměstí, pod velkými černobílými stany. Každý rok se v nich nakonec udělá díky jídlu a davům lidí takové horko, že se plachty stěn musí zvednout, aby dovnitř mohl proudit čerstvý zimní vzduch. A každý rok se většina účastníků opije ještě před západem slunce.

Jules spolu s Camden hlídaly Arsinoe na každém kroku. Zatím všude panovala veselá nálada, whisky je však zrádná a všechno se mohlo ve vteřině změnit.

„Tahle zima je dlouhá,“ zaslechla Jules něčí hlas. „Ale s šílenstvím to nebylo tak zlé. Je zázrak, že se na moři neztratilo víc rybářů, že jich víc nepraštila vratiplachta do hlavy.“

Jules protlačila Arsinoe kolem lidí vedoucích tento rozhovor. Musely se ještě pozdravit s mnoha lidmi, než budou moct usednout za stůl k jídlu.

„Tyhle se skutečně povedly,“ řekla Arsinoe pochvalně a přičichla k váze plné divokých lučních květin. Celé aranžmá bylo prokládané růžovými a fialovými čistci i oslnivými vstavači. Ta kytice byla tak krásná jako svatební dort, stvořená předčasně díky naturalistickému daru. Každá rodina přinesla vlastní a většina z nich přidala i nějaké květiny navíc, aby ani na stolech těch méně obdařených nechyběla výzdoba.

„Letos je dělala naše Betty,“ ozval se muž stojící nejblíž Arsinoe a rozzářeně mrkl na červenající se zhruba osmiletou holčičku oblečenou do nového svetru z černé příze s koženým náhrdelníkem kolem krku.

„Vážně, Betty? Letos jsou tu opravdu nejkrásnější,“ usmála se na ni Arsinoe. Betty jí poděkovala, a pokud si někdo všiml, že taková malá holčička umí stvořit tak krásné květy, zatímco královna nedokáže přimět rozkvést ani jedinou růžičku, nedal to na sobě znát.

Jakmile Betty uviděla Camden, zasvítilo jí v očích. Velká puma kolem ní prošla tak blízko, že si ji mohla pohladit.

Bettyin otec to celé sledoval, a když kolem něj procházela Jules, uctivě na ni kývl.

Miloneovi byli nejmocnějšími naturalisty ve Vlčím prameni. Jejich pole byla úrodná a sady bohaté. V jejich lesích se proháněla hojnost zvěře. A teď navíc měli Jules, nejmocnější naturalistku za posledních šedesát let, jak se říkalo. Z těchto a mnoha dalších důvodů byli právě oni vybráni, aby se starali o naturalistickou královnu. Tím pádem na jejich bedra padly i všechny starosti s tím spojené, včetně povinnosti dělat hostitele vyslancům rady. Což pro ně rozhodně nebylo jen tak.

Uvnitř hlavního stanu seděli Julesina babička Cait a dědeček Ellis každý z jedné strany Renaty Hargroveové, členky Černé rady, kterou sem poslali jako čestného hosta až z hlavního města Indrid Down. Měla tam být i Madrigal, její místo však zelo prázdnotou. Vypařila se, jako obvykle. Chudáci Cait a Ellis byli uvěznění na svých židlích. Dědečka Ellise budou nakonec ještě bolet tváře z toho, jak dlouho se bude nuceně usmívat. I Jake, malý kokršpaněl na jeho klíně, poněkud cenil zuby, ale spíš nepřátelsky než přátelsky.

„Letos poslali jen jednoho zástupce,“ hlesla Arsinoe. „Jednoho z devíti. A navíc toho, který nemá žádný dar. Co myslíš, že se tím rada snaží naznačit?“

Uchichtla se a hodila si do úst krabí klepýtko pečené na másle a bylinkách.

Arsinoe dokázala skrýt za bezstarostným úšklebkem úplně všechno.

Navázala s Renatou oční kontakt a ta jí jen kývla na pozdrav. To nebylo dvakrát zdvořilé. Naopak, spíš skoro neslušné.

Jules se naježila.

„Všichni vědí, že jí křeslo v radě koupila její rodina a že nikdo z nich nemá žádný dar,“ zavrčela. „Lízala by Natalii Arronové jed z bot, kdyby jí to poručila.“

Pak Jules zabloudila pohledem k několika kněžkám z místního chrámu, které se rozhodly dorazit. Poslat na oslavu jen jednoho člena Černé rady, to byla urážka, ale přesto to bylo lepší zacházení, než jakého se Arsinoe dočkala od chrámu. Nejvyšší kněžka Luca na její narozeniny nepřijela ani jednou. Dřív občas svou návštěvou poctila Katharinu, dnes už však měla oči jen pro Mirabellu, Mirabellu a zase Mirabellu.

„Ty kněžky by se tu neměly vůbec ukazovat,“ bručela Jules. „Chrám by měl zůstat nestranný.“

„Neber to tak vážně, Jules,“ podotkla Arsinoe, poklepala jí na paži a změnila téma. „Musím říct, že ty úlovky jsou vážně ohromující.“

Jules obrátila svou pozornost k hlavnímu stolu naloženému až k prasknutí rybami a kraby. Uprostřed nich se skvěl její úlovek. Obří černá treska obložená dvěma stejně velikými stříbrnými okouny. Brzy ráno je zavolala z hlubin, ještě dřív než Arsinoe vůbec vstala. Teď už se leskly na hromadách brambor, cibule a bílého zelí. Většinu šťavnatých filetů z nich už hosté obrali.

„Neměla bys to nechávat takhle plavat,“ varovala ji Jules. „Záleží na tom.“

„Myslíš na té urážce?“ zeptala se Arsinoe a odfrkla si. „Tak na té mi vůbec nezáleží,“ dodala a spolkla další krabí klepítko. „Víš, jestli přežiju nástupnický rok, přála bych si mít jako zlatý hřeb hostiny žraloka.“

„Žraloka?“

„Velkého bílého. Na mojí korunovaci se troškařit rozhodně nebude.“

Jules se rozesmála. „Až přežiješ nástupnický rok, můžeš si svého velkého bílého žraloka zavolat sama.“

Obě se usmály. Až na tu přísnou černou barvu Arsinoe královnu moc nepřipomínala. Vlasy měla hrubé a nikdo jí nedokázal zabránit v tom, aby si je stříhala. Na sobě měla tytéž černé kalhoty jako každý den i tutéž lehkou černou halenu. Jediný zdobný kousek, do kterého ji pro tu slavnostní příležitost dostali, byl nový šál. Madrigal ho objevila u Pearsonových. Byl upletený z vlny těch jejich vzácných králíčků se svislýma ušima. Asi to tak ale bylo nejlepší. Vlčí pramen nebylo honosné město. Žili v něm rybáři, farmáři a námořníci a nikdo z nich nenosil slavnostní černou jindy než o Beltainu.

Arsinoe se zadívala na tapiserii skvící se za hlavním stolem a zamračila se. Normálně visela na radnici, ale na její narozeniny ji vždycky sundali a donesli do stanu. Byla na ní vyobrazena korunovace poslední velké naturalistické ostrovní královny. Bernadiny, která uměla stromy obtěžkat ovocem a jejímž familiárem byl veliký šedý vlk. Na té tapiserii stála pod stromem, jehož větve se pod tíhou jablek skláněly k zemi, se svým vlkem po boku. V čelistech svíral hlavu jedné z jejích sester, jejíž tělo jí leželo u nohou.

„Tu věc nesnáším,“ zabručela Arsinoe.

„Proč?“

„Protože mi připomíná všechno, čím nejsem.“

Jules jí strčila do ramene. „Ve stanu s dezerty je ořechový koláč,“ řekla jí. „A taky dýňový. A smetanový s jahodovou polevou. Pojďme najít Lukea a jdeme tam.“

„Tak dobře.“

Arsinoe se cestou zastavovala, aby s různými lidmi ještě prohodila pár slov a pohladila jejich familiáry. Většinou se jednalo o psy nebo ptáky, běžné strážce naturalistů. Lachtan Thomase Mintze, nejlepšího rybáře na ostrově, nabídl Arsinoe jablko, které balancoval na nose.

„Vy už odcházíte?“ zaskočila je Renata Hargroveová otázkou.

Jules i Arsinoe se otočily, překvapené, že se Renata zvedla od hlavního stolu.

„Jen do stanu se zákusky,“ odpověděla Arsinoe. „Máme… máme vám něco přinést?“

Vyměnila si s Jules trochu zmatený pohled. Žádný člen Černé rady se o Arsinoe ještě nikdy nezajímal, přestože některý z nich na oslavy jejích narozenin vždycky dorazil. Pojedli, trochu si popovídali s Miloneovými a zase odjeli, se stížnostmi na kvalitu pokrmů a velikost pokojů v hostinci U Vlka. Ale Renata vypadala téměř potěšeně, že je vidí.

„Pokud odejdete, přijdete o mé oznámení,“ řekla a usmála se.

„Jaké oznámení?“ nechápala Jules.

„Chystám se oznámit, že vyhnanství Josepha Sandrina je u konce. Je už na cestě na ostrov a měl by dorazit do dvou dnů.“

Tulení záliv šplouchal o pilíře na konci dlouhého dřevěného mola. Jeho větrem ošlehaná šedá prkna vrzala a měsíční světlo chvějící se ve vlnách moře jako by zrcadlilo Julesin dech.

Joseph Sandrin se vrací domů.

„Jules, počkej,“ volala na ni Arsinoe a běžela za ní. Camden ji s nevolí následovala. Vodu nikdy zvlášť nezbožňovala a tenká zpuchřelá prkna jí zjevně nepřipadala příliš důvěryhodná.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se jí Jules ze zvyku.

„Proč se mě na to ptáš?“ nechápala Arsinoe a zachumlala se co nejvíc do šálu, aby jí ve větru nebyla taková zima.

„Neměla jsem tě nechávat samotnou.“ „Ale ano, klidně jsi mohla. On se vrací. Po tak dlouhé době.“

„Myslíš, že je to pravda?“

„Lhát o něčem takovém, a k tomu na oslavě mých narozenin, to by chtělo ještě větší drzost, než mají Arronové.“

Pohlédly na tmavnoucí vodní hladinu, přes záliv, přes napůl ponořený pískový val, který ho chránil před většími vlnami a hlubokými mořskými proudy.

Od té doby, co se pokusily utéct z ostrova, uběhlo už víc než pět let. Přes pět let ode dne, kdy Joseph ukradl jednu z plachetnic svého otce a s pokusem o útěk jim pomohl.

Jules se opřela Arsinoe o rameno. Tak jedna druhou ujišťovaly o přízni už jako děti. Bez ohledu na to, co je ten pokus o útěk stál, ho Jules nikdy nelitovala. Klidně by se o to pokusila znovu, kdyby měly aspoň jiskřičku naděje.

Jenže žádnou neměly. Moře šeptalo pod molem stejně, jako kdysi šeptalo kolem jejich lodi, na níž zůstali uvěznění v mlhách kolem ostrova. Ať nastavili plachtu, jak chtěli, ať veslovali sebevíc, nedokázali ostrov překonat. Našli je prochladlé a vystrašené houpat se na vlnách uprostřed přístavu. Rybáři říkali, že to měli vědět. Že být to jen Jules a Joseph, možná by se jim to povedlo, buď by se ztratili na moři, nebo by našli pevnou zem. Ale Arsinoe byla královna. A tu by ostrov nikdy nenechal odejít.

„Jaký myslíš, že teď je?“ zamyslela se Arsinoe.

Nejspíš už ne malý a se špínou na tváři a pod nehty. Už nebude dítětem. Musel vyrůst.

„Bojím se s ním znovu setkat,“ přiznala Jules.

„Ty se přece nebojíš ničeho.“

„Co když se změnil?“

„A co když ne?“ Arsinoe sáhla do kapsy pro placatý kamínek a zkusila hodit žabku, ale mořská hladina se příliš vlnila.

„Připadá mi to správné,“ řekla. „Že se vrací. Teď. Na náš poslední rok. Jako by to tak mělo být.“

„Jako by to tak chtěla sama Bohyně?“ zeptala se Jules.

„To jsem neřekla.“

Arsinoe sklopila oči, usmála se a důkladně podrbala Camden za ušima.

„Tak pojďme,“ povzdychla si Jules. „Tím, že se nastydneme, ničemu nepomůžeme.“

„To určitě ne, zvlášť když ti zrudnou oči a oteče nos.“

Jules popostrčila Arsinoe po molu směrem k maríně a k dlouhé klikaté silnici vedoucí k domu Miloneových.

Camden šla hned za Arsinoe a vrážela jí zezadu do kolen. Ani ji, ani Jules tu noc nečekal klidný spánek. Díky Renatě Hargroveové jim hlavou proudily všechny vzpomínky na Josepha, které měly.

U posledního doku Camden zpomalila a zastříhala ušima zpět směrem k městu. Arsinoe o pár kroků před ní si zrovna stěžovala, že si stihla dát jen málo jahodového koláče. Neslyšela to. Ani Jules ne, ale z Camdeniných žlutých očí poznala, že je něco špatně.

„Co se děje?“ zeptala se Arsinoe, když se k nim vrátila.

„Nevím. Asi nějaká rvačka, myslím.“

„Určitě nějací opilci z mé oslavy.“

Rozběhly se zpět k náměstí. Čím blíž byly, tím rychleji Camden běžela. U Gillespieho knihkupectví Jules Arsinoe řekla, že tam má zaklepat a počkat na ni.

„Ale Jules!“ protestovala Arsinoe, jenže Jules spolu s Camden už zaběhly za roh a hnaly se dál kolem teď už vylidněných stanů směrem k uličce za hospodou U Vyhřátého kamene.

Jules ty hlasy nepoznávala. Zato zvuk ran pěstí, když začaly létat vzduchem, ano.

„Dost!“ vykřikla a skočila doprostřed hloučku. „Nechte toho!“

Jakmile spatřili Camden po jejím boku, všichni trochu couvli. Dva muži a jedna žena. Jules nezajímalo, kvůli čemu se perou. Protože ráno, až vyprchají účinky alkoholu, na tom už nebude záležet.

„Miloneová,“ sykl jeden z těch mužů. „S tou pumou si troufáš, co? Ale nejsi zákon.“

„No to tedy nejsem,“ okřikla ho Jules. „Zákon je tady Černá rada, a pokud v tom budete pokračovat, mileráda vás jí předám. Jen ať vás na náměstí v Indrid Down otráví tak, až z toho přijdete o rozum. Nebo klidně rovnou o život.“

„Jules,“ ozvala se Arsinoe a vystoupila ze stínu. „Je všechno v pořádku?“

„Jo. Jen pouliční rvačka.“

Pravda, ale eskalující rvačka. Ta opilá žena svírala v ruce hůl.

„Nechceš se radši jít starat o královnu a vypadnout odsud?“ obořila se na ni. Vzápětí zvedla hůl nad hlavu a zamávala s ní. Jules uskočila, ale jeden konec ji stejně praštil do ramene. Camden zavrčela a Jules stiskla pěsti.

„Idioti!“ okřikla je Arsinoe a postavila se mezi Jules a tu ženu. „Neprovokujte ji. Neprovokujte mě.“

„Tebe?“ zasmál se jeden z těch opilců. „Až sem dorazí skutečná královna, nabídneme jí tvou hlavu nabodnutou na kůlu.“

To už Jules vycenila zuby a vrhla se na něj. Dostal pěstí přímo do zubů, než ji Arsinoe strhla zpátky.

„Nech ho poslat do Indrid Down!“ vykřikla Jules. „Vždyť ti vyhrožoval!“

„Tak ať si vyhrožuje,” pokrčila rameny Arsinoe. Pak se otočila a do toho muže, který se držel za krvácející čelist, strčila. Camden zlověstně syčela a zbylí dva začali couvat. „Vypadněte!“ rozkřikla se na ně Arsinoe. „Jestli se mnou chcete zkusit štěstí, nebojte, vaše šance přijde! Všichni budete mít příležitost, až skončí Beltain!“

ROLANTH

Poutníci se sešli pod severní kupolí rolanthského chrámu. Rty měli celé ulepené od karamelového koláče nebo kuřecích špízů a těla zachumlaná v rozevlátých černých kabátech.

Královna Mirabella stála na oltáři Bohyně. Potila se, ale nikoli vlivem horka. Elementály teplota vzduchu nijak zvlášť netrápila. A uvnitř tak jako tak horko nebylo. Chrám v Rolanthu byl chrámem královny počasí, z východu a západu otevřený. Střechu nesly masivní mramorové pilíře a trámy. Uvnitř profukovalo bez ohledu na roční období, a nikdo kromě kněžek se nechvěl.

Mirabella právě přivolala blesky. Nádherné zářivé blesky šlehající po celém nebi a stékající k zemi v tlustých žilách ze všech stran. Bylo jich tolik a svítily tak jasně, že uvnitř bylo světlo jako ve dne. Mirabella se cítila lehce. Blesky byly její nejoblíbenější. Blesky a bouře, kdy jí místo krve proudila tělem elektrická energie a rozechvívala jí všechny kosti, to měla nejradši.

Ovšem při pohledu do tváří jejího lidu by jeden řekl, že zatím nic moc nepředvedla. V oranžovém světle svic z jejich očí stále ještě čišelo očekávání.

Slyšeli řeči a pověsti o tom, co dokáže. A chtěli to všechno vidět. Oheň, vítr i vodu. Chtěli, aby se země pod jejich nohama chvěla tak, až by začaly praskat chrámové pilíře. Možná by byli nejraději, kdyby strhla celý černý útes, na němž se nacházeli, a svrhla ho do moře, kde by se chrám houpal na vlnách zálivu.

Mirabella si odfrkla. Možná jednou. Ale zatím jí to připadalo jako moc těžký úkol.

Přivolala vítr. Sfoukl polovinu pochodní a z košů na oheň rozfoukal oranžově žhnoucí uhlíky. V uších se jí rozezněly pochvalné výkřiky, zatímco dav nadšeně uhýbal.

Ani nečekala, až se vítr ztiší, a rovnou nechala plamen na poslední pochodni rozhořet tak moc, že dosáhl až k nástěnné malbě královny Elo a trochu ji ožehl. Královna Elo, polykačka ohně, byla vyobrazená na svém zdobeném člunu, jak podpaluje, ničí a posílá ke dnu přístavu Bardon lodě pevninské flotily.

Ale lidé žádali ještě více. Chovali se jako malé děti. Tentokrát jich přišlo víc než kdy dřív. Mačkali se v chrámu a na přilehlém nádvoří jako sardinky. Nejvyšší kněžka Luca jí už před zahájením ceremoniálu hlásila, že cesta ke chrámu září svícemi jejích podporovatelů.

Ne všichni příchozí byli elementálové.

Díky jejímu daru ji následovali i mnozí další – naturalisté a někteří z těch, kteří měli vzácný dar války. A spousta těch, kteří neměli žádný dar. Přišli, protože chtěli vidět, že ty pověsti nelhaly, že Mirabella je skutečně budoucí královnou Fennbirnu a že dlouholetá vláda travičů je u konce.

Mirabelle se třásly paže. Takhle moc svého daru nevyužila už dávno. Možná od té doby, co ji prvně přivezli do Rolanthu, k Westwoodům. Od toho dne, kdy ji v šesti letech oddělili od jejích sester a ona se za to pokusila strhnout jejich dům vichřicí a blesky.

Ohlédla se po mělkém jezírku po své pravici. Bylo krásně osvětlené plovoucími svícemi.

Ne. Vodu ne. Voda byla jejím nejhorším elementem. Tím, který se jí ovládal nejhůř. Měla si ji odbýt hned ze začátku. A byla by to taky udělala, kdyby neměla mysl tak zatemněnou nervozitou. Pak se podívala přes celý dav až dozadu, kde se nejvyšší kněžka Luca tiskla k jižní stěně chrámu, navlečená v několika vrstvách plášťů. Mirabella na ni kývla oroseným čelem a nejvyšší kněžka pochopila.

Její jasný autoritativní hlas přehlušil i tu vřavu kolem.

„Poslední!“

Dav byl lehce ovlivnitelný a hned začal Mirabellu nadšeně povzbuzovat.

Už jen jeden. Jeden poslední element.

Poslední číslo.

Mirabella se pohroužila do sebe a v hloubi duše poděkovala Bohyni za její dar. Ale to bylo jen chrámové učení. Mirabella žádné modlitby nepotřebovala. Její dar vycházel z jejího srdce. Zhluboka se nadechla a dala mu volný průběh. Zem pod jejíma nohama ihned rozechvěla silná tlaková vlna. Roztřásla celý chrám i všechny shromážděné. Kdesi spadla nějaká váza a roztříštila se o zem. I lidé venku ty vibrace cítili a zalapali po dechu.

A lidé v chrámu konečně nadšeně zajásali.

Střihla sestru stříbrnými nůžkami do krve. Chtěla jí jen zastřihnout vlasy, ale místo toho jí ustřihla ucho.

„Je to nějaká básnička, sestro?“ zeptala se jí sestra. „Nějaká pohádka?“

„Už jsem ji slyšela,“ odpověděla jí Mirabella a zadívala se na tu karmínovou skvrnu. Pak upustila ucho sestře do klína a přejela po ostří nůžek bříškem prstu.

„Dávej pozor, aby ses neřízla. Naše královská kůže je křehká. A krom toho, moji ptáci tě budou chtít celou. S očima i s ušima. A nepij. Změnila naše víno v krev.“

„Kdo?“ zeptala se Mirabella, přestože to moc dobře věděla.

„Víno a krev a zas a znova, do našich žil i pohárů.“

Někde ve věži se rozezněl dívčí zpěv. Stoupal po schodišti nahoru a točil se kolem ní jako pomalu se utahující smyčka.

„Ona není má sestra.“

Její sestra jen pokrčila rameny. Z otevřené rány na hlavě jí prýštila krev jako vodopád.

„Ale je a já taky. Všechny jsme sestry.“

Nůžky se otevřely a zase zavřely. A její sestře spadlo do klína i druhé ucho.

Mirabella se probudila s krvavou pachutí v ústech. Byl to jen sen, ale dost živý. Napůl čekala, že až se podívá do dlaní, spatří v nich kousky těla své sestry.

Arsinoe to ucho přistálo do klína s takovou lehkostí. Ačkoli doopravdy se nejednalo o Arsinoe. Uběhlo už tolik let, že Mirabella vůbec netušila, jak teď Arsinoe vypadá. Lidé jí tvrdili, že je ošklivá, že má vlasy krátké jako slámu a takový tuctový obličej. Ale Mirabella tomu nevěřila. Říkali to jen proto, že si mysleli, že to chce slyšet.

Skopla ze sebe peřinu a pořádně se napila vody ze sklenice na nočním stolku. V rozlehlém sídle Westwoodových panovalo ticho.

Představila si, že stejné ticho vládne v celém Rolanthu, přestože sluneční paprsky jí říkaly, že už brzy bude poledne. Oslava jejích narozenin se protáhla dlouho do noci.

„Jste vzhůru.“

Mirabella se ohlédla k otevřeným dveřím a pousmála se na drobnou kněžku, která vešla do jejího pokoje. Byla opravdu malá. A mladá. Černé náramky na jejích zápěstích šly stále ještě sundat, ještě je neměla vytetované.

„Ano,“ zívla Mirabella. „Právě jsem se probudila.“

Kněžka přikývla a vešla dál, aby jí pomohla s oblékáním, ještě spolu s další novickou, která se předtím skrývala v jejím stínu.

„Spala jste dobře?“

„Celkem ano,“ zalhala Mirabella. Ty sny ji poslední dobou trápily čím dál víc. Luca říkala, že to je normální. Že královny to tak mají a že až její sestry zemřou, ty sny přestanou.

Mirabella se ani nehnula, zatímco ji kněžky česaly a oblékaly po nočním hýření do pohodlných šatů. Pak konečně zase zmizely ve stínu. Byly jí neustále v patách. Dokonce i v domě Westwoodů. Od té doby, co nejvyšší kněžka viděla sílu jejího daru, byla Mirabella pod ochranou chrámu. Občas si ale přála, aby jí daly pokoj. Na chodbě vedoucí do kuchyně potkala strýčka Milese, který si na čele držel mokrý obklad.

„Moc vína?“ zeptala se ho.

„Moc všeho,“ povzdechl si a vysekl jí nemotornou poklonu, načež se odebral zpět do svého pokoje.

„Kde je Sára?“

„V malířském pokoji,“ zavolal na ni přes rameno. „Od snídaně se odtamtud nehnula.“

Sára Westwoodová. Její opatrovnice, taková nevlastní matka. Milá, zbožná žena, která si občas dělávala trochu moc starosti. O Mirabellu se starala dobře. Specializovala se na vodní živly. Když se Mirabella usadila na pohovce v obývacím pokoji, aby si dala čaj, seshora z malířského sálu k ní tu a tam dolehlo hekání. Sára tam nejspíš ležela na gauči. Přejídání má svou cenu.

Ale ta noc byla úspěch. Luca to říkala. Všechny kněžky to říkaly. Lidé z celého Fennbirnu si o ní budou povídat ještě mnoho let. Budou vykládat, že byli u toho, když povstala nová královna.

Mirabella si položila nohy na protější, zeleným sametem polstrovanou židli a natáhla se. Měla dost. Její dar jí v tu chvíli připadal spíš jako nepříjemně těžký knedlík v žaludku. To však přejde.

„Včera to byla celkem slušná podívaná, má královno.“

Ve dveřích se objevila Bree a líně vešla dovnitř, kde se svalila na dlouhou saténovou pohovku hned vedle Mirabelly. Lesklé, oříškově zlaté vlasy, které nosívala spletené do copu, měla rozpuštěné, a přestože taky vypadala unaveně, zdálo se, že příjemně.

„Nesnáším, když mi tak říkáš,“ usmála se na ni Mirabella. „Kdes byla?“

„Fenn Wexton mě chtěl provést po matčiných stájích.“

„Fenn Wexton?“ ohrnula Mirabella nos. „Vždyť se pořád směje jako blázen.“

„Ale viděla jsi jeho paže?“ mrkla na ni Bree. „Navíc včera v noci se moc nesmál. Chvíli s námi byly i Tilda s Annabeth. Vzali jsme si džbán medového vína a leželi jsme na střeše jejich stodoly pod hvězdami. Je tak zpuchřelá, že jsme se málem propadli dolů!“

Mirabella zvedla oči v sloup.

„Možná bychom tam zvládli propašovat i tebe,“ prohodila Bree a Mirabella se uchichtla.

„Copak sis nevšimla, že mi dali na kotníky rolničky? Cinkají, kdykoli a kamkoli se hnu. Jako bych byla nějaká kočka. Nejspíš si mysleli, že se pokusím někam vypařit.“

„Ne že by se to ještě nikdy nestalo,“ pousmála se Bree.

„Ale nikdy, když mě čekalo něco takhle důležitého!“ protestovala Mirabella. „Když o něco jde, jsem vždycky spolehlivá. Jenže oni chtějí pořád vědět, kde jsem, co dělám i na co myslím.“

„A teď, když se blíží nástupnický rok, tě budou sledovat ještě víc,“ poznamenala Bree. „Rho i všechny ty kněžky, co ti dělají stráž. Budeš ty vůbec někdy svobodná?“ prohodila a převalila se na břicho.

Mirabella se na ni úkosem podívala.

„Nebuď tak dramatická,“ řekla. „Měla by ses jít trochu umýt. Odpoledne nás čeká ta zkouška šatů.“

Vtom uvolněný schod na schodišti šestkrát zavrzal a za okamžik do místnosti nakráčelo šest kněžek. Bree protáhla obličej a ospale se protáhla.

„Má královno,“ promluvila jedna z nich. „Nejvyšší kněžka Luca si vás přeje vidět.“

„Jistě,“ řekla Mirabella a zvedla se. Myslela si, že přijdou s něčím nepříjemnějším. Ale za Lucou chodila vždycky ráda.

„Ať ji přivedete včas zpátky, aby stihla tu odpolední zkoušku šatů,“ připomněla Bree a líně jí zamávala prsty na rozloučenou.

Mirabella pochybovala, že Bree toho dne ještě uvidí. Zkouška šatů, nebo ne, Bree nemohlo nic zabránit v tom, aby si dělala, co chce. A protože byla jedinou a zbožňovanou dcerou Sáry Westwoodové, nikdo se nikdy ani neobtěžoval to zkusit. Bylo by snadné závidět Bree její svobodu, jenže na to ji měla Mirabella příliš ráda.

Kráčela rychle, aby se trochu pomstila kněžkám, které ji pronásledovaly na každém kroku. Většina z nich na tom byla po včerejšku stejně jako Sára a při rychlém tempu poněkud zezelenaly.

Nebylo to od ní ale nijak zvlášť kruté. Westwoodovi bydleli jen kousek od chrámu. Když byla Mirabella mladší a mohla snadněji setřást své strážkyně, občas proklouzla za Lucou dovnitř i tajně, buď na návštěvu, nebo aby se mohla proběhnout po pozemcích chrámu, až k temným čedičovým útesům Shannon Blackwayové. To jí chybělo. Prostor.

Soukromí. Když se ještě mohla hrbit při chůzi nebo kopat kamínky do stromů. Když ještě mohla být divoká, jak má správná královna živlů být.

Teď ji však obklopovala bílá roucha. A musela natahovat krk, aby přes nejbližší rameno aspoň zahlédla město pod nimi. Rolanth. Město elementálů. Rozsáhlé sídlo z kamene a vody proudící v bystřinách ze stále zelených kopců kolem. Mezi budovami vedly kanály – jako tepny, po nichž se od moře přepravovali lidé i náklad díky důmyslnému systému plavebních komor. Z té výšky, v níž se nacházela, vypadaly všechny domy bíle a pyšně a všechny kanály téměř blankytně modře. Snadno si dokázala představit, jak muselo její město v minulosti zářit, když ještě bylo bohaté a opevněné. Ještě než se vlády i Černé rady zmocnili traviči a odmítali se jich vzdát.

„Dnes je krásný den,“ prohodila Mirabella, aby prolomila ticho.

„To ano,“ přitakala jedna z kněžek.

„Bohyně se o nás velkoryse stará.“

Nic víc neřekly. Mirabella neznala žádnou z nich jménem. Poslední dobou přišlo do rolanthského chrámu tolik nových kněžek, že si je ani nestačila zapamatovat. Luca říkala, že podobný zájem teď zaznamenávají všechny chrámy na ostrově. Že síla Mirabellina daru obnovila mezi lidmi víru. Mirabella si občas přála, aby Luca neviděla sílu jejího daru úplně za vším.

Luca na ni už čekala dole v chrámu, nikoli nahoře ve svých komnatách. Jakmile ji spatřila, rozevřela náruč, převzala si ji od kněžek a políbila ji na tvář.

„Nevypadáš ani moc unaveně,“ usmála se na ni. „Možná jsem tě včera večer přece jen měla nechat ukázat i práci s vodou.“

„Kdybys to udělala, ničeho by ses nedočkala,“ odpověděla Mirabella. „Nebo bych možná někoho nešťastnou náhodou zmáčela.“

„Nešťastnou náhodou?“ zopakovala Luca sarkasticky. Když se s ní Mirabella poprvé setkala, pokusila se ji utopit tak, že z Jezera padajících hvězd přivolala vodního elementála a poslala ho Luce přímo do krku. Ale to už bylo dávno.

Luca si složila ruce pod bílé roucho, přes něž měla přehozený kožíšek. Mirabella nevěděla, jaký dar Luca měla předtím, než se stala kněžkou, živly však ovládat nemohla. Na to byla příliš citlivá na chlad.

Vtom jedna z kněžek, která právě procházela kolem, málem zakopla. Luca ji bleskurychle zachytila, aby nespadla.

„Dávej pozor, dítě,“ napomenula ji a kněžka přikývla. „To roucho je ti příliš dlouhé. Takhle se zraníš. Ať ti ho někdo trochu založí.“

„Ano, Luco,“ zašeptala dívka.

Byla to čekatelka. Pořád ještě mohla ve službě chrámu selhat. Pořád si to ještě mohla rozmyslet a vrátit se domů.

Dívka se vydala už pomaleji k jižní stěně chrámu, kde se shromáždily tři další, aby pokračovaly v restaurátorských pracích na nástěnné malbě královny Shannon. Původní autor ji vystihl výjimečně dobře. Její černé oči hleděly ze stěny soustředěně a ostře, přestože spodní polovinu jejího obličeje halil závoj deště a bouře.

„Tu jsem měla odjakživa nejraději,“ řekla Mirabella. „Královnu Shannon a ty její bouře.“

„Byla jednou z nejsilnějších. Dokud ses neobjevila ty. Jednoho dne zastíní její tvář na stěně ta tvá.“

„Měly bychom doufat, že ne,“ opáčila na to Mirabella. „Žádná z těchhle nástěnných maleb nezobrazuje časy míru.“

Luca si povzdechla. „Časy nejsou moc mírumilovné ani dnes, když v hlavním městě už po desítky let sídlí traviči. A Bohyně by ti nedala tak silný dar, kdybys takovou sílu nepotřebovala.“ Pak ji vzala za ruku a provedla ji pod jižní kupolí.

„Jednoho dne,“ pokračovala, „snad po tvé korunovaci, tě vezmu do chrámu válečné královny do města Bastianu. Tam nemají nástěnné malby, ale sochu Emmeline třímající nad hlavou krvavé kopí a nad ním visí ze stropu zavěšené šípy.“

„Proč zavěšené ze stropu?“ zajímalo Mirabellu.

„V dávných dobách, když byl ještě dar války častý, dokázaly válečné královny pohybovat předměty čirou silou vůle.“

Mirabelle údivem málem vypadly oči z důlků a Luca se zasmála. „Nebo se to alespoň říká.“

„Proč jsi pro mě poslala, nejvyšší kněžko?“

„Protože vyvstal jeden úkol,“ odpověděla. Složila si dlaně k sobě a zamířila k oltáři Bohyně. Mirabella šla hned za ní.

„Chtěla jsem ještě počkat,“ pokračovala. „Věděla jsem, že po tom včerejším představení budeš unavená. Ale i když bych si přála, abys zůstala navždy mladá a v bezpečí tady se mnou, není to možné. Vyrostla jsi. Jsi královnou. A pokud tvůj dar nezesílí natolik, že nakonec dokáže zastavit i čas, pak se k nám bude dál blížit Přehlídka. Nemůžeme dál odkládat věci, které je třeba udělat.“

S těmi slovy pohladila Mirabellu po tváři svou hebkou dlaní. „Ale jestli nejsi připravena, stejně je odložím.“

Mirabella položila na její ruku svou dlaň. Byla by té staré ženě dala polibek na čelo, kdyby je nepozorovalo tolik kněžek. Žádná nejvyšší kněžka nikdy neprokázala žádné královně takovou přízeň jako Luca jí. Žádná nikdy nezpůsobila takový skandál a neopustila své komnaty v chrámu v Indrid Down, aby se přestěhovala blíž ke své favoritce.

„Já jsem připravená,“ řekla.

„A s radostí udělám vše, co je třeba.“

„Dobře,“ usmála se Luca a pohladila ji. „Dobře.“

Kněžky odvedly Mirabellu až za chrámové pozemky, skrz zelený les k čedičovým útesům tyčícím se nad mořem. Mirabella měla odjakživa ráda slaný vzduch, mírný vánek a možnost pořádně si protáhnout nohy.

Když si ji v chrámu vyzvedly, neřekly jí, kam jdou. Celou eskortu vedla kněžka Rho, takže Mirabella usoudila, že jdou nejspíš na lov. Rho vždycky vedla lovecké výpravy. Všechny čekatelky v chrámu se jí bály, protože se o ní vědělo, že ty, které se jí něčím znelíbí, tluče. Být kněžkou znamenalo nemít žádnou minulost, nicméně Mirabella si byla jistá, že Rho má dar války.

Ale dnes se tvářila vážně a střízlivě. Ostatní kněžky si sice nesly lovecká kopí, nevzaly však s sebou žádné lovecké psy. A všechny dobré honitby už nechaly daleko za sebou, hlouběji v lesích.

Když došly na útesy, vydaly se dál, na sever. Tak daleko Mirabella ještě nikdy nebyla.

„Kam to jdeme?“ zeptala se.

„Už to není daleko, má královno,“ odpověděla Rho. „Už to vůbec není daleko.“ Pak poklepala na rameno jedné kněžce po její levici. „Jdi napřed,“ poručila jí. „A ujisti se, že je vše připraveno.“

Kněžka přikývla a odběhla po cestě, která se ztrácela kdesi za zatáčkou.

„Rho? Kam to jdeme? Co mě čeká?“

„Plnění vůle Bohyně a povinností královny. Copak jde někdy o něco jiného?“ houkla přes rameno a zákeřně se usmála. Zpod kápě jí vyčuhovaly prameny krvavě rudých vlasů.

Jejich kroky hlasitě a pravidelně dopadaly na štěrk na cestě. Nikdo kromě té dívky, kterou Rho vyslala jako zvěda, nezrychlil, ať už se Mirabella snažila přidat do kroku jakkoli. Brzy se o to přestala pokoušet. Připadala si jako blázen. Jako pták mávající křídly v kleci z bílých hábitů.

Pěšina před nimi se stáčela a vedla je hlouběji do kaňonu mezi černými skalami a Mirabella konečně zahlédla první náznak toho, kvůli čemu ji tam přivedly. Shromáždění kněžek v černobílých rouchách, vysoký koš na oheň, v němž něco pomalu doutnalo, a sud. Jakmile je shromáždění zaslechlo přicházet, všechny kněžky se otočily a postavily se do řady.

Nebyly mezi nimi žádné čekatelky. Jen dvě novicky. A jedna z nich na sobě měla jen podivný černý plášť a přes rameno přehozenou pokrývku. Hnědé vlasy byly rozpuštěné, a přestože přes sebe měla tu deku, vypadala prochladle a bledě. Hleděla na Mirabellu vděčným pohledem, jako by ji snad přišla zachránit.

„Měly jste mě varovat!“ vykřikla Mirabella. „Mělas mi to říct, Rho!“ „Proč?“ nechápala Rho. „Bylo by to pak snad v něčem jiné?“

Pak kývla na tu dívku, aby předstoupila, a ona odhodila deku na zem a vydala se k nim, bosá a roztřesená.

„Rozhodla se k té oběti pro vás,“ zašeptala Mirabelle Rho. „Tak ji nezneuctěte.“

Mladá kněžka před Mirabellou poklekla a vzhlédla k ní. Její oči byly jasné. Vztáhla ke královně ruku a ta ji s nevolí přijala a tiše čekala, až se dívka pomodlí. Když skončila, vstala a došla až ke kraji útesu.

Všechno bylo připraveno. Voda v sudu, oheň v koši, vítr a blesky, které Mirabellu neustále lechtaly v prstech.

Nebo by mohla způsobit menší zemětřesení a pohřbít ji pod hromadou kamení. To by snad bylo bezbolestné.

Ta dívka, která se rozhodla obětovat, se na Mirabellu usmála a zavřela oči, aby jí to zjednodušila. Jenže to nebylo o nic snazší.

Rho netrpělivě kývla na kněžku stojící vedle koše s ohněm a ta zapálila pochodeň.

„Pokud to neuděláte vy, má královno, pak my ano. Ale náš způsob bude pomalejší než ten váš.“

PANSTVÍ GRAVESDRAKE

Giselle přelila královně Katharině boláky na kůži teplou vodou. Lesklé, rudou tekutinou naplněné puchýře, táhnoucí se jí v pruzích po zádech i po ramenou a pažích, byly výsledkem kopřivové tinktury. Natalia jí je na kůži nanesla pomocí vatového tamponu toho rána.

„Vůbec nedávala pozor,“ mumlala si pro sebe Giselle. „Po tomhle zůstanou jizvy. Nehýbejte se, Katharino.“ Jemně se jí dotkla, ale královně se přesto po tvářích skutálela slza.

Natalia by sama nikdy tu tinkturu nepřipravila tak silnou. Taky že ji nepřipravovala ona. To Genevieve.

„Až uvidí, co vám udělala, jak moc jsou vidět, tak tu svou sestřičku nechá zbičovat na náměstí.“

Katharina se trochu zasmála. Jak ráda by se na to dívala. Ale nic takového neuvidí. Až si to Natalia prohlédne, nebude mít radost. Jenže ať už za to Genevieve potká jakýkoli trest, zůstane pěkně tajný a pod pokličkou.

Když jí Giselle znovu polila záda teplou vodou, vydechla. Její komorná jí přidala do koupele heřmánek, aby trochu zmírnila otoky, přesto potrvá celé dny, než se bude moct Katharina znovu obléknout do normálních šatů beze strachu, že si ty puchýře strhne.

„Nakloňte se dopředu.“

Poslechla a znovu se rozplakala. Otevřenými dveřmi koupelny viděla do ložnice na svůj toaletní stolek, vedle něhož stálo prázdné terárium. Její malý hádek dostal strach, když během slavnostního banketu upadla. Odplazil se Katharině ze zápěstí a zmizel. Touhle dobou už byl nejspíš mrtvý, určitě padl za oběť chladu greavesdrakeských stěn.

Ta kopřivová tinktura nebyla za trest. To jí řekla Natalia. Ujistila ji o tom svým klidným, vyrovnaným hlasem, zatímco jí natírala jed na kůži. Ale Katharina věděla své. Zklamat Arronovy má svou cenu a tu musí zaplatit i královna.

Ovšem mohlo to být i horší. Jak tak znala Genevieve, klidně jí taky mohli píchnout jed nějakého pavouka. Jizvy po nekróze by si s sebou pak nesla až do smrti.

„Jak vám to jen může dělat?“ kroutila hlavou Giselle a přitiskla jí zezadu na šíji mokrou žínku.

„Ty víš,“ hlesla Katharina. „Dělá to, aby mě posílila. Aby mi zachránila život.“

V pokojích a na chodbách panství Greavesdrake panovalo úžasné ticho. Po všech těch příjezdech a odjezdech, v jejichž znamení se nesly předcházející dny, se Natalia konečně zase mohla uvolnit v klidu své pracovny a uvelebit se ve svém oblíbeném koženém křesle.

Dokud někdo nezaklepal.

Když dovnitř vešel její komoří s prázdnýma rukama, zamračila se.

„Doufala jsem, že mi neseš konvičku čaje z mangrovníku.“

„Jistě, madam. Mám přinést šálek i pro vašeho hosta?“

Natalia se trochu pootočila, aby spatřila i toho, kdo čekal ve stinné chodbě. Popuzeně přikývla a její komorník uvedl návštěvu.

„Po třiceti letech by jeden očekával, že můj komorník bude vědět, že si nepřeju hosty, když se mi konečně podaří vyklidit dům,“ prohlásila Natalia a vstala.

„Říkal jsem si, kam všichni zmizeli. Dokonce i ze sloužících jako by se stali duchové.“

„Dnes ráno jsem všechny poslala pryč.“ Už ji unavoval pohled na jejich tváře. Ty jejich nafoukané opovržlivé pohledy. „Jak se ti daří, Pietyre?“

Její synovec k ní přistoupil a políbil ji na tvář. Až do toho plesu se neviděli celé roky. Byl jediným synem jejího bratra Christophea. Byl ještě dítě, když se Christophe vzdal místa v radě ve prospěch života na venkově. Ale už dávno dospěl a vyrostl z něj krasavec.

„Mám se dobře, tetičko,“ odpověděl.

„A čemu vděčím za tvou návštěvu?

Myslela jsem, že touhle dobou už budeš zpět doma, na venkově, spolu s mým bratrem a Margueritou.“

Při zmínce o své nevlastní matce se Pietyr trochu zamračil, což Natalia zcela chápala. Christopheova první žena byla tisíckrát lepší. Ta by ho nikdy nezasvětila církvi.

„A právě o to mi jde,“ pronesl Pietyr. „Doufám, že mi řekneš, že už se tam nikdy vrátit nemusím.“

S těmi slovy kolem ní bez okolků prošel, aniž čekal na pozvání, a zamířil ke stolku s její přiotrávenou brandy. Když si všiml jejího zaskočeného výrazu, usmál se. „Promiň. Dáš si taky? Myslel jsem, že sis nechala poslat pro čaj.“

Natalia si založila ruce na prsou. Vzpomněla si, že ze všech svých neteří i synovců měla právě jeho vždycky nejraději. Jako jediný měl její vystouplé lícní kosti a ledově modré oči, stejně vážná ústa a stejně pevné nervy.

„Pokud se nehodláš vrátit na venkov, tak co máš v úmyslu? Chceš, abych ti pomohla sehnat nějakou práci tady v hlavním městě?“

„Ne,“ odpověděl jí s úsměvem. „Doufám, že budu moct zůstat tady, s tebou. Chci ti pomoct s královnou.“

„To ty jsi s ní tak dlouho tančil,“ poznamenala Natalia.

„Ano.“

„A teď si myslíš, že víš, jak jí pomoct.“

„Vím, že pomoc potřebuje,“ podotkl Pietyr. „Dnes ráno jsem byl venku, když jsi ji trávila. Slyšel jsem ten křik.“

„Její dar je zoufale slabý,“ povzdechla si Natalia. „Ale nějaký má.“

„Skutečně? Takže se ti podařilo zvýšit její odolnost? A pokud ano, myslíš, že díky jejímu daru, nebo spíš,“ ztišil trochu hlas, „díky tvým praktikám?“

„Na tom nezáleží. Snese celkem vysoké dávky jedů.“

„To rád slyším.“

Ale i Natalia věděla, že Katharina bude potřebovat víc než to. Žádná z Arronových královen nikdy nemusela čelit rivalce, která by byla tak nadaná jako Mirabella. Už celé generace neměl ostrov ani z poloviny tak silnou královnu. Dokonce i v Indrid Down si lidé šeptali, že každá z královen Arronových je slabší než ta předcházející. Šuškali si, že Nicolu by otrávily i houby a Camilla nedokázala snést hadí jed. Že Camilla uměla s jedy zacházet tak špatně, že za ni její sestry musela zavraždit právě Natalia.

Ale co? Na darech záleželo čím dál méně. Koruny už se nevyhrávaly v soubojích, získávaly se však skrze politiku a různá spojenectví. A žádná rodina na celém ostrově neovládala umění diplomacie tak bravurně jako Arronové.

„Samozřejmě, že Westwoodové nám stále dýchají na záda,“ odfrkl si Pietyr. „Věří, že Mirabella je vyvolená. Že je nedotknutelná. Jenže ty i já víme, že pokud se stane královnou, nebudeme svědky její vlády, ale vlády církve.“

„Ano,“ souhlasila Natalia. „Od té doby, co Luca začala Westwoodovým projevovat svou přízeň, už si je dávno stačila omotat kolem prstu.“

Blázni. Ovšem jen proto, že byli blázni, ještě nebyli neškodní. Jestli Mirabella získá korunu, využije svého práva a nahradí každého traviče v radě nějakým elementálem. Westwoodovými. A pokud stanou v čele rady oni, ostrov to oslabí natolik, že by mohl padnout.

„Jestli máš nějaký návrh, synovče, sem s ním.“

„Katharina má i jiné přednosti. Jiné silné stránky,“ řekl Pietyr, zvedl svou sklenku proti slunci a prohlédl si ji. V Margueritině domácnosti by jistě žádnou tak dobrou brandy nenašel.

„Až skončí Beltain,“ pokračoval, „vyslaní nápadníci se budou moct dostat do těsné blízkosti královen. Jednoduše by jejím rivalkám mohli podstrčit jed a naše ruce by zůstaly čisté.“

„Vyslaní nápadníci znají pravidla. Žádný z nich nebude nic podobného riskovat.“

„Mohli by, kdyby se do Kathariny zamilovali.“

„To je pravda,“ připustila Natalia. Muži jsou ochotni zajít skutečně daleko pro dívku, do které si myslí, že jsou zamilovaní. Jenže Katharina bohužel nebyla vybavena tak, aby v nich dokázala vzbudit tak silné emoce. Byla sladká, ale příliš jemná. A Genevieve měla pravdu, že je příliš vychrtlá.

„Myslíš, že se ti ji podaří časem vylepšit?“

„Ano,“ odpověděl Pietyr. „Až s ní skončím, bude z ní taková kráska, že všichni nápadníci na nějaké aliance nebo politiku zapomenou a budou myslet jen srdcem.“

„Klidně ať místo srdce myslí tím, co mají v kalhotách,“ pousmála se Natalia.

„To taky, neboj.“

Vtom se vrátil Nataliin komorník s konvičkou čaje, Natalia ji však odmítla. Místo toho si porujčila brandy, aby si s Pietyrem připila na jejich plán. I kdyby se nakonec nedal k otrávení ostatních královen využít žádný z nápadníků, už jen to, že tím potupí Mirabellu, bude stát za to.

„A co bys rád na oplátku?“ zeptala se ho ještě.

„Nic velkého,“ ujistil ji Pietyr. „Jen to, že se už nikdy nebudu muset vrátit ke svému slabému otci a jeho směšné ženě. A ještě,“ v modrých očích se mu zablýsklo, „až bude Katharina korunovaná, chci místo v Černé radě.“

Katharina tiše stála v rohu v černém, jako peří lehoučkém župánku, zatímco Giselle a Louisa sundávaly z její postele povlečení. V noci po slavnosti a po následujícím ránu bylo úplně zničené, samý flek od potu a krve. Ale možná ho ještě zachrání. Od té doby, co se stala jednou z jejích služebných, se Louisa naučila spoustu triků, jak vyzrát na skvrny. Byla zvyklá prát po silných otravách.

Katharina si přitáhla župánek co nejtěsněji k tělu a sykla bolestí, když jí látka přejela po puchýřích. Pod ní stálo prázdné terárium. Po jejím ubohém malém hadovi. Měla na něj dávat větší pozor. Měla ho dát na starost nějakému sloužícímu, než začala hostina. Potom už jí totiž bylo tak zle, že si ani neuvědomila, že je Šipka pryč, dokud se ráno neprobudila. A to bylo příliš pozdě. Nejvíc ji na tom ale mrzel fakt, že přestože musela mít její korálovka příšerný strach, nekousla ji.

Vtom Louisa vykřikla a Katharina sebou trhla. Giselle za to svou kolegyni pořádně štípla do ramene. Louisa byla odjakživa lekavá, ovšem tentokrát bylo její překvapení na místě. V královnině ložnici se totiž objevil muž.

„Pietyre,“ polkla Katharina a uklonila se.

„Stalo se snad něco vaší korálovce?“ zeptal se a ukázal na prázdné terárium.

„Můj had. Včera se mi ztratil, potom co… potom, co…“

„A poslala Natalia sloužící, aby prohledali taneční sál?“

„S tím jsem ji ani nechtěla obtěžovat.“

„Jsem si jist, že by ji to neobtěžovalo.“ S těmi slovy kývl na Louisu, která se mu poklonila a vystřelila ven, aby to vyřídila Natalii. Jakmile zmizela, Pietyr poslal pryč i Giselle.

Katharina si přitáhla župánek k tělu, přestože ji puchýře moc bolely. Hosta by měla přijmout ve zcela jiném úboru.

„Omlouvám se, že jsem přišel tak neohlášeně,“ řekl Pietyr. „Nejsem zvyklý dodržovat zvyky a protokol. Na venkově, odkud pocházím, se tím nenecháme příliš svazovat. Doufám, že mi odpustíte.“

„Jistě. Ale… proč jste za mnou přišel?

Všichni hosté přece už dávno odjeli.“

„Já ne,“ zvedl Pietyr obočí. „Právě jsem se domluvil s tetou a zjevně tady budu smět zůstat.“

Pak vykročil přímo k ní a až na poslední chvíli změnil směr, aby si prohlédl parfémy na jejím toaletním stolku. Ve tváři měl rošťácký úsměv, jako by mezi sebou měli nějaké tajemství nebo jako by se mezi nimi právě rodilo.

„Zůstat? Tady?“

„Ano. S vámi. Stanu se vaším důvěrným přítelem, královno.“

Katharina naklonila hlavu na stranu. To musel být nějaký složitý Nataliin vtip. Nikdy nerozuměla jejímu smyslu pro humor.

„Aha. A co spolu budeme dělat?“

„Předpokládám, že všechno, co spolu důvěrní přátelé dělají,“ odpověděl Pietyr a chytil ji kolem pasu. „Až budete ve stavu, že toho budete schopna.“

„Tančit už umím, děkuju.“

„Ale my se nebudeme věnovat jenom tanci.“

S těmi slovy se k ní naklonil, aby ji políbil, ale Katharina sebou trhla a uhnula. Celé to přišlo tak náhle. Rychle ze sebe vykoktala nějakou odpověď. Ačkoli vlastně nevěděla, proč by se měla omlouvat ona, když všechny hranice překročil on. V každém případě nevypadal rozzlobeně.

„Vidíte?“ řekl a usmál se. „Strávila jste moc času jen ve společnosti mé tety a jejích služebných. Na to, jak si získat srdce nápadníků, vás nepřipravily o nic lépe než na tu hostinu.“

Katharina celá zčervenala. „Kdo myslíte, že jste, že se odvažujete říct mi něco takového?“

„Jsem vaším sluhou,“ odpověděl a pohladil ji po tváři. „Jsem vaším otrokem. Jsem tady, abych se postaral o to, že všichni nápadníci budou usilovat jako první o vás, a ne o vaše sestry.“

VLČÍ PRAMEN

Den, kdy se měl Joseph vrátit, začal ošklivým, zataženým ránem. Jules pozorovala šedou oblohu z pokoje, který sdílela spolu s Arsinoe. V noci skoro nespala.

„S jeho návratem museli počítat už dlouho,“ řekla.

„Samozřejmě,“ přikývla Madrigal. Jules seděla u toaletního stolku, matka stála za ní a snažila se jí nějak rozčesat husté tmavě hnědé vlasy.

„Tak proč ho posílají domů teď, jen dva dny po Arsinoeiných narozeninách?

Aby mu utekly všechny oslavy, ale vrátil se včas, aby viděl všechen ten nepořádek v ulicích a racky a vrány peroucí se o zbytky jídla?“

„Nejspíš,“ odpověděla Madrigal. „Poslali nám ho zpátky, aby se mohli dívat, jak nás to všechny vyvede z míry. Chudák Annie Sandrinová z toho musí být úplně vedle.“ Taky že ano.

Josephova matka určitě byla tou dobou v jejich domě dole u mola celá bez sebe a štěkala na manžela, Matthewa i Jonaha jeden rozkaz za druhým. Sice radostně, ale stejně.

„A co když nedorazí?“ zamyslela se Jules.

„Proč by neměl dorazit?“ zeptala se Madrigal a naposledy se pokusila nějak rozmotat dceřiny zacuchané vlasy. „Má tady domov.“

„A jaký myslíš, že bude?“

„Pokud se jen trochu podobá svému bratru Matthewovi, jsou všechna děvčata z Vlčího pramene v ohrožení,“ usmála se Madrigal. „Když mu bylo tolik, co je teď Josephovi, plavala za jeho loďkou půlka města.“ Jules sebou trhla.

„Ale Matthewovi přece nikdy nezáleželo na nikom jiném kromě tetičky Caragh.“

„Jistě, jistě,“ zabrblala Madrigal. „Byl mé neustále vážné sestře oddaný jako pes, stejně jako bude Joseph tobě, bezpochyby.“ S těmi slovy rozhodila ruce a česání vzdala. „S tímhle vrabčím hnízdem je to beznadějné.“

Jules se smutně podívala do zrcadla. Madrigal byla tak přirozeně krásná. Měla štíhlé nohy, elegantní pohyby a medově oříškové vlasy. Cizím lidem nikdy nedošlo, že ona a Jules jsou matka a dcera. A Jules měla občas i podezření, že to Madrigal lichotí.

„Měla jsi toho víc naspat,“ pokárala ji Madrigal. „Máš pod očima černé kruhy.“

„To nešlo, když se Camden každou chvíli převalovala.“

„A proč myslíš, že nemohla spát? To kvůli té tvojí nervozitě. Pokud dnes vrazí do stolu a něco rozbije, bude to tvoje vina,“ řekla Madrigal a popošla před Jules, aby si v zrcadle mohla prohlédnout sebe. Pohladila si konce svých jemných zlatých vln a nanesla si na bílou šíji trochu parfému.

„Udělala jsem, co se dalo,“ povzdechla si pak. „Bude tě muset milovat takovou, jaká jsi.“

Vtom se u dveří do pokoje objevila Arsinoe, která právě vyšla nahoru po schodech. „Moc ti to sluší, Jules.“

„Měla bys ho nechat, aby za tebou přišel jako první,“ radila dceři Madrigal.

„Proč? Je to můj kamarád. Nejde o žádnou hru,“ řekla Jules, vstala a zamířila dolů. Byla už skoro v polovině jejich dlouhé rozbahněné pěšiny, když si všimla, že Arsinoe zůstala poblíž domu.

„Copak ty nejdeš?“

Královna si strčila ruce do kapes.

„Nejspíš ne. Měla bys jít sama.“

„Vždyť bude chtít vidět i tebe.“

„To ano, ale později.“

„Tak se mnou pojď aspoň kousek!“

Arsinoe se rozesmála. „Tak dobře.“

Společně prošly úzkou lesní cestou vedoucí od jejich domu na kopci dolů do města, okolo doků a až na náměstí, kde se konal zimní trh. Když vylezly na poslední kopec před zálivem, Arsinoe se zastavila.

„Přemýšlíš někdy nad tím,“ zeptala se Jules, „co bychom teď asi dělali, kdyby to bylo dopadlo jinak?“

„Jak to myslíš, jinak?“ nechápala Arsinoe. „Jako kdybychom se nikdy o žádný útěk nepokusili? Nebo kdyby se nám to podařilo? Nebo kdyby tehdy vyhostili i nás?“

Jenže vyhostili jen Josepha. Jules odsoudili k tomu, aby budoucím královnám dělala porodní bábu a chůvu. Aby žila sama v Černé chatě a sloužila koruně. Jejími jedinými společníky měli být v období těhotenství královna s králem manželem a pak do dovršení šesti let jejich trojčata. Taky že už by si tam svůj trest odpykávala, kdyby na sebe její osud dobrovolně nevzala tetička Caragh.

„Měli mě odsoudit k smrti,“ zašeptala Arsinoe. „Měla jsem se nabídnout výměnou za Josepha, výměnou za Caragh.“

„Vždyť nás taky chtěli všechny zabít,“ připomněla jí Jules. „Natalia Arronová by nás tehdy všechny nejraději otrávila a nechala se svíjet s pěnou u pusy na podlaze v zasedacím sále, přímo v paláci Volroy.“

A pak by jejich těla nechala vystavit na hlavním náměstí v Indrid Down, kdyby si myslela, že by jí to mohlo projít, jenže tehdy jim bylo teprve jedenáct.

„A pořád tak můžeme skončit, pokud porušíme pravidla,“ hlesla Arsinoe.

„Teď by si nás teprve vychutnali. Namíchali by nám něco tak silného, že bychom umírali celé dny a krváceli při tom z očí i z úst,“ odplivla si. „Traviči.“ Jules si povzdechla a podívala se dolů na město, v němž vyrostla. Na dřevěné domky tísnící se kolem zálivu jeden k druhému jako kolonie nějakých korýšů. Vlčí pramen se jí dnes nelíbil. Nezdál se jí ani vzdáleně dost hezký, aby se do něj Joseph nebo kdokoli jiný obtěžoval jezdit.

„Myslíš, že už bude mít dar?“ prohodila Arsinoe.

„Nejspíš ne. Žádný ze Sandrinů nadáním nevyniká. Až na Matthewa, který umí motat hlavy rybám.“

„Myslím, že to jen napovídal tetě Caragh, aby na ni udělal dojem,“ řekla Arsinoe. „Jeho skutečným darem bylo motat hlavy holkám. Je to tak se všemi Sandrinovic kluky. Dokonce i Jonah už to na ně zkouší.“

Jules tiše zaklela. Přesně to samé říkala i Madrigal.

„Proto se bojíš?“ pokračovala Arsinoe.

„Já se nebojím,“ opáčila Jules. Ale měla strach. Měla velký strach, že se chlapec změnil a že její starý Joseph je nenávratně pryč. Že zmizel během těch pěti let, které museli strávit odděleně.

Camden popoběhla trochu dopředu, zastavila se na kraji cesty a zívla.

„Jen nevím, co bych s ním měla dělat. Nemůžeme se přece zase jen tak vydat chytat žáby a slimáky k potoku, ne?“

„V tomhle počasí opravdu ne,“ uchichtla se Arsinoe.

„Jak myslíš, že vypadají holky z pevniny?“ vyhrkla najednou Jules. „Holky z pevniny? To jsou šeredy, příšerný.“

„No jasně. Přesně proto mezi ně moje krásná máti tak dobře zapadla.“

„Pokud jsou všechny jen trochu jako Madrigal,“ odfrkla si Arsinoe, „pak nemáš nejmenší důvod se čehokoli obávat.“

„Ale možná měla pravdu. Možná bych za ním neměla chodit.“

To už ji Arsinoe pořádně postrčila kupředu.

„Padej dolů, ty blázne! Nebo to nestihneš!“

A Jules ji poslechla. Zamířila dolů do přístavu, kde už na mladíka čekala celá jeho rodina, všichni ve svých nejslavnostnějších černých pláštích.

Josephova loď ještě ani nebyla vidět na obzoru, ale jeho matka Annie už stála na jedné z beden a netrpělivě ji vyhlížela. Jules mohla jít za nimi. U Sandrinových byla vítaná už od dob, kdy byli s Josephem ještě děti. Ještě před tím, než se tetička Caragh zasnoubila s Josephovým bratrem Matthewem. Místo toho se ale vydala zpět na náměstí, aby to celé pozorovala zpovzdálí.

Tam se stále ještě tyčilo pár stanů. Některé už složili, ale ne všechny. Od skončení oslav si celé město léčilo kolektivní kocovinu, takže se nic moc neudělalo. Skrz smotané plachty stanů Jules viděla, že na hlavním stole se pořád ještě povalují talíře, které zakrývala černá křídla ptáků. Vrány našly zbytek té její tresky. Až se nasytí, někdo hodí obrané kosti zpět do moře.

Dole v přístavu se mezitím sešlo víc lidí, a to nejen na mole. Všude v okolí zálivu obyvatelé roztahovali závěsy a otevírali okenice a tu a tam se někdo vydal i ven, aby předstíral, že si zametá před domem.

Vtom ji Camden šťouchla do boku a Jules pohlédla do jejích hladových zelenožlutých očí. I jí kručelo v břiše. Na jejím stolku v ložnici zůstal nedotčený tác s čajem a chlebem namazaným máslem. Jenže ráno neměla na jídlo ani pomyšlení. Zato teď měla pocit, jako by ještě nikdy neměla větší hlad.

Pro Camden koupila na zimním trhu rybu, pěkného mořského okouna s jasnýma očima a zatočeným ocasem, jako by tak zmrzl při plavání. Sama si vybrala několik ústřic z Madgeina ranního lovu, které otevřela pomocí svého tupého nožíku.

„Tumáš,“ řekla Madge a podala jí k nim octovou zálivku, načež pohlédla směrem k přístavu. „Neměla bys být tam a čekat spolu s ostatními?“

„Já davy nemusím,“ odpověděla Jules.

„To chápu,“ přikývla Madge a strčila jí do ruky ještě jednu ústřici. „To je pro tu tvou pumu,“ mrkla na ni.

„Díky, Madge.“

Dole v přístavu už všichni netrpělivě přešlapovali a jejich očekávání se neslo ulicemi nahoru až k tržišti. Madge natáhla krk, aby se podívala na vodu.

„Á, tamhle je.“

Josephova loď mezitím tiše vplula do přístavu. Byla už tak blízko, že Jules rozeznávala členy posádky.

„Samé černé plachty,“ poznamenala Madge. „Někdo z pevniny se nám snaží vetřít do přízně.“

Jules se natahovala, jak jen mohla. Skutečně. Jeho loď. Přivážela jí okamžik, o kterém snila, a zároveň se ho děsila celých těch pět let.

„Měla by ses honem vydat tam dolů, Jules Miloneová. Všichni víme, že se nejvíc těší právě na tebe.“

Jules se na Madge usmála, načež spolu s Camden vyrazily z trhu pryč. Běžely přes náměstí, okolo pohupujících se plachet zbylých stanů.

Všude kolem postávalo tolik lidí, které přemohla zvědavost, že se mezi nimi ani nemohla prodrat, dokonce ani s Camden, jež jí klestila cestu. Ne že by ji nechala vrčet a cenit zuby na všechny strany. O tom by se babička Cait jistojistě doslechla a určitě by s tím nikdy nesouhlasila.

Pak zůstala stát poblíž a neklidně přešlapovala. Nejdřív vyložili kufry. S osobními věcmi a snad i nějakým zbožím na prodej. Jules si loď z pevniny zkoumavě prohlížela. V Tulením zálivu vypadala dost nepatřičně, protože byla celá natřená bílou barvou a okenní lišty i lanoví byly vykládané zlatem a stříbrem. V tom nevlídném temném dni prostě zářila.

A pak konečně vystoupil i Joseph Sandrin.

Poznala by ho i bez toho výkřiku, který se vydral z hrdla jeho matce. I když byl vyšší a starší a veškeré chlapecké rysy už se mu z tváře dávno vytratily.

Hned se k němu seběhla celá jeho rodina, Matthew ho zvedl, pevně objal a jejich otec jim oběma poplácal záda. Joseph pak prohrábl vlasy Jonahovi, zatímco Annie se ne a ne pustit jeho saka.

Jules o krok couvla. Pět let je dlouhá doba. Dost dlouhá doba, abyste na někoho zapomněli. Co bude dělat, až ji tam nahoře uvidí a věnuje jí akorát zdvořilý úsměv?

Už couvala zpět k městu, když ho zaslechla zvolat její jméno. Vykřikl tak hlasitě, že přehlušil všechny kolem.

„Jules!“

„Josephe!“

Pak se k sobě rozběhli. On se prodíral davem a ona letěla dolů z kopce. Klopy jeho černého saka se rozevlály a odhalily bílou košili pod ním. Pak se konečně objali.

Nebylo to setkání jako z pohádky. Nepodobalo se ničemu, co si představovala a o čem snila po celou tu dobu, co byl pryč. Ani nevěděla, co má vlastně dělat. Ale hlavně že tam byl. Skutečný. Opravdový. Oba se změnili, a přesto zůstali stejní.

Když se od sebe odtrhli, nepřestával ji držet za ramena a ona jeho za lokty. Jules se i trochu rozplakala, ne však smutkem.

„Ty ses tak…,“ vzlykla.

„Ty taky,“ usmál se a otřel jí slzy. „Ach, Jules. Měl jsem strach, že tě nepoznám. Ale ty ses vůbec nezměnila!“

„Ani trochu?“ hlesla a najednou se zděsila, že je tak malá. Bude si o ní myslet, že je ještě dítě.

„Tak jsem to nemyslel,“ uklidnil ji. „Samozřejmě jsi vyrostla. Ale jak jsem se mohl bát, že nepoznám tyhle oči?“

Pohladil ji po spánku hned vedle jejího modrého oka a pak po druhém vedle toho zeleného. „Strašně dlouho jsem věřil, že tě nakonec uvidím, když se budu dívat pořádně.“

Ale to nebylo možné. Rada jim zakázala jakýkoli kontakt. Jules a jeho rodina věděli akorát to, že byl na pevnině svěřen někomu do péče a že zatím žije. Jeho vyhnanství bylo naprosté.

Vtom se Jules o nohu otřela Camden a zavrněla. Skoro plaše, ale Joseph stejně raději uskočil stranou.

„Co se děje?“ nechápala Jules.

„C-c-co to…?“ vyhrkl, ale vzápětí se zasmál. „No jistě. Zjevně jsem byl pryč vážně dlouho. Úplně jsem zapomněl, jak divný dokáže tenhle ostrov být.“

„Jak to myslíš, divný?“ chtěla vědět Jules.

„To bys pochopila, kdybys z něj taky odjela,“ odpověděl jí a napřáhl ruku, aby si ji mohla Camden očichat. Olízla mu prsty. „To musí být tvůj familiár.“ „To je ona,“ opravila ho Jules.

„Představuju ti Camden.“

„Ale,“ divil se pořád Joseph, „ona přece nemůže…“

„Ale může,“ ujistila ho Jules. „Je moje.“

Podíval se na ni, pak na její pumu a pak zpět na ni. „Ale měla by přece patřit Arsinoe. Jestli máš takového familiára, musí to znamenat, že jsi tou nejmocnější naturalistkou za posledních padesát let.“

„Šedesát. Nebo to o mně aspoň říkají,“ pokrčila rameny Jules. „Když povstane nová naturalistická královna, dar vzroste s ní. Nebo jsi zapomněl i na to?“

Joseph se usmál a podrbal Camden za ušima. „A co má pak Arsinoe? A kde vůbec je? Přijeli se mnou lidé, se kterými ji chci seznámit. S jedním víc než s druhým.“

„Kdo?“

„Můj nevlastní bratr, William Chatworth junior. A jeho otec. Letos přijeli jako delegace.“

Věnoval jí další šibalský úsměv.

Chrámu se nebude líbit, že přijeli do Vlčího pramenu. Delegace nesmějí přijíždět až do začátku Beltainu a nápadníci nemají povoleno s královnami hovořit až do skončení Přehlídky. Jules přemýšlela, kdo ti muži asi jsou, že se jim podařilo si takhle přizpůsobit pravidla.

Joseph přes její levé rameno někomu kývl na pozdrav, a když se Jules otočila, spatřila Autumn, kněžku z jejich místního chrámu, jak se k nim blíží s vážným výrazem ve tváři.

„Julienne Miloneová,“ oslovila Jules opatrně. „Odpusť to vyrušení, ale chrám si přeje přivítat Josepha Sandrina zpět doma. Rádi bychom ho i s celou rodinou pozvali před oltář, kde jim bude uděleno požehnání.“

„Samozřejmě,“ přikývla Jules.

„A nemohlo by to počkat?“ vyhrkl Joseph a zabručel, když mu na to kněžka nic neodpověděla.

Na východním úbočí kopce nad Vlčím pramenem, dál od města, stál tamní chrám. Bílý kruh z cihel obklopený menšími domky kněžek. Autumn byla jednou z pouhých dvanácti, které čítala zdejší komunita. Na Jules to místo vždy působilo dost osamělým dojmem, když se tam šla pomodlit. Kromě slavnostních příležitostí zel chrám většinou prázdnotou, až na Autumn, která se o něj starala, a na ostatní kněžky, jež pečovaly o zahrady.

„A jako vždy bychom pozvání rády směřovaly i ke královně Arsinoe, abychom jí požehnaly,“ dodala Autumn.

Jules přikývla. Arsinoe dosud do chrámu nikdy nevkročila. Říkala, že se odmítá modlit k Bohyni, která se k ní otočila zády.

„Poslyšte,“ ozval se Joseph.

„Dorazím, až budu mít čas. Pokud vůbec.“

Autumn se zamračila, otočila se na podpatku a zamířila pryč.

„To nebylo zrovna královské uvítání,“ poznamenala Jules. „Nezlob se.“

„Žádné lepší uvítání nepotřebuju,“ ujistil ji Joseph a chytil ji kolem ramen. „Stačíš mi ty. A moje rodina. Pojď je pozdravit. Chci vás mít všechny u sebe tak dlouho, jak to jen půjde.“

***

Madrigal řekla Arsinoe, že půjdou do lesa na bažanty. Ona že je přivolá a Arsinoe zastřelí.

„Nikdy v životě jsi na lov nešla,“ poznamenala Arsinoe s malou kuší a toulcem šípů přes ramena. „Tak kam to jdeme, doopravdy?“

„Nevím, co tím myslíš,“ odpověděla Madrigal a pohodila svými krásnými zlatavými vlasy. Ale to, jak se podívala do kuchyňského okna, kde zrovna babička Cait připravovala pečeni, Arsinoe potvrdilo, že její podezření je na místě.

Spolu s Madrigal se vydala severně od domu, po pěšině vedoucí kolem mýtiny a rybníku hluboko do lesů. Arsinoe zapadala po kotníky do sněhu. Madrigal si tiše broukala nějakou melodii, která se krásně nesla vzduchem, přestože tolik fučelo. Její familiár, Aria, letěla vysoko nad nimi. Nikdy nesedávala Madrigal na rameni tak jako Eva babičce Cait.

Vlastně to vypadalo, jako by mezi nimi neexistovalo téměř žádné pouto. Nebo možná šlo jen o to, že Aria se prostě nehodila k oblečení, které si Madrigal ráda brávala na sebe.

„Kam to jdeme, Madrigal?“

„Nikam daleko.“

Ale už byly hodně daleko. Vysoko v horách, kde ze země vyčnívaly velké šedé kameny. Některé byly jen kusy odlomených skal, jiné zas z větší části pohřbené monolity z dob, kdy byl celý ostrov ještě mladý a pyšnil se i jiným jménem.

V zimě byly ovšem schované pod sněhem. Ale klouzaly. Arsinoe na nich dvakrát málem upadla.

Vtom Madrigal změnila směr a vydala se nahoru závětrnou stranou, kde nebyly tak husté závěje. Až došly na místo, kde stál prastarý strom, jehož holé větve se nad nimi skláněly jako baldachýn. U úpatí hory si Madrigal schovala zásobu suchého dřeva a dvě malé dřevěné trojnožky. Jednu z nich podala Arsinoe a sama začala chystat ohniště a prokládala větší polena drobným chvojím. Pak je polila olejem ze stříbrného flakonku a dlouhou sirkou je zapálila.

Z ohniště hned vyšlehly plameny a dřevo se rychle vzňalo.

„Na naturalistku to nebylo tak špatné,“ pochválila se Madrigal. „Ačkoli by to bylo snazší, kdybych byla elementál. Občas si říkám, že bych byla raději čímkoli jiným než naturalistkou.“

„Třeba i travičkou?“ zeptala se Arsinoe.

„Kdybych byla travičkou, žila bych si v nějaké honosné vile někde v Indrid Down, a ne v té studené chalupě mojí matky tady u moře. Ale ne. Měla jsem na mysli spíš dar války. Být válečnicí by bylo daleko víc vzrušující než tohle. Nebo třeba dar jasnozřivosti, abych znala budoucnost.“

Arsinoe postavila svou trojnožku k ohni. O tom, že Miloneův dům není jen studená chalupa její matky u moře, se raději nezmiňovala. Madrigal v ní stejně nikdy nic jiného neuvidí.

„Tak proč ses sem vracela?“ chtěla vědět. „Když to tu máš tak nerada? Žila jsi na pevnině už šest let, klidně jsi tam mohla zůstat.“

Madrigal rozdmýchávala oheň dlouhým klackem. „Kvůli Jules, samozřejmě. Nemohla jsem zůstat na pevnině a nechat její výchovu na mé hloupé sestře.“ Tady se odmlčela. Dobře věděla, že to neměla říkat. Nikdo v rodině nechtěl o tetičce Caragh slyšet špatného slova. Ne od toho dne, kdy na sebe dobrovolně vzala Julesin trest a odstěhovala se do Černé chaty. Což muselo být pro Madrigal, která neměla pro nikoho vlídného slova, neskutečně těžké.

„A kvůli tobě,“ dodala. „Kvůli nové královně. Ještě jsem nebyla ani na světě, když korunovali tu předchozí, tak jsem si tě nemohla nechat ujít. Jsi to jediné rozptýlení, které tenhle ostrov kdy zažil.“

„Ano, rozptýlení,“ zopakovala Arsinoe. „Dokážu si představit, že moje smrt pro vás pro všechny bude zábavná podívaná.“

„Nebuď tak mrzutá. Já jsem na tvojí straně, na rozdíl od poloviny zdejších lidí. Proč myslíš, že jsem tě sem nahoru přivedla?“

Arsinoe odložila kuši a šípy vedle stoličky a schovala si zmrzlé ruce do kapes. Měla odmítnout s ní jít. Ale protože Jules byla s Josephem ve městě, měla na vybranou buď tenhle výlet, nebo domácí práce.

„Co myslíš, že teď moje Julienne dole ve městě dělá?“ pousmála se Madrigal a zašátrala po něčem v kapse kabátu, načež z ní vytáhla malý balíček, který si položila do klína.

„Vítá doma starého přítele,“ odpověděla Arsinoe. „Svého nejlepšího přítele.“

„Ty jsi její nejlepší přítelkyně,“ opravila ji Madrigal lstivě. „Joseph Sandrin pro ni byl odjakživa… něčím jiným.“

S těmi slovy vytáhla ze sáčku čtyři předměty. Pramen vlnitých vlasů, kousek šedé látky, dlouhou černou stuhu a ostrý stříbrný nožík.

„Nízká magie,“ poznamenala Arsinoe.

„Neříkej tomu tak. Tak to nazývají v chrámu. A přitom tohle je krev, která drží tenhle ostrov při životě. To jediné, co na světě po Bohyni ještě zbylo.“

Arsinoe sledovala, jak Madrigal pečlivě skládá věci jednu vedle druhé. Nemohla říct, že by ji to nefascinovalo. Na tom místě jako by se tak nějak zvláštně chvěl vzduch i zem, jako by cítila tlukot srdce. Zvláštní, že na něj ještě nikdy nenarazila, že ještě nikdy nedošla na tohle podivné místo k tomu podivnému stromu. Ale nedošla. Kdyby ano, určitě by si ho pamatovala.

„Ať je to, jak chce,“ řekla, „nízká magie nepatří mezi dary královen. My nejsme jako ostatní. Naše linie je…,“ odmlčela se. Málem řekla posvátná. Božského původu. Byla to sice pravda, ale ta slova jí vytvářela v ústech tak hořkou pachuť. „Neměla bych to dělat,“ řekla nakonec. „Měla bych jít dolů k vodě a ječet na nějakého kraba tak dlouho, dokud se mi sám nepoloží k nohám.“

„Kolikrát už jsi to zkoušela?“ zeptala se jí Madrigal. „Kolikrát už jsi volala na familiára, který nepřichází?“

„Jednou přijde.“

„Ano. Pokud posílíme tvůj hlas.“

Madrigal se usmála. Arsinoe nikdy nepřipadala krásná, ačkoli mnohým lidem z města ano. Slovo krásná pro ni bylo příliš jemné.

„Jules mi s tím pomůže.“

„Nebuď tak paličatá. Jules to možná nedokáže. Pro ni je všechno příliš snadné. Svůj dar má vždy na dosah ruky.

Tím mi připomíná sestru.“

„Vážně?“

„Vážně. Caragh se prostě jednoho dne probudila a měla dar. Stejně jako Jules. Ne tak moc silný, ale dost silný na to, aby tím zamotala rodičům hlavy.

A nemusela pro to vyvinout žádné úsilí,“ řekla Madrigal a prohrábla oheň tak, až z něj vyletěly jiskry. „Občas si říkám, jestli není nějakým záhadným způsobem ona Julesinou matkou. Přestože si pamatuju, jak jsem ji rodila. Když jsem se pak na ostrov vrátila, byly si tak blízké. Jules se jí i víc podobá.“

„Takže myslíš, že je ošklivější než ty,“ zamračila se Arsinoe.

„To jsem neřekla.“

„A co jiného jsi tím mohla myslet? Ty jsi si s Caragh podobná. Ale Jules se nepodobá ani jedné z vás. S Caragh má společné jedině to, že jsou obě míň krásné než ty. Jules se s ní sblížila, jenže cos mohla čekat? Nebyla jsi tu.

Vychovala ji ona.“

„Vychovala,“ zopakovala Madrigal. „Vždyť jí bylo teprve devět, když jsem se vrátila.“

Pak vzala ten kus šedé látky a otrhala z jeho okrajů už vypárané nitky.

„Možná mám trochu pocit viny, že jsem odjela,“ přiznala, soustředěná na svou činnost. „Možná taky proto teď dělám tohle.“

Arsinoe si ten kousek látky prohlédla. Prohlédla si i ten copánek z tmavě hnědých vlasů. Komu asi patřily? Vítr pod sklánějící se korunou stromů se utišil a i oheň už jen tiše praskal. Ať už Madrigal zkoušela cokoli, neměly by to dělat. Nízká magie byla pro hlupáky nebo zoufalce. Dokonce i když zafungovala, člověk musel nakonec vždycky zaplatit nějakou daň.

„Všimla sis, že nikdo nepanikaří, že se ještě neprojevil tvůj dar?“ prohodila Madrigal. „Ani Cait. Ani Ellis. Vlastně ani Jules moc ne. Nikdo si nemyslí, že to přežiješ, Arsinoe. Protože naturalistické královny nepřežívají. Ne, pokud nejsou zvířaty, jako byla Bernadine s tím svým vlkem,“ pokračovala a mezitím uvázala na jednom cípu té šedé látky uzel okolo copánku vlasů.

„Velká královna Bernadine,“ zamumlala Arsinoe. „Víš, jak už mě ty nekonečné řeči o ní unavují? Je jedinou naturalistickou královnou, kterou si lidé pamatují.“

„Jedinou, kterou stojí za to si pamatovat,“ souhlasila Madrigal. „A protože lidé ve Vlčím pramenu jsou v podstatě barbaři, zvykli si na to. Tak nějak se s tím smířili. Ale já ne.“ „Proč zrovna ty ne?“ zajímalo Arsinoe.

„Tím si nejsem jistá,“ pokrčila rameny Madrigal. „Možná proto, že jsem sledovala, jak vyrůstáš v Julesině stínu, ve stínu jejího nadání. Stejně jako jsem vyrůstala já ve stínu Caragh. Nebo možná proto, že chci, aby mě měla dcera ráda. Když tě zachráním, třeba jí to pomůže se to naučit.“

S těmi slovy zvedla cop přivázaný ke kusu látky. Arsinoe zavrtěla hlavou. „Něco se pokazí. Když jde o mě, vždycky se něco pokazí. A někomu to ublíží.“

„Tobě ublíží, až tě tvoje sestry zavraždí,“ připomněla jí Madrigal a vložila jí talisman do dlaně.

Vypadal jako neškodná veteš, ale Arsinoe tak vůbec nepřipadal. Zdál se být daleko těžší než jakýkoli jiný copánek v látce. A daleko živější než to růžové poupě.

„Bohyně je tady, na tomto místě,“ řekla Madrigal. „Kněžky se k ní modlí, jako by byla nějakou vzdálenou nedosažitelnou entitou, ale já vím své.

My ji cítíme v samém srdci tohoto ostrova. Je všude. Cítila jsi ji té noci v té mlze, když jste seděli v loďce a ona tě nechtěla nechat utéct. Ona je tímto ostrovem a tento ostrov je jí.“

Arsinoe polkla. Ta slova zněla pravdivě. Možná, že kdysi dávno bývala Bohyně všude a sahala po nebi přes moře až na pevninu. Teď byla ale skrytá, číhala jako nějaké zvíře schoulené v doupěti. Stejně tak mocná. Stejně tak nebezpečná.

„Ty vlasy patří Jules?“ zeptala se Arsinoe.

„Ano. Vzala jsem jí je, když jsem se jí je dnes ráno snažila vyčesat do drdolu. Trvalo mi celou věčnost, než se mi je podařilo narovnat a splést do copánku.“ „A co ten kus látky?“ Vypadal dost staře, byl pomačkaný a špinavý.

„To je kus Josephovy košile, když byl ještě kluk. Nebo mi to tak aspoň řekla matka. Kdysi si ji roztrhl o nějaký hřebík v kůlně a Jules si ten kus látky nechala potom, co mu dala novou. Vůbec nechápu, jak si takové věci může pamatovat,“ odfrkla si. „Samozřejmě, že jsme mohly použít i nějakou jinou Josephovu věc, ale přece nechceme, aby se na Jules vrhl jako jelen v říji.“

„Takže tohle je nějaké kouzlo, které má přičarovat lásku,“ vydechla Arsinoe. „Snažíš se mě naučit kouzla, jimiž přivolat lásku? Abych přivolala lásku Jules?“

„Copak je na světě ještě nějaká čistší motivace?“ pousmála se Madrigal a podala Arsinoe černou stuhu. „Tím je svaž k sobě.“

„Kde ses to vůbec naučila?“ divila se Arsinoe. Ačkoli ve skutečnosti měla pocit, jako by sama věděla, co dělat, aniž by jí to Madrigal říkala. Její prsty copánek s látkou smotaly k sobě úplně samozřejmě a byla by se pro tu stuhu natáhla, i kdyby ji Madrigal Arsinoe nepodala.

„Mimo ostrov nic není,“ zašeptala Madrigal. „Zavři oči. A podívej se do ohně.“

„Jules by tohle určitě chtěla udělat sama,“ protestovala Arsinoe. „Anebo spíš ne, něco takového by vůbec neudělala. Vždyť to nepotřebuje.“ Madrigal na druhé straně ohně se posmutněle usmála. Na Sandrinovy chlapce si myslely snad všechny dívky z Vlčího pramene. To ty jejich šibalské úsměvy a oči barvy bouřkových mraků odrážejících se od vodní hladiny. Ten vítr v jejich tmavých vlasech. Joseph už bude vypadat stejně. A přestože Arsinoe měla Jules ráda a viděla ji jako krásnou, Madrigal věděla, že Jules není dost krásná na to, aby si takového muže udržela.

Arsinoe pohlédla na talisman, který svírala v dlani. Ještě před chvílí to byl jen kousek odpadu, jejž by člověk zahodil do koše nebo by ho odnesli ptáci, aby ho použili na stavbu hnízda. Ale v uzlech, které Madrigal uvázala, v těch místech, kde k sobě byly pramínky Julesiných vlasů a látka z Josephovy košile pevně svázané, se skrývalo něco víc.

Udělala na stuze poslední smyčku a zajistila ji pevným uzlíkem. Vtom se Madrigal chopila nožíku a řízla jím Arsinoe zespodu do paže. Tak rychle, že trvalo několik vteřin, než vůbec začala krvácet.

„Au,“ vyjekla.

„Vždyť to nebolelo.“

„Ale bolelo a mohla jsi mě předtím varovat.“

Madrigal však jen mávla rukou a přiložila talisman do její tekoucí krve. Pak předloktí ještě stiskla, aby z něj vymáčkla do talismanu co nejvíc krve. „Krev královny,“ hlesla Madrigal. „Krev tohoto ostrova. Díky tobě už Josepha a Jules nikdy nic nerozdělí.“ Arsinoe zavřela oči. Jules a Joseph. Od narození byli nerozluční, dokud se tu neobjevila ona. Dokud se ji nepokusili zachránit a nerozdělili je kvůli tomu. Černá rada ji za její podíl na pokusu o útěk nijak nepotrestala. Jen tím pocitem viny. Ten ji za ty roky vytrestal dost a dost.

Když ji Madrigal konečně pustila, Arsinoe ohnula ruku v lokti. Krvácení sláblo a rána ji pomalu začínala bolet. Madrigal nemyslela tolik dopředu, aby s sebou přinesla něco, čím by jí to mohla vyčistit. Ani žádný obvaz. Takže cenou za to kouzlo nakonec bude to, že královna přijde o ruku.

Pak Madrigal schovala talisman do malého černého váčku a ten podala Arsione. Prsty měla celé ulepené od krve a ten malý talisman uvnitř pulzoval jako bušící srdce.

„Až uschne,“ řekla, „schovej ho někam do bezpečí. Třeba pod polštář. Nebo si ho zapleť do vlasů, pokud se ovládneš a přestaneš si je pořád stříhat.“

Arsinoe sevřela talisman v dlani. Teď, když bylo kouzlo hotové, jí přišel tak nějak zvrácený. Jako něco špatného, něco pokřiveného dobrými úmysly. Ani nevěděla, proč to udělala. Nic ji neomlouvalo, krom toho, že to bylo snadné a ji ještě nikdy nic snadného nepotkalo.

„Nemůžu to Jules udělat,“ zašeptala.

„Nemůžu jí takhle vzít svobodnou vůli. Ať už je důvodem cokoli, takhle by to nechtěla.“

A než si to mohla rozmyslet, rychle talisman zahodila do ohně. Okamžitě shořel, jako nic. Pramínky Julesiných vlasů a kus látky z Josephovy košile se uškvařily jako nožičky nějakého umírajícího hmyzu. Ale šel z nich takový nečistý kouř. Madrigal úlekem vykřikla a nadskočila.

„Uhas to a pojďme domů,“ hlesla Arsinoe. Snažila se znít jako královna, celá se však třásla a bylo jí slabo, jako by místo pár kapek krve ztratila snad celý litr.

„Cos to udělala?“ zhrozila se smutně Madrigal. „Cos to jen chudince Jules udělala?“

ROLANTH

V atriu na východní straně chrámových pozemků mohla být Mirabella konečně sama. Patřilo mezi jedno z mála míst, kam jí kněžky dovolovaly chodit bez doprovodu. Jedno z mála, kde měly pocit, že je skutečně bezpečno. Dokonce i když se modlila před oltářem, jedna nebo dvě jí dělaly doprovod a postávaly ve stínu. Samoty si mohla užívat jen na tom nádvoří a ve své ložnici u Westwoodových. Jen tam mohla svobodně přemýšlet, svobodně odpočívat a třeba i v soukromí plakat.

Od té zkoušky, kterou jí Rho připravila na útesu, plakala často. Většinu svých slz utajila, ale ne všechny. Zvěsti o jejím rozrušení se rychle šířily a kněžky se na ni začaly dívat trochu podezíravě. Jako by se nemohly rozhodnout, jestli je její pláč znakem slabosti, nebo velkého milosrdenství.

Tak či tak by byly každopádně raději, kdyby neměly nad čím přemýšlet.

Mirabella se posadila na studenou kamennou lavičku a přitiskla si nohy co nejvíc k sobě. Když pak jednu nohu zvedla, v její stopě na zemi z ničeho nic přistál malý černobílý datel s krásnou chocholkou a začal v ní poskakovat.

„Podívejme,“ hlesla Mirabella. Byl to takový neposedný ptáček s bystrýma černýma očkama. Sáhla si do kapes, jestli by pro něj něco nenašla. „Promiň, bohužel nemám žádné zrní.“

Měla s sebou nějaké vzít. Ptačí štěbetání by bylo příjemným rozptýlením.

„On ale nechce zrní.“

Mirabella se otočila. V bráně na nádvoří, vedle lehce zasněženého živého plotu, stála mladá kněžka čekatelka, která do chrámu přišla nedávno. Studeně foukalo a ona si držela bílou kapuci co nejtěsněji u krku.

Mirabella si odkašlala. „Tak co chce?“ Dívka se na ni usmála a zamířila k ní.

„Chce vás jen potěšit.“

S těmi slovy si kapuci trochu rozhalila a datel jí do ní ihned vletěl a schoval se jí pod límcem.

„Ty jsi naturalistka?“ podivila se královna.

Dívka přikývla.

„Jmenuju se Elizabeth. Vyrostla jsem v Bernadinu. Doufám, že vás moc neruším. Ale vypadala jste tak smutně. A Pepper mě vždycky dovede rozesmát.“

Malý datel rychle povystrčil zobáček a hned zas stejně rychle zmizel ve svém úkrytu. Mirabella to se zájmem pozorovala. Familiára ještě nikdy v životě neviděla. V chrámu se kněžky musejí vzdát svých darů a držet si familiáry je zakázáno.

„Jak se ti povedlo si ho nechat?“ zeptala se.

Elizabeth si k jeho hlavičce přitiskla tvář. „Prosím, nikomu to neříkej. Jakmile by si ho někdo všiml, zabili by ho. Snažila jsem se ho poslat pryč, ale on ode mě prostě nechce odejít. Nejspíš mám štěstí, že se dá snadno schovat. Je kruté po nás chtít, abychom se jich zbavily ještě před tím, než se rozhodneme obléct náramky. Co kdybych si to se vstupem do řádu nakonec rozmyslela a rozhodla se z chrámu odejít? Kde by mu pak byl konec? Někde v okolních lesích? Nebo vysoko v horách, kde už by nikdy nezaslechl mé volání?“

„Už to, že se po vás vůbec chce, abyste se jich vzdaly, je kruté.“

Elizabeth pokrčila rameny. „Matka mi vyprávěla, že kdysi to kněžky dělat nemusely. Jenže dnes je ostrov tak roztříštěný. Naturalisté proti travičům a ti proti elementálům. Dokonce i těch pár šťastlivců s darem války se pře s ještě menší hrstkou jasnovidců.“ Pak se podívala na ptáčka a povzdechla si. „To, že se svých darů vzdáme, nás sjednotí. Ale máte pravdu. Stejně je to kruté.“

„Mohla bych?“ zeptala se Mirabella a vztáhla k Elizabeth ruku. Ta se na ni usmála a Pepper z její kapuce hbitě vyletěl a usadil se Mirabelle na dlani. „Líbíte se mu,“ povzbudila ji Elizabeth.

Mirabella se pousmála. „To je milé.

Ale jsi naturalistka, takže ten ptáček udělá vše, co mu řekneš.“

„Takhle pouto mezi člověkem a jeho familiárem tak docela nefunguje. Každopádně byste poznala, kdyby se mu do toho nechtělo. Váhal by a nezářila by mu tolik očka. Nebo by vám po něm mohl v dlani zůstat trus.“

„Tak to mám štěstí, že se mu zamlouvám,“ oddychla si Mirabella.

Pepper na ni jednou mrkl a pak vystřelil rychle zpět pod dívčinu kapuci.

„Když jsem vás tu viděla, tak smutnou a osamělou, hned jsem chtěla zkusit, jestli se nám nepodaří vás trochu rozveselit,“ řekla Elizabeth a posadila se na lavičku vedle ní. „Já vím, proč pláčete.“

„Řekla bych, že to ví nejspíš každá kněžka v chrámu.“

Elizabeth přikývla. „Ale pro mě to znamená víc. Protože jsem to málem byla já, kdo se obětoval.“

„Ty?“

„Jak to umějí podat! Přesvědčí člověka, že je to jeho svatá povinnost, že se tak spojí s Bohyní. Málem jsem na to kývla. Měla jsem pocit, že bych měla. Ta dobrovolnice se jmenovala Lora. Zemřela s vírou, že vykonala velikou službu. A jsou horší způsoby, jak zemřít, než s takovým přesvědčením.“

Horší způsoby. Jako třeba být upálen zaživa sestrou kněžkou. Mirabella se na to pokusila nahlížet taky tak. Pokusila se samu sebe přesvědčit, že tu dívku zachránila z plamenů. Jenže to nějak nefungovalo. To, co udělala, jednoduše nebylo správné, ať už to provedla jakkoli.

„Všichni máme dvě tváře, královno Mirabello. A každý dar má dvě strany mince. My naturalisté umíme dávat věcem růst, ale na druhou stranu taky umíme vehnat humry přímo do hrnce a naši familiáři trhají zajíce na kusy.“

„Ano,“ přikývla Mirabella, „já vím.“

Elementálové zase nechávali lesy lehnout popelem se stejnou lehkostí, s jakou je uměli svlažit deštěm. Dar války mohl chránit stejně jako zabíjet. Dokonce i jasnovidci bývali často stiženi šílenstvím nebo paranoiou. Právě z toho důvodu všechny královny, které se s tímto darem narodily, vždycky raději rovnou utopili.

„I traviči jsou zároveň léčiteli,“ poučila ji Elizabeth.

„Tak o tom jsem tedy nikdy neslyšela,“ podivila se Mirabella. Traviči byli skrz naskrz zlí. Všechny jejich popravy byly nechutné, protože k nim využívali důmyslné a silné jedy, které způsobovaly, že lidé krváceli z očí a svíjeli se v tak silných křečích, až si lámali páteř.

„Ale je to tak,“ trvala na svém Elizabeth. „Umějí i léčit. Jen na to zapomněli kvůli tomu, jak moc prahnou po křeslech v radě.“

Mirabella se slabě usmála, načež zavrtěla hlavou. „Jenže to není totéž. S královnami je to jinak.“

„Já vím,“ ujistila ji Elizabeth. „A je pravda, že tady v Rolanthu jsem teprve krátce. Ale už teď vidím, že jste dobrý člověk, Mirabello. Nevím, jestli z vás bude dobrá královna, zdá se mi to však jako slibný začátek.“

Při těch slovech vyklouzl Elizabeth zpod kapuce její dlouhý černý cop. Byl skoro stejně tmavý jako ten Mirabellin. Způsob, jakým ho čekatelka nosila, jí připomínal Bree. Pepper si načechral pírka. Vypadal jako ptáček mála slov.

„Jsi jediná kněžka, která se mnou kdy skutečně mluvila,“ řekla Mirabella.

„Tedy kromě Lucy.“

„Vážně?“ podivila se Elizabeth. „To je další známka toho, že nejsem příliš dobrá kněžka. Rho mi to v jednom kuse opakuje. Možná má pravdu.“

Krvelačná Rho. Postrach celého chrámu. Mirabella si ani nedokzala vzpomenout, že by ji někdy viděla tvářit se mile nebo slyšela něco milého říct. Ale až skončí Beltain a začne nástupnický rok, poslouží jako vynikající stráž. V tom měla Luca pravdu.

Elizabeth naklonila hlavu na stranu.

„Cítíte se už trochu lépe?“ „Ano,“ odpověděla Mirabella.

„Výborně. Ten obřad obětování, můžete si být jistá, že to byl nápad Rho. Ráda by se navrátila ke starým způsobům a vrátila veškerou moc Černé rady zpět chrámu. Myslí si, že toho dosáhne násilím, jako by ona sama snad byla prodlouženou rukou Bohyně. Jenže jí není,“ usmála se na ni Elizabeth. „To jste vy.“

„Vždyť jsi sama říkala, že to udělala,“ připomněla Rho nejvyšší kněžka.

„Udělala to a je to hotové.“

„Ale neříkala jsem, že to udělala dobře,“ namítla Rho.

Zvedla z rohu mahagonového stolu své nadřízené jakousi cetku, leskle vyleštěný opál, a ohrnula nad ním nos. Neměla komnaty nejvyšší kněžky ráda.

Nacházely se v nejvyšším patře chrámu a měly výhled až na útes Shannon Blackwayové. Na její vkus byly až příliš pohodlně vybavené, všude samý polštářek a dečka, aby tam nebyla zima. Všude nějaké drobnosti a věci, věci na ozdobu, které se vlastně nedaly nijak využít. Třeba mozaikové vázy nebo kamenná pozlacená vejce, jako například to z opálu.

Luca sledovala, jak Rho už napřahuje ruku, aby ho vyhodila ven z okna.

„Nedělej to,“ varovala ji. „Byl to dárek.“

„Je to jen kus kamene.“

„Ale někdo mi ho dal. A zavři to okno. Dnes fouká studený vítr. Už se nemůžu dočkat, až bude jaro. Až ohně na Beltainu otevřou brány horkým letním nocím. Dáš si trochu polévky? V kuchyni říkali, že je smetanová se zelím a králičím masem.“

„Luco, vy mě snad neposloucháte. Celý ten obřad byl fraška. Naše královnička byla zatlačená do kouta a ani tehdy to nechtěla udělat, dokud jsme té dívce my samy nedaly okusit oheň.“

Luca si povzdechla.

„Oběť leží pohřbena pod hromadou suti. Mirabella obřadem prošla.

Nemůžeš po ní chtít, aby si ho užívala.“ Luca sama z něj neměla radost. Naslouchala, když ji varovaly, že je příliš měkká. A věřila jim, když říkali, že nejvíc ten obřad ublíží Mirabelle. A nakonec to odnesla nevinná dívka. Zavalená kameny tvořícími příhodný monument, u něhož se dá modlit.

„Nic podobného po ní už chtít nebudeme,“ prohlásila Luca. „Neznáš ji tak jako já. Pokud na ni budeme příliš tlačit, vzepře se. A jestli se začne stavět na zadní… jestli si vzpomene na to, jak…“

Odmlčela se a vyhlédla západním oknem ven skrze koruny stromů na střechu domu Westwoodových. Dokonce ani z té dálky si nešlo nevšimnout měděných hromosvodů, které z ní trčely jako vlasy naježené hrůzou.

I Westwoodovi věděli své a nechali si je tam.

„Tehdy jsi tady nebyla,“ dodala Luca, „když Mirabellu přivezli z Černé chaty. Ani já ne. Tou dobou jsem ještě žila v Indrid Down a rvala se s Arronovými o sebemenší kousek moci. A byla bych Sáře Westwoodové ani nevěřila, že jí naše šestiletá královna málem srovnala dům se zemí, nebýt toho výrazu v jejích očích.

Tak silný dar, jako má ona, tenhle ostrov neviděl už stovky let. Od dob Shannon a starých královen. Jsme jeho strážci, nikoli jeho pány.“

„To může být sice pravda,“ souhlasila Rho, „ale když se své povinnosti nepostaví čelem, Černá rada si svou vládu udrží i po následující generaci.“

Luca si promnula čelo. Napadlo ji, že už je na to možná příliš stará. Příliš vyčerpaná životem stráveným snahou vyrvat moc z rukou Arronů. Ale Rho měla pravdu. Pokud na trůn usedne další královna travička, Arronové budou Černé radě vládnout do doby, než nabudou plnoletosti další trojčata. „Mirabella to zvládne,“ řekla.

„A chrám pak přitáhne Černé radě otěže. Když bude plná Westwoodů, bude daleko snáz ovladatelná.“

O několik dní později se Mirabella probudila z dalšího snu s pachutí krve v ústech. V tom snu byly ona, Arsinoe i Katharina ještě děti. Vybavovala si černé vlasy plující na vodní hladině a špínu na nose Arsinoe. Vybavovala si, jak se její ruce proměnily ve spáry a jak jimi rozervala ji i Katharinu na kusy.

S obličejem zabořeným do polštáře se opřela se o lokty. Bylo poledne a její pokoj zel prázdnotou. Možná, že ani za dveřmi na ni nečíhaly žádné kněžky, protože Sára, Bree i ostatní Westwoodové byli doma.

Noční můry ji pronásledovaly čím dál častěji. Dokonce ji budily. Občas i dvakrát nebo třikrát za noc. Luca říkala, že s nimi má počítat. Ale nevarovala ji, jakou hrůzu v ní mohou probudit.

Zavřela oči. Jenže místo tmy a mžitků spatřila tvář té obětované kněžky, kterou pohřbily kameny. Spatřila sestřin špinavý nos. Zaslechla Katharinin smích.

Královny nemají mít své sestry rády. To odjakživa věděla, i v té době, kdy spolu ještě všechny tři bydlely v Černé chatě, kde jí přes to všechno přirostly k srdci.

„Ale ony už nejsou těmi dětmi,“ zašeptala si do dlaní.

Jsou královnami. A musejí zemřít.

Vtom se ozvalo zaklepání na dveře a dovnitř nakoukla Bree. Dlouhý hnědý cop měla jako vždy přehozený přes rameno.

„To už je čas?“ zabručela Mirabella. Toho dne měly jet do města, kde se sešli ti nejzručnější řemeslníci z Rolanthu, aby představili své nejkrásnější šperky a šaty na slavnosti okolo Beltainu.

„Skoro,“ přikývla Bree. „Ale nedívej se na to tak černě. Podívej, kdo za tebou z chrámu přišel.“

S těmi slovy Bree dveře otevřela a zpoza nich se na Mirabellu usmála Elizabethina tvář. I Mirabella se usmála.

„Ach, ne,“ uchichtla se. „Lidé si začnou povídat, že se přátelím jen s holkami, které nosí copy.“

Když Mirabellu připravili a oblékli, nasedla spolu s Bree a Elizabeth do kočáru, který na ně čekal před domem.

Sára v něm už seděla.

„Výborně,“ pozdravila je všechny a poklepala na střechu kočáru, aby vozka vyrazil. „Je od vás milé, že jste se k nám přidala, kněžko,“ usmála se na Elizabeth. „Chrám s našimi dnešními volbami bude jistě spokojený.“

„Ale já tu nejsem, abych vám požehnala vaše rozhodnutí,“ uculila se Elizabeth spokojeně, zatímco sledovala za okny míjející město. „Chtěla jsem se akorát vyhnout uklízení.“

Sára se zatvářila pohoršeně, zato Bree se zasmála.

„Každopádně jsme potěšeny, že vás s sebou máme,“ řekla Sára. „Je ti dobře, Miro? Jsi nějaká pobledlá.“

„Nic mi není, Sáro.“

Sára pak zaklepala na střechu silněji a kočí pobídl koně do rychlejšího běhu.

„Možná by ses měla najíst. Až dorazíme do parku, budeš si moct vybrat mezi spoustou jídla.“

Park Slatina se rozprostíral v centrální části města podél kanálu. Na jaře tam bylo moc krásně, všude se zelenaly stromy a v bublající fontáně se leskly světlé kamínky. Ovšem v tomto ročním období měly stromy větve ještě holé a okolí vypadalo trochu pustě. Všichni klenotníci a krejčí tam našli dost místa, aby mohli představit své zboží. „Doufám, že ten krejčí ze Třetí ulice s sebou přivedl toho svého krásného syna,“ usmála se Bree.

„Já myslela, že teď chodíš s tím Wextonovic klukem,“ podivila se Sára.

Bree se uvelebila na pohodlných sametových polštářcích.

„Už ne. Od Miřiných narozenin zapomněl, jak se líbá. Strašně moc používá jazyk!“ oklepala se a znechuceně si odfrkla, načež se opřela o Mirabellu, aby se trochu uklidnila.

Mirabella i Elizabeth se zasmály. Sára na to nic neřekla, ale oči jí málem vypadly z důlků a rty stiskla tak pevně k sobě, že skoro přestaly být vidět.

Mirabella se dívala z okénka. Už byly téměř na místě. Ve středu města stály veliké bílé budovy. Pokud byly v jejich fasádách nějaké praskliny, pak je dokonale zakryli. Odrážel se v nich někdejší lesk města Rolanthu. Člověk si dokázal představit, jak krásný zas bude, až Mirabella usedne na trůn.

„A jsme tu,“ řekla Sára, jakmile kočár s trhnutím zastavil. Pak si uhladila dlouhou sukni černých šatů a připravila se k výstupu. „Zkus se nám pro jednou někde neztratit, Bree,“ zamumlala ještě.

„Jistě, matko,“ povzdechla si Bree a zvedla oči v sloup.

Po Sáře vystoupila Mirabella. Skrz otevřené brány parku už viděla šperkaře i krejčí čekající v řadě. A samozřejmě i kněžky, jak jinak, ty u ničeho nemohly chybět.

Bree chvíli natahovala krk.

„Je tady,“ špitla potom a zaculila se.

Bylo snadné pochopit, koho měla na mysli. Krásného chlapce se světle hnědými vlasy, který stál vedle jednoho ze šperkařů na konci řady. I on už si Bree všiml.

„Tobě to vážně netrvá dlouho,“ zašeptala Mirabella.

„To by taky nemělo. Vzhledem k mé letité praxi,“ usmála se Bree, jednou rukou se zavěsila do Mirabelly a druhou do Elizabeth. „Musíme zjistit, jak se jmenuje.“

„To by stačilo,“ překazila jim zábavu Sára, rozpletla jim paže a sama zaujala místo vedle královny.

„Ale matko,“ zamručela Bree. „Vždyť si jen vybíráme šperky. Nemusíš se chovat, jako bychom se účastnily Vylodění.“

„Až Miru korunují, vždycky, když se pak ukáže na veřejnosti, bude to bráno jako formální vystoupení. Měla by sis na to už začít zvykat.“

Jakmile vešly do parku, Sára pokynula jedné z opodál stojících novicek.

„Královna Mirabella dnes ještě nejedla. Byla byste tak laskavá a připravila jí něco?“

Novicka přikývla a hned někam odběhla. Mirabella vlastně ani neměla hlad. Po těch nočních můrách neměla nikdy na nic chuť až do večera. Ale bylo jednodušší dát si pár soust než se dohadovat se Sárou.

Když došly až ke stolům se zbožím, kupci se jim poklonili. Westwoodovi si od každého z nich koupili nějakou drobnost. Třeba prstýnek, náramek nebo šátek. Ovšem ušití svátečních šatů nebo vytvoření speciálních šperků následně vždy svěřili jen několika málo vyvoleným.

„Nemusím se ani moc dívat, abych ti řekla, že u té první si nekoupíme nic jiného než kapesníky,“ zašeptala Sára Mirabelle do ucha. „Ta žena nemá sebemenší pochopení pro anatomii pohybu elementála. Vše, co šije, je těsné jako svěrací kazajka a hodí se to akorát tak pro traviče.“

Jakmile přišla k tomu stánku blíž, Mirabella sama viděla, že Sára měla pravdu. Všechny šaty té švadleny byly z příšerně lesklého materiálu a těsné až hrůza. Jenže vypadala tak nervózně.

A v očích měla tolik naděje.

„To jsou skutečně krásné rukavice,“ řekla Mirabella, než se Sára dostala ke slovu. „Pracujete také s kůží?“ zeptala se a napůl se otočila na Sáru. „Bree potřebuje nové lučištnické rukavice. A malý Nico z těch svých už taky musí každou chvíli vyrůst.“

„Ano, královno Mirabello,“ odpověděla švadlena. „S kůží pracuju nejraději.“

Mirabella se pak od jejího stánku vzdálila, aby s ní mohla Sára probrat finanční detaily a aby neslyšela, jak při tom bude její opatrovnice skřípat zuby.

U dalšího obchodníka si vybrala kroucený stříbrný prsten a prsten z leštěného zlata, ale pak už ji Bree nemilosrdně táhla dál, protože se nemohla dočkat setkání s tím hezkým klukem.

Dohnala je i ta novicka, která Mirabelle přinesla talíř se sýrem, chlebem a malou miskou se sušenými rajčaty. Převzala to od ní Elizabeth.

„Tak přece trochu zpomal, Bree,“ zavolala na ni a zasmála se. „Aspoň se trochu najez.“

Bree ji poslechla, jenže to už stály jen jeden stůl od jejího nového objevu, takže se rozhodla si sýr vychutnat velice nápadně.

„Musíme nějak odvést její pozornost,“ zašeptala Elizabeth Mirabelle. „Co třeba tyhle šaty? Jsou vážně krásné!“

„Obávám se, že v tuhle chvíli se nám ji nepodaří odlákat na žádné šaty, i kdyby byly sebekrásnější,“ pochybovala Mirabella.

Krejčí, který je ušil, si Bree pozorně prohlédl, načež sáhl pod stůl a vytáhl ještě jedny. „Možná by zafungovaly tyhle,“ řekl a rozložil je před nimi.

Mirabella ani Elizabeth nebyly mocny slova. A Bree dokonce vypadl kus sýra z ruky.

Nedívaly se na šaty pro královnu. Ty musí být černé. Tyhle měly korzet vyšitý modrými vlnami a na jejich černé saténové sukni zuřila temně modrá bouře. Byly nádherné.

„To jsou ony,“ vydechla Mirabella a nadšeně svou kamarádku objala.

„V těch budeš ještě krásnější než já. Všichni nápadníci budou mít oči jen pro tebe!“

„To není pravda, Miro,“ protestovala Elizabeth.

Možná nebyla. Královniny havraní vlasy a zvláštní černé oči budily pozornost vždy a všude. Ale Elizabeth si to špatně vyložila. Mirabella na Bree nežárlila. To by nikdy nedokázala.

V tu chvíli se k nim přidala i Sára a souhlasně přikývla.

„Objednáme si u vás troje šaty,“ sdělila krejčímu. „Včetně těchto pro dceru. Pokud nenajdeme nikoho dalšího, kdo by se vašemu umění vyrovnal, možná objednávku ještě navýšíme. Později se stavím u vás v obchodě, abychom domluvili detaily.“

„Konečně,“ zašeptala Bree Mirabelle, když se přesunuly ke stánku se šperky a k jejímu hnědovlasému objevu.

„Jenže mluvit budeme muset s jeho otcem,“ připomněla jí Mirabella. „Tak co budeš dělat?“

Bree diskrétně kývla bradou směrem k malému koši na oheň, který měli šperkaři za stánkem, aby se u něj během čekání mohli ohřát. Možná to nebyli elementálové, nebo jen měli slabé dary. Pak chytila Elizabeth kolem ramen.

„Elizabeth, zlatíčko, vždyť ty se celá třeseš!“ zvolala a obrátila se k synovi obchodníka. „Mohly bychom se na okamžik zahřát u vašeho ohně?“ „Ale jistě,“ odpověděl hned.

Mirabella s úsměvem sledovala, jak Bree vede Elizabeth k ohni, kde líně mávla zápěstím a z doutnajícího dřeva ihned vyšlehly žhavé uhlíky, načež se ohlédla přes rameno a spiklenecky na ni mrkla.

„Výborně,“ zašeptala Sára. „Už jsem se bála, že budeme muset skoupit všechno, co tu mají, jen aby měla dost času flirtovat.“

Což nakonec beztak hrozilo, protože šperky toho zlatníka vypadaly opravdu jedinečně. Pečlivě zbroušené drahokamy ve složitých ornamentech jen zářily. Mirabella zabloudila rukou až ke stříbrnému náhrdelníku se třemi jasně oranžovými kameny. Dokonce i v tom zimním světle jako by na stole hořely.

„Ten bych si chtěla vzít na Přehlídku,“ řekla.

Po nákupech se vrátily ke kočáru. Mirabella si vezla vybraný ohnivý náhrdelník v krabičce na klíně. Nemohla se dočkat, až ho ukáže Luce. Byla si jistá, že se nejvyšší kněžce bude líbit. Možná, že po Přehlídce by jí ho mohla věnovat jako dárek.

„Nákupy jsou za námi,“ oddechla si Sára, jakmile se kočár rozjel. „Mám novinku. Z Vlčího pramene, věřily byste tomu?“

„Novinu?“ podivila se Bree. „Jakou novinu?“

„Zdá se, že se tam ubytovala jedna nápadnická delegace, která dorazila s předstihem.“

„Ale to se přece nesmí,“ zamračila se Mirabella. „Ví o tom chrám?“ pohlédla tázavým pohledem na Elizabeth, ale ta jen pokrčila rameny.

„Ví,“ odpověděla Sára. „Rodina toho nápadníka vyjela jako delegace poprvé, takže se v rámci kompenzace zjevné nevýhody může těšit zvláštním privilegiím. Jednak aby měli dost času seznámit se s tím, jak to u nás chodí, jednak aby se jim ostrov odvděčil za to, že se starali o Josepha Sandrina po čas jeho vyhnanství.“

„To jméno už jsem dlouho neslyšela,“ poznamenala Mirabella. Přitom dřív na něj myslela docela často. Kdykoli si vzpomněla na Arsinoe. Byl to ten kluk, který se s ní pokusil o útěk. Který se jí snažil s útěkem pomoct. Když je tehdy chytili, plivl prý Natalii Aronové na nohy.

A teď přivezl Arsinoe nápadníka. To pro něj muselo být velice těžké, zvlášť když ji sám určitě tolik miloval.

„Myslím, že se s ním setkáš,“ pokračovala Sára.

„S Josephem?“

„Ne. S tím nápadníkem. Ještě před Beltainem. Domluvíme si s ním návštěvu, tady u nás, samozřejmě pod dohledem chrámu.“

„Celé je to nefér,“ posteskla si Bree. „Budeš mít spoustu nápadníků, a přitom si budeš moct vybrat jen jednoho. Ale přijede jich tolik,“ zasnila se. „Občas si přeju být taky královnou.“

Mirabella se zamračila. „Něco takového už nikdy neříkej.“

Tón jejího hlasu přinutil všechny hned ztichnout.

„To byl jen vtip, Miro,“ omluvila se jí Bree. „Samozřejmě, že si to nepřeju. Být královnou si nepřeje nikdo.“

PANSTVÍ GRAVESDRAKE

Velká stinná knihovna patřila mezi Katharinina oblíbená místa. Teplo z velkého krbu vždycky celou místnost vyhřálo, až na ty nejčernější rohy. Když vyrůstala, vysoké police a masivní kožená křesla jí skýtaly mnoho možností úkrytu před pohlavky od Genevieve nebo před tréninkem s jedy. Dnes v ní ale hořel jen slabý oheň, ona seděla s Pietyrem přímo před krbem a nikde se neschovávala. Roztáhli závěsy tří východních oken a vyhřívali se v paprscích slunce, jehož teplo se jí zdálo příjemnější. Tak nějak jemnější a méně obtížně vybojované.

Pietyr jí podal kousek chleba namazaný plnotučným ovčím sýrem. Připravil jí na koberci piknik z toho nejlepšího neotráveného jídla, které na panství sehnal. Sladké gesto, přestože jeho hlavní motivací bylo ji trochu vykrmit.

„Měla bys zkusit to krabí suflé, než vystydne,“ vybídl ji.

„To měla,“ souhlasila Katharina.

Pak si kousla do chleba se sýrem, ale nebylo to snadné. I to nejlepší jídlo vám chutná jako břečka, když je vám zle.

Dotkla se malého obvazu na zápěstí.

„Co to bylo tentokrát?“ zajímal se Pietyr.

„Nějaký hadí jed.“

Nic, čím by ji ještě nikdy neotrávili. Ovšem rána, do které jí ho nanesly, byla horší, než bylo třeba, protože Genevieve jí stále ještě neodpustila to selhání na Gave Noir. Pietyr tu ránu viděl a vůbec se mu nelíbila.

„Po korunovaci už k ničemu podobnému nebude důvod.“

S těmi slovy jí podal talířek s míchanými vajíčky, kaviárem a zakysanou smetanou. Ochutnala a pokusila se o úsměv.

„To nebyl úsměv, Kat. To byl škleb.“

„Možná bychom to měli odložit až po večeři,“ navrhla.

„A dopustit, abys vynechala dvě další jídla?“ zavrtěl hlavou Pietyr. „Musíme v tobě znovu probudit správný travičský apetit. Ochutnej nějaké pečivo. Nebo aspoň džus.“

Katharina se zasmála. „Ty jsi ten nejlepší osobní sluha, jakého jsem kdy měla. Jsi dokonce lepší než Giselle.“

„Vážně?“ zvedl obočí Pietyr. „A to v tom nemám žádnou praxi. Můj dům na venkově je důkladně opevněn a Marguerite ho dobře řídí, přestože to připouštím jen s největším odporem.

Celý život někdo sloužil mně.“ „Tak jsi to umění možná odkoukal. Dost ti záleží na tom, abych byla korunovaná. Ale to každému Arronovi. To jsi sem vážně přišel jen proto, abys uprchl z venkova? Co ti Natalia slíbila?“

„Slíbila mi křeslo v radě, až budeš na trůnu. Ale jde mi o víc.“

Zahleděl se jí přímo do očí, až zčervenala. To se mu líbilo. Říkával jí, že Mirabella bude nejspíš příliš pyšná, než aby na sobě dala znát, že ji těší něčí pozornost.

„Královny travičky našemu ostrovu prospívají,“ řekl a podal jí další kousek chleba. „Řídíme ho už sto let.

A Westwoodové musejí být vážně dost nafoukaní, pokud si myslí, že to zvládnou líp.“

„Westwoodové,“ zamračila se Katharina. „A chrám.“

„Ano. Chrám. Nechápu, proč se cítí tak nedoceněně. Proč musejí vlastnit srdce lidí úplně celá. Ale zjevně musejí.“

Pietyr si dal kousek chleba s jablečnou marmeládou. Neohrnoval nos nad neotráveným jídlem jako ostatní Arronové. Neponižoval Katharinu za to, že je slabá.

„Je to tady děsně zaprášené, Kat.

Vůbec nechápu, proč se ti tady tak líbí.“

Katharina se rozhlédla kolem po řadách knih vázaných v kůži. „Královna Camille měla knihovnu taky ráda,“ odpověděla. „Ráda si četla o královnách z pevniny. Víš, že právě tam se inspirovala, když dávala jméno Arsinoe?“

„To jsem nevěděl.“

„Na pevnině kdysi vládla nějaká královna, kterou zavraždila její vlastní sestra. Taky se jmenovala Arsinoe. Takže když se Arsinoe narodila tak slabá, pojmenovala ji po ní. Arsinoe naturalistka.“

„To je tedy nápad, jak pojmenovat dítě. Je mi jí skoro líto.“

„Královna věděla, jaké budeme, už od našeho narození. Věděla, jaké budeme mít dary. A nešika je nešika od začátku.“ „Tobě dala každopádně krásné jméno. Katharina travička. Musela vědět, že vyrosteš v roztomilou chytrou dámu. A velice krásnou,“ řekl a pohladil ji prstem po tváři.

„Dost krásnou na to, abych upoutala pozornost všech nápadníků?“ prohodila. „Vážně to jinak nejde?“

„Vážně. Představ si, jak se asi bude Mirabella tvářit, až ji budou všichni ignorovat. Možná z toho bude tak zklamaná, že se dobrovolně vrhne dolů z rolanthských útesů.“

To by se jim víc než hodilo. Přestože by to Katharinu připravilo o možnost dívat se, jak se drží za hrdlo, až ji otráví.

Zasmála se.

„Čemu se směješ?“ chtěl vědět Pietyr.

„Jen jsem si vzpomněla na Arsinoe,“ odpověděla. „Bude až smutně snadné ji zabít, jakmile bude Mirabella z cesty.“ Pietyr se taky uchichtl a přitiskl si Katharinu k sobě. „Polib mě,“ řekl a ona poslechla. Výrazně se v tom zlepšovala a byla čím dál odvážnější. Pak ho jemně kousla do rtu.

Připadal jí tak krásný. Mohla by se s ním líbat třeba celý den, a stejně by ji to nepřestalo bavit.

„Učíš se rychle,“ pochválil ji.

„A ty jsi byl nadaný žák? Na kolika dívkách ses vlastně zdokonaloval, Pietyre?“

„Na mnoha,“ usmál se. „V podstatě na každé služce, která k nám přišla, a na většině děvčat z naší vesnice. A to nepočítám těch pár matčiných přijatelnějších přítelkyň.“

„Neměla jsem se ptát,“ řekla a naoko se urazila.

Pietyr ji pohladil po stehně a Katharina se rozesmála. Tolik dívek.

Tolik žen. Ale teď byl její a jen její.

Prozatím.

„A to ti po tolika daleko zkušenějších nepřijdu nudná?“ chtěla vědět.

„Ne,“ řekl a zadíval se jí přímo do očí. „Nikdy. Nejtěžší na tom všem vlastně bude něco, na co jsem původně nepomyslel.“

„Co?“

„Nezapomenout, proč jsem skutečně tady. Abych z tebe udělal královnu, která si získá srdce lidu. Abych ti pomohl získat na festivalu jejich podporu.“

„Copak na jejich podpoře záleží?

Zabít sestry mi nepomůžou.“

„Milovaná královna má mnoho očí a uší. Na všeobecné podpoře bude záležet, a to hodně, zvlášť po tvé korunovaci.“

Katharině se sevřel žaludek a odstrčila od sebe jídlo.

„Všechen ten tlak. To očekávání. Já selžu. Selžu stejně jako o svých narozeninách.“

„Ty neselžeš,“ ujistil ji Pietyr. „Až během Přehlídky staneš na svém pódiu, nikdo se na pódia tvých sester ani nepodívá. Až tě nápadníci při Vylodění spatří, zapomenou, že existují ještě nějaké další královny.“

„Ale Mirabella…“

„Zapomeň na Mirabellu. Ta bude upjatá a povýšená. Zato ty se budeš usmívat. Budeš flirtovat. Budeš tou královnou, kterou chtějí. Pokud se mi podaří, že budeš stát pěkně rovně.“ „Stát pěkně rovně?“

„Když jdeš, vypadáš velice nejistě. Chci, abys kráčela sálem, jako by ti celý dávno patřil. Občas se dokonce zdá, že bys nejraději někam rychle utekla.“

„Utekla?!“

Katharina se zasmála a šťouchla do něj. Pietyr se natáhl na koberec a taky se zasmál.

„Máš pravdu. Občas se snažím zmizet. Jako bych byla nějaká krysa. Ale s tím je konec. Budeš mě učit a já je přiměju zapomenout i na to, jak se jmenují.

Jediným pohledem.“

„Jediným pohledem? To je troufalý slib.“

„Ale já to dokážu. Přiměju zapomenout i tebe,“ řekla a sklopila zrak. „Zapomenout na co?“

Zvedla oči a podívala se přímo na něj.

„Že nejsem pro tebe.“

Když ji Natalia požádala, aby ji doprovodila na Volroy, mohla k tomu mít jediný důvod. Zřejmě chtěla, aby otrávila nějakého vězně. Kvůli ničemu jinému do paláce ještě nikdy nevkročila. Nikdy v životě se nezúčastnila zasedání Černé rady. Nikdy si nevyslechla jejich diskuse o tom, jaké daně uvalit na ovoce naturalistů nebo na skleněná okna z Rolanthu. Ani se nikdy nesetkala s velvyslanci posledního krále manžela, kteří jezdívali z pevniny, aby na ostrově prosazovali své zájmy. Ale Natalia říkala, že to je v pořádku. Že na to vše bude dost času, až Katharinu prohlásí královnou.

„Odsoudili ho v Kenoře,“ oznámila jí Natalia cestou kočárem do Indrid Down k černým věžím paláce Volroy. „Za vraždu. Dost brutální pobodání nožem. Soudu netrvalo rozhodování o trestu nijak dlouho.“

Kočár na okamžik zastavil v Hradební ulici, odkud vjel vedlejší branou do areálu paláce. Katharina zaklonila hlavu, ale na to, aby spatřila špičky věží, se už zanořili příliš hluboko do temného stínu pevnosti. Až ji korunují, bude v něm sice žít, ale přesto jí na paláci nikdy nijak zvlášť nezáleželo. Bez ohledu na jeho impozantní věže a obloukové pilíře.

Vypadal příliš formálně, příliš příkře. Měl víc oken a víc světla než Greavesdrake, ale stejně byla uvnitř zima a bezpočtem jeho chodeb se proháněl průvan jako tóny linoucí se z nějaké flétny. Když vjeli dovnitř, Katharina si trochu odsedla od okénka.

„Jsou tu dnes Genevieve a Lucian?“ zeptala se Natalie.

„Ano. Možná se s nimi později sejdeme na oběd. Můžu nechat Genevieve posadit k oddělenému stolu.“

Katharina se usmála. Genevieve se stále ještě nesměla nastěhovat zpět na Greavesdrake. Natalia dávala přednost klidnému domu. S trochou štěstí jí dovolí vrátit se až po Beltainu.

Pak se kočár zastavil, Natalia spolu s Katharinou vystoupily a vešly do paláce. Lidé, které potkávaly na chodbách, je zdvořile zdravili. Na sobě měly přísně vypadající vlněné kabáty a teplé černé klobouky. Katharina dávala dobrý pozor, aby měla rukávy co nejvíc stažené, aby nikdo nezahlédl obvaz na zápěstí ani poslední zbytky puchýřů. Už se jí téměř zhojily. Daleko rychleji, než čekala. Díky Pietyrovi byla silnější a zdravější. Většina puchýřů už se jí sloupla a zůstala po nich jen krásně růžová nová kůže. Jizva jí nakonec nezůstane ani po jednom.

Na schodech vedoucích do sklepních cel se Katharina zastavila. Z podzemí měla vždycky strach. A cely navíc dost výrazně a nepříjemně smrděly. Páchlo to tam zimou a špinavým ledem. Profukoval jimi všechen vítr, který z Volroye neunikl okny v horních poschodích.

„Je ta vražda jeho jediným zločinem?“ zeptala se Katharina, zatímco opatrně sestupovala dolů. Zadržovací cely Volroye bývaly zpravidla využívány jen pro vězně zvláštní důležitosti. Například pro ty, kteří se provinili zločinem proti královně.

„Možná se s ním mohli po procesu vypořádat v Kenoře,“ připustila Natalia. „Ale říkala jsem si, že praxe navíc se ti bude hodit.“

Úplně dole studený hnilobný smrad ustoupil do pozadí skutečnému pachu cel. Lidskému potu, špíně a strachu, který ještě umocňovala stísněnost prostorů a teplo sálající z mnoha zapálených pochodní.

Natalia si svlékla kabát a jeden ze strážných si ho od ní bleskurychle převzal. Pak se obě sklonily, aby se protáhly nízkými dveřmi. Další strážný jim odemkl poslední ocelové dveře a otevřel je tak prudce, až zaskřípaly o zem.

Z mnoha cel v nejnižším poschodí byla obsazená jen jediná. Vězeň v ní se tiskl v tom nejvzdálenějším rohu s koleny přitaženými k hrudi. Vypadal špinavý, unavený a spíš jako kluk.

Katharina se chytila mříží. Odsoudili ho. Za vraždu. Jenže teď byl tak vyděšený, že si vůbec nedokázala představit, že by byl vraždy schopen.

„Koho zabil?“ zeptala se.

„Nějakého jiného kluka. Jen o pár let staršího, než je on sám.“

Dali mu deku a trochu slámy na ležení. V rohu vedle něj ležely pozůstatky chudé snídaně. Malý plechový hrnek a talíř vytřený prsty do čista. Mříže, které je rozdělovaly, byly pevné, ale Katharina by byla v bezpečí, i kdyby byly z papíru. Jestli v chlapci zbyla nějaká vůle k boji, vyprchala z něj za těch pár dní, které ve vězení strávil.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se ho. Natalia se zamračila. Na jeho jménu nezáleželo. Ale ona ho přece jen chtěla znát.

„Walter Mills.“

Jeho oči se zalily slzami. Věděl, proč Katharina přišla.

„Waltře Millsi,“ oslovila ho klidně.

„Proč jsi zabil toho kluka?“

„Protože zabil mou sestru.“

„Proč tedy v této cele nesedí on, ale ty?“

„Protože to nevědí. Myslí si, že jen utekla.“

„A jak můžeš vědět, že se mýlí?“ podotkla Natalia skepticky.

„Prostě to vím. Sestra by nikdy neutekla.“

„Nevíme, jestli nám říká pravdu,“ zašeptala Natalia Katharině. „Byl souzen a shledán vinným. Toho mrtvého kluka už se nám asi nepodaří vzkřísit k výslechu,“ povzdechla si. „Viděla jsi už dost?“

Katharina přikývla. Nemohla s tím nic dělat. O jeho osudu rozhodl soud. A ona už věděla vše, co potřebovala vědět. Věděla, čím se provinil. Věděla proč. Odhadla si jeho přibližný věk, váhu i zdravotní stav.

„Prosím,“ zašeptal. „Milost.“

Natalia objala Katharinu kolem ramen a odvedla ji pryč. Nebylo tak docela legální, že se Katharina účastnila poprav ještě před korunovací. Jenže Natalia tahala za nekonečné množství provázků. Proto s ní Katharina chodila do místnosti s jedy v podstatě od doby, kdy ji přivezli z Černé chaty.

Uvnitř místnosti s jedy, vysoko ve východní věži, si Katharina rozepnula knoflíky kabátu a odhodila ho na jedno z Nataliiných oblíbených křesel.

Rukavice si ale nechala. Byly těsné a dobře izolovaly, takže by ji ochránily, kdyby třeba něco náhodou rozlila.

„Jsou známy nějaké detaily toho zločinu?“ chtěla vědět.

„Jednalo se o pobodání nožem s krátkým ostřím,“ odpověděla jí Natalia. „Podle zprávy léčitele utrpěla oběť šestnáct bodných ran.“

Šestnáct. Tak vysoký počet hovořil o silném hněvu. To poněkud přidávalo na věrohodnosti Walterovu tvrzení o pomstě. Ale to byly jen její domněnky. Nemohla to vědět jistě. Právě proto to bylo tak těžké.

Skříňky s jedy zabíraly celé dvě stěny místnosti. Sbírka vznikala celé roky a po každé z častých expedic Arronů po ostrově nebo na pevninu se dočkala dalšího rozšíření a doplnění. Našli byste v ní byliny a jedy a sušené plody snad ze všech koutů světa, z každého kontinentu a každého klimatického pásma, všechny pečlivě uložené a zkatalogizované. Katharina bloudila prsty po šuplících a mumlala si při tom pro sebe názvy jedů. Jednoho dne je možná použije k odstranění Mirabelly a Arsinoe. Pro ty si připraví něco vskutku mimořádného. Ale s Walterem Millsem si nemusí dát takovou práci. Zastavila se u ampulí se semeny skočce obecného. Jejich požití znamenalo velice pomalou a bolestivou smrt na krvácení ze všech vnitřních orgánů.

„Ten kluk, kterého zabil,“ zeptala se ještě. „Umíral dlouho? Trpěl?“

„Celý dlouhý den a noc.“

„Pak si nezaslouží žádné slitování.“

„Skutečně? I když je tak mladý?“

Katharina se na Natalii trochu zaraženě podívala. Ta se většinou za žádný soucit nepřimlouvala. Ale dobrá tedy. Odložila ampuli se skočcem a místo toho otevřela šuplík a ukázala na sklenici se sušenou kůrou klučiby dávivé.

„Dobrá volba.“

Katharina sklenici vyndala. Vše bylo tak pečlivě uskladněno. Dokonce i samy poličky a šuplík měly izolační vrstvu, aby z nich jedy nevytekly, kdyby je náhodou někdo rozlil. Taková opatření pravděpodobně zachránila mnoho nepozorných služek před nepříjemnou a bolestivou smrtí.

Katharina jed položila na jeden z mnoha dlouhých stolů a sáhla po hmoždíři. Džbány s vodou a olejem stály hned po ruce, aby s jejich pomocí mohla vytvořit správnou emulzi. K drcené kůře klučiby přidala ještě drcenou vrbovou kůru proti bolesti a kozlík lékařský, aby chlapec neměl takový strach. Připravila mu koňskou dávku, takže ho čekala sice nevyhnutelná, ale skutečně milosrdná smrt.

„Natalie, nechala bys prosím poslat pro džbán nějakého dobrého sladkého vína?“

Vždycky se dívala, když byl jed podáván. Ohledně toho byla Natalia přísná. Jakožto královna se Katharina musela naučit, co její činy způsobují, vidět, jak se vězni snaží vyprostit ze řetězů nebo jak se snaží prát s těmi, kteří jim jed podávají. Musela vidět, jak je dokáže dav na náměstí vyděsit. Ze začátku se jí na to hledělo těžko. Ale už roky Katharinu žádná poprava nerozplakala a naučila se na ně dívat s neustále otevřenýma očima.

Hluboko pod pevností Volroy seděl Walter Mills opřený o stěnu cely s rukama na kolenou.

„Vrátila jste se tak rychle,“ hlesl. „Chystáte se mě dotáhnout ven? Na dvůr? Aby se mohli všichni dívat?“

„Královna se ti rozhodla udělit milost,“ řekla mu Natalia. „Zemřeš tady. V soukromí.“

Walter pohlédl na džbán v Katharinině ruce a začal tiše plakat.

„Stráže,“ poručila Katharina. „Doneste stůl a tři židle. A dva poháry.“

„Co to děláte, královno?“ zašeptala tiše Natalia. Ale nebránila jí.

„Otevřete celu,“ poručila Katharina strážnému, když donesl stůl. „Prostřete pro tři.“

Walter si na okamžik prohlížel otevřené dveře, ale přestože jím zmítala panika, uvědomoval si, že pokusit se o útěk by bylo marné. Katharina se spolu s Natalií posadila ke stolu a nalila do pohárů víno. Walter na něj jen zíral, jako by čekal, že se v poháru začne škvířit nebo doutnat. Což se samozřejmě nestalo. Spíš se z něj linula ta nejsladší vůně, kterou v cele cítil.

„Zavraždil mou sestru,“ zopakoval.

„V tom případě jsi nám ho měl přivést,“ sdělila mu Natalia. „My už bychom si s ním poradili, to mi můžeš věřit.“

Katharina se na něj pokusila mile usmát.

„Myslíte si, že to víno jen tak vypiju?“

„Myslím si,“ odpověděla mu Katharina, „že bys měl považovat za velkou čest, že můžeš vypít svou poslední číši s hlavou rodu Arronů. A taky si myslím, že je daleko příjemnější pít, dokud neusneš, než aby tě někdo pevně chytil a málem tě tím udusil.“

S těmi slovy mu nabídla pohár. Walter na něj ještě chvíli hleděl a uronil pár dalších slz, ale nakonec se posadil.

Natalia se napila jako první. Trvalo to sice dlouho, nakonec však našel svou odvahu i Walter. Napil se. A potom už dokonce ani neplakal.

„Je… je velice dobré. Vy si nedáte, královno Katharino?“

„Já své vlastní jedy nikdy nepožívám.“ Walterovi přeběhl po tváři stín. Najednou jako by uvěřil, že ty zvěsti byly pravdivé a že Katharina skutečně nemá žádný dar. Ale na tom nezáleželo.

Jemu už jed koloval v krvi.

A tak pil dál a dál a Natalia s ním, dokud neměl brunátné tváře a nebyl úplně opilý. Bavili se o příjemných věcech. O jeho rodině. O jeho dětství.

Dýchal čím dál víc ztěžka, až nakonec zavřel oči a svalil se na stůl. Královna věděla, že nebude trvat ani hodinu a jeho srdce přestane bít.

Natalia se na Katharinu usmála. Její dar mohl být slabý. Možná neměla vůbec žádný. Ale jako travička byla vynikající.

VLČÍ PRAMEN

Jules věděla, že až se Joseph vrátí domů, některé věci se změní. Nečekala, že se prostě zapojí zpátky do života jakoby nic. Nebyla si ani jistá, že se mu podaří najít si mezi lidmi ve městě znovu nějaké místo, když byl tak dlouho pryč. Pět let se některým nemusí zdát dlouho, jenže během té doby se z Josepha stal mladý muž. Muž, který možná světu rozuměl daleko víc, než ona sama mohla kdy doufat, vzhledem k tomu, že nikdy nevystrčila paty z jihozápadního cípu ostrova Fennbirn.

Jenže teď byl doma. Jeho rodina si konečně mohla trochu oddechnout. A Jules i on se víc než předháněli ve zdvořilostech.

„Je ti zima?“ zeptal se jí, když šli po ulici z hospody U Lví hlavy.

„Ne,“ odpověděla Jules.

„Ale ano, je. Vždyť ses zachumlala do límce tak, že už ti úplně zmizel krk,“ namítl a rozhlédl se kolem. Neviděl žádné místo, kam by se jim ještě chtělo zajít. Oba byli už unavení z toho, jak na ně různě staří milenci neustále spiklenecky pomrkávali nebo jak podezíravě na ně hleděli lidé, kteří nesnášeli pevninu.

Začalo lehce sněžit. Camden zamručela a oklepala se. Už neměli co dělat. Bylo načase si to připustit a popřát si dobrou noc, jenže ani jeden z nich se nechtěl s tím druhým rozloučit.

„Vím o jednom místě,“ řekl Joseph a usmál se.

Pak ji vzal za ruku a rychle ji vedl ulicí směrem k zálivu, kde kotvila loď z pevniny.

„Dnes tam bude jen zlomek posádky.

Pan Chatworth a Billy budou bydlet ve Wolvertonu, dokud neodjede.“ „Neodjede?“ nechápala Jules.

„Nemyslíš neodjedou?“

„Billy nikam odjíždět nebude. Ten tady zůstane přes celý Beltain. Aby Arsinoe trochu poznal. Říkal jsem si, že bychom je mohli brzy seznámit. Třeba je vzít na piknik k rybníku. Posedět u ohně.“

Znovu ji chytil za ruku a společně seběhli dolů do přístavu. Josephova loď se tiše pohupovala na vodě. Její lana a okénka v měsíčním světle úplně zářila. Dokonce i v noci působila ve Vlčím prameni jako nějaké lesklé zjevení.

„Takže ty chceš, aby se stal králem manželem,“ vydechla Jules.

„No samozřejmě. Můj nevlastní bratr a Arsinoe na trůnu, ty a já v radě, to by byl myslím dost slušný konec.“

„Já a v radě?“ vyhrkla Jules. „Já bych spíš velela její osobní stráži. Ty sis to vážně všechno hezky naplánoval.“

„Taky že jsem na to plánování měl pět let.“

Přešli po lodním můstku na palubu a Jules se pak otočila a natáhla ruku směrem ke Camden, aby ji nalákala za sebou.

„Bojí se lodí?“

„Ne, ale ráda je nemá. Občas si vyjedeme na moře s Matthewem, pomáhám mu rybařit.“

„Jsem moc rád, že jste si zůstali blízcí. I po tom, co se stalo s Caragh. Myslím, že když je s tebou, pomáhá mu to uchovat si kousek z ní. Něco, co mu žádný z těch parchantů nikdy nevezme.“

„Ano,“ přikývla Jules. Matthew její tetu Caragh stále miloval a ona doufala, že pořád bude.

Pak se rozhlédla kolem. Paluby byly vyleštěné a všude bylo čisto a pořádek. Nic nepáchlo rybinou. Černé plachty byly pevně stočené. Dalo se čekat, že Chatworth přijede na ostrov ve své nejlepší lodi. Tam, odkud pocházeli, musela mít jejich rodina velkou moc. Jak jinak by se jejich syn dostal mezi nápadníky?

„Tudy,“ řekl Joseph.

Zavedl ji dolů do podpalubí ke kajutám, tiše, aby nevyrušili nikoho z posádky. Pak vešli dvířky do absolutní tmy. Joseph rozsvítil. Nacházeli se v malé kajutě, s postelí, psacím stolem a skříní, ve které stále ještě viselo nějaké oblečení. Cam se postavila na zadní a začala všude okolo dveří zuřivě čmuchat.

V lodi bylo teplo a Jules si znovu odkryla krk. Přála si mít ale nějakou výmluvu, díky níž by si mohla zakrýt obličej.

„Ani nevím, co říct,“ hlesla. „Chtěla bych, aby všechno bylo jako dřív.“

„Já vím,“ řekl Joseph. „Jenže si už asi těžko budeme hrát na rytíře dobývající hrad, nemyslíš?“

„Rozhodně ne bez Arsinoe, to by nám ještě ke všemu chyběl drak!“

Oba se zasmáli, když si vzpomněli na hry z dětství.

„Ach, Jules. Proč jsem se musel vrátit teď? Zrovna během nástupnického roku? Už teď mi každá chvíle, kterou strávíme spolu, připadá jako ukradená.“

Jules polkla. Jeho slova ji trochu šokovala. Jako děti by si něco takového nikdy neřekli. Dokonce ani během jejich nejslavnostnějších a nejsvatosvatějších přísah věrnosti ne.

„Něco pro tebe mám. Teď to působí trochu směšně,“ usmál se.

Pak zamířil k psacímu stolu a otevřel šuplík, v němž ležela malá bílá krabička převázaná zelenou stuhou.

„Dárek k narozeninám.“

Julesiny narozeniny nikdy nikdo neslavil. Byla totiž zplozenkyní Beltainu. Její rodiče ji počali během oslav, stejně jako byly počaty královny. Bylo to považováno za velké štěstí. Věřilo se, že takové děti mají kouzelnou moc. Ale mít narozeniny na den oslav Beltainu bylo dost příšerné, protože se na ně pokaždé zapomnělo a pokaždé se dělo něco daleko důležitějšího.

„Tak to otevři.“

Jules rozvázala stuhu. Uvnitř krabičky našla překrásný stříbrný prsten osazený temně zelenými kameny. Joseph ho vyndal a nasadil jí ho na prsteníček.

„Kdybychom byli na pevnině, znamenalo by to, že si mě musíš vzít,“ zašeptal.

Jediný prstýnek výměnou za manželství. To si snad dělal legraci!

Tvářil se však tak vážně.

„Je moc krásný.“

„To je. Ale moc k tobě nejde. Měl jsem to vědět.“

„Myslíš, že je pro mě příliš krásný?“

„Ne,“ řekl rychle Joseph. „Myslím tím, že nemusíš předstírat, že se ti líbí. Ani ho nemusíš nosit.“

„Ale já ho chci nosit.“

Joseph se sklonil a políbil jí ruce. Jules přeběhl mráz po zádech, přestože jeho rty byly tak vroucí. Pak se na ni podíval způsobem, jakým se na ni ještě nikdy dřív nepodíval, a jí se najednou ulevilo a přitom se zděsila zároveň.

Věděla, že je to tak. Že už vyrostli.

„Chci, aby bylo všechno tak, jak by to bylo, kdybych do žádného vyhnanství nikdy nemusel,“ řekl. „Nedovolím, abych kvůli nim o něco přišel, Jules. A zvlášť ne o tebe.“

„Tenhle koláč je trochu suchý, Lukeu.“

Arsinoe si po něm musela svlažit hrdlo trochou čaje. Jinak byl ale Luke jejím nejoblíbenějším pekařem na celém ostrově. V jednom kuse zkoušel nové recepty ze všech těch možných kuchařek, které měl na prodej, ale které jaksi nikdo nekupoval.

„Já vím,“ povzdychl si Luke. „Chybělo mi jedno vejce. Občas si přeju, aby byl Hank slepice.“

Arsinoe mu poslala svůj talířek po pultu a černozelený kohoutek z něj hned začal vyzobávat drobky.

Jules s Josephem měli dorazit každou chvíli. Konečně se s ním Arsinoe znovu shledá. Jules říkala, že jí to vyhnanství neklade za vinu. Což byla nejspíš pravda, jenže to neměnilo nic na tom, že by měl.

Nicméně on i Jules byli živí, konečně znovu spolu, znovu nerozluční, a to Arsinoe stačilo. Jules byla tak velice šťastná, že s ní bylo skoro k nevydržení.

Jako by to, že spálila ten Madrigalin amulet, nemělo žádný negativní vliv.

Arsinoe jí o tom výletu k nakloněnému stromu neřekla. Ani nikomu jinému. Nikomu se nesvěřila ani s tím, že v ní z nějakého důvodu rostla touha se na to místo vrátit. Způsobila by tím akorát nějakou hádku. Ti, u nichž se projevil dar, se na nízkou magii dívali s opovržením. A ona, jakožto královna, by na ni měla mít stejný pohled. To věděla. Ale nechtěla to od Jules slyšet nahlas.

Vtom zaslechla na dřevěné lávce před pekárnou kroky a vzápětí už zacinkal zvoneček nade dveřmi. Arsinoe se ve snaze trochu se uklidnit zhluboka nadechla. Ze setkání s Josephem byla skoro stejně nervózní jako předtím Jules. A skoro stejně tak nadšená. Jako první se sice kamarádil s Jules, ale pak se spřátelil i s ní. Byl jedním z mála přátel, které měla.

Ještě s drobky na kabátě se nervózně otočila a…

Jules a Josephem nepřišli sami. Přivedli s sebou ještě nějakého dalšího kluka. Arsinoe stiskla rty. Ani nevěděla, co by měla říct Josephovi, natož aby měla chuť vyměňovat si zdvořilostní fráze s nějakým cizincem.

Ti tři přišli dovnitř rozesmátí. Zjevně je rozveselil nějaký předchozí vtipný rozhovor. Jakmile Joseph Arsinoe uviděl, rozzářil se ještě víc. Arsinoe si založila ruce na prsa.

„Vypadáš přesně tak, jak jsem si tě představovala.“

„Ty taky,“ usmíval se Joseph. „Nikdy jsi nevypadala moc jako královna.“

Jules se tiše usmála, ale Arsinoe vyprskla v hlasitý smích, přitáhla si Josepha k sobě a pevně ho objala. Nebyla sice tak vysoká jako on, avšak ani ne o moc menší. Každopádně mu byla výškou blíž než Jules.

„Udělejte mi taky místo!“ ozval se Luke, poplácal Josepha po ramenou a potřásl si s ním rukou. „Joseph Sandrin. Že ti to ale trvalo.“

„Luke Gillespie. Už je to vážně doba.

Ahoj, Hanku.“

Kohoutek stojící na pultu sklonil hlavu a v obchodě se rozhostilo ticho. Arsinoe přemýšlela, co říct. Ještě vteřina ticha a už si nebude moct dovolit zcela přehlížet toho cizince, kterého s sebou přivedli. Jenže nebyla dost rychlá.

„Rád bych tě s někým seznámil,“ ujal se slova Joseph, načež se prkenně otočil k tomu cizímu klukovi. Byl zhruba stejně vysoký jako on, měl temně plavé vlasy a tak samolibý výraz, že se to Arsinoe ani trochu nelíbilo.

„Tohle je William Chatworth junior. Jeho rodina vyslala letos delegaci. Je jedním z nápadníků.“

„To už jsem zaslechla,“ řekla Arsinoe.

William k ní natáhl ruku. Přijala ji a potřásla mu s ní.

„Říkej mi Billy. Všichni mi tak říkají, až na otce.“

Arsinoe trochu přimhouřila oči. Nejraději by Jules zakroutila krkem, kdyby ji Camden nehlídala. Myslela si, že se shledá se starým přítelem. Nečekala, že ji přepadne někdo nový.

„Pověz mi, Juniore,“ řekla. „Kolika členům Černé rady jsi musel vlézt do zadku, aby ti dovolili přijet tak brzy?“ S těmi slovy se sladce usmála.

„Netuším,“ odpověděl lehce William a její úsměv opětoval. „Lezení do zadků má v naší rodině na starosti většinou otec. Půjdeme?“

Jules s Josephem vymysleli ďábelský plán. Piknik u rybníku. Že si prý na ohni opečou nějaké maso. Arsinoe doufala, že to milého Billyho znechutí. Že ho šokuje jejich nedostatek vznešenosti. Zastraší nedostatek etikety. Ovšem jestli tomu tak bylo, nedal to na sobě nijak znát. Zdálo se, že ho nic netěší víc než se cestou k rybníku po kolena bořit do sněhu. „Zkus se aspoň přestat mračit, Arsinoe,“ zašeptala Jules.

„Ani náhodou. Neměli jste mi to dělat.

Měli jste mě předem varovat.“

„Kdybychom to udělali, nepřišla bys. A krom toho k tomu stejně muselo dřív či později dojít. Přijel sem jen kvůli tobě.“

Což byla ovšem pravda jen z části. Nápadníci se přijížděli setkat se všemi královnami, ale snažili se namluvit si jen tu správnou. Tu, která bude korunovaná. Ne ji. Pokud byl nadšený z toho, že se s ní seznámil, pak jedině proto, aby se na ní trochu pocvičil před setkáním s Mirabellou a Katharinou.

„Mohli jste nás představit později. Myslela jsem, že dnešek strávíme jen spolu, ve třech, jako dřív.“

Jules si povzdechla, jako by na to byla ještě spousta času. Ale pokud existovalo něco, čeho se Arsinoe nikdy nedostávalo, pak to byla spousta času.

Kousek od rybníka vyběhli muži napřed, aby zapálili oheň. Na to, že panoval konec prosince, nebyla nijak hrozná zima. Kdyby zpoza mraků vykouklo sluníčko, možná, že by sníh začal dokonce i trochu tát. Camden ve sněhu skákala, až kolem sebe prášila. Arsinoe musela připustit, že je krásný den. Dokonce i s tím vetřelcem.

„Tak co?“ začala vyzvídat Jules, jakmile Billy s Josephem odběhli dost daleko. „Co na něj říkáš?“

Arsinoe zamrkala. Billy Chatworth na sobě sice měl oblečení ostrovana, ale nesedělo mu. Byl jen o pár centimetrů menší než Joseph, pískové vlasy měl však krátce zastřižené a ulíznuté těsně k hlavě.

„Není ani z poloviny tak hezký jako Joseph,“ začala Arsinoe a Jules zrudla. „Věděla jsem, že doroste do té Sandrinovic podoby. Ta ústa. A ty oči!“ šťouchla Jules do boku a ta se rozesmála a plácla ji. „Co si o Billym myslíš ty?“

„Nevím,“ přiznala Jules. „Řekl mi, že jako malý míval kočku, která vypadala jako já. Že měla jedno oko modré a druhé zelené. Prý se narodila hluchá.“ „Okouzlující,“ odfrkla si Arsinoe.

Když došly k rybníku, Joseph vybalil maso na rožeň a Camden si ho šla očichat. Oheň už mezi vším tím sněhem a bílými stromy hořel jasně oranžovými plameny.

Arsinoe se natáhla k nejbližšímu stromu a ulomila z něj dvě větve, jednu pro sebe a jednu pro Jules. Společně si je pak zašpičatěly nožíky. Billy je při tom sledoval, takže si Arsinoe dala záležet, aby používala dlouhé, nebezpečně vyhlížející pohyby.

„Neměl bych,“ odkašlal si Billy,

„nemám ti s tím pomoct?“

„Ne,“ odmítla Arsinoe. „Tenhle vlastně dělám pro tebe.“

Pak si vzala kus masa a napíchla ho na klacek. Nabroušený hrot jím projel jako po másle. Když byla hotová, strčila ho přímo doprostřed ohně a poslouchala, jak se škvíří.

„Díky,“ řekl Billy. „Ještě nikdy jsem se nesetkal s dívkou, která by to s nožem uměla tak jako ty. Ale je fakt, že jsem ještě ani nikdy v životě nepoznal holku, která by měla tygra.“

„Camden je puma,“ opravila ho Jules a hodila jí kus syrového masa. „Žádné tygry tady nemáme.“

„Ale šlo by to?“ chtěl vědět Billy.

„Mohli by tu nějací žít?“

„Jak to myslíš?“

„Mohl by být někdo z vás tak silný, že by dokázal nějakého zavolat i přes moře?“

„Třeba já,“ uchichtla se Arsinoe.

„Možná proto mu to tak trvá.“

A zatímco začala ostřit hrot dalšímu klacku, zakřenila se na Jules.

„Nedokážu si představit, že by někdo měl tak silný dar,“ řekla Jules. „Já jsem jedním z nejsilnějších naturalistů na ostrově, a nedokážu zavolat dál než do hlubin kolem pobřeží.“

„To nemůžeš vědět,“ skočila jí do řeči Arsinoe. „Vsadím se, že ty bys to dokázala, kdybys to zkusila. Vsadím se, že ty bys dokázala přivolat úplně cokoli.“

„Souhlasím,“ ozval se Joseph. „Od té doby, co jsem odjel, se z ní stalo úplné zvíře.“

Když si maso opekli, v tichosti se do něj pustili. Bylo dobré, krásně jemné a šťavnaté. Arsinoe zauvažovala, že by si mohla nechat stéct trochu šťávy po bradě, ale nakonec se rozhodla, že to už by bylo trochu moc barbarské.

Přesto nepromluvila, dokud ji Jules nekopla do nohy. „Tak jak se ti líbí náš ostrov, Juniore?“

„Úplně jsem se do něj zamiloval,“ odpověděl Billy. „Naprosto. Joseph mi o Fennbirnu vyprávěl od té doby, co k nám přišel. Jsem moc rád, že ho můžu spatřit na vlastní oči. A taky tebe a Jules. O vás jsem toho od něj slyšel snad ještě víc.“

Arsinoe stiskla zuby. Dobrá odpověď.

A navíc ji tak dobře podal.

„Nejspíš bych ti měla poděkovat, že jste se o Josepha postarali. Řekl ti přece, že musel do vyhnanství kvůli mně?“

„Přestaň s tím, Arsinoe,“ zarazil ji Joseph. „Kdybych mohl vrátit čas, udělal bych to znovu.“

„Ale já ne,“ opáčila Arsinoe. „Chyběl jsi mi.“

„Ty mě taky,“ přiznal Joseph a natáhl se k Jules, aby ji chytil za ruku. „Vy obě.“

Ti dva si zasloužili být spolu sami. Přestože se Arsinoe po Josephovi vážně stýskalo, nebylo to tolik jako Jules.

Spolkla poslední kousek masa a vstala.

„Kam jdeš?“ zeptala se Jules.

„Jdu tady Juniorovi ukázat okolní výhledy. Nebudeme pryč dlouho,“ ujistila ji Arsinoe a mrkla při tom na Josepha. „Ne moc dlouho.“ S těmi slovy zavedla Billyho mezi stromy na úzkou kamenitou cestu, která se vinula po úpatí hor nad Tulením zálivem. V zimě nebyla moc bezpečná, pokud jste to tam dobře neznali. Až z toho měla trochu pocit viny. Ovšem pokud se chtěl stát králem manželem, pak ho čekaly daleko horší věci.

„To má být nějaká pěšina?“ zaslechla za sebou jeho hlas.

„Ano. Poznáš to podle toho, že tu nerostou stromy ani keře.“

Kameny na cestičce však byly ostré a zledovatělé. Kdybyste tam uklouzli, minimálně byste si rozsekli koleno nebo loket. A jeden špatný krok by vás mohl stát život. Arsinoe šla tak rychle, jak jí to jen svědomí dovolilo, ale Billy si nestěžoval. Ani se ji nesnažil nijak zpomalit. Učil se rychle.

„Je pravda, že lidé na pevnině nemají žádné dary?“ zeptala se.

„Dary? Ty myslíš kouzla. Ano, to je pravda.“

Tak to vlastně nemyslela.

A každopádně to nebyla pravda. Ačkoli si toho možná nebyl vědom, nízké magii se ve zbytku světa pořád dařilo.

Madrigal jí to řekla.

„Tady se říká, že kdysi jste je mívali, ale že jste o ně přišli.“

„A kdo to říká?“ chtěl vědět. „Ať už je to kdokoli, vymýšlí si.“

„Muselo by být velmi zvláštní nemít žádné dary. Pevnina musí být podivné místo.“

„Mít dary je daleko zvláštnější, to mi věř. A měla bys tomu přestat říkat pevnina. Víš přece, že na pevnině je mnoho zemí.“

Na to Arsinoe nic neřekla. Na ostrově se všemu, co bylo mimo ostrov, říkalo pevnina. Odjakživa to platilo a pro ni to i navždy platit bude, protože ona nikdy nedostane příležitost odcestovat a vidět svět.

„Uvidíš sama,“ řekl Billy, „jednoho dne.“

„Ne, neuvidím. Ale královna možná ano.“

„Copak ty nejsi královna? Rozhodně tak vypadáš. Máš vlasy černé jako noc a pronikavé černé oči.“

„Pronikavé,“ zamumlala si Arsinoe pod vousy a ušklíbla se. Tahle snadno se uhnat nenechá.

Vyšplhali se přes okraj kopce až na vyhlídku.

„Tak,“ vydechla Arsinoe a ukázala dolů. „Odsud je nejlepší výhled na Vlčí pramen z celého ostrova. Tamhle je dům Sandrinů. A tamhle zimní trh. A tam, v přístavu, se houpe tvoje loď.“

„Je tady krásně,“ řekl a rozhlédl se kolem dokola. „Co je to za horu?“

„To je Mount Horn. Narodila jsem se na jejím úpatí, v jejím stínu, v údolí v Černé chatě. Ale ta odsud vidět není.“

Billy nemohl popadnout dech, což Arsinoe těšilo. Jí samotné bylo v šále jen trochu vedro. Když ji vzal za ruku, připadalo jí to tak nečekané, že se mu ani nepokusila vytrhnout.

„Díky, žes mi to tu ukázala. Určitě mi toho ukážeš ještě daleko víc, než budeš korunovaná a já spolu s tebou. Jsou vůbec králové manželé korunováni? To mi nikdy nebylo jasné.“

„Jsi vážně dost tvrdohlavý,“ povzdychla si a vyškubla se mu. „Ale nejsi blázen. Ani já ne.“

Billy se pousmál přesně tak, jak to dělával Joseph. Trochu do strany a ďábelsky. Možná se to od něj naučil.

„Dobře, dobře,“ zahučel. „Uf, tohle fakt není snadné.“

„A bude to jenom horší. Možná by ses měl vrátit domů.“

„To nemůžu,“ odpověděl.

„Proč ne?“

„Kvůli koruně, samozřejmě. A kvůli všemu, co k ní patří. Obchodní práva.

Prestiž. Otec to všechno chce.“

„A ty si myslíš, že já ti k tomu můžu dopomoct?“

Billy pokrčil rameny a zamyšleně se rozhlédl po zálivu.

„Joseph si myslí, že ano. A já doufám, že má pravdu. Udělalo by mu to radost. Nelíbilo by se mu, kdybys zemřela a já si musel vzít jinou královnu.“

Arsinoe se zamračila. To by se Josephovi vážně nelíbilo. Ale přežil by to. Všichni by se s tím nakonec smířili.

Dokonce i Jules.

„Celé je to velmi zvláštní,“ pokračoval Billy. „Nalodil jsem se na loď, proplul nějakou mlhou, a kde se vzal, tu se vzal, přede mnou ležel Fennbirn, přestože když jsem se těmi samými vodami plavil kdykoli dřív, nikdy tam nebyl. A teď jsem tady, uprostřed všeho tohohle šílenství.“

„Chtěl bys snad, abych tě politovala?“ našpulila rty Arsinoe.

„Ne. To nikdy. Vím, že to, co čeká tebe, je horší. A líbilo se mi, cos právě udělala. Žes mi vyškubla dlaň z ruky. Žes chtěla, abych ti řekl pravdu o tom, proč jsem tady. U nás není moc takových, které by udělaly to samé.“ „Zato tady je takových spousta.

Vlastně tolik, že tě to brzy unaví. Prostě se mnou jen nemarni čas, platí? Já… já nejsem k namlouvání.“

„Platí,“ řekl a podal jí na to ruku. „Ale minimálně nějakou dobu budeme sousedi, takže bys mi možná mohla podat ruku a svést mě opatrně dolů po téhle zrádné pěšině.“

Arsinoe se usmála a podala mu ruku.

Teď, když si rozuměli, se jí už líbil víc.

„Co myslíš, že tam dělají?“ zamyslela se Jules a prohrábla oheň.

„Myslím, že všechno jde podle plánu,“ odpověděl Joseph.

Pak si na zvlhlé kládě poposedl blíž k ní. Sálalo z něj teplo, oheň hřál a Jules si začala bezděky hrát s prstýnkem se zeleným kamenem, který měla na prstu. Říkal, že kdyby jí ho dal na pevnině, znamenalo by to, že se s ní chce oženit.

Ale tady na ostrově to byl jen prstýnek. A ona v sobě ještě nenašla dostatek odvahy na to, aby se ho zeptala, jak ho bere on.

„To se ještě nedá říct,“ oponovala. „Třeba se jí ani nebude líbit. A bude se muset setkat i s dalšími královnami.“

„To ano. Setká se s nimi, ale nebude se mu do toho chtít. Po tom všem, co jsem mu o Arsinoe napovídal, bych řekl, že je do ní napůl zamilovaný už teď.“

Jules netušila, které z těch věcí, co mu asi napovídal, by mohly způsobit, že by se do Arsinoe zamiloval. Vždyť byli teprve dětmi, když je rozdělili. Ovšem pokud to byly lži nebo pokud si něco přikrášlil, Billy to brzy zjistí.

„Bude to divné, až bude korunovaná,“ zamyslel se Joseph. „Klanět se jí, když promluví.“

„To budeme muset dělat jen na veřejnosti,“ řekla Jules.

„Asi ano. Ale stejně to pro mě bude těžké, když jsem byl tak dlouho pryč. Nejspíš se zapomenu uklonit nejvyšší kněžce a vyhostí mě za to zas.“

„Za to by tě snad nevyhostili, Josephe,“ zasmála se Jules.

„Snad ne,“ připustil Joseph. „Ale je to tady tak moc jiné, Jules. Tam venku se muži nerozklepou, když žena promluví.“ „Nikdo by neměl mít důvod se třást.

Právě proto ostrov potřebuje, aby se Černá rada obměnila.“

„Já vím. Taky se toho dočká.“

S těmi slovy ji objal kolem ramen, dotkl se toho prstýnku a pak ji pohladil po vlasech.

„Jules,“ vydechl a naklonil se k ní, aby ji políbil.

Jenže když se jejich rty setkaly, Jules sebou trhla a odtáhla se. Joseph vypadal zmateně.

„Promiň. Nevím, proč jsem to udělala.“

„To nic.“

Jules to tedy rozhodně jako nic nepřipadalo, ale Joseph se od ní neodtáhl. Zůstal u ní a ještě víc ji k sobě přitiskl.

„Jules. Byl ve tvém životě ještě někdo jiný? Od té doby, co jsem odjel?“

Jules zavrtěla hlavou. Dřív se za to nikdy nestyděla, až teď.

„Nikdy nikdo?“

„Ne.“

Nikdo se na ni nikdy nedíval tak jako Joseph. Dokonce ani on, do té doby, než se vrátil. Vždyť ona nebyla krásná jako její matka nebo teta Caragh. Vždycky si připadala malá, obyčejná a taková divná. To mu ale vyprávět nechtěla.

„Myslím,“ hlesla místo toho, „že se mě kluci bojí.“

„O tom nepochybuju,“ usmál se Joseph. „Báli se tě, už když jsme byli malí, protože jsi vždycky měla takovou vznětlivou povahu. A s tou pumou to musí být ještě horší.“

Jules se na Camden usmála.

„Mělo by mě to mrzet,“ řekl Joseph,

„ale představa, že se tě dotýká někdo jiný, se mi vůbec nelíbí. Občas jsem na to myslel, když jsem byl pryč. To mě pak vždycky Billy musel vytáhnout ven a opít.“

Jules se rozesmála a opřela si o jeho hlavu čelo. Tady u rybníka jí konečně připadal jako ten kluk, kterého odjakživa znala. Jako její Joseph. Změnil se jen zvenčí. Narostla mu spousta vlasů, rysy se zostřily, ramena a hruď zesílily a rozšířily se.

„Nejsme stejní,“ špitla. „Ale já nechci, abychom byli jiní.“

„Jenže jsme,“ řekl jí něžně. „Vyrostli jsme, Jules. Miloval jsem tě, už když jsem byl kluk. Tak, jako má dítě rádo kamaráda. Ale když jsem byl pryč, zamiloval jsem se do tebe doopravdy.

Věci už nemůžou zůstat při starém.“ Pak se k ní znovu naklonil a políbil ji. Zlehka, pomalu. Každým sebemenším pohybem jí dával najevo, že okamžitě přestane, i když ji pevně objal kolem pasu. Že ihned přestane, pokud si to bude přát.

Ale Jules ho objala kolem krku a políbila ho vášnivěji. Přesně to si přála. To bylo to jediné, co si kdy přála.

ROLANTH

„Už brzy nás přijdou rozdělit,“ povzdechla si Arsinoe. Už zase byla v křoví na bobulích. Na tváři měla jasně červenou skvrnu. Nebo se možná jen někde škrábla o nějaký trn.

„Willa nás nedá,“ namítla Katharina. „Mně se nikam nechce. Já chci zůstat tady.“

To chtěla i Mirabella. Byl krásný teplý jarní den. Občas, když už jim bylo příliš vedro, zavolala vítr, aby je trochu osvěžil a aby Katharinu rozesmála.

Byly na druhé straně potoka, který protékal kolem chaty, a Willa už pro ně na druhý břeh nechodila. Říkávala, že voda v potoce je na ni příliš studená.

Že by ji z toho rozbolely klouby.

„Willa tě nezachrání,“ řekla Arsinoe.

„Ale ano, zachrání,“ hádala se Katharina. „Protože mě má nejradši.

To tebe nezachrání.“

„Já vás zachráním obě,“ slíbila jim Mirabella a pročísla Katharině prsty její dlouhé černé vlasy. Lesklé a jemné jako satén. Malá Katharina. Nejmladší z trojčat. Byla jejich pokladem už od doby, kdy byly spolu s Arsinoe dost staré na to, aby ji držely za ručičky.

„Jak?“ chtěla vědět Arsinoe a sedla si do tureckého sedu do trávy, kde utrhla nějakou kytku a šimrala jí Katharině na nose, dokud ho neměla celý žlutý od pylu.

„Zavolám hrom, aby je vyděsil,“ odpověděla Mirabella, zatímco zaplétala Katharině vlasy do tlustého copu. „A pak vítr. Tak silný, že nás zavane až nahoru do hor.“

Arsinoe se nad tím zamyslela a svraštila malé čelíčko. Pak ale zavrtěla hlavou. „To nám nikdy nevyjde. Budeme muset přijít na něco lepšího.“

„Byl to jen sen,“ uklidňovala ji Luca. Stála spolu s Mirabellou ve své komnatě plné harampádí a polštářků.

„Ne, nebyl. Byla to vzpomínka,“ trvala na svém Mirabella.

Luca se chumlala do kožešinového šálu a snažila se přemoct rozladění, že byla vytažena z postele ještě před úsvitem. Když Mirabella otevřela u sebe v pokoji u Westwoodových oči, byla ještě tma. Čekala, jak dlouho to jen vydržela, než se vydala do chrámu vzbudit Lucu, ale paprsky prosvítající skrz chrámové okenice měly stále ještě jen slabě šedou barvu.

„Pojďme do kuchyně,“ řekla Luca. „V tuhle hodinu ještě není koho zavolat pro čaj. Budeme si ho muset uvařit samy.“

Mirabella se zhluboka nadechla a pak roztřeseně vydechla. Ta vzpomínka, nebo ten sen, pokud to byl opravdu pouhý sen, v ní byl stále ještě zcela živý.

Stejně jako emoce, které v ní probudil. „Tady opatrně,“ upozornila ji Luca na příkrém schodišti a trochu zvětšila plamen v lampě, kterou si svítila. Měla by se přestěhovat do jednoho z nižších podlaží. Do nějakého vyhřátějšího, možná poblíž kuchyně. Jenže Luca nehodlala připustit, že stárne. Ne, dokud neumře.

Když došly až do kuchyně, Mirabella zatopila v kamnech a dala vařit vodu, zatímco Luca pátrala v poličkách po bylinách, které měla nejraději. Nepromluvily, dokud neseděly u dvou kouřících hrnečků čaje slazeného medem.

„Je to jen konstrukce tvojí mysli.

Protože jsi nervózní. Žádný div, když se Přehlídka blíží každým dnem. A když tě teď navíc pronásleduje smrt té dívky. Rho tě do toho obětního rituálu neměla nikdy nutit.“

„Nejde jen o to. Já si to nevymyslela.“

„Bylas ještě malé dítě, když jsi naposledy viděla své sestry,“ domlouvala jí Luca trpělivě. „Možná jsi o nich slyšela někoho vyprávět. Nebo si možná něco málo pamatuješ. Něco z té chaty nebo jejího okolí.“

„Mám velice dobrou paměť.“

„Ale královny si takovéhle věci nepamatují,“ řekla Luca a usrkla čaj.

„Jen to, že se to řekne, z toho ještě neudělá pravdu.“

Luca se důstojně zahleděla do svého hrnečku. V oranžovém světle stolní lampy vynikla každičká vráska na její stářím svraštělé tváři.

„Ty potřebuješ, aby to byla pravda,“ řekla pak. „Protože jinak by bylo příliš kruté po královně žádat, aby zabila ty, jež miluje. Vlastní sestry. Bylo by i příliš kruté, aby viděla, že ti, jež miluje, stojí na prahu jejích dveří jen proto, že prahnou po její hlavě.“

Když na to Mirabella nic neříkala, Luca se k ní přes stůl natáhla a chytila ji za ruku.

Ozvěna slov nejvyšší kněžky zněla Mirabelle v uších tak hlasitě, že než si uvědomila, že na ni někdo volá, Elizabeth byla už skoro u ní.

„Vy jste mě neslyšela?“ zeptala se trochu bez dechu.

„Omlouvám se. Je tak brzy, že jsem ani nečekala, že bude někdo vzhůru.“

Elizabeth ukázala nahoru do větví poblíž stojícího jehličnanu. „Pepper vstává se slunkem, takže já taky.“

Když se Mirabella na mladou kněžku podívala, nedokázala se ubránit úsměvu. Elizabeth v sobě měla něco, díky čemu s ní člověk prostě nemohl být smutný. Kapuci měla sundanou a tmavé vlasy ještě neučesané. Její datel jí slétl na rameno a ona mu nabídla z dlaně zrní.

„Navíc je to takhle brzy ráno příjemné proto, že se nemusíme bát, že nás někdo uvidí,“ dodala Elizabeth.

Mirabella ji jemně chytila za zápěstí.

Stále ještě na něm měla jen náramky. Náramky z černých stuh a korálků. Stále ještě neprošla svěcením, stále ještě si to mohla rozmyslet.

„Proč tady zůstáváš?“ zeptala se jí Mirabella. „Když jsme se poprvé setkaly, říkalas, že kdyby o Pepperovi věděli, sebrali by ti ho a zabili. Ale že vaše pouto je příliš silné. Tak proč prostě neodejdeš?“

Elizabeth jen pokrčila rameny.

„A kam? Já jsem chrámové dítě, Mirabello. To jsem vám ještě nepověděla?“

„Ne.“

„Má matka byla kněžkou v chrámu v Kenoře. A můj otec byl léčitel, se kterým často spolupracovala. Matka mě nedala vychovat nikomu cizímu. Takže jsem vyrostla v chrámě. Je to to jediné, co znám. A tak trochu tajně doufám…“ „V co?“

„Že si mě s sebou vezmete do chrámu v Indrid Down, až budete korunovaná.“

Mirabella přikývla. „Jistě. V podobné věci doufá mnoho obyvatel Rolanthu.“ „Omlouvám se,“ řekla Elizabeth. „Nechtěla jsem vám přidělávat další starosti.“

„To nic,“ ujistila ji Mirabella. „Nepřidělala jsi. Samozřejmě, že si tě vezmu s sebou. Ale zamysli se nad jednou věcí,“ prohlásila a chytila Elizabethiny náramky. „Nemusím tě tam s sebou brát nutně. Máš možnost volby. Můžeš se rozhodnout pro cokoli na světě.“

Rho neměla ráda, když si ji k sobě Luca nechala zavolat. Stála poblíž okna, ramena rovná, záda jako pravítko. Nikdy se nesnažila Luce nějak zalíbit. Nikde nevypadala jako doma, snad jen ve chvílích, kdy dohlížela na to, jestli mladé kněžky plní své úkoly správně.

Luca chápala, proč ji Mirabella nemá ráda. Rho byla přísná a nekompromisní. A i když se občas usmívala, její oči se neusmívaly nikdy. Přesto byla ovšem jednou z nejlepších kněžek, které Luca za svůj život poznala. Královna sice Rho nemusela mít ráda, ani Rho ji, ale každopádně byla užitečná.

„Říkala to,“ přitakala Rho, když jí Luca povyprávěla o Mirabellině ranní návštěvě. „Že si na své sestry pamatuje.“ „Nevím, jestli je to skutečně pravda.

Možná ji opravdu trápí jen lstivé noční můry. Nebo je tak nervózní.“

Rho sklopila zrak. Bylo evidentní, že to si nemyslí.

„I kdyby, tak co s tím chceš dělat?“

Luca se opřela v židli. Nic. Možná s tím ani není třeba něco dělat. Nebo se možná celou tu dobu pletla a Mirabella nebyla tou pravou královnou. Otřela si hřbetem ruky ústa.

„Budeš vypadat jako blázen, žes ji tak dlouho podporovala,“ poznamenala Rho.

„Už je příliš pozdě změnit směr.“

„Já nehodlám měnit směr,“ rozhněvala se Luca. „Královna Mirabella je vyvolená. Musí být.“

Podívala se Rho přes rameno na velkou mozaiku na stěně. Vyobrazovala hlavní město s jeho šestibokým chrámem a vysokými černými věžemi paláce Volroy.

„Jak dlouho bude ještě trvat, než se na ten obraz budeme moct dívat a vidět na něm opravdu jen hlavní město?“ posteskla si Luca. „Jen hlavní město, a ne baštu travičů.“

Rho se zadívala na mozaiku spolu s ní a pokrčila rameny.

„Kdysi,“ povzdechla si Luca, „kdysi patřilo nám. Nám a královně. Ale teď patří jim. I Černá rada patří jim. Stali se příliš mocnými, než aby naslouchali taky názorům někoho jiného. A my už nikam nepatříme.“

Rho na to nic neřekla. Pokud se Luca chtěla dočkat soucitu, měla si nechat zavolat nějakou jinou kněžku.

„Rho, ty ji znáš. Už dlouho ji sleduješ jako jestřáb myšku. Co si o ní myslíš?“

„Jestli si myslím, že je může zabít?“ založila si Rho ruce na prsou.

„Samozřejmě, že může. Má tak silný dar, že by mohla klidně potopit celou flotilu. Mohla by být veliká. Jako královny z dávných dob.“

„Ale?“

„Ale,“ povzdechla si Rho temně, „pro ni je takového daru škoda. Může zabít své sestry, nejvyšší kněžko. Jenže to neudělá.“

Luca si taky povzdechla. To, že to konečně slyšela vyřčené nahlas, ji nijak nešokovalo. Po pravdě řečeno se toho už nějakou dobu obávala. Vlastně už od chvíle, kdy se s Mirabellou poprvé setkala na březích Jezera padajících hvězd a ona ji málem utopila. Tolik se zlobila. Tolik truchlila pro ztrátu Kathariny a Arsinoe. Téměř celý rok. Kdyby tehdy bývala Mirabella byla tak silná jako dnes, ona i všichni Westwoodovi by byli dávno mrtví.

„Kdyby jen existoval způsob, jakým ten její hněv využít,“ zamumlala si pro sebe.

„Možná vás nějaký napadne. Ale mě už napadlo něco jiného,“ ozvala se Rho.

„Co?“ chtěla vědět Luca.

„Vzpomněla jsem si na Neposkvrněné královny.“

Luca naklonila hlavu na stranu. Neposkvrněné královny byly ty, které dosedly na trůn, aniž by musely prolít jen kapku krve svých sester. Aniž by si musely potřísnit ruce krví.

„Kam tím míříš? Mirabella se narodila jako jedna z běžných trojčat.“

„Nemluvím o Modré královně,“ ujistila ji Rho, odkazujíc na vzácnou událost, kdy se královně matce narodí ne trojčata, ale čtyřčata, přičemž čtvrtá narozená je považována za tak požehnanou, že její sestry porodní báby ještě jako novorozeňata utopí.

„Tak o čem mluvíš?“

„Staré legendy vyprávějí i o dalších Neposkvrněných královnách,“ řekla Rho.

„Ano. O královně Andiře, jejíž sestry se narodily jako jasnovidky,“ přitakala Luca. Královny s darem jasnovidectví totiž tíhly k šílenství, a proto byly pokaždé zabity. Ovšem ani Arsinoe, ani Katharina jasnovidky nebyly.

„A ještě o další. Mluvím o Neposkvrněné královně, která dosedla na trůn během Obětního roku.“

Luca přimhouřila oči. Rho už nad tím musela přemýšlet skutečně dlouho. Jako Obětní rok byl označován nástupnický rok, kdy dvě ze tří královen neměly téměř žádný dar. Byly tak slabé, že nebyly vnímány jako soupeřky, ale spíš jako obětní beránci.

Rho musela pátrat hluboko v archivech. Jedině ti nejznamenitější chrámoví učenci se mohli v životě setkat alespoň s náznakem zmínky o Obětním roku.

„Tenhle rok by mohl být srovnatelný,“ řekla Luca, „ale pořád nechápu, jak nám to má pomoct, když ty oběti Mirabella nebude chtít přijmout.“

„Během některých Obětních roků obětovali lidé za královnu. V noc Přehlídky lid povstal a zbylé dvě královny na svatých místech upálil.“ Luca si Rho opatrně prohlížela. O něčem takovém nikdy neslyšela. „To není pravda,“ pronesla nakonec.

Ale Rho na to jen pokrčila rameny. „Když se to dostatečně roznese, stane se to pravdou. Bylo by to rychlé a čisté řešení, které by ušetřilo útlocitné srdce naší královny.“

„Ty chceš,“ hlesla Luca, ale pro jistotu se ještě podívala ke dveřím a ztišila ještě víc hlas, „ty chceš při Beltainu obětovat Katharinu a Arsinoe?“

„Ano. Třetího dne. Po Přehlídce.“

Krvežíznivá Rho, ta vždycky prahla po konečných řešeních. Přesto by Lucu nikdy nenapadlo, že by mohla přijít s něčím takovým.

„Rada by nás za to poslala na smrt.“ „Ale trůn by už patřil Mirabelle. A krom toho by to neudělala, kdyby se lid přiklonil na naši stranu. Kdyby se o těch legendách dozvěděla dostatečně široká veřejnost. Budeme potřebovat Sáru Westwoodovou.“

Luca zavrtěla hlavou. „S tím Sára souhlasit nebude.“

„Ze Sáry se stala zbožná žena. Udělá, co chrám řekne. Stejně jako jeho kněžky.

A navíc, našemu ostrovu jen prospěje, když mu někdo připomene staré legendy.“

Staré legendy. Legendy, které si právě vycucaly z prstu.

„Nechci nad Mirou tak rychle lámat hůl,“ prohlásila nakonec Luca a Rho se zamračila. „Ale bude dobré to celé zvážit.“

PANSTVÍ GRAVESDRAKE

Katharina seděla spolu s Pietyrem a Natalií u sklizeného stolu. K obědu byla vepřová žebírka z otráveného selete s omáčkou z másla a mléka krávy, která spásala blín. Jako přílohu měli ovesný chléb, aby se měl všechen jed kam vstřebat. A jako dezert se podávalo suflé z hlívy olivové. Natalia neměla ráda neotrávené jídlo, nicméně vše, co podávala, obsahovalo jedy, vůči nimž si Katharina už vypěstovala téměř stoprocentní imunitu.

Natalia poslala pro další víno. V její jídelně panovalo příjemné teplo. V krbu praskal oheň a tlusté rudé závěsy bránily teplu v úniku z místnosti.

„Jak na tom dnes byl Půlměsíc s klusem?“ zeptala se Natalia Kathariny. „Jeden z podkoních měl strach, že mu začíná otékat spěnka.“

„Klusal bez obtíží,“ odpověděla Katharina. „A nohu ani neměl nijak horkou.“

Půlměsíc byl její oblíbený černý valach. Dostal jméno podle bílé skvrny na čele. Kdyby nevypadal naprosto v pořádku, Katharina by ho nebrala ven. Rozhodla se pod stolem dotknout Pietyrovy nohy kolenem.

„Ani ty sis ničeho nevšiml, Pietyre?“ podívala se Natalia na něj.

„Ani v nejmenším. Vypadal úplně zdravě.“

S těmi slovy si trochu odkašlal a odtáhl se od Kathariny trochu dál, protože se bál, že Natalia by jejich blízkost mohla nějak vycítit. V její přítomnosti si od Kathariny vždycky udržoval částečný odstup, i když Natalia dobře věděla, co mezi nimi je. Přestože byl na panství na její rozkaz.

„Mám vzrušující zprávy,“ oznámila jim. „S předstihem k nám dorazila první delegace z pevniny. A nápadník si přeje Katharinu poznat.“

Katharina zbystřila a pohlédla na Pietyra.

„On nebude jediný, se kterým se setkáš, nezapomeň,“ pokračovala. „Ale bude to slibný začátek. S jeho rodinou obchodujeme už mnoho let. To u nich žil po dobu svého vyhnanství Joseph Sandrin.“

„Budu s ním tedy jednat s úctou,“ pronesla Katharina.

„Ne s větší úctou než s kýmkoli jiným,“ připomněla jí Natalia, ačkoli tím měla na mysli přesný opak. „Jmenuje se William Chatworth Junior. Nevím, na kdy se nám vaše setkání podaří domluvit. V současné době pobývá ve Vlčím prameni a musí snášet společnost Arsinoe, chudáček. Nicméně až domluvíme termín, budeš připravená?“ „Budu.“

„Věřím ti,“ pousmála se Natalia.

„Posledních pár týdnů vypadáš skvěle.

Zesílila jsi.“

Měla pravdu. Od příjezdu Pietyra se Katharina změnila. Genevieve by sice stále tvrdila, že je příliš malá a vyhublá, ale po tolika letech soustavného trávení nebylo pravděpodobné, že by ještě někdy dorostla do plné výšky nebo se ze všech následků úplně vzpamatovala. Kvalita jejích vlasů, pleti a způsob pohybu se však výrazně zlepšily.

„Mám pro tebe dárek,“ řekla Natalia a pokynula svému komořímu Edmundovi, který přinesl skleněnou dózu. Uvnitř se skvěla malá černožlutočervená korálovka natahující hlavu k víku.

„Podívej, kdo se mi vyhříval na okenním parapetu.“

„Šipko!“ zvolala Katharina a vyskočila ze židle tak rychle, že ji málem převrátila, aby se mohla rozběhnout k Edmundovi a sáhnout si pro ni. Korálovka se nejdřív trochu stáhla, ale pak se jí omotala kolem zápěstí.

„Myslela jsem, že jsem ji zabila.“

„Ne úplně. Ale jsem si jistá, že by se nejraději vrátila do svého terária k solární lampě. Navíc si potřebuju promluvit s Pietyrem o samotě.“

„Jistě, Natalie,“ přikývla Katharina, na oba se usmála a odešla. Málem si poskakovala do kroku.

„Jeden malý dárek, a jako by byla zas dítětem,“ zavrtěla Natalia hlavou.

„Katharina toho hada měla moc ráda,“ poznamenal Pietyr. „Nevěřil bych, že to přežije.“

„Taky že nepřežil. Našli ho mrtvého v rohu sálu, tři dny po Gave Noir.“

„Tak cos jí to dala za hada?“

Natalia pokrčila rameny. „Nepozná rozdíl. Tenhle je vycvičený stejně jako tamten.“

Pak znovu pokynula Edmundovi, tentokrát aby přinesl stříbrný tác se dvěma sklenicemi a lahví její oblíbené otrávené brandy.

„Tak jak postupujete?“ zeptala se pak Pietyra.

„Dělá pokroky. Ale když se obléká, pořád ještě při tom myslí hlavně na to, aby zakryla vyrážku nebo vyčnívající žebra. A když ji něco vyděsí, pořád ještě má tendenci utéct jako krysa.“

„Ale no tak, Pietyre, tak špatně jsme s ní zas nezacházely.“

„Ty možná ne. Ale Genevieve je zrůda.“

„Má sestra je jen tak přísná, jak dovolím. A Katharinin travičský výcvik není tvoje věc.“

„Ani když mi ztěžuje práci?“

Odfoukl si plavé vlasy z očí a pohodlně se opřel v židli. Natalia se pousmála. Tolik se v něm viděla. V budoucnu by se dokonce mohl stát i hlavou rodiny, pokud do té doby nedosáhne plnoletosti žádná vhodná dcera.

„Řekni mi, je na setkání s tím nápadníkem připravená?“

„Snad ano. Nemělo by být těžké na něj udělat dojem, když přijíždí z Vlčího pramene. Všichni vědí, že Arsinoe má obličej rozpláclý jako ovesnou kaši.“

„Možná ano, ale Mirabella ne. Podle toho, jak o ní mluví Westwoodové, je krásnější než noční obloha.“

„A stejně tak chladná a odtažitá,“ odfrkl si Pietyr. „To Katharina má alespoň nějaký smysl pro humor. A své kouzlo. To jste z ní nevymýtily.“

Něco na jeho tónu se Natalii nezamlouvalo. Zněl až příliš ochranitelsky, skoro až majetnicky, a to nebylo na místě.

„Jak daleko jste až zašli?“ chtěla vědět.

„Co tím myslíš?“

„Ty víš, co tím myslím. Nauč ji, jakékoli triky budeš chtít, ale nesmíš zajít příliš daleko, Pietyre. Lidé z pevniny jsou zvláštní. Budou chtít, aby vstupovala do manželství jako panna.“

Když mu to říkala, pečlivě si ho prohlížela, aby viděla, jak se bude tvářit. Vypadal zklamaně, možná i frustrovaně, ale ne vyděšeně. K tomu kroku se tedy ještě neodhodlal.

„Jsi si jistá, že by její dovednosti v posteli spíš neocenili?“ pokrčil rameny. „No nic, pokud ano, vždycky jí můžu všechno naučit, až bude vdaná.“

Kopl do sebe zbytek brandy a odložil sklenku na stůl. Rád by měl volnou ruku, aby si Katharinu svlékal a oblékal jako panenku.

„Patrně to tak bude nejlepší, synovče,“ uzavřela to Natalia. „Kdyby sis ji vzal do postele, obávám se, že by se do tebe zamilovala. Už teď vypadá, jako by do tebe byla skoro zamilovaná, a to jsme v plánu neměli.“

Začal si sklenkou trochu pohrávat.

„Že ne? “ dodala o něco přísněji.

„Neboj se, teto Natalie,“ uklidnil ji. „Jenom král manžel je dost velký blázen na to, aby se zamiloval do královny.“

Když za ní Pietyr přišel, Katharina měla toho hada stále ještě na ruce. Tolik se jí po něm stýskalo, že ho vůbec nechtěla pustit. Seděla s ním u toaletního stolku a tiskla si k jeho jedovaté hlavičce nos.

„Katharino,“ oslovil ji. „Tak už ho odlož, ať si může odpočinout.“

Katharina ho poslechla a vstala, aby hada odložila do vyhřátého terária. Víko ale nechala otevřené, aby ho mohla hladit po těle.

„Nemůžu uvěřit, že to přežil. Natalia musela poručit snad všem sloužícím, aby ho hledali.“

„To jistě ano,“ usmál se Pietyr.

„Takže,“ řekla, vytáhla ruku z terária a složila si dlaně do klína, „vážně mě čeká setkání s prvním nápadníkem?“

„Vážně.“

Stáli těsně vedle sebe, ale nedívali se na sebe. Pietyr přejel prsty po brokátem potaženém opěradle židle. Na jednom místě se začínalo trochu párat.

„A víš určitě, že nejdřív nemůžu otrávit sestry?“

Pietyr se usmál. „To vím určitě. Jako první se musíš vypořádat s tímhle, Kat.“

Podíval se skrz poroztažené závěsy ven na zamračené nebe a stíny prohánějící se po nádvoří. To jezírko, ke kterému si ráno vyjeli na projížďku, vypadalo z té dálky jen jako temně šedá louže. Ale brzy už bude zářit jasně modrou barvou a celé nádvoří se zazelená a vykvetou na něm narcisy. Už teď bylo tepleji a úsvit s sebou přinášel více mlhy než jinovatky.

„Překonat Mirabellu nebude snadné,“ zvážněl Pietyr. „Je vysoká, silná a krásná. V Rolanthu se už dnes zpívá o jejích vlasech.“

„Oni pějí ódy na její vlasy?“ odfrkla si nahlas Katharina. Mělo by jí to dělat vrásky. Ovšem po pravdě řečeno, nevadilo by jí, kdyby všichni nápadníci dali přednost Mirabelle. Žádný z nich stejně nemohl umět líbat jako Pietyr. Vždycky ji objímal s takovou vášní, že ani nemohla popadnout dech.

„Myslíš si, že ti nápadníci budou umět líbat jako ty?“ popíchla ho, jen aby viděla, jak vyšpulí rty.

„Samozřejmě, že ne. Ti kluci jsou z pevniny. Budou slintat a funět. Nebude pro tebe snadné předstírat, že se ti to líbí.“

„Všichni přece nemůžou být tak špatní,“ uculila se Katharina. „Jsem si jistá, že najdu nějakého, který se mi bude zamlouvat.“

Pietyr zvedl obočí a zaryl prsty do opěradla židle, ale když viděl, že si z něj Katharina jen dělá legraci, zase se uvolnil.

„Tak ty si se mnou chceš hrát, Kat?“ „Ano,“ zasmála se. „Hraju si s tebou. Není to snad přesně to, co mě celou tu dobu učíš? Bojovat s povýšenou formálností mé sestry úsměvy a rozbušeným srdcem?“

S těmi slovy mu položila dlaň na hruď a Pietyr ji chytil za ruku.

„Jsi v tom až příliš dobrá,“ zašeptal a přitáhl si ji k sobě.

„Budeš se muset smát jejich vtipům, i když nebudou vtipné,“ začal ji poučovat.

„Rozkaz.“

„A přimět je mluvit o sobě. Postarat se, aby si tě zapamatovali. Musíš být jako ten nejvzácnější klenot, Kat. Musíš být tou, která bude vyčnívat z davu,“ řekl a trochu neochotně její ruku zase pustil. „Bez ohledu na to, jak si povedeš, budou chtít stejně zkusit všechny tři.

Dokonce i tu chudinku Arsinoe.

I Mirabellu…“ Dýchal tak zhluboka. „Ať už si na sebe na Přehlídku vezme cokoli, buď si jistá, že budou umírat touhou z ní ty šaty servat.“

Katharina se zamračila. „Nejspíš ji uvedou jako cenu pro vítěze.“

„A jakou!“ zasnil se naoko Pietyr.

Katharina ho šťouchla do hrudi a on se rozesmál.

„Teď si s tebou trochu hraju já,“ usmál se a přitiskl ji k sobě ještě blíž. „Té elementálky bych se nikdy nedotkl, ani kdyby mě prosila na kolenou. Dělá, jako by už měla korunu jistou. Ale nemá. Ty jsi naše královna, Kat. Nezapomeň na to.“

„Nezapomenu, nikdy,“ slíbila mu. „My dva našemu ostrovu prospějeme. Já, až budu korunovaná, a ty jako vůdce Černé rady.“

„Vůdce?“ zajiskřilo Pietyrovi v očích. „Myslím, že k tomu by měla Natalia co říct.“

„Jistě, že Natalia zůstane hlavou Arronů tak dlouho, jak si bude přát, ale ani ona jí nemůže zůstat věčně.“ Korálovka za jejich zády tiše vylezla po stěně terária nahoru. Její šupinatá hlavička se zastavila těsně nad okrajem, aby ochutnala okolní vzduch. Katharina si toho nevšimla a svěsila ruku zpět na stůl. Ale to se hadovi nelíbilo a stočil se k útoku.

„Katharino!“

Pietyr vymrštil ruku a korálovka se zakousla do jeho zápěstí. Jemně ji chytil a držel ji, dokud ho nepustila, přestože jí měl zlomit vaz. Katharina s ní nebude v bezpečí, a přitom by se s blížící se Přehlídkou měla zvlášť opatrovat.

„To ne!“ zvolala Katharina. „Moc se omlouvám, Pietyre! Nejspíš musí být z toho, jak se ztratila, ještě zmatená.“

„Nejspíš,“ souhlasil Pietyr a vrátil korálovku zpět do terária, přičemž pečlivě zavřel víko. „Ale odteď by sis na ni měla dávat pozor. Začít ji znovu trénovat. Dokonce i těch pár týdnů, které strávila sama, mohlo stačit k tomu, aby zas zdivočela.“

Na Pietyrově zápěstí se leskla dvojice kapek krve. To zranění nebylo nijak vážné. Vzhledem k tomu, jak silný byl, mu ranky maximálně zarudnou.

„Mám tu hojivou mast,“ řekla Katharina a vydala se pro ni.

Pietyr si mezitím zápěstí držel a rozmrzele se na korálovku díval. Katharina by se s jejím jedem prala celé dny, i kdyby podstoupila léčebnou kúru. Jenže on tak zareagoval bezmyšlenkovitě. A měl při tom vážně strach, aby se jí něco nestalo. Opravdu strach.

„Jen král manžel je dost velký blázen, aby se zamiloval do královny,“ zašeptal si pro sebe.

VLČÍ PRAMEN

Arsinoe kráčela spolu s Billym bok po boku zimním trhem. Od té doby, co se s ním poprvé setkala a co strávili společné odpoledne u rybníka, se ukázalo, že není snadné ho setřást. Ale na trhu jí to nevadilo. Jules trávila spoustu času s Josephem a Arsinoe si bez ní připadala mezi lidmi tak nějak příliš obnažená. V místech, kde se to hemžilo lidmi, jako například na tržišti, ji nenávistné pohledy bodaly jako žihadla. Kdokoli z davu v sobě mohl najít dostatek odvahy, aby se k ní přikradl a podřízl jí krk.

„Co se děje, Arsinoe?“ zeptal se jí Billy.

Arsinoe si prohlížela nepřátelské tváře prodavačů ryb, které znala od té doby, co ji do Vlčího pramene přivezli. Mnoho z nich považovalo její slabost za ostudu a nejraději by ji viděli mrtvou.

„Ale nic,“ odpověděla.

Billy si povzdechl. „Dnes nemám náladu na tržiště,“ řekl. „Pojďme si koupit jen něco k jídlu a projít se nahoře v sadech. Na to není moc velká zima.“

Cestou se zastavili u Madgeina stánku s mušlemi, kde Billy koupil dvě plněné škeble. Tentokrát už přesně věděl, kterými mincemi zaplatit. Učil se snadno.

Cestou rychle jedli, aby jim jídlo nevystydlo. Madge plnila škeble kousky kraba a máslovými kostičkami opečeného chleba. A když měla obzvlášť štědrou náladu, přihodila do nich navrch ještě kus poctivé slaniny.

Kráčeli kolem přístavu směrem k ulici, která vedla přes kopec k jablečným sadům, a Billy zíral na svou prázdnou škebli a převaloval ji v rukách.

„Tím, že na ni budeš zírat, si novou nepřičaruješ,“ zasmála se Arsinoe. „Měl jsi koupit tři.“

Billy se zakřenil, napřáhl se a zahodil ji, jak nejdál uměl. Arsinoe to udělala hned po něm.

„Moje doletěla dál,“ prohlásila.

„Tak to ani náhodou.“

Na to se Arsinoe jen usmála. Vlastně nevěděla, kdo hodil dál.

„Co se ti stalo s rukou?“ zeptal se Billy.

Arsinoe si přes dlaň rychle stáhla rukáv, aby skryla strup, který se jí vytvořil na nové runě, již si nechala vytetovat do dlaně.

„Řízla jsem se o kurník,“ zalhala.

„Aha.“

Billy jí nevěřil. Měla si vymyslet něco jiného. Takový složitý vzor nemohlo způsobit pouhé škrábnutí o kurník. Navíc pořád ještě neřekla ani Jules, co spolu s Madrigal dělají.

„Kde máš loď, Juniore?“ odvedla řeč jinam a podívala se do přístavu.

Molo, u něhož se od Josephova návratu houpala jeho loď, zelo prázdnotou. Celý přístav kvůli tomu najednou vypadal ponuřeji.

„Můj otec se vrátil domů,“ odpověděl Billy. „Je snadné sem přijet a zase odjet. Stačí chvíli plout mlhou. Bože, připadám si jako blázen, když to říkám. A ještě daleko bláznivější je, že je to pravda.“

„Snadné přijet a zase odjet,“ zamumlala Arsinoe. Snadné pro kohokoli, jen ne pro ni.

„Poslyš, až se vrátí…“

„Tak co?“

„Tak chce, abych se sešel i s tvými sestrami. Pojedeme do Indrid Down a k Arronům. Za královnou Katharinou.“

No jistě. Chce, aby jeho syn získal korunu. Necítí k naturalistům žádnou zvláštní loajalitu, bez ohledu na to, jak moc si zamiloval Josepha během jeho vyhnanství.

„Mně už královna Arsinoe neříkáš,“ poznamenala.

„Copak bys o to stála?“

Arsinoe zavrtěla hlavou. Když jí někdo říkal královno, připadalo jí to spíš jako nějaká přezdívka. Tak na ni volal akorát Nick. Cestou zamávali na pozdrav Maddie Paceové, která jela kolem na voze taženém voly. Arsinoe se za ní ani nemusela ohlížet, aby věděla, že se za nimi dlouho otáčela, aby na ně zírala.

Celé město jejich námluvy zajímaly.

„Ani nevím, jestli chci poznat i tvé sestry,“ prohodil Billy. „Přijde mi to trochu jako snažit se spřátelit s krávou, kterou už vedou na porážku.“

Arsinoe se uchichtla. „Tak jim to hlavně nezapomeň říct, až se s nimi setkáš. Ale jestli se s nimi vidět nechceš, tak nemusíš.“

„Můj otec nepatří mezi ten typ muže, jemuž se dá říct ne. Co chce, to taky získá. Nevychoval mě, abych selhal.“

„A k čemu tě vychovala tvá matka?“ zaskočila ho Arsinoe.

„Na tom nezáleží,“ odpověděl překvapeně. „Ta nikdy nic z toho nechtěla. Znáš přece matky. Držely by nás schované pod sukní až do smrti, kdyby to šlo.“

„O matkách nic nevím,“ posteskla si Arsinoe. „Ale zní mi to, jako by sis stěžoval na osud. Nezapomeň na to, jak velký rozdíl je mezi tím, když o korunu přijdeš ty a když já.“

„Já vím, máš pravdu. Promiň.“ Arsinoe si ho chvíli prohlížela. Nemohlo být snadné přijet sem jako cizinec a vzdát se všeho, co do té doby znal, jen pro iluzi koruny a úplně jiného, neznámého života. Přesto se s ní celou dobu snažil jednat férově, takže by se měla pokusit mu to oplatit. A měla by si od něj i nadále udržovat odstup. Pohled na její mrtvé tělo by pro něj nebyl lehký, kdyby se příliš sblížili. Jenže měla tak málo přátel. Nemohla si dovolit je odmítat.

Najednou se zastavila. Aniž si to uvědomila, zavedla je na pěšinu vedoucí do lesů, ke starým menhirům a tomu nakloněnému stromu.

„Tudy ne,“ změnila rychle směr.

„Pojďme jinudy.“

„Jaké myslíš, že tvoje sestry jsou?“ zamyslel se Billy.

„To nevím, a ani mě to nezajímá. Nejspíš už obě poctivě trénují na Přehlídku. Zbývají do ní ani ne tři měsíce.“

„Beltain,“ řekl Billy. „Ten se slaví každý rok, ne?“

„Ano. Ale ten letošní bude jiný.

Protože se jím otevírá Nástupnický rok.“

„To vím. Ale jak jiný? Bude trvat stejně jako ostatní taky tři dny?“ Arsinoe pokrčila rameny. Mohla mu říct jen to, co sama zaslechla. Ani ona, ani Jules se ještě nikdy žádného neúčastnily. Protože Beltainu jste se směli účastnit až od šestnácti let.

„Trvá stejně jako ostatní tři dny,“ potvrdila mu. „A vždycky se koná Hon. Rituální lov, během něhož se zajistí dostatek masa pro slavnosti. Normálně se pak konají každodenní požehnání a chrámové rituály. Ale letos jich moc nebude. Všichni se budou připravovat na Vylodění, které proběhne noc po Honu.

A závěrečný večer se bude konat Přehlídka.“

„Vylodění,“ hlesl Billy. „Tam vás představí nápadníkům.“

„Tam představí nápadníky nám,“ opravila ho Arsinoe a šťouchla ho do paže.

„Tak jo, tak jo. To bolelo. A pak vás čeká Přehlídka. Na ní máte každá předvést své dary. Jak to chceš udělat?“ zeptal se a už se připravil na další ránu. Ale Arsinoe se místo toho zasmála. „Říkala jsem si, že se naučím žonglovat se třemi slanečky. Katharina bude jíst jeden jed za druhým a Mirabella… Mirabella si může třeba až do aleluja prdět cyklony. Lid si ji stejně zamiluje nejvíc.“

„Prdět cyklony,“ zasmál se Billy.

„Jasně. To by se ti líbilo, ne?“

Billy zavrtěl hlavou. „A až Beltain skončí, pak si vás můžeme začít oficiálně namlouvat. A taky se pak…“ „Taky se pak můžeme mezi sebou začít vraždit,“ dořekla za něj Arsinoe. „Máme na to celý rok. Až do následujícího Beltainu. Ačkoli pokud se do toho Mirabella pustí jako zuřivý býk, můžu bát mrtvá do týdne.“

Kráčeli sněhem po odpočívající půdě v sadu. Zašli až hluboko do údolí. Pak přestali zpívat ptáci a rozfoukal se vítr.

„Myslíš někdy na to, co se stalo s tvojí matkou?“ zeptal se jí Billy. „Po tom, co vás nechala na ostrově a spolu se svým králem odjela?“

„S králem manželem,“ opravila ho znovu Arsinoe. „A ne, nemyslím.“

Samozřejmě, že kolovala spousta povídaček. Vyprávěly se příběhy o velkých královnách, které opustily ostrov a následně se staly velkými panovnicemi i na pevnině. A podle jiných legend trávily zbytek života v klidu a míru, v soukromí se svým manželem. Ale ničemu z toho Arsinoe nikdy ani za mák nevěřila. Podle ní ležela těla všech královen na dně oceánu. V momentě, kdy je přestala potřebovat, je Bohyně utopila.

Jules pohladila Josepha ve vlasech, které mu padaly na spánky. Měl je tak jemné. Dost dlouhé na to, aby si jejich prameny mohla omotat kolem prstu.

Dnes byli u Sandrinových sami. Josephův otec vyrazil na plachetnici na moře spolu s Matthewem a jeho matka s Jonahem odjela kočárem do Vysoké brány, aby nakoupila loďařské nářadí a materiál. To se jim hodilo, protože když Billyho otec odplul zpět na pevninu, přišli o soukromí Josephovy kajuty.

„Tady je to snad stejně nepohodlné jako na lodi,“ povzdychl si Joseph. Půlkou těla ležel na Jules a u nohou se jim povalovala Camden.

„Ani jsem si nevšimla,“ usmála se Jules, přitáhla si k sobě a políbila ho. A z toho, jak pevně ji objal, usoudila, že ani jemu to nepohodlí nijak zvlášť nevadí.

„Brzy si ale budeme muset najít nějakou postel, která bude dost velká pro nás oba i pro tu tvoji pumu,“ zasnil se Joseph.

„Brzy,“ zopakovala Jules. Ovšem prozatím byla za ten nedostatek soukromí a neustálý ruch kolem vděčná. Josepha sice milovala, ale ještě nebyla připravená učinit další krok. A díky Camden, která jim všechny pohyby trochu ztěžovala, se mohla s Josephem líbat, jak dlouho chtěla, aniž měla pocit, že by měli dělat i něco víc.

Joseph ji políbil na klíční kost vystupující z napůl rozhalené košile, zabořil se do ní bradou a povzdechl si.

„Co se děje?“ zeptala se ho. „Poznám, když myslíš na něco jiného.“

„Myslím jen na tebe. Ale máš pravdu, je tu ještě něco.“

„Co?“

„Vybavuješ si tu loď na našem západním kotvišti? Ten malý nablýskaný člun s novou palubou a čerstvým modrým nátěrem?“

„Moc ne.“

Sandrinova loděnice měla posledních pár měsíců napilno. Všichni z celého pobřeží si chtěli nechat svá plavidla dokonale opravit. Brzy měly dorazit delegace z pevniny a ostrované si přáli udělat na ně dojem. Několik lodí na opravu měli dokonce i od rybářů z Vlčího pramene, kteří slovo pevnina vždycky cedili skrz nenávistně zaťaté zuby. Sice si při zmínce o ní vždycky odplivli, ale vzápětí ten plivanec použili, aby si jím naleštili vlastní boty.

„Co je s ní?“ nechápala Jules.

„Budu s ní muset zajet do Trignoru a vrátit ji jejímu majiteli. Odjíždím, jakmile se Jonah vrátí z Vysoké brány.“

„Aha. A proč tě to trápí?“

Joseph se usmál. „Když to řeknu nahlas, bude to znít hloupě, jenže mně se od tebe nechce odjet ani na chvíli.“ „Ale Josephe,“ zasmála se Jules. „Vždyť od té doby, co ses vrátil, jsme spolu skoro pořád.“

„Já vím,“ připustil Joseph. „A nebudu pryč dlouho. Pokud povane příznivý vítr, do soumraku jsem v Trignoru. Neměl bych být pryč víc než pár dní. Podle toho, jak mi budou navazovat dostavníky zpět do Vlčího pramene. Ale stejně,“ vydechl a přitiskl se k ní ještě blíž,

„možná, že bys mohla jet se mnou?“

Cesta na malé kocábce i spolu s Camden a následné kodrcání se kočáry neznělo příliš lákavě, Jules však věděla, že s Josephem by se jí i to líbilo. Objala ho kolem krku a vtom jí v hlavě zazněl hlas Arsinoe: Jules a Joseph, nerozlučná dvojka už od kolébky. „To nejde,“ odmítla ho. „Už tak Arsinoe poslední dobou strašně zanedbávám. Tak moc, že musí na svém daru pracovat s mou matkou. Navíc po ní nemůžu chtít, aby za mě dělala i domácí práce. Přece jen je to královna.“

„Těm nejlepším královnám práce navíc nevadí.“

„Stejně bych ji tu ale neměla nechávat,“ trvala na svém Jules. „A ty bys to po mně ani neměl chtít. Přece ti na ní taky záleží, vzpomínáš? Stejně jako na mně.“

„Jenom skoro,“ opravil ji Joseph.

„Jenom skoro.“

Pak si povzdechl a položil jí hlavu na rameno.

„Brzy se zase uvidíme, Josephe, neboj.“

ROLANTH

Tahle noční můra byla skutečně zlá.

Mirabellu probudil její vlastní křik. Přímo uprostřed snu. Jako by zůstal viset ve vzduchu. Její mysl jako by byla napůl v přítomnosti a napůl zůstala v něm, nohy zamotané do propocené peřiny.

Sedla si a dotkla se svého obličeje.

V tom snu plakala. Plakala a smála se.

Dveře do jejího pokoje se tiše otevřely a dovnitř nakoukla Elizabeth. Poslední dobou začala Mirabelle dělat osobní doprovod převážně ona. Mirabella si oddechla, když viděla, že za jejími dveřmi čeká i tentokrát právě ona.

„Není vám nic?“ zašeptala Elizabeth.

„Zaslechla jsem vás křičet.“

Z její ho ramene vystartoval Pepper, aby Mirabellu kolem dokola obletěl a přesvědčil se, že je v bezpečí.

„Já to taky slyšela,“ ozval se hlas Bree, která dveře pootevřela víc, aby jimi mohla spolu s Elizabeth projít dovnitř, načež je zavřela. Mirabella si přitiskla kolena k hrudi a Bree i Elizabeth si k ní sedly na postel. Bree pak pohodila zápěstím a svíce na nočním stolku ihned vzplály.

„Omlouvám se,“ hlesla Mirabella. „Myslíte, že jsem mohla probudit ještě někoho jiného?“

Bree zavrtěla hlavou. „Strýček Miles by klidně prospal i bitvu o přístav Bardon.“

A pokoje Sáry a malého Nica byly dost daleko, stejně jako pokoje sloužících v prvním patře. Z celého domu byly vzhůru jen ony tři, shromážděné kolem jediného světla v jinak temném sídle.

„Vždyť se celá třeseš, Miro,“ všimla si Bree.

„Donesu trochu vody,“ napadlo Elizabeth a Pepper hned doletěl ke džbánku, kde začal cvrlikat, aby svou spřízněnou duši navedl.

„Ne, nechci vodu,“ zastavila ji Mirabella.

Pak vstala a začala přecházet po pokoji sem a tam. Sny o jejích sestrách se jí občas držely i celé dny. Neuměla na ně zapomenout jako na jiné sny.

„Co se ti zdálo?“ zeptala se Bree.

Mirabella zavřela oči. Tentokrát ji nevzbudily vzpomínky, ale série obrazů.

„To se nedá popsat,“ odpověděla nakonec.

„Bylo to něco o dalších královnách?“ zeptala se váhavě Elizabeth.

Ano, něco o dalších královnách. O jejích sladkých sestřičkách, mrtvých, přivázaných vsedě v židlích, se zelenající kůží a zašitými ústy.

O Katharině ležící bezvládně na zemi na zádech a s velkou prázdnou rudou dírou v prsou. O Arsinoe, jak na ni mlčky křičí, protože se dusí temnou krví.

Mirabello, říkaly obě. Mirabello, Mirabello.

„Topila jsem se,“ hlesla Mirabella. „V tom potoce u chaty. Voda byla tak studená. Z úst jim začal prýštit inkoust.

Byly to jen děti.“

„Miro,“ vydechla Bree. „To musela být hrůza. Ale byl to jen sen. Tvoje sestry už nejsou děti.“

„Pro mě zůstanou dětmi už navěky,“ špitla Mirabella.

Vzpomněla si na to, jaký to byl pocit, když se Arsinoe a Katharina přestaly pod jejíma rukama bránit, a musela si otřít dlaně, jako by byly špinavé.

„Já takhle už dál nemůžu.“

Luca bude zklamaná. Vložila v ni důvěru a vychovala ji k vládnutí. Stejně jako Westwoodové, celé město i sama Bohyně. Byla k vládnutí stvořena. Stvořena k tomu, aby se stala královnou, kterou ostrov potřeboval. Pokud se za Lucou vydá, přesně to si od ní vyslechne. Bude jí tvrdit, že všechny ty sny a pocity zažívá z nějakého důvodu, že to jsou jen překážky na její cestě, které mají vyzkoušet její sílu.

„Musím pryč,“ zašeptala Mirabella.

„Musím odsud zmizet.“

„Ale Mirabello,“ polekala se Elizabeth. „To chce určitě jen klid a trochu vody.“

Mirabella si od ní sklenici vzala a napila se, jen aby ji potěšila. Polykala těžko. Připadalo jí, že ta voda chutná, jako by v ní něco umřelo.

„Ne. Musím odsud pryč. Musím zmizet.“ S těmi slovy zamířila ke skříni a otevřela ji, načež se začala prohrabovat šaty a kabáty. Všude jen samé černé věci.

Bree a Elizabeth vyskočily a zvedly ruce ve snaze ji nějak zastavit, nějak uklidnit.

„Nemůžete se přece teď hned sebrat a jít,“ domlouvala jí Elizabeth. „Vždyť je půlnoc!“

„Není to bezpečné, Miro,“ přidala se k ní Bree.

Mirabella si vybrala šaty z hustě pletené vlny, oblékla si je přes noční košili a otevřela šuplík, aby si našla nějaké teplé podkolenky.

„Půjdu na jih. Nikdo mě neuvidí.“ „Ale uvidí!“ bála se Elizabeth. „Vyhlásí po vás pátrání!“

Mirabella se na okamžik zastavila. Stále ještě se třásla. Měly pravdu. Samozřejmě, že měly pravdu. Ale musela se o to alespoň pokusit.

„Já musím!“ trvala na svém. „Prosím. Nemůžu tu dál zůstávat a snít o tom, jak na mě mluví mé mrtvé sestry. Nemůžu je zabít. Vím, že přesně to ode mě potřebujete. Vím, že přesně to bych měla udělat…“

„Ale Miro, uvidíš, že to zvládneš,“ snažila se ji utěšit Bree.

„Nezvládnu,“ vyjekla vztekle Mira.

To už Elizabeth spolu s Bree stály přede dveřmi, aby jí zatarasily cestu. Smutné, vyděšené a jen krůček od toho, aby vzbudily Sáru a daly vědět chrámu.

Mirabella by pak strávila zbytek času do Beltainu zamčená v komnatách Lucy, pod neustálým dohledem.

Mira si obula boty a zavázala si tkaničky. Ať už za ní vyšlou kohokoli, určitě ji nakonec chytí, ale nebude to mít tak snadné.

Pak vykročila kupředu, připravená proklestit si cestu i skrze své kamarádky.

„Počkejte,“ řekla najednou Elizabeth. Zvedla ruku a vytratila se ven. Pokud někoho zavolá, Mirabella možná už nebude mít čas utéct. Ale Elizabeth nešla nikoho vzbudit. Místo toho se vzápětí vrátila do pokoje a přinesla svůj bílý plášť kněžky.

„Vezměte si to. Nasaďte si kapuci a vlasy stáhněte pod ni,“ usmála se na ni svým jemným, sladkým úsměvem.

„Kněžky si nikdo dvakrát neprohlíží. Všichni se nám akorát ukloní a klidí se z cesty.“

Mirabella ji vděčně objala. Ten plášť jí sice byl maličko krátký, ale široký byl dost, aby se do něj Elizabeth pohodlně vešla i se svou poněkud rozložitější postavou, takže Mirabelliny teplé šaty dokonale skryl.

„Elizabeth,“ vyhrkla Bree, ale pak se zarazila a vzala Mirabellu za ruku. „Tak nám aspoň dovol jít s tebou.“

„To nejde, Bree,“ povzdychla si Mirabella. „Nechci, abyste o tom cokoli věděly. Až se zjistí, že jsem pryč, budou se snažit najít nějakého viníka. Někoho, koho by za to mohli potrestat. Nedovol, aby ses tím někým nakonec stala ty nebo Elizabeth.“

„Slibuju, že jedna na druhou budeme dávat pozor,“ slíbila jí Bree.

Mirabella se na ni smutně usmála a pohladila ji po tváři.

„Ještě nikdy v životě jsem tě neviděla tak vyděšenou,“ řekla a pevně ji objala.

„Snaž se mě pochopit, Bree, prosím.

Mám je ráda. Stejně jako mám ráda tebe. Nemůžu tady zůstat a nechat se chrámem přinutit k tomu, abych je zabila.“

S těmi slovy Bree pustila a objala Elitzabeth. Bylo štěstí, že je měla.

Ve chvíli, kdy se vydala směrem na jih, pryč z pozemků Westwoodových, začal východ slunce nezadržitelně barvit nebe do bledých odstínů růžové. Muselo být víc hodin, než myslela, když ji ten sen probudil. Ve městě už hořely lampy a ohně obchodníků a kovářů, kteří začínali den brzy. Stáhla si kapuci bílého pláště do čela, aby skryla obličej.

Vydala se do Rolanthu po hlavní cestě. Možná by bylo jistější vybrat si nějaké vedlejší pěšiny, jenže kočárem jezdili vždycky jen tamtudy a riziko, že si jí někdo všimne, bylo menší než to, že se ztratí.

Když se cesta začala stáčet směrem k centru města a Mirabella zaslechla lidské hlasy, zatajila dech. Na chodníku před ní zrovna nějaká žena vyklepávala prachovku a zdravila souseda, který právě vylíval kýbl do příkopu. Mirabella kráčela s hlavou skloněnou, ale Elizabeth měla pravdu. Ta žena na ni akorát kývla na pozdrav a hned se jí klidila z cesty. I kdyby snad někomu vrtalo hlavou, co dělá nějaká kněžka ve městě v tak časnou hodinu, nikdo se na to neptal.

Když z něj pak vyšla, naposledy se ohlédla na střechy a kouřící komíny. V jejím městě začínal den. A kdesi za ním, v sídle mezi vysokými jehličnany, se nejspíš právě budila Sára a zbytek domácnosti. Luca už si tou dobou v chrámu nejspíš dávala čaj.

Bylo těžké je všechny opustit, ale když se nad tím zamyslela, dostat se pryč bylo snazší, než čekala.

VLČÍ PRAMEN

Arsinoe stála u ohně pod posvátným stromem a točila se jí hlava. Madrigal ji tentokrát řízla pěkně hluboko.

Potřebovala získat dost její krve, aby se v ní daly namočit tři sáhy lana, ve kterém ji uchovají, dokud ji nebudou potřebovat. A je jasné, že na to, aby jejich magie byla dost silná a zabila jinou královnu, budou potřebovat všechnu krev, kterou bude moct Arsinoe dát.

Ještě spolu neprobíraly, jaké kouzlo zvolí. Možná nějakou kletbu. Nebo smolný talisman. Na tom nezáleželo. Jediné, co Arsinoe věděla, bylo, že s každým dnem sílí.

„To stačí,“ rozhodla Madrigal a opatrně lano složila do sklenice. „Ale takhle nevydrží věčně. Měly bychom ji použít hned po Beltainu.“

S těmi slovy schovala sklenici do černé tašky a přehodila si ji přes rameno. „Na,“ řekla a podala Arsinoe hrneček s nějakým nápojem. „Mošt.

Napij se trochu.“

„Nevzala jsi s sebou také nějaké oříšky?“ zeptala se Arsinoe. „Nebo chleba? Cokoli k jídlu?“

Pak si přitiskla hrnek k ústům. Jeho okraje byly špinavé do Madrigaliných prstů potřísněných její krví.

„Jules má pravdu,“ zamumlala Madrigal. „Tobě jde vážně jen o jídlo.“ Podala královně malý sáček se sýrem a tuctem naturalisty dozrálých ostružin. „Díky,“ řekla Arsinoe. Když jí Madrigal ránu čistila a ovazovala, úplně jí tepalo v paži, ale příjemně. Arsinoe vlastně snad ještě nikdy v životě necítila takovou naději.

„Nikdy by mě nenapadlo,“ prohodila, „že to nakonec budeš ty, kdo mi pomůže.

S čímkoli.“

Madrigal ohrnula nos. „No jo,“ připustila, „já vím.“

Pak se posadila a zachumlala se do hřejivé kožešiny s myšlenkou, že ji nikdy nikdo neocení. Cait ani Ellise z toho však nešlo vinit. Madrigal odmalička dávala před prací přednost pohodlí. Když s nimi ještě žila Caragh, vždycky vzpomínala na to, jak Madrigal nechávala vykvést květiny jen proto, aby si je mohla zaplést do vlasů. A zatím na zahradě vadly okurky.

„Kdepak je dnes konec mé Juillenne?“ zeptala se Madrigal.

„Loučí se s Josephem. On musí odplout na severovýchod do Trignoru.“

Madrigal mlčky zírala do ohně. „Jules má štěstí, že má takového mládence. Nemyslela jsem, že to v ní bude, v těch jejích směšných očích. Navíc vypadá jako její otec.“

„Její otec?“ zbystřila Arsinoe. „Já myslela, že si na něj nepamatuješ.“

„Nepamatuju. Vážně ne. Pamatuju si jen na ohně Beltainu. A na to, jak jsem si říkala, že by bylo úžasné, kdybych počala o svaté noci. Že by má dcera pak byla neskutečně silná. Že by mě měla neskutečně ráda,“ odfrkla si.

„Nevzpomínám si, kdo je jejím otcem. Ale mně se Jules vůbec nepodobá, takže se musí podobat jemu.“

„A myslíš, že on o tom ví?“

„O čem?“

„Že má dceru a že je nejsilnější naturalistkou na ostrově.“

Madrigal pokrčila rameny.

Pravděpodobné to nebylo. A i kdyby, nezáleželo na tom, protože zplozenci Beltainu byli v očích chrámu posvátní a stejně jako v případě královen neměli všeobecně uznané otce.

Arsinoe se trochu narovnala. Se sýrem a ovocem v žaludku už si nepřipadala tak slabá. Natáhla nohy tak, že měla podrážky až těsně u žhavých uhlíků. „Joseph je tak krásný,“ prohodila Madrigal roztouženě.

„To je,“ souhlasila Arsinoe.

„Když je s Jules vidím spolu, dochází mi, jak dlouho už jsem sama. Možná bych si měla vytvořit nějaké kouzlo, které by mi přičarovalo stejně krásného milence.“

„Hm,“ zamručela Arsinoe s napůl zavřenýma očima. „K tomu nepotřebuješ kouzla, Madrigal.“

„Možná ne. Ale kdybych použila třeba jen kousek z toho lana,“ řekla a poklepala si na černou tašku u pasu, „mohla bych mít toho nejkrásnějšího muže z ostrova.“

Arsinoe si ji okamžik zkoumavě prohlížela, aby se ujistila, že jen žertuje, a pak se rozesmála, načež vyprskla smíchy i Madrigal. Ovšem, i kdyby se byly nesmály, stejně by neslyšely, jak se k nim Jules s Camden potichu blíží.

Camden se k nim dostala dřív než Jules, takže už neměly čas, aby mohly předstírat nevinnost.

Jules si matku i Arsinoe nedůvěřivě prohlížela.

„Co se to tu děje?“ chtěla vědět.

Arsinoe se zamračila. Seděly pod svatými kameny, obklopené kusy látky nasáklými královninou krví. Arsinoe měla navíc vyhrnutý rukáv, takže obvaz byl jasně vidět.

„Tak tohle s ní celou dobu děláš?“ rozkřikla se Jules na matku. „Na chvíli se otočím zády a ty ji zavedeš sem a začneš do ní řezat? Učíš ji nízkou magii?“

„Jules,“ řekla Arsinoe, vstala a napřáhla před Madrigal ochranitelsky ruku, což Jules jen ještě víc dopálilo.

Camden začala vrčet.

„Pouze jí pomáhám,“ bránila se Madrigal.

„Pomáháš?“ vykřikla Jules a popadla Arsinoe takovou silou, že málem zakopla o kládu, na které ještě před chvílí seděla. „Tohle nemůžeš dělat! Je to nebezpečné!“

Madrigal zavrtěla hlavou. „Ty tomu nerozumíš. Nic o tom nevíš.“

„Vím, že za to člověk musí vždycky krutě zaplatit,“ hádala se Jules. „Vím, že nízká magie je pro hlupáky, zoufalce a slabochy!“

„Tak to se pro mě hodí!“ ozvala se Arsinoe a stáhla si rukáv přes obvaz i runy v dlani.

„To není pravda, Arsinoe.“

„Ale je. A taky že ji použiju. Nic jiného mi nezbývá.“

„Ale vždyť nevíš, co tě to bude stát.“ „Myslím, že to nebude tak zlé. Madrigal ji na pevnině normálně používala a nic se jí nestalo.“

„Ti, kteří magii pomlouvají, akorát papouškují předsudky kněžek,“ souhlasila Madrigal a uhasila oheň. Pak spolu s Arsinoe vyrazily dolů, protože chtěly Jules co nejrychleji dostat ze svatého místa. Jules za nimi naštvaně vyrazila.

Arsinoe si nevzpomínala, že by se s Jules kdy dřív pohádala o něco důležitějšího než o kus dortu. Smutně svěsila ramena.

„Bude to sice trvat,“ utěšovala ji Madrigal, „ale nakonec to pochopí.“

VÝCHODNÍ POBŘEŽÍ

Když byla Mirabella už tak daleko, že nepotkávala žádné kočáry ani povozy a mohla jít po silnici, šlo se jí lépe. Vzduch aspoň nebyl tak stojatý a nad hlavou viděla otevřené nebe. Dívala se za slábnoucím světlem. Od té doby, co utekla z Rolanthu, uběhly už celé dva dny, během nichž si jen několikrát nepohodlně zdřímla opřená o široký kmen nějakého stromu.

Krajina jižněji nebyla plná rozlehlých luk a příkrých útesů. Pokrýval ji hustý les a menší kopce. Všude tolik stromů.

Dokonce i teď, v zimě, když měly holé větve, měla pocit, jako by ji chtěly obklíčit. Vůbec nechápala, jak můžou naturalisté lesy tak milovat.

Nadzvedla si sukni, aby překročila tající břečku v jednom výmolu. Snažila se moc neušpinit, přestože Elizabethin plášť už byl na okrajích dávno celý od bláta. Cesta nebyla snadná. Nohy ji bolely a žaludek měla prázdný. Včera využila malý blesk k tomu, aby omráčila jednoho pstruha, ale bez kněžek a jejich loveckých psů moc lovit neuměla.

Stýskalo se jí po Bree a po Elizabeth. Po Luce a Sáře. Dokonce i po strýčku Ellisovi a malém Nicovi. Ale zvládne to. Nemohla se na žádném místě zdržet dlouho a nemohla často chodit do měst.

Nicméně brzy se tam bude muset vydat pro nějaké nové oblečení a zeleninu, jinak jí vypadají všechny zuby.

Když překračovala kaluž, najednou něco zaslechla. Ať už se k ní blížilo cokoli, bylo to velké. Možná několik kočárů. Že by pátrací skupina z Rolanthu?

Musela se dostat hluboko do lesa, aby ji nikdo neviděl a ani ona nikoho neviděla. Pohled na ubohou Lucu tisknoucí tvář k okénku by jí zlomil srdce.

Když už byla hluboko v lese, zastavila se a poslouchala. Kolem projel jen jeden kočár. Nejspíš jen nějaký rozvrzaný povoz mířící do Indrid Down. Třeba s nákladem vlny nebo ovčího mléka a sýra. Nedlouho před tím ucítila odněkud pach ovcí, takže hádala, že právě prochází regionem Waring, který byl plný farem.

Ovšem nemohla si být jistá. Mapy se sice učila už odmalička, ale ostrov vypadal na papíře daleko menší a od té doby, co ráno prošla kolem ukazatele na Severní Cumberland, žádný jiný nepotkala. Teď, když zapadalo slunce, už musela být nejmíň poblíž Trignoru. Možná dokonce už v okolí Linwoodu. Ještě pár dní a dojde k okrajům Indrid Down.

Kde tě hned chytí, ty hloupá, zazněl jí v hlavě hlas Lucy.

Odhrnula si černé vlasy z očí. Někde na východě slyšela zaburácet hrom.

Vzhledem k tomu, jak moc byla unavená, ani nevěděla, jestli ho přivolala ona. Přesto ji ale nesmírně potěšil. Natolik, že zamířila od silnice pryč za vůní bouře.

Otevřené nebe i stěny útesů už na ni volaly a ona zrychlovala. Nad stromy se válely těžké černé mraky a obloha potemněla natolik, že ani nedokázala rozeznat, jestli se už den přehoupl v noc, či ne.

Konečně vyšla ven z lesa. Na okamžik dostala strach, jestli náhodou celou tu dobu nešla v jednom velkém kruhu, protože útesy, na nichž se ocitla, se velice podobaly těm, které znala z domova. Ale nebylo to tak. Ve světle blesku spatřila stěnu útesu z bílozlaté horniny, měkčí než její milovaný černý čedič.

„Trochu silněji,“ zašeptala větru, který se kolem ní proháněl. Poslechl a začal dout tak, až jí sfoukl kapuci špinavého pláště z hlavy.

Došla na samý okraj útesu tyčícího se nad mořem. Vodní hladinu bičovaly blesky. Někde tam musela být nějaká pěšina dolů. Měla chuť vběhnout do vln po pás a celá se zmáčet.

Jediná cesta, kterou našla, byla příkrá stezka plná mokrých kamenů. Byla zrádná, ale Mirabella nikam nespěchala, naopak si vychutnávala déšť i vítr. Místní budou o té bouřce zítra vyprávět jako o Shannonině bouři. Pojmenují ji po té královně, jejíž nástěnná malba zdobila největší stěnu v rolanthském chrámu. Budou si povídat o tom, jak poškodila střechy a vyvrátila stromy, které bude potřeba odklidit. A při tom si budou prozpěvovat píseň o Shannon a vzpomínat na to, jak uměla přivolat hurikány a rozesílat je do širého světa, kam se jí zlíbilo.

Možná to byly jen báchorky. Možná jednoho dne ponesou velké požáry jméno po ní a lidé si budou vyprávět o tom, že když chtěla, dokázala sežehnout samo slunce. Nebo by to tak možná bylo, kdyby se nerozhodla utéct a zmizet.

Podívala se na moře a sundala si kapuci, aby jí déšť mohl smáčet černé vlasy. Vtom se znovu zablesklo a ona na obřích vlnách spatřila kymácející se loď.

„To ne.“

Bylo to jen malé plavidlo a moře úplně zuřilo. Možná, že ho jen bouře utrhla od kotviště. Snad nikdo nemohl mít takovou smůlu, aby se ocitl v tak prudké bouři na tak malé kocábce.

Vlny si s ní pohazovaly a s její volně vlající utrženou plachtou si pohrávaly poryvy větru. Jenže nebyla opuštěná. Její stěžeň beznadějně objímal osamělý námořník.

Mirabella se rozhlédla kolem. Nikde nikdo, žádné město, žádná záře přátelských ohňů, jen opuštěná pláž. Zkusila zavolat směrem k silnici o pomoc, ale byla od ní už příliš daleko.

Další vlna tu loďku určitě převrátí a potopí ke dnu, kde se jí zmocní nelítostné mořské proudy, až z ní nezbude vůbec nic.

Mirabella zvedla dlaň. Nemohla tam jen stát a nečinně přihlížet, jak se ten ubožák utopí, přestože byla unavená a vodu měla ze všech živlů nejmíň v lásce.

„Využij vítr,“ řekla si, jenže dosud nikdy nevyužila větru k přemístění něčeho jiného než samy sebe nebo několika drobných předmětů, třeba Sářina klobouku nebo šály nejvyšší kněžky Lucy.

Zadívala se na vodní hladinu. Mohla by zkusit tu loďku nechat odnést dál na otevřené moře, odkud by mohla té bouři uniknout.

Nebo ji naopak nechat donést až ke břehu.

Obojí bylo riskantní. Co když se roztříští o útesy? Co když se vymkne její kontrole a zaplaví ji vlny? Co když kýlem narazí na nějaký kámen těsně pod hladinou, který není vidět?

Zaťala pěsti. Neměla už čas váhat. Zaměřila sílu svého daru na hladinu v těsné blízkosti plavidla a začala měnit proudění vody tak, aby loď směřovala ke břehu. Jenže přivolala trochu moc silný vítr, který s loďkou trhl, jako by byla vyplašený kůň.

„Bohyně,“ procedila Mirabella skrz zaťaté zuby, „veď mou ruku.“

Loďka sebou bezvládně házela sem a tam a ráhno se kymácelo ve větru. Ten námořník se ho pokusil zachytit, jenže minul. Ráhno ho udeřilo přímo do zad, takže přepadl přes palubu přímo do rozbouřených vln.

„Ne!“ vykřikla Mirabella.

Okamžitě zaměřila své schopnosti na to, aby si podmanila vodní hlubinu. Ještě nikdy dřív nic podobného nezkoušela. Ale mořské proudy a rozvířený písek na dně ji nakonec přece jen poslechly. Nebylo to snadné, podařilo se jí však toho námořníka vytáhnout zpět na hladinu.

Rychle za ním poslala jeden z proudů. Byl menší než celá ta loďka, takže se dal snadněji nést.

Nakonec jeho tělo vlny nemilosrdně vymrštily na mokrý písek na břehu. Neuměla to udělat jemněji. Nejspíš mu zpřelámala všechny kosti v těle.

Pak se hned rozběhla po strmé cestičce dolů za ním. Mnohokrát uklouzla a rozedřela si dlaně o ostré kameny, ale nakonec k němu doběhla a přitiskla mu svou zraněnou ruku na prsa.

Z úst mu tekla voda. Byl celý bledý. Vypadal jako nějaké vodní tvoření, jež moře vyvrhlo na pláž břichem vzhůru.

„Tak dýchej!“ zvolala Mirabella, ale vzduch do plic mu vehnat neuměla. Ani nebyla léčitelka. Nevěděla, co má dělat.

Vtom ten nešťastník zakašlal. Pak se začal strašně třást, bylo to však lepší, než kdyby byl mrtvý.

„Kde to jsem?“ vykoktal.

„Nevím. Myslím, že někde poblíž Trignoru,“ odpověděla mu Mirabella.

Potom si rychle sundala plášť a přikryla ho jím. Jenže to nestačilo. Musela ho nějak zahřát, ale široko daleko neviděla žádné místo, kde by se mohli před bouří schovat.

„Nevybral sis k vylodění zrovna nejlepší místo,“ řekla mu a zalomcovala s ním, když se zdálo, že začíná zase ztrácet vědomí.

K jejímu překvapení ho to rozesmálo. Mohl být zhruba v jejím věku. Měl husté tmavé vlasy a jeho oči jako by měly barvu bouře. Možná to ani nebyl kluk, ale nějaká živelná bytost stvořená neúprosným vlnobitím a ozvěnou hromobití.

„Můžeš chodit?“ zeptala se ho, on však znovu omdlel a roztřásl se tak moc, až mu drkotaly zuby. Nemohla ho nést. Ani nahoru po té pěšince, ani po pláži. Bůh ví, jak je daleko k nejbližšímu městu.

V místech, kudy slezla dolů, se útesy dole trochu rozšiřovaly. Nevznikla tím sice jeskyně, spíš jen malý převis, ale to muselo stačit.

Mirabella mladíka vší silou popadla, přehodila si jeho paži přes ramena a začala jeho bezvládné promáčené tělo táhnout ke skalám. Botami se bořila hluboko do písku a její nohy, které ji už předtím bolely, palčivě protestovaly, ale nakonec se jí podařilo dovléct ho až pod převis.

„Musím najít nějaké dřevo na oheň,“ vydechla. On však jen ležel na boku a dál se třásl. I kdyby se jí nějak podařilo ho zahřát, nebylo jisté, že přežije noc. Možná se moc nalokal slané vody.

Na pláži se povalovaly kusy naplaveného dřeva a větví spadaných z lesa nahoře na útesech.

Mirabella je sesbírala a odnesla do jejich úkrytu, kde z nich udělala velkou hromadu plnou chaluh a kamínků a tu a tam i nějaké té zatoulané škeble.

I ona se třásla. Sílu svého daru už téměř vyčerpala.

Když na dřevo zavolala oheň, žádný se nerozhořel.

Klekla si a promnula dlaně. Oheň byl hned po blesku její nejoblíbenější element. To, že ji neposlechl, pro ni bylo jako dívat se na milovaného mazlíčka, který se k ní otočil zády a utekl.

Tomu klukovi mezitím už zmodraly rty.

„Prosím,“ hlesla Mirabella a zavolala oheň z posledních zbytků svých sil.

Nejdřív se nic nestalo, ale nakonec z vlhké hromady dřeva začal pomalu stoupat dým. Brzy z něj vyšlehly plameny, které jim začaly zahřívat tváře a sušit oblečení. Když ho začal bičovat déšť, oheň sice syčel a praskal, jenže s tím se nedalo nic dělat. Byla příliš vyčerpaná, než aby poslala pryč i mračna. Bude tu bouři muset nechat vyzuřit a odejít po svých.

Námořník vedle ní se už konečně třásl míň. Vysvlékla ho z mokré vesty a košile, které pak rozložila co nejblíž kolem ohně. Stejně naložila i s Elizabethiným pláštěm. Ten ho dobře zahřeje, pokud se jí podaří ho usušit.

Vtom zaslechla toho chlapce zasténat. Kéž by tu jen byla Luca. Ta by věděla, co dělat.

„Zima,“ drkotal zuby.

Mirabella ho ale přece nevytáhla z moře jen proto, aby se dívala, jak pomalu umírá na břehu. Napadlo ji jen jediné. Sundala si i své vlněné šaty, lehla si těsně k němu a objala ho, aby se s ním rozdělila o teplo svého těla. Až ten plášť uschne, přikryjí se s ním oba.

Mirabella se s trhnutím probudila. Poté, co je přikryla Elizabethiným pláštěm, začala i ona podřimovat. Zírala přitom od ohně tak dlouho, až se jí zase začalo zdát o Arsinoe a Katharině. Jako by místo hořících větví viděla doutnat jejich kosti a místo škvířících se chaluh jejich vlasy. V jejím snu shořely na prach, když se snažily vyhrabat z písku jako nějací krabi.

Ten hoch stále ještě ležel v jejím náručí. Čelo měl orosené potem. Škubal sebou, ale ona ho pevně držela. Věděla, že musí zůstat v teple. A že ráno bude potřebovat pitnou vodu. Snad nějakou najde, když se vydá po útesu nahoru do lesa. Přestože se jím prohnala ta bouře, musely tam zůstat zbytky sněhu nebo ledu na větvích a na kmenech.

Mirabella se trochu posunula, takže se jí jeho paže svezla kolem pasu. Trochu pootevřel oči.

„Loď,“ hlesl.

„Ta je na dně moře.“ A nejspíš na tisíc kousků, vzhledem k síle těch vln.

„Moje rodina,“ zašeptal. „Budeme ji muset nahradit.“

„Tím se teď netrap,“ uklidňovala ho Mirabella. „Jak ti je? Bolí tě něco?“

„Ne,“ vydechl a zavřel oči. „Ale je mi zima. Je mi příšerná zima.“

Nesměle ji pod pláštěm pohladil rukou po zádech. Mirabelle se hned rozproudila krev žilách. I když byl napůl utopený, pořád to byl jeden z nejkrásnějších kluků, které kdy viděla.

„Jsem mrtvý?“ zeptal se. „Umřel jsem?“

A s těmi slovy jí vsunul koleno mezi nohy.

„Neumřel,“ odpověděla bez dechu.

„Ale musím tě nějak zahřát.“

„Tak mě nějak zahřej.“

Políbil ji slanými ústy a začal ji pomalu hladit.

„Ty snad nejsi skutečná,“ šeptal jí mezi polibky.

Ať už ho učil líbat kdokoli, naučil ho to opravdu dobře. Přitáhl si její tělo na prsa, aby jí mohl zlíbat šíji, zatímco stále šeptal, že je snad jen nějaký přelud.

Ale možná to byl on, kdo se jí jenom zdál. Neznámý muž s očima jako bouře.

Mirabella se jeho vášni poddala, a když pak znovu zasténal, už to nebylo chladem.

„Zachránila jsem tě,“ řekla Mirabella.

„A nenechám tě tu umřít.“

Pak ho hladově políbila. Její doteky jako by ho probouzely k životu, jako by ho vyváděly z temnoty spánku. Měl pocit, jako by do jejího objetí patřil.

Ona ho zemřít nenechá. Oba je zahřeje.

V obou zažehne ohnivý žár.

VLČÍ PRAMEN

Josephova matka měla zlý sen. Zdálo se jí, že její syn tone ve vlnách. Tvrdila, že to nebyla jen obyčejná noční můra, a Jules jí věřila. Když byl Joseph malý kluk, dal se v něm vystopovat náznak daru jasnozřivosti. A ten musel po někom zdědit. Ostatní k tomu byli nicméně skeptičtí, dokud nepřiletěli z Trignoru ptáci se zprávou, že Joseph nedorazil.

Luke podal Jules hrnek čaje. Přinesl na molo konvici i šálky.

„Promiň,“ omluvil se jí, když trochu přelil a horká vody jí spálila prsty. „Ještě víc mě mrzí, že jsem neměl dost rukou, abych přinesl i mléko. Ale podívej,“ řekl, sáhl do kapsy a hodil jí do hrnečku několik kostek cukru.

„Díky, Lukeu,“ hlesla Jules. Na rameni mu seděl Hank, který tiše sledoval, jak se jeho pán proplétá menším davem ustaraných přihlížejících a nabízí jim čaj.

Jules ale měla příliš velký strach, než aby popíjela čaj. Ti ptáci vyprávěli i o obrovské bouři, která se na ostrov přihnala z širého moře a zpustošila oblast mezi Linwoodem a Zátokou horníků.

Billy došel až k ní a položil jí ruku na rameno.

„Joseph je skvělý námořník, Jules,“ těšil ji. „Nejspíš tu bouři přečkal v nějakém menším zálivu a pak pokračoval dál, jako by se nic nestalo. Brzy nám o sobě dá nějakou zprávu, tím jsem si jistý.“

Jules přikývla. Arsinoe ji objala z druhé strany a Camden se jí opírala o nohy. Přes ta ujišťující slova už z přístavu vyjelo mnoho záchranných lodí, aby po Josephovi pátraly, včetně Matthewa na Píšťale a paní Baxterové, která slíbila, že se na své Edně vydá pátrat do hlubších vod.

Jules se dívala na obzor. Z mola, na němž stála, se jí moře zdálo nekonečné a zlomyslné. Poprvé v životě jí připadalo zlé, lhostejné, jen jako masa vody, které na nikom nezáleželo.

Dosud moře nenáviděla jen jednou. Té noci, kdy se pokusili o útěk, ale ono odmítlo Arsinoe pustit. Když se tehdy houpaly v neprostupné mlze na jeho hladině, nesnášela ho tak moc, že do něj dokonce plivla.

Ale tehdy byla ještě dítě. Bohyně jí to určitě odpustila. Přece si to celé ty roky nepamatovala a jen tiše nevyčkávala, až ji za to bude moct jednou potrestat.

„Zajímalo by mě,“ zašeptal někdo v davu, „proč se tu všichni tak snažíme jen kvůli nějakému namyšlenému klukovi, který páchne pevninou.“

Jules se ihned otočila. „Co jste to říkal?“ sykla a rozdrtila hrneček s čajem v dlani.

„Jenom klid, Jules,“ chlácholila ji Arsinoe a chytila ji za paži. „Však my ho najdeme.“

„Nechci o Josephovi slyšet jediné křivé slovo,“ zavrčela na všechny Jules. „Ne, dokud se nevrátí. Dokud v sobě nebudete muset najít dost odvahy, abyste mu to řekli do očí.“

„Pojďme pryč, Jules,“ přesvědčovala ji Arsinoe, zatímco dav tiše couval před jejími zdviženými pěstmi. „Uvidíš, že ho najdeme.“

„Ale jak?“ zoufala si Jules, nicméně se nechala odtáhnout z mola. „Ještě nikdy v životě jsem neměla takový strach, Arsinoe.“

„Neboj,“ těšila ji královna. „Mám plán.“

„Proč mě to trochu děsí?“ zamumlal si pro sebe Billy, zatímco kráčel za nimi.

Arsinoe, Jules a Billy odjeli z Vlčího pramene ještě v tu hodinu na třech osedlaných koních Reeda Andersona. Koně Arsinoe a Billyho byli vysocí a dlouhonozí, zatímco Jules nasedla na silnějšího podsaditějšího hřebce, který mohl občas poponést i váhu navíc v podobě horské pumy.

Arsinoe vezla v sedlovém vaku čisté šaty, aby se měl Joseph do čeho převléct, a dlouhý ostrý stříbrný nůž.

ZÁPADNÍ POBŘEŽÍ

Mirabella se probudila pod Elizabethiným pláštěm sama. Bouře už ustala a oheň dohořel, ale stále ještě v sobě cítila horkost, kterou v ní probudilo objetí onoho neznámého. Byl jejím prvním. Bree z toho bude nadšená, až jí o tom bude vyprávět… pokud se vůbec někdy bude moct vrátit do Rolanthu, aby jí o tom pověděla.

Opatrně vykoukla ven. Bylo brzy. Od vodní hladiny se ještě neodrážely paprsky slunce, den ale už pomalu halil pláž do světle šedého mlžného světla.

Ten kluk seděl zády k ní, oblečený, s hlavou v dlaních.

Mirabella se zvedla na předloktí. Její šaty ležely kdesi pod ní. Zamyslela se, jak se do nich nějak diskrétně obléct.

„Jak je ti?“ zeptala se ho tiše.

Trochu se pootočil.

„Dobře,“ odpověděl a zavřel oči.

„Díky.“

Mirabella se začervenala. Ve dne byl stejně krásný jako ve světle ohně. Přála si, aby se k ní vrátil a lehl si znovu vedle ní. Najednou jí připadal tak vzdálený.

„Co se vůbec stalo?“ zeptal se, stále ještě jen napůl otočený.

„Ty si nic nepamatuješ?“

„Pamatuju si na tu bouři a na tebe a na nás dva,“ řekl a odmlčel se. „Jenom nechápu, jak… jak jsem to mohl udělat.“

Mirabella se posadila a přetáhla si kolem sebe svůj plášť. „Takže jsi to nechtěl? Nelíbilo se ti to?“ hlesla poplašeně.

„Líbilo, moc,“ uklidnil ji. „Bylo to nádherné. Ty za nic… za nic z toho nemůžeš.“

Mirabella si s úlevou oddechla, přisunula se k němu a přehodila plášť i přes něj. Pak ho políbila na rameno a na šíji. „Tak se ke mně vrať,“ zašeptala. „Ještě ani není den.“

Když ho políbila na spánek, zavřel oči. Chvíli se obávala, že jí odolá, ale pak se k ní otočil, objal ji, vášnivě políbil a přitiskl na písčitou zem vedle vyhaslých uhlíků.

„Vůbec nevím, co to dělám,“ zašeptal.

„Mně se zdá, že víš velice dobře, co děláš,“ usmála se na něj Mirabella.

„A můžeš to klidně udělat znovu.“

„To taky chci. K čertu se vším, chci to.“

S těmi slovy se od ní trochu oddálil, aby se jí mohl podívat do očí.

A Mirabella najednou sledovala, jak se jeho překvapený výraz mění v zoufalý.

„To ne,“ hlesl. „Ne!“

„Co je?“ nechápala. „Co se stalo?“

„Ty jsi královna,“ vyhrkl. „Ty jsi Mirabella,“ poznal ji a couvl.

Takže ji v noci nepoznal. Jedna její část se začala obávat, že ji pojede udat do Rolanthu. Ale z větší části jí to bylo jedno.

„Ne,“ vzdechl znovu a Mirabella se zasmála.

„Vždyť o nic nejde. Na sdílení lože s královnou není nic špatného. Nikdo tě za to nepotrestá. Nezemřeš.“

„Co tady vůbec děláš?“ nechápal. „Proč nejsi v Rolanthu? A proč na sobě máš bílý plášť?“

Mirabella si ho začala obezřetně prohlížet. On tedy nelituje toho, že je královna.

„Jak se jmenuješ ty?“ zeptala se ho nakonec.

K Arronům nepatřil, těm se vůbec nepodobal. Jeho oblečení navíc vypadalo jako oděv řemeslníka, bylo obnošené a mnohokrát vyspravované. Musel připlout z velké dálky. I jeho přízvuk se lišil od všech, které kdy slyšela.

„Jmenuju se Joseph Sandrin.“

Mirabelle okamžitě ztuhla krev v žilách. To jméno zná. To je ten kluk, který miluje Arsinoe. Ten, kterého vyhostili za to, že se jí snažil pomoct s útěkem.

Honem se pod Elizabethiným pláštěm nasoukala do svých vlněných šatů. Vyspala se s klukem, do kterého byla zamilovaná její sestra. Sevřel se jí z toho žaludek.

„Takže sis myslel, že jsi spal s ní?“ zeptala se ho, zatímco si utahovala šněrování. „Myslel sis, že jsem Arsinoe?“

To, jak zmatený musel z té bouře a zimnice být, by ho částečně omlouvalo.

„Cože?“ vyhrkl. „Ne!“

Načež se překvapivě rozesmál.

„Kdybych se začal takhle dotýkat Arsinoe,“ zarazil se trochu a znovu zvážněl, „praštila by mě.“

Praštila by ho. No jistě. Arsinoe nikdy nechodila pro ránu daleko, když byly děti. Zvlášť když jí na vás záleželo.

Joseph se mlčky zahleděl na moře. Teď už bylo klidné. Jeho hladina se lákavě třpytila a hrála si po včerejší noci hrůz na neviňátko.

„Proč se to jen muselo stát?“ povzdechl si. „Po tom, co jsem na ni čekal tak dlouho?“

„Na koho?“

„Na dívku, kterou celý život miluju.“ Její jméno Mirabelle neprozradil. Tak ať, jen ať si ho klidně nechá pro sebe.

„Tvá dívka se o tom nemusí nikdy dozvědět,“ řekla mu. „Nejsi zraněný. Jsi živý. Můžeš se vrátit domů.“

Ale Joseph zavrtěl hlavou. „Já o tom budu vědět,“ hlesl a pohladil ji po tváři.

„Škoda už byla napáchána.“

„To neříkej. Nemluv o tom jako o škodě, jako bychom spolu dělali něco špatného. Protože tak to nebylo!“

Joseph se však na ni nedíval, jen smutně dál zíral na moře. „Mirabello. Možná by bývalo bylo lepší, kdybys mě nechala se utopit.“

Nemohli zůstat na pláži na věky. Za odlivu vyhrabali v písku pár mušlí a škeblí, načež si usušili opět provlhlé oblečení u nového ohně, ale jako by se vším trochu otáleli, přestože jejich čas vypršel.

„Kam půjdeš?“ zeptala se Josepha Mirabella.

„Nejspíš do vnitrozemí, k silnici. Měl jsem se do Vlčího pramene vrátit dostavníkem. Tak to tak asi udělám.“

Joseph si královnu sedící po svém boku prohlédl. Vůbec se Arsinoe nepodobala. Vlastně vůbec nevypadala tak, jak čekal. Slyšel o ní, že prý žije tak, jako by už měla korunu jistou, že před ní člověk musí padnout na kolena, když ji potká. Slyšel o ní, že žije zamčená na panství Westwoodových, pod přísným dohledem kněžek.

Představoval si ji jako nějakou sváteční ozdobu, kterou vytahují ven jen během oslav a se kterou se nesmí hrát.

Ale Mirabella vypadala úplně jinak. Byla divoká a odvážná. Její černé vlasy nebyly svázané v přísném drdolu, ani spletené do složitého copu. Zamyslel se, jestli se s touhle královnou vůbec někdo v Rolanthu setkal. Jestli všechno to, co slyšel, byly jen výmysly. Jestli se Mirabella náhodou nezjevuje jen po bouři na plážích. Pokud ano, pak byla jeho a jenom jeho.

Dohořívající oheň uhasili pískem a Mirabella pak zavedla Josepha po pěšině nahoru na útesy.

„Nahoru je to snazší než dolů,“ poznamenala a ukázala mu své odřené dlaně.

Když vyšplhali až k lesu, vydali se mezi stromy k silnici společně.

„Nejspíš budeš muset dojít do nejbližšího města, jestli chceš chytit nějaký dostavník,“ řekla Mirabella. „Já po téhle silnici šla minimálně jeden den a moc velký provoz tu nebyl.“

Joseph se zastavil. „A co tady vůbec děláš? Proč nejsi v Rolanthu a nenecháš se obletovat budoucími příslušníky dvora?“

Řekl to tak, že to vyznělo trochu posměšně. Ale myslel to vážně. „Není bezpečné toulat se tu takhle sama,“ zvážněl a chytil ji za ruku.

„Mluvíš jako moje kamarádka Bree,“ usmála se. „Nic se mi nestane.“

„Napadlo mě, že míříš na jih, protože tam jsou Katharina a Arsinoe. Ale musíš mít jiný důvod. Podnikat kroky proti ostatním královnám je zakázáno až do konce Beltainu, pokud se ovšem nezměnila pravidla. Změnila? Byl jsem pryč dost dlouho.“

„Nezměnila,“ odpověděla mu Mirabella. „Občas se takhle vytratím, abych mohla být sama sebou. Máš štěstí, že jsem to udělala!“

„To ano,“ usmál se Joseph. „Nejspíš jsem tvým dlužníkem.“

Došli už téměř k silnici, ale s loučením rozhodně nespěchali. Naopak, kráčeli čím dál pomaleji. A když Joseph nakonec navrhl, že ji raději doprovodí kus dál na jih, Mirabella ho políbila na krk.

A nezůstalo u jednoho polibku. Měli na sebe tak málo času, že museli využít každou vteřinu. Když začalo slunce zapadat, neměli za sebou dlouhou cestu, ale pod korunami stromů se alespoň snadněji hledalo dřevo na oheň.

CESTA

Z VLČÍHO PRAMENE

Jules využila svého daru k tomu, aby hnala koně co nejrychleji. Ještě nikdy v životě to pro nikoho nedělali raději. Přesto si ale oni i jejich jezdci museli taky odpočinout a strávili noc ve Vysoké bráně. Když pak dojeli k okrajům Inrid Down, Arsinoe využila peněz Billyho otce, aby jim zajistila čerstvé koně a někoho, kdo odvede zpět do Vlčího pramene ty, na nichž přijeli.

Když se s nimi Jules loučila, dala jim každému pusu na tvář. Běželi dobře a určitě byli z té rychlé cesty vyčerpaní.

„Tak fajn,“ zavelela pak Arsinoe.

„Jedeme.“

„Počkej aspoň minutku,“ zaskuhral Billy a protáhl si záda. Rozmazlený městský kluk nebyl zvyklý na odpočívání za jízdy v sedle. „Ještě jsem si ani nestačil nastavit třmeny.“

„Můžeš jet klidně bez nich.“

„Ne tak dobře jako s nimi.“

S těmi slovy se postavil k sedlu a Arsinoe s Jules to vzdaly. Chvíli na něj počkaly a mezitím si i ony nastavily třmeny. Pak ještě zkontrolovaly podbřišníky a Jules hodila Camden kus sušené uzené ryby.

Arsinoe už by byla nejradši zase v sedle. Jules vypadala během každé zastávky naprosto zoufale. Ale už byli skoro na místě, kde Joseph musel obeplout mys Horn a kde ho nejspíš ta bouře zastihla.

„Teď pojedeme lesem,“ rozhodla Arsinoe.

„Proč?“ nechápal Billy.

„Uvidíš.“

Vyhoupla se na koně a otočila se k věžím paláce Volroy. Indrid Down zůstával prozatím sídelním městem její sestry a Arsinoe do něj bez pozvání nesměla vstoupit. Ale to všechno se po Beltainu změní. A pokud nakonec usedne na trůn, ty věže budou její. Nicméně už jen při pohledu na ně se jí trochu točila hlava.

Rychle projeli labyrintem dlážděných silnic na štěrkové cesty, pak už jen na pěšiny a nakonec přeskočili poslední příkop, aby zmizeli mezi stromy. Lesem postupovali pomaleji a inkoustově černým indridským koním se cesta vůbec nezamlouvala, na to byli až příliš vznešení. Ale Jules se dařilo je popohánět vpřed. Camden už byla unavená a jela natažená přes hřbet koně těsně před Jules, obrovská a vrnící. To, že ten kůň nepadl na místě mrtvý strachy, svědčilo o síle Julesina daru.

„Měli jsme se držet na cestách,“ zamumlal Billy, nikdo mu však nic neodpověděl a dál už mlčel. Od chvíle, kdy vyrazili z Vlčího pramene, nikdo z nich nahlas nevyřkl to, co všichni dobře věděli. Pokud Joseph spadl do té ledové vody, byl mrtvý. Zemřel by v ní do několika minut, a i kdyby po něm pátrali věčně, už nikdy by ho nenašli. Ale to brzy zjistí. A pokud je Arsinoeino kouzlo dovede ke břehu moře, budou to vědět jistě.

Když dojeli na mýtinu, která byla dost velká, aby se na ni všichni vešli a ještě si mohli rozdělat oheň, Arsinoe zastavila.

„Tak, jdeme pro dřevo.“

„Pro dřevo? Vždyť jsme na ty koně nasedli teprve před chvílí,“ divil se Billy.

Ale to už Arsinoe sbírala větve.

Nepotřebovala velký oheň. Jules mezitím nožem odřezávala kusy březové kůry a celou jejich malou hranici pak ještě posypala bělavými hoblinkami.

Když Arsinoe škrtla sirkou, Jules si vedle ní klekla. „Budeš potřebovat moji krev?“ zeptala se jí.

Arsinoe na ni překvapeně pohlédla. Ale jistěže to Jules pochopila. Vždycky dokázala číst její myšlenky líp než kdokoli jiný.

Pak Arsinoe sáhla do svého koženého vaku, vytáhla z něj malou stříbrnou dýku a vysunula ji z pochvy. Byla trochu zahnutá a vypadala nebezpečně ostře, ale jinak nebyla ani z poloviny tak dlouhá jako běžné nože. Pak vyndala i náhradní oblečení pro Josepha, které s sebou přivezla, a dýku položila na něj.

„Co to má být?“ nechápal Billy. „Co to děláš?“

Arsinoe přiložila na oheň ještě pár suchých větviček a chrastí z okolí, aby se rozhořel víc. Široko daleko stejně nikdo nebyl, cestou neprojeli kolem žádných plotů, ani nenarazili na štěkající psy. Panovalo bezvětří a až na praskání hořícího dřeva vládlo takové zvláštní hřejivé ticho.

Jules si vyhrnula rukáv.

„Já myslel, že dáváte vykvést květinám a nutíte horské pumy, aby nosily na hlavách hromady knih,“ zašeptal Billy.

„Jules tu pumu k ničemu nenutí,“ objasnila mu Arsinoe a přejela po hromádce Josephova oblečení špičkou ostří. „A umí dát rozkvést květinám. Ale já ne. Já umím jen tohle.“

„Nízká magie,“ vysvětlila Jules.

„Magie pro lidi bez daru,“ doplnila Arsinoe a utrhla ze spodního lemu Josephovy košile kus látky.

„Proč se mi to celé vůbec nelíbí? Proč mám pocit, žes to držela v tajnosti?“ zamračil se Billy.

„Protože jsem to tajila,“ odtušila Arsinoe.

„Protože magie lže,“ hlesla Jules.

„Protože vrací úder.“

„Tak proč po ní sahat?“ nesouhlasil Billy.

Arsinoe pozvedla dýku. „Chcete Josepha najít, nebo ne?“

Jules ostří vystrašeně sledovala.

S nízkou magií si nikdy nezahrávala, dokonce ani když byla dítě, přestože v srdcích mnoha ostrovanů budila zvědavost. S nízkou magií nebylo radno si zahrávat. Člověk ji nemohl ovládat tak jako svůj dar. Vždycky se mohla utrhnout ze řetězu. Kněžky na ni občas odkazovaly jako na postranní modlitbu. Na něco, co možná bude vyslyšeno, a možná taky ne, ale za co člověk bude muset vždycky nakonec zaplatit.

„Chci,“ vydechla nakonec Jules a natáhla ruku.

„Počkejte!“ vykřikl Billy ještě dřív, než ji Arsinoe stačila říznout. „Joseph by tohle nechtěl. Nesouhlasil by s tím!“

„Já vím. Ale udělal by to pro mě, kdybych beze stopy zmizela.“ „Zavři oči,“ poradila jí Arsinoe. „A mysli na Josepha. Nemysli na nic jiného, jen na něj.“

Jules přikývla, Arsinoe se nadechla a řízla ji do dlaně těsně nad palcem. Z rány jí ihned začaly vytékat pramínky červené krve a kapaly na zem. Arsinoe jí do dlaně pečlivě vyřezávala složité symboly, které ji naučila Madrigal.

Pak položila její dlaň na Josephovu košili a řekla: „Stiskni.“

Jules košili sevřela a její krev se začala vsakovat do látky. Když už to stačilo, Arsinoe hodila zakrvácenou košili do ohně a rychle Jules ovázala ruku pruhem látky, který z ní předtím utrhla.

„Nadechni se toho kouře.“

„Nevzalas mi moc krve?“ hlesla Jules.

„Necítím se ve své kůži. Moje oči…“ „Neboj se, mysli na Josepha.“

Kouř páchl po krvi. Arsinoe i Billy morbidně a trochu fascinovaně sledovali, jak ho Jules vdechuje a jak se v ní rozpíná síla kouzla. Stala se z ní jen prázdná skořápka, s níž si ten kouř mohl dělat, co bude chtít. A pokud udělala Arsinoe všechno správně, bude kouř chtít najít Josepha.

„Je v pořádku?“ zeptal se tiše Billy.

„Bude,“ odpověděla Arsinoe, ačkoli, po pravdě řečeno, to nemohla vědět. Ale na tom už nezáleželo. Už to nešlo vrátit.

Arsinoe a Billy vedli koně za Jules, která se potácela skrze stromy. Nebylo to snadné. Bez Julesiny moci, která je uklidňovala, byli koně vyplašení a nervózní. Navíc se báli toho, co se z Jules stalo. Jen kouzlo v lidské kůži, úplně bez duše.

„Co jí to děláš?“ zašeptal Billy. „Já jí nedělám nic,“ špitla Arsinoe. „Hledá Josepha.“

Lépe řečeno, ono hledalo Josepha, ne Jules. Ale až ho to najde, zase ji to nechá být. V to alespoň doufala.

Camden se otírala Arsinoe o nohu a nejistě mručela. Jako by i jí bylo z toho kouzla špatně. Vůbec se nechtěla k té skořápce, která neměla s Jules nic společného, přiblížit a držela se v blízkosti Arsinoe a koní.

Billy se na ni podíval a pak se zahleděl na Arsinoe.

„Jak dlouho už… Jak dlouho už to děláš?“ zeptal se a kývl hlavou přes rameno.

„Proč?“

„Protože se bojím, že to úplně neumíš.“

Zklamaně se zamračil a Arsinoe ho za to šťouchla do paže.

„Vždyť to funguje, ne? A krom toho, nemyslím si, že zrovna ty jsi v tomhle ohledu ten nejpovolanější soudce.“

Jules jí řekla, že Joseph si myslí, že Billy do ní byl napůl zamilovaný, už když přijel. Ale to nebyla pravda. Arsinoe mu viděla až do duše, až k temným plánům jeho otce. Billy se ožení s královnou. S královnou. Kvůli koruně. Nicméně bylo příjemné se s ním přátelit. Navíc dobře chápala jeho důvody.

Vtom Jules zasténala, pak napůl vykřikla, načež se rozběhla směrem k pobřeží, směrem k moři. Arsinoe se na Billyho nervózně podívala a on jí stiskl ruku.

Ovšem za okamžik Jules změnila směr a vrhla se přímo kupředu.

Arsinoe vrazila otěže svého koně Billymu a rozběhla se za ní.

„Pohlídej ho!“ křikla přes rameno.

„Cam, za mnou!“

Pumu nemusela dvakrát pobízet. I ona jako by cítila, že Jules znovu přichází k sobě. Běžela s nastraženýma ušima a předla.

Joseph kráčel s Mirabellou ruku v ruce.

Dokonce i poté, co strávili skutečně dlouhé ráno u ohně, se už museli blížit hlavnímu městu. Bez ohledu na to, jak pomalu šli, věděli, že se budou muset brzy rozloučit. Ani jeden z nich to nemohl déle odkládat.

Joseph se vrátí do Vlčího pramene, ke své dívce, tam, kam patří, a celé tohle zvláštní intermezzo bude uzavřeno.

Ale ne zapomenuto.

„Nemá smysl smutnit,“ řekla Mirabella minulou noc, když vedle sebe leželi. „Věci jsou tak, jak jsou. I kdybys byl volný, stejně bych s tebou nemohla zůstat.“

Vtom ztuhla. Ve stromech před nimi se něco pohnulo a Joseph se ochranitelsky postavil před ni. Možná je dostihla pátrací skupina z Rolanthu. Skoro v to doufala. Ta by ji odvlekla a ona by se s ním tak aspoň nemusela loučit dobrovolně.

Pak ale v lese zaslechli dívčí křik a Joseph se jí vytrhl.

„Jules?“ zavolal. „Jules!“

Ještě se na Mirabellu ohlédl, snad s lítostí, ale pak se rozběhl vpřed mezi stromy.

Mirabella kráčela v bezpečné vzdálenosti za ním. Dost blízko na to, aby viděla tu dívku, která se k němu hnala hustým podrostem jako nějaké zvíře.

„Josephe!“

Vrhla se mu do náručí a Joseph ji pevně objal. Plakala, dost nahlas na to, jak byla malá.

„Tvá matka měla sen,“ vzlykala Jules.

„Měla jsem takový strach!“

„Nic mi není, Jules,“ utěšoval ji a políbil na čelo. Ale Jules ho objala kolem krku a políbila ho na ústa.

Mirabella měla pocit, jako by jí někdo zaživa vyrval srdce. Schovala se v houští, zatímco Joseph líbal tu dívku, kterou miloval celý život.

Pak však v lese zaslechla další zvuky a za okamžik na Jules a Josepha skočila obrovská zlatá puma.

Mirabella sledovala, jak ji hladí a mazlí se s ní. Takže naturalisté. A takový silný familiár mohl patřit jedině královně. Arsinoe nemohla být daleko. Arsinoe, její sestra.

A pak ji spatřila. Běžela se stejným úšklebkem ve tváři, jaký si Mirabella pamatovala, a její krátké vlasy za ní vlály ve větru.

Mirabella chtěla vykřiknout. Chtěla na ni zavolat, otevřít náruč, ale příliš se bála pohnout. Neviděla ji už takovou dobu, ona se však snad vůbec nezměnila. I ten rošťácký obličej měla pořád ušpiněný.

Pak mezi stromy zahlédla ještě dalšího člověka. Vedl tři koně. Možná nějaký sluha.

„Mysleli jsme, že jsi mrtvý,“ vydechla Arsinoe.

„To vidím, ani jste se neobtěžovali přivést čtvrtého koně.“

Všichni se rozesmáli, až na tu dívku, Jules.

„Nesmějte se tomu… ještě ne,“ protestovala.

Nikdo z nich si Mirabelly nevšiml. Jen ona se z dálky dívala, jak se objímají. Poslouchala, jak se smějí. Ale přestože mockrát sama otevřela ústa, neměla odvahu promluvit. Místo toho se dál schovávala za stromem a tiše trpěla.

Nebude trvat dlouho a odejdou.

Když Arsinoe viděla, jak se Jules s Josephem objímají, neskutečně se jí ulevilo. Jules už byla zase sama sebou. Jakmile Josepha spatřila, kouzlo ji opustilo.

„Jsi zraněný?“ zavolal na Josepha Billy. Koně byli stále ještě nervózní a on měl co dělat, aby je všechny udržel v klidu.

„Ne,“ odpověděl Joseph. „Ale loď je zničená. Zastihla mě bouře a loď se potopila. Tak tak že jsem se dostal na břeh já.“

„A já myslel, že jsem tě naučil plachtit líp,“ rozesmál se Billy.

„Tys ho plachtění učit nemusel,“ zavolala na něj Arsinoe přes rameno. „Ten stojí na lodi od chvíle, co umí chodit.“

„Jules,“ zvážněl Joseph, když si všiml zakrváceného obvazu na její ruce. „Co se ti stalo?“

„Později,“ přerušila je Arsinoe. „Copak nestačí, že jsi naživu? Měli bychom tě dostat z toho lesa a sehnat ti něco teplého k jídlu.“

„To je pravda,“ souhlasil Joseph a objal Jules kolem ramen. Při tom se ale ohlédl kamsi za sebe, mezi stromy. Arsinoe jeho pohled zachytila a zadívala se stejným směrem. Tam. Kus černé sukně. Když z louky odcházeli, nepozorovaně upustila svůj nůž. Bylo snadné pak za chvíli předstírat, že si právě všimla, že ho ztratila, a sama se pro něj vrátit.

Mirabella nic neslyšela, dokud Arsinoe neobešla kmen stromu a nestanula přímo před ní. Ani jediná větvička nezapraskala.

„Schovávání ti tedy moc nejde,“ zavrtěla hlavou Arsinoe. „Ty tvoje krásné černé sukně vyčuhují všude kolem.“

Když Mirabella slyšela její tón, ztuhla. Očima zabloudila k ruce, v níž Arsinoe svírala malou dýku. Všichni jí tvrdili, že její sestry jsou slabé. Že zabít je bude hračka. Jenže jí to rozhodně jako hračka nepřipadalo. Arsinoe v téhle hře zatím jednoznačně vedla.

„Co tady děláš?“ chtěla vědět Arsinoe.

„Já nevím,“ přiznala Mirabella. Musela znít jako blázen. Ale když utíkala z Rolanthu, ani ji nenapadlo, že se setká s jednou ze svých sester a uslyší její hlas. A přece. Setkaly se, jako by je na to místo něco přivedlo.

„Vyrostla jsi,“ řekla Mirabella.

„Vyrostla,“ odfrkla si Arsinoe.

„Vzpomínáš si na mě?“

„Vím, kdo jsi.“

„Na to jsem se neptala,“ prohlásila Mirabella. Ani nemohla uvěřit, jak moc chtěla Arsinoe obejmout. Až do té chvíle si neuvědomila, jak moc jí sestra ve skutečnosti chyběla.

Popošla o krok k ní. Arsinoe o krok couvla a sevřela dýku pevněji.

„Proto jsem nepřišla,“ chtěla ji uklidnit Mirabella.

„Mně je fuk, proč jsi sem přišla.“

„Takže si na mě nepamatuješ,“ povzdechla si Mirabella. „To nevadí. Já si pamatuju dost za nás za obě. A budu ti o nás vyprávět, jestli budeš poslouchat.“

„Co bych měla poslouchat?“Arsinoe podezíravě těkala očima po stínech míhajících se mezi stromy. Naturalisté ji naučili se bát. Naučili ji nenávidět, stejně jako se to chrám pokoušel naučit Mirabellu. Ale všechno to byly jen samé lži.

Mirabella k ní vztáhla ruku. Ani nevěděla, co udělá, jestli ji Arsinoe přijme, musela to však zkusit.

Vtom ale zaslechly dusot kopyt a Arsinoe couvla právě ve chvíli, kdy se z lesa na mýtinu vyřítila skupina jezdců. Už nebyly sami. Najednou kolem nich kroužil oddíl ozbrojených kněžek.

„Co to má být?“ polekala se Arsinoe. „Nějaké přepadení?“ pohlédla na nůž, který svírala v dlani, jako by na okamžik zvažovala, zda nepoužít Mirabellu jako rukojmí, ale místo toho zavolala na Jules. „Jules! Jules!“

Za vteřinu na mýtinu vběhli Jules, Camden i Joseph, ale kněžky je odřízly a využily své koně k tomu, aby je natlačily těsně k sobě.

„Ne, Arsinoe!“ vykřikla Mirabella.

„Královno Mirabello!“

Mirabella se zamračila. To byla Rho sedící na vysokém bílém koni. V jedné ruce třímala otěže a ve druhé jeden z těch dlouhých ozubených chrámových nožů.

„Jste zraněná?“

„Ne! Nic mi není! Jsem v bezpečí!

Zastav to!“

Rho ale vjela přímo mezi ně, tak rychle, že Arsinoe shodila na zem.

„Dost, Rho!“

„Ne!“ zvolala Rho, popadla Mirabellu a zvedla si ji před sebe do sedla, jako by byla lehká jako pírko. „Na tohle je příliš brzy,“ řekla nahlas. „Ani vy nesmíte porušovat pravidla. Můžete ji zabít až po Přehlídce!“

Arsinoe ji ze země probodla pohledem. Mirabella zavrtěla hlavou, jenže nebylo to k ničemu. Rho dala pokyn ostatním kněžkám. Všechny se rozjely zpět na sever a nechaly Arsinoe spolu s ostatními daleko za sebou.

„Nejvyšší kněžka s vámi není spokojena, má královno,“ zašeptala Rho Mirabelle do ucha. „Neměla jste nám utíkat.“

JEZERO PADLÝCH HVĚZD

Luca se sešla se Sárou Westwoodovou na břehu Jezera padlých hvězd. Šlo o rozlehlou a hlubokou vodní plochu ve vnitrozemí, daleko od Rolanthu. Právě odtud vytékala řeka Modrá volavka a právě tady se Mirabella poprvé potkala s Lucou. Na vyjížďku s piknikem to bylo poněkud z ruky, alespoň se však nemusely bát zvědavých uší.

Sára nejvyšší kněžku pozdravila a poklonila se jí. Vlasy jí za poslední rok prokvetly dalšími stříbrnými pramínky a v koutcích očí se jí objevily tenoučké vrásky. Vypadalo to, že na konci nástupnického roku bude možná ze Sáry stařena.

„Žádné zprávy?“ zeptala se.

„Zatím ne,“ odpověděla Luca. „Ale Rho ji najde.“

Sára se zahleděla k ocelově modré hladině. „Naše Mira,“ řekla posmutněle.

„Nevěděla jsem, že je tak nešťastná. Vůbec by mě nenapadlo, že začne skrývat své city. Co když je zraněná?“

„Zraněná není. Bohyně na ni dohlédne.“

„Ale co budeme dělat?“ zeptala se Sára. „Nevím, jak dlouho to ještě můžeme tajit. Sloužící už mají podezření.“

„Jakmile se Mirabella vrátí, nebudou mít žádný důkaz. Neměj obavy. Nikdo se nikdy nedozví, že zmizela.“

„A co když ji nevypátrá zrovna Rho?

Co když…“

Luca ji chytila za paži. Dotek nejvyšší kněžky dokázal vždy spolehlivě utlumit paniku. A Luca dnes na paniku neměla čas. Nevytáhla Sáru tak daleko jen proto, aby teď tišila její strachy.

Vedla Sáru po břehu k zelenému houští a velkému kameni, tmavému, zvětralému a plochému jako stůl. Její kněžky na něm prostřely čaj, chléb a polévku ohřívanou nad malým ohníčkem.

Luca si protáhla staré kosti a vyšplhala na kámen. S potěšením zjistila, že nejde o nic náročného a že jí kněžky nahoře připravily polštářek a složenou měkkou deku.

„Posadíš se se mnou k jídlu?“ zeptala se.

„Jídlo si vezmu ráda,“ odpověděla Sára a vážně pohlédla na kámen. „Ale neposadím se, nejvyšší kněžko, pokud tě to neurazí.“

„Proč ne?“

„Ten kámen je posvátný,“ vysvětlila Sára. „Kněžky elementálky na něm kdysi obětovaly zajíce a házely jejich srdce do jezera.“

Luca přejela dlaní po kameni. Když si uvědomila, kolik krve do sebe nasákl, už to pro ni nebyl obyčejný kámen. A byla si jistá, že nepoznal jen zaječí krev.

Tolik věcí na ostrově v sobě skrývalo něco víc. Na tolika místech měla Bohyně oči vždy otevřené. Tohle místo se zdálo být příhodným pro rozhovor o obětování královen.

Luca rozlomila chléb napůl a podala jeden kus Sáře. Byl to dobrý, měkký chléb sypaný ovesnými vločkami, ale Sára si ani jednou neukousla. Žmoulala ho mezi prsty, až z něj zůstaly jen drobky.

„Nikdy by mě nenapadlo, že udělá něco takového,“ řekla. „Vždycky byla tak zodpovědná.“

„Vždycky ne,“ podotkla Luca a ukousla si chleba. Byly časy, kdy Mirabella neposlouchala nikoho a nic. Ale od té doby už uplynulo mnoho let a z ní mezitím vyrostla důstojná královna.

„Co uděláme?“

Luca se napila čaje. Horko těžko bojovala s nutkáním dát Sáře políček. Sára byla dobrá žena a přátelily se už mnoho let. Jenže v sobě neměla dost tvrdosti. Luca tušila, že udržet Černou radu pod jejím vedením pohromadě bude hodně náročné. Občas litovala svou budoucí nástupkyni, protože to byl úkol právě pro ni.

„Co uděláme,“ zopakovala Luca. „To je ono. Pověz mi, Sáro, co víš o Neposkvrněných královnách?“

„Jsou požehnané,“ odpověděla váhavě.

„Čtvrtorozené.“

„Ano, ale nejen to. Neposkvrněnou královnou je nazývána každá, jejíž sestry jsou zabity jinak než její vlastní rukou. Ať už je utopí porodní bába, zemřou na následky nějaké kletby, nebo,“ vysvětlovala Luca pomalu, „jsou obětovány ve prospěch pravé královny.“

„O tom jsem nic neslyšela,“ odpověděla Sára.

„Jde o starou legendu. Tedy spíš jsem si myslela, že šlo jen o legendu. Takové zkazky o obětních letech. Je tak stará, že není divu, že jsme přehlédly ta znamení.“

„Jaká znamení?“

„Slabost Arsinoe a Kathariny. Miřinu nezměrnou sílu. A pak samozřejmě její neochotu zabíjet.“ Luca si přiložila dlaň na čelo. „Stydím se říct, že jsem to po celou dobu považovala za její jedinou chybu.“

„Nerozumím,“ zavrtěla hlavou Sára. „Ty věříš, že Mirabella odmítá zabíjet, protože má být Neposkvrněnou královnou? A Arsinoe a Katharina… budou obětovány?“

„V předvečer Přehlídky z nich udělají posvátné oběti.“

Luca zabubnovala prsty na kámen.

Znělo to jako tlukot srdce.

„Tak to zmiňují staré pověsti,“ pokračovala. „Pověsti o královně, která se narodila mnohem silnější než její sestry. Jediné skutečné královně v dané generaci. Lidé to v předvečer Přehlídky poznají a nabídnou královny ohni.“

Luca napjatě vyčkávala. Sára dlouho nic neřekla. Stála bez hnutí, ruce zbožně sepnuté na břiše.

„Bylo by to tak mnohem snazší,“ prohlásila nakonec a Luca se uvolnila. Sára klopila oči k zemi, nicméně na tom, jestli té povídačce skutečně uvěřila, nezáleželo. Rho měla pravdu. Sára udělá pro chrám všechno.

„Nezatěžuj se tím,“ řekla Luca. „Co má nastat, to nastane. Jen bych byla ráda, kdyby byl ostrov připraven. Vždy jsi vystupovala jako silný hlas chrámu, Sáro. Nejlepší by bylo, kdyby se o tom lidé doslechli dřív, než k tomu dojde přímo jim před očima.“

Sára přikývla. Bude jejich zvěst šířit stejně úspěšně jako Mirabellinu slávu. V předvečer Přehlídky budou lidé čekat a přemítat. A možná se sami chopí nožů.

Jedna z novicek jim přišla nalít čerstvý čaj. V záhybech jejího pláště Luca zahlédla stříbrný záblesk řádových dlouhých zubatých dýk. Do Beltainu ji bude nosit každá věrná kněžka.

Není to lež, poučila ji Rho. Je v tom i něco pravdy. A jde o dobro ostrova. Někdo musí vzít otěže do rukou, když to neudělá jejich vyvolená královna.

Po Přehlídce, až bude dav při Beltainu opilý a v extázi z Mirabellina vystoupení, kněžky zbaví Arsinoe a Katharinu hlav. Přetnou jim krky a useknou paže v ramenou. A pak budou mít novou královnu.

PANSTVÍ GRAVESDRAKE

Arronovi přivítali Chatworthovu delegaci tím jediným způsobem, který znali – večírkem. Nešlo však o honosný a zářivý bál v severním sále. Přestože se všude třpytilo, co mohlo, účelem události bylo především seznámení královny s potenciálním králem manželem. Rozhodli se uspořádat setkání v intimnějším prostoru jídelny v druhém podlaží. V prostoru, kde mohla Katharina zazářit jako šperk.

Se vzrušením sledovali, jak se dům opět chystá na oslavu a plní se lidmi. Bratranec Lucian se spolu se služebnictvem vrátil ze svého domova a klaněl se Katharině vždy, když ji potkal na chodbách. Činil tak s potměšilým úsměvem a ona se nemohla rozhodnout, jestli se směje jí, nebo na ni.

Návrat lidí do Gravesdrakeu bohužel znamenal také návrat Genevieve, která svůj exil vzala velmi osobně. Jako mladší sestra se nemohla vyrovnat s tím, že ji Natalia vyhostila, a od svého návratu trvala na tom, že se bude účastnit všech kroků plánování.

„Ještě teď mě z těch účesů táhne kůže na hlavě,“ postěžovala si Katharina opírající se o Pietyra. Skrývali se spolu mezi regály knihovny, což bylo jedno z mála míst, kde mohli být po Genevievině návratu sami.

„Chudinku Giselle musejí taky bolet prsty,“ pokračovala. „Genevieve není s mými vlasy nikdy spokojená.“

„Máš nádherné vlasy,“ oponoval Pietyr. „Jsou dokonalé.“

Genevieve si poroučela cop za copem a drdol za drdolem. Nechala jí do vlasů zaplést korálky a perly a pak je zase vymotat. A nakonec prohlásila, že Katharina má pořád příliš štíhlý krk, a tak by si měla nechat vlasy rozpuštěné, aby ho schovala.

„Občas mám pocit, že chce, abych prohrála,“ špitla Katharina. „Neposlouchej ji,“ těšil ji Pietyr a políbil ji na bolavý strup poblíž spánku. „Jakmile nápadník odjede, Natalia ji odešle zpátky do jejího domu ve městě. Neuvidíš ji až do Beltainu.“

Zavrtěla se v jeho objetí, aby mu mohla polibek vrátit.

„Musíš toho Chatwortha líbat úplně stejně,“ řekl. „Během toho trapného večírku to nebude snadné, ale určitě si chvilku najdete.“

„Co když se mi nebude líbit?“

„Třeba to přijde. Ale když ne, nevadí.

Jsi královna a můžeš si vybírat.“

Pohladil ji po tváři a pak ji vzal za bradu. On neuvidí žádného z delegátů, které si podmanila Mirabella. Ani ona. William Chatworth junior byl vcelku pohledný chlapec. Ne prvoplánový krasavec jako Pietyr, měl však široká ramena, výraznou čelist a velmi krátké vlasy barvy mokrého písku a nevýrazné hnědé oči.

Přicestoval sám, bez matky i bez otce, jen se dvěma sloužícími. Podle napjatého výrazu v jeho tváři bylo zřejmé, že to nebyl jeho nápad. Hodili ho přímo do jámy lvové. Pro návštěvníky z pevniny však existují i horší rodiny. Mnozí z Arronových měli s posledním královniným manželem blízký vztah. Ze všech rodin na ostrově znali pevninu a její zvyky nejlépe.

Až na topornou úklonu a představení spolu s Katharinou nemluvili. Velkou část večera strávil v družném hovoru s bratrancem Lucianem, nicméně Katharina čas od času zvedla hlavu a všimla si, že si ji prohlíží.

Podávala se večeře: růžové medailonky s kouskem dozlatova opečeného bramboráčku. Samozřejmě neotrávené. Arronové se snažili vypadat nadšeně, nicméně až na ty nejhladovější se většina z nich v jídle jen pošťourala.

Genevieve chytila Katharinu za paži a zaryla jí nehty hluboko do kůže. „Ne aby ses přecpala jen proto, že v tom není jed.“

Aby svým slovům dodala větší váhu, štípla Katharinu do předloktí. Bolelo to tak moc, že Katharina málem vykřikla. Bylo jí jasné, že druhý den bude pod rukávy a rukavicemi ukrývat temně černou modřinu.

Pietyr vše pozoroval přes stůl se zaťatými zuby. Vypadal, že každou chvíli přeskočí slavnostní tabuli a popadne Genevieve za krk. Katharina mu pohlédla do očí. Snad se trochu uklidnil. Vždyť měl pravdu. Musí to vydržet jen do Chatworthova odjezdu. Pak bude Genevieve znovu vykázána.

Po večeři, při níž většina hodujících jen přeskupila jídlo na talíři, aby to vypadalo, že aspoň část snědli, odvedla Natalia celou společnost do salonu. Edmund podával digestiv, který musel být otrávený, neboť všichni Arronové se k němu slétli jako supi. Služebná přinesla stříbrný podnos se zelenou lahví a dvěma skleničkami – něco speciálního pro královnu a jejího nápadníka.

„Dovolíte,“ řekla Katharina. Uchopila láhev za hrdlo a skleničky za stopky. Bratranec Lucian s úklonou vyklidil místo vedle Chatwortha.

„Napijete se, Williame Juniore?“ zeptala se.

„Jistě, královno Katharino.“

Nalila do obou skleniček. Šampaňské pěnilo a šumělo.

„Můžete mi říkat jen Katharino, jestli chcete,“ řekla. „Nebo jen Kat. Vím, že celý titul člověku nejde přes rty.“

„Nejsem zvyklý ho používat,“ odpověděl. „Měl jsem cvičit.“

„Na to bude spousta času.“

„A prosím, říkejte mi Billy. Nebo Williame. Někteří mi tady začali říkat Juniore, ale já bych nerad, aby se to rozšířilo.“

„Je to podivný zvyk, pojmenovávat dítě po rodiči. Jako kdyby rodič doufal, že jednoho dne to tělo zdědí.“ Společně se zahihňali.

„Podle mého otce si pěkné jméno zaslouží být použito znovu,“ poučil ji.

Katharina se zasmála a rozhlédla se po místnosti. „Všichni nás pozorují, a přitom se tváří, že ne. Já bych si seznámení představovala jinak.“

„Skutečně?“ podivil se. „A jak?“

„Někde na pěšině, za pěkného jarního dne. Na koních, abyste mě musel dojet a prokázat tak svoji odvahu.“

„A to, že jsem přijel sám, podle vás není důkazem mé odvahy?“

„Máte pravdu,“ připustila. „To rozhodně je.“

Byl nervózní, a tak pil rychle.

Katharina mu doplnila skleničku.

„Arronovi tu žijí už dlouho,“ konstatoval a Katharina přikývla.

Arronovi jsou na Gravesdrakeu pevně zakořenění. A nejde jen o jejich jedy a morbidní umění na stěnách – zátiší se syrovým masem a květinami a akty, na nichž se okolo nahých těl kroutí černí hadi. Jsou s panstvím doslova srostlí. Každá tříska a každý stín je i jejich součástí.

„Původní domov Arronových ovšem leží v Prynnu,“ poučila ho Katharina. „Panství Gravesdrake je právoplatným domovem královniny družiny a patří královně.“

„Chcete říct, že kdyby se královnou stala Arsinoe, žili by tady Miloneovi?“ Billy se rychle odmlčel, jako by dostal příkazem nezmiňovat se o jejích sestrách.

„Ano,“ přisvědčila Katharina.

„Myslíte, že by si jim tady líbilo? Že by jim tady bylo dobře?“

„Ne,“ připustil a zvedl oči k vysokým stropům a oknům zahaleným sametovými závěsy. „Řekl bych, že by raději žili ve stanech na nádvoří.“

Katharina vyprskla smíchy. Byl to upřímný smích a ona provinile pohlédla na Pietyra. Ten se stáhl do kouta a předstíral, že naslouchá obavám rady ohledně Renaty Hargrovové a Margaret Beaulinové, nicméně po celou dobu Katharinu žárlivě sledoval.

„Billy,“ řekla, „chtěl byste si panství lépe prohlédnout?“

„Bude mi potěšením.“

Zamířili do chodby. Nikdo nic nenamítal, ačkoli už tak tichá konverzace nakrátko utichla docela. Jakmile vyšli ze salonu, Katharina si zhluboka a nahlas vydechla. Hoch z pevniny se na ni tázavě podíval a ona zčervenala.

„Občas je na mě těch formalit tolik, že se mi chce křičet,“ vysvětlila.

Usmál se. „Vím, o čem mluvíte.“

Nevěřila mu. Ale brzy to pozná. Po celý svátek Beltain se střídá jeden rituál za druhým: Hon, Vylodění, Přehlídka.

Jeho ubohá pevninská mysl bude ze všech těch pravidel a zvyklostí celá popletená.

„Předpokládám, že si od toho neodpočinete,“ přemítal. „Stejně jako od podobných setkání. Kolik nápadníků vás ještě čeká, královno Katharino?“

„Nevím,“ odpověděla. „Kdysi jich bylo hodně. Ale teď si Natalia myslí, že jich bude jen šest nebo sedm.“

Ovšem i tento počet ji trápil při každé vzpomínce na Pietyra. Jak po něm může chtít, aby stál stranou a díval se? Sice říká, že si to tak přeje, ale ona ví, že lže. „Nezníte příliš nadšeně,“ všiml si Chatworth. „Zdá se, že vy královny o nápadníky příliš nestojíte. Dívky u nás doma by se z tolika ctitelů zbláznily radostí.“

Katharina se pokusila o úsměv.

Uvědomila si, že ho přenechává Mirabelle a Westwoodovým. Přinutila se přistoupit blíž a zvednout k němu tvář.

Políbila ho na hřejivé rty. On polibek opětoval. Málem se odtáhla. Nikdy se do něj nezamiluje tak jako do Pietyra. V to nebude ani doufat. Jako královna si prožije ještě řadu podobných chvil. Momentů bez vášně, při nichž bude v duchu křičet, aby se už mohla vrátit k Pietyrovi.

„Bylo to krásné,“ řekl Chatworth.

„Ano. To bylo.“

Rozpačitě se usmáli. Znělo to, jako že to nemyslí o nic upřímněji než ona. Nicméně se stejně naklonili jeden k druhému, aby polibek zopakovali.

VLČÍ PRAMEN

„Nesnášíš ji, viď?“ zeptal se Joseph, který seděl s Arsinoe u kuchyňského stolu Miloneových. Madrigal jí mezitím omývala čerstvé runové škrábance na ruce. Krvavé rány jí na obou předloktích sahaly až k zápěstí.

„Myslíš Mirabellu?“ zeptala se Arsinoe. „Jistěže ji nenávidím.“

„Ale proč? Když ji ani neznáš?“

Když k ní Mirabella tam v lese natáhla ruku, málem ji na chvíli přiměla věřit něčemu jinému. Ale pak se objevily ty kněžky, které vypadaly spíš jako vojačky než jako chrámové služebnice, a ten neurčitý pocit se vmžiku rozplynul. Její sestra je mazaná a silná. Dostala se velmi blízko k ní. Všechny ty strážkyně mají nejspíš plné ruce práce, aby dohlédly na to, že neuteče a nezabije své sestry příliš brzy.

„Myslím, že na tom není nic zvláštního,“ prohodila Arsinoe. „Copak to nechápeš? Musí to být jedna z nás. Musí to být ona. Celý svůj život poslouchám, že to musí být ona. Že já musím zemřít, aby ona mohla vládnout. Že na mně nezáleží, protože je tady ona.“

Babička Cait na druhé straně kuchyně máchla utěrkou a odehnala svoji vránu, která odlétla do jiné místnosti a přinesla sklenici pelyňku. Pak přistála na stole a bouchla sklenicí o dřevo.

„Já se toho ani nedotknu,“ řekla Madrigal. „Je to mastné a smrdí to.“

„Tak to udělám já,“ zabručela Cait a stejnou utěrkou odehnala svou dceru ze židle.

Cait prsty hrubě vtírala Arsinoe pelyněk do ran. Hrubě, protože si dělala starosti, nic ale neřekla. Nikdo se o Arsinoeině zálibě v nízké magii nezmiňoval. Dokonce i Jules držela jazyk za zuby, protože právě magie přivedla Josepha zpět domů.

Cait neměla mlčení v povaze. Ale výčitky by Arsinoe nijak neprospěly. Byla až příliš dlouho rozmazlovaná a zvykla si dělat, co se jí zachce.

„Měla bys je nechat chvíli na vzduchu.

Než je zase obvážeš.“

Cait krátce podržela Arsinoeinu ruku, pak ji stiskla a položila na stůl. Arsinoe se zamračila. Miloneovi ji milovali, nicméně tak, jak člověk miluje někoho odsouzeného na smrt. Jedině Jules ji vnímala jinak. A teď Madrigal.

„Asi nezáleží na tom, že nic z toho není Mirabellina chyba, co?“ ozval se Joseph a Cait ho pleskla utěrkou.

„Přestaň tu královnu bránit, Josephe Sandrine,“ okřikla ho.

„Ale vždyť mi zachránila život.“

„A to stačí, aby si koupila tvoji loajalitu?“ zeptala se Cait a Joseph s Arsinoe se usmáli.

V tu chvíli do domu vešla Jules a Joseph vstal, sklonil se k Arsinoe a políbil ji na čelo.

„Tys mě taky zachránila,“ řekl. „Našla jsi mě.“ Položil Arsinoe ruku na rameno. „Ale nechci na Jules vidět žádné další jizvy, rozumíš?“

„Ani když znovu zmizíš?“

„Ani tehdy.“

Arsinoe si odfrkla. „Mluvíš jako přisluhovač chrámu.“

„To je možné,“ připustil. „Jsou i horší věci.“

Arsinoe se s Jules setkala až mnohem později, když Jules s Camden v patách vklouzla do jejich společné ložnice. Kdyby puma netáhla ocas smutně za sebou, Arsinoe by si nejspíš ani nevšimla, že se něco stalo.

„Jules? Ty už jsi zpátky?“

„Ano. Vzbudila jsem tě?“

Arsinoe si sedla a nahmatala na nočním stolku zápalky. Rozsvítila svíčku a spatřila Julesin ztrápený obličej.

„Stejně jsem moc dobře nespala.“ Arsinoe natáhla ruku ke Camden, ale šelma jen zamručela. „Copak je? Stalo se něco?“

„Ne. Já nevím.“ Jules si vlezla do postele, aniž se převlékla. „Možná se něco stalo s Josephem.“

„Co máš na mysli?“

„Od té nehody je jiný.“

Jules se tiše položila na polštář a Camden vyskočila na postel, lehla si vedla ní a položila jí velké tlapky na rameno.

„Myslíš…,“ začala Jules. „Myslíš, že by to mohlo nějak souviset s tvojí sestrou?“

„S mou sestrou?“ zopakovala Arsinoe. Jules takto o dalších královnách nikdy nemluvila. Znělo to téměř jako obvinění, ačkoli Arsinoe se nechtělo věřit, že by to tak myslela. „Ne. Nikdy. To je nesmysl.“ „Pořád o ní mluví,“ podotkla Jules.

„To jen proto, že ho zachránila.“

„Strávili spolu dvě noci.“

Arsinoe se v žaludku usídlil tíživý balvan. Přála si, aby Jules těch řečí nechala. Nechtěla to vědět.

„To nic neznamená. Ona… ho nejspíš využila k tomu, aby se dostala ke mně.

Možná dokonce poslala tu bouři.“ „Možná,“ souhlasila Jules.

„Ptala ses ho?“ otázala se Arsinoe a Jules zavrtěla hlavou. „Tak se ho zeptej. Určitě ti poví, že k ničemu nedošlo. Joseph na tebe čekal spoustu let. Nikdy by…“

Arsinoe se odmlčela a zadívala se směrem k Madrigalině ložnici. Když se Joseph vrátil domů, vytvořily společně magický talisman. Smáčely ho její krví. Ona však jeho kouzelnou moc zničila ještě před dokončením. Nebo si to alespoň myslela.

„Spi, Jules,“ řekla Arsinoe a zhasla světlo. „Ráno bude líp.“

Tu noc ani jedna z děvčat nespala klidně. Jules a Camden se přetlačovaly koleny a packami o místo v posteli a Arsinoe dlouze naslouchala šustění přikrývek. A když konečně zavřela oči, zdálo se jí o Josephovi topícím se v krvavě rudém moři.

Ráno Cait poslala Arsinoe a Jules do města sehnat vhodné šaty na slavnost. Róby, řekla s úšklebkem. Cait, stejně jako Arsinoe, nebyly róby k ničemu. K péči o domácnost jí stačily hnědé a zelené vlněné šaty. I ona však bude jednu potřebovat. Prarodiče Miloneovi se budou Beltainu účastnit poprvé od Julesina narození. Jako Arsinoeini vychovatelé se musí účastnit všichni. Beltain, jak se vyjádřila Cait, je pro mladé a zasvěcené.

„Zajdeme nejdřív za Josephem?“ zeptala se Arsinoe.

Jules nakrčila nos. „Aby šel nakupovat s námi?“

„Nevidím důvod, proč bychom měly trpět jen my dvě. Můžeme si spolu zkoušet kabáty a nechat se vyhodit od Murrowa za pojídání krabích klepet. To bude něco.“

„Dobře,“ souhlasila Jules. „Stejně nebude na moři.“

Věděly, že Joseph se na moře nepodívá ještě dlouho. Nikdo o něj nechtěl přijít tak brzy poté, co se vrátil. Zejména jeho matka. Uložila jemu i Jonahovi domácí vězení a přiměla je pracovat v loděnici. Dokonce i Matthew měl zakázáno vydávat se na Whistleru příliš daleko, ačkoli to znamenalo, že bude muset obětovat svá nejvýnosnější místa.

Arsinoe se nadechla vlahého ranního vzduchu. Do Vlčího pramene dorazila obleva. Brzy na stromech naskočí pupeny a všem se zlepší nálada.

„Jules, Arsinoe, počkejte!“

Nad hlavami jim přeletěla malá černá vrána a zamávala Jules křídly před obličejem.

„Ario!“ okřikla ji Jules. Camden se líně zvedla na zadní a ohnala se po ptákovi tlapkou, ten byl ale příliš rychlý a přistál Madrigal u nohou.

„Půjdu s vámi,“ řekla Madrigal. Měla na sobě světle modré šaty a vysoké hnědé kozačky. Slušelo jí to. Zvlněné vlasy jí spadaly přes ramena a na paži se jí houpal košík přikrytý bílým plátnem.

Arsinoe ucítila čerstvý chléb.

„Proč?“ zeptala se Jules.

„Vím o róbách víc než vy dvě dohromady,“ odpověděla. „A kromě toho je venku moc hezky na to, abych zůstala zavřená doma.“

Jules a Arsinoe se na sebe s povzdechem podívaly. Po probdělé noci neměla ani jedna sílu se hádat.

Joseph si na palubě Whistleru povídal s Matthewem.

„Tady jsou,“ usmál se Matthew. „Tři naše nejoblíbenější holky.“

„Matthewe Sandrine,“ napomenula ho Jules a ohlédla se po matce. „Jsi až příliš zdvořilý.“ Jakmile však Joseph seskočil na molo a přitiskl ji k sobě, zazubila se.

„Jsou tak sladcí,“ řekla Madrigal.

„To jsou, ačkoli já se na to tedy dívat nemusím,“ poznamenal Matthew a hodil Josephovi na hlavu stočené lano.

„Přišly jsme ti ho odvést,“ oznámila Arsinoe.

„A co mi za něj dáte? Svoji příjemnou společnost, zatímco budu chystat pasti na kraby?“

Arsinoe zrudla. Matthew Sandrin byl jediný chlapec, před nímž se červenala. Jak záviděla tetě Caragh, i jako dítě.

„Snad bude tohle stačit.“ Madrigal zvedla svůj košík. „Čerstvý chléb a trochu šunky. Dvě rajčata ze skleníku. Nejlepší, co máme. Sama jsem je pěstovala.“

Matthew se naklonil nad košík.

„Díky,“ řekl. „To je překvapení.“

„Pro košík se vrátím později,“ řekla Madrigal. „Budeš na vodě dlouho?“ „Ne, když mě sleduje matka.“

„Pojďme,“ pobízela je Jules. „Když tohle vyřídíme dost rychle, ještě to stihneme k Lukeovi na svačinu.“

Měli namířeno do Murrowova krejčovství, což bylo jediné vhodné místo k nákupu slavnostního oděvu pro královnu.

„Třeba něco z těch krajkových?“ navrhoval Joseph, když už byli uvnitř, a Arsinoe promnula v prstech rukáv jedné z rób.

„Krajka,“ zazpívala tiše. „Krajka, krajka, vypadám v ní jako kravka.“

„Takže krajkové ne,“ usoudil. Moc na výběr toho ovšem nebylo. Většinu sortimentu tvořily jednoduché bavlněné šaty v odstínech modré a zelené.

„Ty budeš něco potřebovat?“ zeptala se Arsinoe a přidržela před ním nějaké sako. „Třeba na Hon?“

„Myslíš na hostinu,“ opravila ji Madrigal. „Naturalisté budou při Honu od pasu nahoru nazí, až na symboly, které jim namalujeme na těla. A vzhledem k tomu, že tohle je tvůj první Beltain, Jules, měla by sis rozmyslet nějaké pěkné obrazce pro Josepha.“ Usmála se a přidržela před Jules jakési šaty. Ta před nimi ucukla zhruba stejně, jak by to udělala její puma. „Bude se letos Honu účastnit i Matthew?“

„Nevím,“ odpověděl Joseph. „Možná. Možná ne. Tvrdí, že to je událost pro mladé.“

„Ale Matthew není starý. Nemůže mu být víc než třicet!“

Joseph stiskl Jules ruku. Matthewovi bylo pouhých dvacet sedm. Stejně jako Lukeovi. Ale Luke se zdál být o hodně mladší. Nepoznal takový smutek jako Matthew. Takový žal. Poté co odvlekli Caragh, se Matthewovi musely všechny roky hrozně vléct.

„Půjdu si promluvit s prodavačem,“ rozhodl Joseph. „Třeba dostanou ještě nějakou další zásilku z Indrid Down, pokud je tedy ještě neovládl strach z otrávených šatů.“

„Nezdá se mi jiný,“ špitla Arsinoe směrem k Jules, jakmile odešel.

„Možná jsi měla pravdu,“ připustila Jules.

„Co kdybys ho odtud na chvíli odvedla? Stejně se nám nedaří.“

„Víš to jistě?“ Jules se podívala na matku. „Můžu zůstat.“

„Klidně běž,“ řekla Arsinoe a ušklíbla se na krajkové šaty s černými stuhami. „Tak se aspoň budeš moct pokochat mým zostuzením až při Vylodění, stejně jako všichni ostatní.“

Jules do ní šťouchla a Arsinoe se dívala, jak něco zamilovaně špitá Josephovi do ucha. Ani si nedovedla představit, že by dělala něco podobného.

Jistěže se Jules plete. Joseph se možná dívá po jiných, ale v srdci má jen jednu dívku. Ovšem když vyšli ven, Arsinoe přes výlohu zahlédla Josephův provinilý výraz.

„Arsinoe?“ oslovila ji Madrigal. „Co se děje?“

„Nic,“ odpověděla, ale pak chytila Madrigal za zápěstí. „To první kouzlo pod tím stromem, potom co se Joseph vrátil domů… Nedokončily jsme ho. Je zničené, že ano?“

„Nevím,“ pokrčila rameny Madrigal. „Říkala jsem ti, že ten talisman nemáš pálit.“

Nevarovala ji dopředu, vzpomněla si Arsinoe, zatímco s Madrigal kráčely ulicemi směrem k náměstí a Gillespieově knihkupectví. Řekla jí to až potom, co už byl spálený.

Nízká magie se vrátí a ublíží. Kolikrát to jen slyšela a od kolika hlasů? Od Jules a od Cait. A kdysi i od Caragh. „Co když jsme něco pokazily?“ zeptala se. „Co když jsme Josephovi a Jules nějak ublížily?“

„Pokud je to tak, už s tím nic nenaděláš,“ odtušila Madrigal. „Teď už si bude kouzlo žít vlastním životem.“ Hravě do Arsinoe strčila. „Moje Jules je zamilovaná a spokojená. Děláš si zbytečné starosti.“

Ona na to však nedokázala přestat myslet po celou dobu, co si pochutnávaly na Lukeově výtečném makovém koláči a kuřecích sendvičích. Když se Madrigal omlouvala, že se půjde do doků podívat, co Matthew odpoledne chytil, Arsinoe ji sotva slyšela.

„Víte,“ ozval se Luke, a podle toho, jak v prstech kroutil Hankova ocasní pera, poznala, že už se k tomu nějakou dobu chystal, „všechno to hledání u Murrowa je zbytečné. Mohl bych vám ušít něco mnohem lepšího než výtvory těch jeho krejčíků.“

Arsinoe se na Lukea podívala a zazubila se.

„Lukeu, to je báječný nápad,“ řekla. „Potřebuju, abys ušil ty nejkrásnější šaty, jaké kdo kdy viděl. Ale musíš je ušít na míru pro Jules.“

Jules a Joseph seděli na břehu Dogwoodova rybníčku na široké kládě. Camden si hrála s tajícími kusy ledu a olizovala si vodu z tlapek. Při oblevě nebyl rybníček tak pěkný jako v tuhých mrazech. Byl blátivý a páchl po hnijících rostlinách. Ale pořád to bylo jejich místečko, kam spolu utíkali už jako děti.

„Myslím, že Arsinoe žádné šaty nenajde,“ poznamenal Joseph a hodil do rybníčku klacek nasáklý vodou. „A pokud ano, Cait ji nejspíš nedokáže přimět, aby si je oblékla.“

„Podle mě na tom nezáleží,“ přemítala Jules, „když nemá žádný dar, s nímž by se pochlubila při Přehlídce. Nedávno jsem se jí ptala, co chce předvádět, a ona mi řekla, že má v plánu vykuchat rybu a nakrájet z ní filety.“

Joseph vyprskl smíchy. „To je celá Arsinoe.“

„Občas se to nedá vydržet.“

Joseph vzal Jules za ruku a políbil ji.

Už ji nemusela nosit obvázanou. Rány po Arsinoeině kouzlu se téměř zahojily.

Stejně je ale stále skrývala, stejně jako Arsinoe při cestách do města ukrývala vlastní paži i ruku.

„Madrigal by si za to, že ji do tohohle zasvětila, zasloužila oprátku,“ prohlásil Joseph.

„To ano,“ souhlasila Jules. „Ačkoli mně ta magie tolik nevadí, protože díky ní jsi doma. A také proto, že Arsinoe dodala naději. Udrží ji v bezpečí, než se ukáže její skutečný dar.“

„Copak právě to není úkol pro tebe a tvoji pumu?“

Tak to všichni říkají. Jules a Camden jsou královninými strážkyněmi už dlouho. A zůstanou jimi, dokud to neskončí. Ať tak nebo tak.

„Už ale nemá moc času. Měla by na něco přijít a radši by to mělo stát za to.

Beltain se koná za pár týdnů.“ Joseph sklopil oči.

Naplánovali si, že první sváteční noc stráví společně. Už předtím k sobě měli blízko, v jeho ložnici nebo na matraci na podlaze člunu, ale Jules chtěla počkat. Patřila k bigotním beltainistům a z nějakého důvodu si vždycky představovala, že její poprvé s Josephem se odehraje právě na Beltain.

„Vím, že to nerada myslíš,“ řekl Joseph. „Ale napadlo tě někdy, co se stane, jestli Arsinoe prohraje? Jak bude vypadat tvůj život?“

Jules vytrhla několik stébel suchého rákosu a kroutila je v prstech. Neřekl „bude zabita“. Ale měl to na mysli. A Jules tajně doufala, že pokud Arsinoe zemře, najde způsob, jak zemřít vedle ní.

Že tam bude také a bude bojovat.

„Moc o tom nepřemýšlím,“ přiznala. „Ale občas ano. Jako bychom pak snad neměli pokračovat. Ale my budeme. Nejspíš převezmu starost o dům. O pole a sady. Bohyně ví, že Madrigal to neudělá.“

„Třeba ano. To nevíš. A potom bys mohla zvažovat jiné možnosti.“

„Jiné možnosti?“

„Svět je veliký, Jules.“

„Myslíš pevninu,“ pochopila.

„Není tak špatná. Některé její části jsou úchvatné.“

„A ty… se tam chceš vrátit?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Joseph a vzal ji za ruku. „Nikdy bych se tam nevrátil. Pokud bys ty sama nechtěla. Jen říkám, že… pokud náš svět tady skončí, mohli bychom tam začít znovu.“ Svěsil hlavu. „Ani nevím, proč o tom mluvím. A proč o tom přemýšlím.“

„Josephe,“ řekla a políbila ho na ucho.

„Co se děje?“

„Nechci ti lhát, Jules. Ale nechci ti ani ublížit.“

Prudkým pohybem vstal a došel ke břehu.

„V tu noc, kdy mě Mirabella zachránila, se něco stalo.“ Strčil ruce do kapes a zahleděl se k vodě. „Málem jsem se utopil. Byl jsem podchlazený. A blouznil jsem.“ Odmlčel se a tiše zaklel. „Ach, Jules! Nechci, aby to znělo, jako že si hledám omluvy.“

„Omluvy pro co?“ otázala se Jules tiše.

Otočil se čelem k ní. „Zpočátku jsem blouznil,“ vyprávěl. „Možná, i když to začalo. Ale potom už ne. A byla tam ona a byl jsem tam já a…“

„A co?“

„Nechtěl jsem, aby se to stalo, Jules.“ Možná nechtěl. Ale stalo se to. „Jules? Proboha, Jules, řekni něco.“ „Co bych měla říct?“ zeptala se. Nebyla schopná myslet. Celé tělo jako by jí zdřevěnělo a splynulo s kládou, na níž seděla. Na klíně ucítila něco hřejivého. Camdeninu těžkou hlavu. Tiše vrčela směrem k Josephovi.

„Vynadej mi,“ žadonil Joseph. „Pověz mi, jaký jsem hlupák. Řekni… že mě nenávidíš.“

„To bych nedokázala,“ odpověděla. „Ale jestli hned neodejdeš, moje puma ti rozsápe hrdlo.“

ROLANTH

„Pojď od toho okna, Miro,“ vyzvala ji Luca. „A vyzkoušej si je.“ Mirabella ještě chvíli hleděla k blackwayským útesům, kde s Bree jako děvčata často pořádaly závody v běhu. Bree z nich vyrostla, ale Mirabella nikoli. Její láska k větru a otevřeným prostorám ji často hnala až na okraj útesů. Nebo aspoň do té doby, než ji dali pod zámek.

„Proč?“ opáčila Mirabella. „Můžeme je přece nechat zabrat. Padnou mi.“

Luca odložila oděv stranou. Byly to šaty, které si Mirabella měla obléknout na Přehlídku. Dvě vrtsvy černé látky, které budou několikrát vyvařeny v extraktu z různých bylin, aby její tělo ochránily před žárem.

Na Přehlídku pro ni chystali ohnivý tanec.

„A co hudba?“ vyzvídala Mirabella.

„Smyčce? Flétny?“

„Bubny,“ odpověděla Luca. „Dlouhá řada kožených bubnů. Jejich rytmus ti bude připomínat srdeční tep.“ Mirabella přikývla.

„Bude to nádherné,“ pokračovala Luca. Zažehla lampu pomocí dlouhé, postupně se zužující svíce a nechala ji nahoře otevřenou. „Noční slavnost a oranžová záře ohně. Všichni obyvatelé ostrova budou mít oči jen pro tebe.“ „Ano,“ přitakala Mirabella.

„Miro,“ napomenula ji Luca a povzdechla si. „Co je to s tebou?“

Nejvyšší kněžka zněla soucitně. Ale také frustrovaně, jako by nedovedla pochopit, proč by Mirabella měla být nešťastná. Jako by snad měla být ráda, že ji zamkli doma, a ne zbičovali na náměstí.

Ale přestože Luca věděla, k čemu na té cestě došlo, že potkala svoji sestru a podala jí ruku, nevěděla všechno. Nevěděla, že Mirabella se také seznámila s jedním chlapcem a že toto setkání jí zlomilo srdce. A také nevěděla, že Mirabella v sestřiných očích na chviličku spatřila záblesk důvěry.

„Kde je Elizabeth?“ zeptala se Mirabella. „Slíbilas mi, že ji nepošleš pryč.“

„Taky jsem ji nikam neposlala,“ řekla Luca. „Ne navždy. Brzy jí trest skončí a vrátí se.“

„Chci ji vidět, jakmile bude zpátky.“

„Jistě, Miro. A ona zase bude chtít vidět tebe. Dělala si veliké starosti.“

Mirabella našpulila rty. Ano, Bree a Elizabeth si dělaly veliké starosti. A byly loajální. Neprozradily ji, ani po dvanácti ranách bičem. Měla tušit, že k tomu dojde. Stejně jako měla tušit, že chrám odsoudí Elizabeth jako spiklenkyni v momentě, kdy najdou Mirabellu v jejím bílém plášti.

Mirabella tvrdila, že ho ukradla, když se Elizabeth nedívala. Nikdo jí nevěřil.

Měla přijít na způsob, jak jim zajistit bezpečí. Až se Elizabeth vrátí, bude těžké podívat se jí do očí. Stejně jako bude těžké podívat se Arsinoe do očí při Beltainu, až jí nedokáže vysvětlit, že to všechno byla chyba. Mirabella se ušklíbla. Při pomyšlení, jaké lži ji čekají, se jí stáhlo hrdlo. Těšila se jen ze vzpomínek na noci s Josephem, a dokonce i ty byly zakalené jeho láskou k jiné.

„Běžel k ní,“ zašeptala, aniž si uvědomila, že mluví nahlas. „Jako by ji neviděl snad sto let.“

„Co prosím?“ zeptala se Luca. „Mirabello, cos to říkala?“ „Nic.“ Natáhla ruku k hřejivému plameni lampy. Stačilo jediné mávnutí a plamen jí přeskočil z knotu na hřbet ruky. Luca potěšeně sledovala, jak se jí oheň plazí po zápěstí jako nějaký zvědavý červ. Takto to začne. Pomalým a hřejivým plamínkem. Nejdřív ji pohltí rytmus bubnů a pak i oheň. Ona ho přijme, zahalí jím své tělo a bude se otáčet s rukama nad hlavou. Nechá se jím spoutat jako řetězy a nechá ho hořet. Snad jí vypálí ze srdce lásku k sestrám.

O několik dní později se Mirabella procházela v lese poblíž domu Westwoodových. Vtom zaslechla, jak do nějakého stromu tluče datel. Byl černobílý a měl chocholku. Napadlo ji, že by to mohl být Pepper. Myslela si, že je to on, ačkoli podle ní vypadali všichni datlové stejně.

„Držte se na cestě, královno Mirabello.“

Jedna z kněžek, které ji doprovázely, ji postrčila zpátky do středu chodníku. Jako by se snad v takovém obležení chtěla pokoušet o útěk. Bylo jich šest, všechny mladé a silné. Povlávající vítr tu a tam odhaloval pod jejich plášti stříbrné záblesky od jejich zubatých nožů. Copak je kněžky nosily vždycky? Mirabella si to nemyslela. Určitě ne v takovém množství a tak často. Teď se zdálo, že ho dostává už každá novicka.

„Jak se všechno mění,“ povzdechla si.

„To jistě,“ přitakala kněžka. „A čí je to chyba?“

Před nimi se mezi stromy vynořila sedlová střecha domu Westwoodových s rozježeným porostem hromosvodů. Už se nemohla dočkat, až bude uvnitř. Tam bude moct chodit sama alespoň po chodbách. Možná si dá čaj se Sárou, jako nabídku smíru. Sára se o ni velmi bála, když utekla. V jejím drdolu už převládala bílá barva. A když se Mirabella vrátila, objala ji tak pevně. „Miro!“

Po chodníku k nim běžela Bree, hnědé copy za ní jen vlály. Měla červené oči, jako by před chvílí plakala.

„Bree? Co se stalo?“

Bree se prosmýkla mezi kněžkami a vzala Mirabellu za ruce.

„Nic,“ odpověděla. Pak se neovládla a propukla v pláč.

„Bree, o co jde?“

„Elizabeth,“ odpověděla a otočila se ke kněžkám s vyceněnými zuby. „Měla jsem vám podpálit pláště!“ vykřikla. „Měla jsem vás zavraždit ve spánku!“

„Bree!“ Mirabella si přitáhla přítelkyni těsně k tělu.

„Říkaly jsme jim, že s tím neměla nic společného!“ vzlykala Bree. „Říkaly jsme jim, že ten plášť byl ukradený!“ „Co jste udělaly?“ obrátila se Mirabella ke kněžkám. Ty ale vypadaly stejně vyděšeně jako ona.

Mirabella a Bree si mezi nimi proklestily cestu a rozběhly se.

„Neutíkejte, královno Mirabello!“

Některé se marně pokusily chytit ji za ruce, ale ona se jim vysmekla. Věděly, kam má namířeno. Obě dívky utíkaly mezi stromy až k domu a okolo něj.

Elizabeth stála před domem. Byla otočená zády k nim a čelem ke kamenné fontáně. Kněžky, které ji doprovázely, sklopily před Mirabellou zrak.

Mirabella si oddechla. Elizabeth se vrátila domů. Vypadala strnule, ale přežila.

„Elizabeth?“ Mirabella k ní přistoupila blíž.

Mladá kněžka se napůl otočila k ní.

„Jsem v pořádku,“ ujistila ji. „Není to tak zlé.“

„Co není tak zlé?“ zeptala se Mirabella a Elizabeth nechala sklouznout dolů rukávy svého pláště.

Usekly jí levou ruku.

Pahýl byl nahrubo omotaný bílými obvazy nasáklými krví.

Mirabella doklopýtala k přítelkyni, padla na kolena a chytila se její sukně.

„Ne,“ zaúpěla.

„Držely mě,“ vyprávěla Elizabeth. „Ale to bylo dobře. Řezaly mi ji těmi svými noži, což trvalo déle než sekerou. A tak bylo lepší, že mě držely. Těšilo mě, že se můžu bránit a vzpínat.“

„Ne!“ vykřikla Mirabella a ucítila na zádech Breeinu ruku. Elizabeth ji pohladila po hlavě.

„Neplačte, Mirabello,“ řekla. „Nebyla to vaše chyba.“

Ale byla. Samozřejmě, že byla.

VLČÍ PRAMEN

„Brzy mu odpustí,“ tvrdila Madrigal o Jules a Josephovi. „Zlobí se, je ukřivděná, ale stýská se jí o to víc. A já mu věřím, když říká, že ji miluje. Od té doby, co ho vyhodila, se ještě neusmál.“

„Jak ty to víš?“ zeptala se Arsinoe a Madrigal pokrčila rameny.

„Protože chodím do doků,“ odpověděla. „Sleduju ho při práci.

Pořád se mračí. Dokonce ani ten tvůj Billy ho nedokáže rozesmát.“

Arsinoe se při té poznámce pousmála.

Její Billy. Byla to lež, ale milá.

A Madrigal říkala pravdu. Jules brzy Josephovi odpustí. A stejně tak Arsinoe. Ani pro ni nebylo snadné představovat si ho s Mirabellou. Jistým způsobem se cítila také zrazená.

„Nesluší mu to,“ povzdechla si Madrigal. „Sandrinové se nemají tvářit vážně. Tak smutně. Mají se smát a lehkovážně plout životem.“

„On si to trápení zaslouží,“ zhodnotila Arsinoe. „Každé kruté slovo od ní a některá možná i ode mě. Kdo se o Jules postará, když nepřežiju?

Spoléhala jsem na něj.“

„Já se o ni postarám,“ pronesla Madrigal, ale uhnula pohledem. Madrigal nikdy nebyla dobrá pečovatelka. A Jules by jí to ani nedovolila.

„Řekla bych, že naše Jules se o sebe dokáže postarat sama,“ podotkla Arsinoe už klidněji. „A možná to ani nebude potřeba. Pořád se můžu stát královnou.“

„To jistě můžeš,“ přitakala Madrigal. Zvedla svůj stříbrný nožík a podržela ho v plamenech. „Ale čas čekání skončil.

Postaráme se, aby se něco stalo.“

Madrigal zvedla sklenici plnou tmavé tekutiny. Téměř jistě to byla krev Arsinoe, čerstvá i sesbíraná dříve. Došla ke kmeni jejich nakloněného stromu.

„Co to děláš?“ vyzvídala Arsinoe.

Madrigal neopověděla. Vylila obsah sklenice na odhalené kusy posvátného kamene, na kmen pokrouceného stromu i na kořeny proplétající se mezi kameny. Zašeptala něco do kůry a strom jako by se nadechl. K Arsinoeinu překvapení naskočily na větvích kávově zbarvené pupeny jako husí kůže.

„Nevěděla jsem, že kvete,“ poznamenala.

„Nekvete, aspoň ne často. Ale dnes musí. Podej mi ruku.“

Arsinoe došla ke stromu a natáhla ruku v očekávání bolesti. Nečekala však, že jí Madrigal přitiskne dlaň ke kmeni a celou ji probodne svým nožem.

„Au! Madrigal!“ zaječela Arsinoe. Bolest jí vystřelovala celou paží až do boku. Nemohla se hýbat. Byla v pasti, připíchnutá ke stromu.

Madrigal začal zaříkávat.

Arsinoe ta slova neznala, nebo je Madrigal odříkávala příliš rychle. Přes tu bolest skoro nic neslyšela. Madrigal se vrátila k ohni a Arsinoe padla na kolena. Vší silou odolávala nutkání vytrhnout se ze zajetí. Čepel byla zabodnutá hluboko do dřeva. Zatáhla za rukojeť, nejdřív slabě, pak silněji, nic se však nestalo.

„Madrigal,“ procedila skrz zaťaté zuby. „Madrigal!“

Madrigal zažehla pochodeň.

„Ne!“ zařvala Arsinoe. „Nech mě být!“

Takové odhodlání Arsinoe u Madrigal ještě nikdy neviděla. Nevěděla, jestli má Madrigal v plánu přitavit jí ruku ke stromu, ale nechtěla na to čekat. Nadechla se a připravila se škubnout, ačkoli to bude znamenat, že si přetne některé kosti v prstech.

Vtom Madrigal jako blesk přiskočila ke kmeni a nůž z něj vytrhla. Arsinoe se zapotácela a přitiskla si ruku k tělu. Mardigal strom podpálila. Vyšlehly z něj jasně žluté plameny páchnoucí krví.

Arsinoe upadla na záda a svět zčernal.

Vůbec si nevzpomínala, jak se dostala zpátky do postele, ale té noci se jí zdálo o medvědovi. Velkém hnědém medvědovi s dlouhými zahnutými drápy a růžovými dásněmi. Viděla ho, jak řve před ohořelým pokrouceným stromem.

Ještě před úsvitem jemně probudila Jules. Dívka i její puma vedle ní tiše zavrčely.

„Arsinoe?“ zeptala se Jules. „Co se děje? Je všechno v pořádku?“

„Vůbec nic mi není.“

Jules zamžourala do namodralého světla. „Tak proč mě budíš tak brzy?“

„Je to důležité,“ odpověděla Arsinoe a zazubila se. „Vstávej a oblékni se. Chci, abys přivedla i Josepha a Billyho.“

Netrvalo dlouho a Jules se oblékla, umyla a zkrotila své nepoddajné kadeře silnou stuhou. Vyšly z domu dřív, než se kdokoli jiný probudil. Dokonce i babička Cait ještě spala.

Jules nic nenamítala, když Arsinoe říkala, že chce vzít i Josepha. Jakmile ale došly k jeho domu, zdráhala se zaklepat.

Arsinoe se také nechtělo. Ačkoli spěchala k pokroucenému stromu, cítila se provinile, že ruší Sandrinovy tak brzy. Ale právě když začala sbírat kamínky, které se chystala házet Josephovi do okna, vyšel ze dveří Matthew.

Překvapeně se na ně podíval. Pak se usmál. „Co máte vy dvě v plánu tak brzy?“

„Nic,“ odpověděla Arsinoe. „Hledáme Josepha. Je vzhůru?“

„Právě vstal,“ řekl Matthew. „Seženu vám ho.“

„A toho kluka z pevniny taky,“ zavolala za ním Arsinoe.

„Až přijdou,“ ozvala se Jules a opřela se o svou pumu, „povíš mi, co tady děláme?“

„Možná je to překvapení,“ prohlásila Arsinoe. Obcházela okolo Jules. Srdce jí bilo rychle a volně ovázaná rána na ruce ji vůbec nebolela. Nechtělo se jí ale vyprávět, co viděla. Bála se, že si Jules bude myslet, že to byl jen sen. A že bude mít pravdu.

Trvalo snad celou věčnost, než rozespalí a rozcuchaní chlapci vyšli z domu. Joseph se při pohledu na Jules rozzářil. Billy si uhladil vlasy, jakmile spatřil Arsinoe. Královna zakašlala, aby zamaskovala smích. Billyho od jeho návratu od Kathariny neviděla, a ačkoli by to nepřiznala, obávala se, že se mladík do travičky zamiluje.

„Rád vás vidím,“ řekl Billy. „To jsem vám chyběl tak moc, že jste mě potřebovaly vidět hned, jak se vrátím do Vlčího pramene?“

„Myslela jsem, že jsi zpět už několik dní,“ zalhala Arsinoe. „A nepřišla jsem kvůli tobě, ale kvůli Josephovi.“

„Slyšel jsem, že jsi volala i mě. Toho kluka z pevniny taky. Nejsem hluchý.“

Arsinoe neodpověděla. Dívala se, jak Joseph zírá na Jules a Jules zase na svoji pumu.

„Arsinoe, posloucháš mě? Ptal jsem se, kam jdeme?“

„Na sever,“ odpověděla roztržitě. „Do lesa.“

„Tak to půjdeme okolo Lví hlavy.

Koupím nám něco k jídlu.“

„Já se nechci zastavovat,“ namítla.

„Ale zastavíte se,“ prohlásil Billy, „pokud stojíte o moji společnost. Vytáhly jste nás z postele dlouho před snídaní.“

Kuchaře ze Lví hlavy vytáhli z postele také dlouho před snídaní, a tak příprava míchaných vajíček se slaninou a fazolemi trvala déle než obvykle. Arsinoe byla při jídle jako na trní, ale stejně dokázala sníst celou svoji porci a ještě kus té Julesiny.

Potom je vedla uličkami Vlčího pramene co nejkratší cestou ke stromu.

Poraněnou ruku si držela na prsou.

Začínalo v ní tepat.

Možná to bylo dobré znamení. Anebo s sebou měla vzít Madrigal. Možná to byl přece jen sen a teď je vede tajícím sněhem zbytečně.

Po nějaké chvíli, co kráčeli lesem, Jules pochopila, kam mají namířeno, a zastavila se.

„Řekni mi to, Arsinoe,“ vyzvala ji.

„Teď hned.“

„Co?“ zeptal se Joseph. „Co se děje?

Kam nás vede?“

„Další nízká magie,“ odpověděla Jules. Podívala se na Arsinoeinu čerstvou ránu na ruce. „Ne snad?“

„Pořád nechápu,“ podotkl Billy a podíval se na Jules, „co je na nízké magii tak odlišné od toho, co děláš se svou pumou.“

„Je to jiné,“ vysvětloval Jospeh. „Julesin dar jí patří. Nízká magie je pro každého. Pro tebe, pro mě… Mohli bychom ji provozovat dokonce i doma. Ale je to nebezpečné. A není to pro královny.“

„Počkat,“ řekl Billy. „Říkáš, že bychom doma mohli…“ Zatočil rukou v gestu, které se Arsinoe nelíbilo.

Joseph přikývl a Billy pokrčil rameny. „To není možné. A já si nedovedu představit, jak kouzlíš. Jsi jako můj vlastní bratr.“

„A čemu to vadí?“ chtěla vědět Arsinoe.

„Nevadí,“ odpověděl Billy rychle. „Já nevím. Už jsem poznal Lukea a Ellise a spoustu dalších mužů, ale… kouzla? Nejspíš jsem si myslel, že čáry jsou jen pro holky.“

„Proč by byly jen pro holky?“ zeptala se Arsinoe, ale nemohla se na něj zlobit za nevědomost.

„Na tom teď nesejde,“ přerušila je Jules. „Arsinoe. Odpověz mi na otázku.

Proč nás na to místo vedeš?“

„Protože jsem viděla svého familiára,“ řekla Arsinoe.

Jules a Joseph ztuhli. Dokonce i Camden napřímila uši s černými flíčky na špičkách. Arsinoe zvedla ruku a odmotala obvazy, pod nimiž odhalila ošklivou krvavou díru v dlani.

„Použily jsme moji krev. Byla jsem připoutaná ke stromu a probudily jsme můj dar. Madrigal… nějak musela vědět, že na tom posvátném místě budeme vyslyšeny, když se do kořenů vsákne moje krev.“

Znělo to jako šílenství. Ona tam však byla. A cítila, jak z ní do kmene něco odchází. Do kmene a do kamenů a do celého ostrova. Tam, pod tím pokrouceným stromem, a na mnoha dalších místech, je ostrov něčím mnohem víc než pouhým místem. Tam dýchá a naslouchá.

„Cos viděla?“ vyptávala se Jules.

„A kde?“

„V noci ve snu. Medvěda. Velkého hnědého medvěda.“

Jules tiše hvízdla. S velkým hnědým medvědem by Arsinoe byla nejsilnější naturalistickou královnou, jakou kdy ostrov viděl. Silnější než Bernardine a její vlk. Možná i silnější než Mirabella a její blesk. Jules nechtěla v její hrátky s nízkou magií věřit, ale teď se ani ona neubránila určité naději.

„Víš to jistě?“ naléhala.

„Jistě nevím nic,“ odpověděla Arsinoe. „Ale viděla jsem ho ve snu.“

„Může to být pravda?“ chtěl vědět Joseph.

Arsinoe zaťala poraněnou pěst a z mokvající rány vyteklo o něco víc krve, jako by to mělo pravdu zpečetit.

„Třeba by si pak chrám rozmyslel, jestli bude dál podporovat Mirabellu,“ poznamenal Joseph.

„A to by ti vadilo?“ vyštěkla Jules a otočila se k Arsinoe. „Možná by tady neměl být. Možná jsme ho s sebou neměly brát.“

„Já chtěl jen říct, že je každému jedno, jestli nová královna bude elementárka, nebo naturalistka,“ vysvětlil Joseph tiše.

„Hlavně když to nebude travička.“

Jules se zamračila. Ani se nehnula, ačkoli Arsinoe vykročila směrem ke stromu.

„Nemůže to bolet, nebo ano?“ zeptal se Billy. Udělal pár kroků za Arsinoe.

„Když se jenom podíváme?“

Arsinoe ho poplácala po rameni. „Máš pravdu, Juniore! Jdeme!“

Rychle se pohybovala mezi stromy a tajícím sněhem. Neohlížela se. Neslyšela sice Julesiny ani Camdeniny tiché kroky, přesto věděla, že tam jsou. Jules by ji nikdy nenechala jít samotnou.

Cestou ke stromu měla Arsinoe před očima vzpomínku na medvěda. Dokonce i ve snu byl ohromný. Byl větší než cokoli jiného. Řvoucí hora hnědé srsti. Bílé tesáky a zahnuté černé drápy, dost dlouhé, aby vyvrhl poraženého jelena.

„Bude to mírný medvěd, že ano?“ otázal se Billy.

„Tak mírný jako Camden,“ odtušil Joseph.

„Takže nebude vůbec mírný,“ upřesnila Jules. „Ale pro přátele nebude nebezpečný.“

„Ta puma je mírnější než půlka matčiných kokršpanělů,“ poznamenal Billy. „Ale nedovedu si představit, že by se medvěd choval podobně.“

Došli až k prohlubni před pokrouceným stromem obklopeným posvátnými kameny.

Strom byl nedotčený. Předchozí noci celý žhnul žlutými plameny, ovšem teď na sobě nesl jen menší ohořelou jizvu na kmeni u nejnižších větví. Pupeny, které si Arsinoe vybavovala z předešlé noci, zmizely a každá kapka krve jako by se vypařila. Nebo jako by ji někdo vypil.

„Co se tady stalo?“ zeptala se Jules s úšklebkem. Opatrně našlapovala okolo vychladlých uhlíků a přejela rukou nad zčernalým kmenem. Pak si utřela prsty do bundy, ačkoli se stromů vůbec nedotkla.

„Myslím…“ začal Billy. „Myslím, že i já tady něco cítím. Jako vibrace.“

„Tohle místo se zdá být unavené,“ přemítal Joseph. „Jako by ho někdo vyčerpal.“

„Ne,“ řekla Jules. „Je jiné. Není stejné jako ostatní stromy. Ani jako půda okolo.“

„Ano,“ přitakala Arsinoe bez dechu.

„Přesně tak.“

Arsinoe se naježily chloupky na krku. Takto se ještě nikdy necítila. Jako by se ve vzduchu mísil Billyho strach s Julesinou zlou předtuchou.

„Tady to mělo být?“ zeptal se Joseph.

„Tady jsi ho viděla?“

„Ano.“

Byl přímo tady, před stromem. Řval a za zády mu hořely větve.

Jenže ty větve nebyly spálené. A ona je sem vedla zbytečně.

„Jak dlouho budeme čekat?“ chtěl vědět Billy. „Neměli bychom na něj… zapískat?“

„Není to pes,“ okřikla ho Arsinoe.

„Není to mazlíček. Jen… ještě chvilku.

Prosím.“

Otočila se a pátrala mezi stromy. Nic neslyšela. Ani vítr nebo ptáky. Vládlo tu ticho jako vždy.

„Arsinoe,“ oslovila ji Jules tiše. „Neměli bychom tady být. Byla to chyba.“

„Ne, nebyla,“ trvala na svém Arsinoe.

Jules tady nebyla. Ona nebyla připoutaná ke stromu, nekrvácela do něj. Necítila tu změnu ve vzduchu. Madrigal říkala, že krev královny má velkou cenu, a měla pravdu. Arsinoeina nízká magie byla silná.

„Ten medvěd přijde,“ řekla tiše. „Přijde.“

Zamířila k severu.

„Arsinoe?“ ozvala se Jules a vykročila za ní, jenže Billy ji zastavil.

„Dej jí chvíli,“ prohlásil. Ale sám se za ní vydal v určitém odstupu.

Když se medvěd objevil, nebylo těžké ho spatřit. Byl ohromný a ospale se kolébal dolů z kopce. Máchal předníma nohama ve snaze udržet rovnováhu mezi hustými stromy a blížil se k ní.

Arsinoe už skoro vykřikla. Ale něco jí v tom zabránilo. Medvěd nevypadal stejně jako v jejím snu. Drápy za sebou táhl blátem a hlava se mu houpala na krku, jako by ho někdo už mrtvého vytáhl z příkopu a přinutil ho znovu se postavit na nohy.

„Pozná mě,“ šeptala Arsinoe a přinutila se udělat krok vpřed. A pak další.

Ucítila pach hniloby. Medvědova kožešina se pohybovala tak, jako se pohybuje mrtvá kožešina osídlená koloniemi červů a mravenců.

„Jules,“ zašeptala Arsinoe a odvážila se ohlédnout. Jenže Jules byla příliš daleko. Neviděla ho.

„Arsinoe, nechoď k němu,“ varoval ji Billy. „To je šílenství.“

Ale ona musela. Přivolala ho a teď byl její. Natáhla ruku před sebe.

Zpočátku se nezdálo, že by si jí všiml. Potácel se dál, přičemž se celý nakláněl na levou stranu. Všimla si krvavých skvrn na jeho tlapě. Přerostlý dráp se mu zařízl do masa, jak je u velmi starých a nemocných medvědů běžné.

„Je to on?“ zeptal se Billy. „Je to tvůj familiár?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou a vtom na ni medvěd konečně pohlédl rozzlobenýma, zastřenýma očima. Pak zařval.

„Utíkejte!“ zakřičela Arsinoe a otočila se. Zem se jí třásla pod nohama, jak ji medvěd pronásledoval.

Uháněli dolů z kopce a čas jako by se zpomalil. Před několika lety, když byly s Jules ještě malé, přinesl nějaký farmář na náměstí své mrtvé psy, aby lidi varoval před zdivočelým medvědem. Lovci ho vystopovali a zabili jen o pár dní později. Byl to obyčejný černý medvěd, ale ty psy rozdrásal tak, že byli téměř k nepoznání. Arsinoe si i po těch letech pamatovala, jak jednomu visela čelist na posledním tenkém proužku kůže.

Na ramena jí dopadalo bláto odletující od medvědových tlap. Nezvládne to.

Jules se s křikem rozběhla k ní, ale Joseph ji chytil okolo pasu.

Hodný kluk. Nesmí jí dovolit, aby riskovala svůj život. Musí se o ni postarat. Arsinoe na něj v tomto ohledu vždycky spoléhala.

Uklouzla v blátě a upadla. Zavřela oči. Každou chvíli se jí do nohou zaseknou obří drápy a zbytky její krve se vsáknou do půdy.

„Hej!“ křikl Billy. „Hej! Hej!“

Ten blázen šel blíž, přímo medvědovi do cesty. Máchal rukama a házel po medvědovi bláto a kousky ledu. Sice mu tím nijak neublížil, ale Arsinoe díky tomu měla čas vstát.

„Uteč!“ zaječel. „Uteč, Arsinoe!“

Billy se pro ni obětoval. Medvěd u něj bude každou chvíli. Možná si myslel, že je to tak správně, to se však pletl.

Arsinoe se vrhla mezi Billyho a medvěda. Zvíře máchlo tlapou a síla úderu jí vykloubila rameno. Zbytek odnesla její tvář.

Do sněhu se rozstříkla krev.

Camden zavrčela a rozběhla se do kopce proti medvědovi.

Billy chytil Arsinoe okolo pasu a zvedl ji do náruče.

„Je horká a studená,“ mumlala nesrozumitelně.

„Jdeme,“ řekl Billy a vtom Jules vykřikla. Camden bolestně zavyla. Medvěd s ní tvrdě udeřil o strom.

„Ne!“ vyjekla Arsinoe. Její hlas ovšem zcela přehlušil Julesin křik, který sílil a sílil, až ani nezněl jako lidský hlas. Medvěd začal potřásat hlavou a mlátit sám sebe tlapami. Škrábal se do hrudi, jako by si chtěl vyrvat vlastní srdce.

Na chvíli to vypadalo, jako by visel ve vzduchu.

A pak padl mrtvý k zemi.

Jules, zpocená jako uprostřed léta, padla na jedno koleno. Medvěd byl mrtvý. Ležel bez hnutí s rozhozenými tlapami a vypadal skoro mírumilovně. Už ne starý a nemocný, ale vysvobozený ze svého trápení.

„Jules,“ řekl Joseph a dřepl si vedle ní. Objal ji okolo ramen a otočil si ji k sobě. „Jsi v pořádku?“

„A-ano,“ odpověděla a nadechla se. Byla v pořádku. A ať už k zabití medvěda použila cokoli, bylo to pryč. Možná zpět v srdci toho starého pokrouceného stromu.

„Cam,“ řekla. „Arsinoe.“

„Já vím,“ přikývl Joseph. Rozběhl se mezi stromy do kopce k místu, kde ležely Arsinoe a Camden. Billy odtrhl ze své košile rukávy a pevně Arsinoe obvázal vykloubenou paži. Zbytek látky jí přitiskl k tváři.

„Ztratila spoustu krve,“ zamručel. „Musíme ji dostat k lékaři. Hned.“

„Žádné tady nemáme,“ řekl Joseph tiše. „Jen léčitele.“

„Na tom nesejde,“ vyštěkl Billy.

„Potřebuje pomoc.“

„Budou v chrámu,“ usoudila Jules, která mezitím došla k nim. „Nebo ve svých domech ve městě. U Bohyně.

Tolik krve…“

„Domy jsou blíž, ne? Teď nesmíš panikařit, Jules. Musíš mě poslouchat. Ta tvář bude krvácet jako šílená a v tom sněhu to bude vypadat, že je krve ještě víc. Dokážeš mi pomoct, nebo omdlíš?“ zeptal se Billy.

„Neomdlím.“

„Zkusíme ji odnést?“ navrhl Joseph.

„Jinou možnost nemáme,“ rozhodl Billy. „Krvácí hrozně moc. Nedokážu to zastavit.“

On i Joseph si s vážným výrazem prohlédli Arsinoeino tělo. Jules přes slzy skoro neviděla. Billy říkal, že nesmí panikařit, jenže ona to nedovedla zastavit. Arsinoe byla tak bledá.

„Dobrá,“ řekl Billy. „Zvedněte ji za boky a za nohy. Já ji vezmu za ramena a budu se snažit co nejvíc zpomalit to krvácení.“

Jules uposlechla. Ihned na ruce ucítila teplou krev.

„Josephe,“ řekla. „Camden. Prosím, neopouštěj Camden.“

„Neopustím.“ Rychle ji políbil.

„Slibuju.“

Jules a Billy nesli Arsinoe mezi stromy zpátky po pěšině. Joseph šel za nimi s Camden na ramenou. Puma tiše sténala. Když se Jules ohlédla přes rameno, Camdem mu olízla ucho.

Do Vlčího pramene dorazili zcela vyčerpaní. První dům léčitele byl jen o čtyři ulice dál, jenže oni už nemohli.

„K Wolvertonovi,“ rozhodl Billy a ukázal bradou. Kopal do dveří, dokud se neotevřely, a křičel na paní Casteelovou, dokud se odevšad neozývaly kroky.

„Copak v tomhle městě není nikdo schopný?“ hulákal Billy.

Položili Arsinoe na pohovku u dveří a čekali. Když se konečně ukázala léčitelka v doprovodu dvou kněžek, aby zahojily rány ohněm a pevně je zavázaly, odehnaly Jules a Billyho pryč.

„Co se stalo?“ zeptala se jedna z kněžek. „Jak přišla k těm ranám? Došlo k dalšímu útoku z Rolanthu?

Vrátila se snad Mirabella?“

„Ne,“ řekla Jules. „Byl to medvěd.“

„Medvěd?“

„My…,“ začala Jules a odmlčela se. Všechno se to seběhlo tak rychle. Ale měla to tušit. Měla ji chránit.

„Byli jsme se projít,“ ozval se za ní Josephův hlas. „Sešli jsme z cesty. Ten medvěd nás překvapil.“

„Kde?“ vyptávala se kněžka a dotkla se zubatého nože u opasku. „Pošlu tam lovce.“

„To není nutné,“ zavrtěla hlavou Jules. „Zabila jsem ho.“

„Vy?“

„Ano, ona,“ prohlásil Joseph nesmlouvavě. „Tedy její puma.“

Chytil Jules okolo pasu a odvedl ji, aby ji uchránil před dalšími otázkami. Pomalu došli k Byllimu, který klečel a hladil Camden na hlavě. Puma stále nemohla chodit, ale předla.

„Josephe?“ zeptala se Jules. „Přežijí to, že ano?“

„Camden je díky tobě silná,“ řekl a pevně ji stiskl. „A ty i já víme, že Arsinoe je tvrdší než jakýkoli medvěd.“

PANSTVÍ GRAVESDRAKE

Na panství Greavesdrake bylo jedů až až. Stačilo otevřít jakýkoli šuplík nebo jakoukoli skříňku a bylo vysoce pravděpodobné, že se v ní najde nějaký prášek, tinktura nebo sklenice s jedovatými kořínky. V ulicích Indrid Down se šeptalo, že až odtamtud Westwoodovi Arrony vyženou, nechají ho kompletně vyklidit. Proslýchalo se, že mají strach, že jsou tam otrávené i stěny. Blázni. Jako by Arronové svým uměním někdy tak plýtvali. Jako by kdy plýtvali čímkoli.

Bylo pozdní ráno, Natalia stála před krbem v místnosti s jedy a právě popíjela čaj s Genevieve. Katharina pracovala u stolů za nimi. Míchala ve svých ochranných černých rukavicích různé směsi.

„Konečně se počasí trochu umoudřilo a u ohně už je moc vedro,“ řekla Genevieve. „Budeš tu muset začít větrat.“

„Tady ne,“ odpověděla Natalia. Tady nikdy. Kdyby se touto místností prohnal průvan správnou silou nad nějakou správnou směsí, mohly by mít okamžitě co dělat s mrtvou královnou.

Genevieve se zamračila a trochu pootočila v židli. „Co to tam vzadu vlastně dělá?“

„Pracuje,“ řekla Natalia. Katharina to s jedy odjakživa uměla. Už jako malá se nad stoly s různými ampulkami skláněla s takovým nadšením, že ji od nich Genevieve musela tahat násilím a občas jí vrazila políček, aby v ní probudila trochu vážnosti. Ale Natalia tomu učinila přítrž. To, s jakou vášní Katharina míchala jedy, na ní měla sama nejraději.

Genevieve si povzdechla. „Slyšelas tu novinu?“

„Ano. Předpokládám, že právě proto ses vrátila domů. Aby ses ujistila, že se to ke mně doneslo.“

„Ale stejně je to zajímavé, nemyslíš?“ poznamenala Genevieve, odložila hrneček s čajem na talířek a smetla na něj z prstů drobky sušenky. „Nejdřív ten pokus o vraždu v lesích a teď Arsinoe leží pomalu na smrtelné posteli.“

Cinkání lahviček za nimi ustalo a Katharina je začala poslouchat.

„Říká se, že ji napadl medvěd.“

„Že by medvěd napadl naturalistickou královnu?“ podivila se Genevieve. „Nebo je Mirabella jednoduše jen chytřejší, než jsme předpokládaly? Takováhle náhodná smrt by nevypadala jako jasný krok proti ní.“

„S nějakými kroky vůči ní si hlavu nedělala, když se vydala z Rolanthu, aby ji tiše zavraždila v lese,“ podotkla Natalia a ohlédla se na Katharinu. Ten útok jimi otřásl. Les, kde k němu došlo, ležel asi jen půl dne cesty od Indrid Down. Ta nafoukaná elementálka si troufla příliš daleko.

Natalia opustila své místo u krbu, zamířila ke Katharině a položila jí ruku na křehké rameno. Na stole měla pěkný nepořádek. Jako by na něj vytáhla jedy ze všech šuplíků a poliček.

„Co to tady chystáš, Kat?“

„Ještě nic,“ odpověděla královna. „Ještě se to musí uvařit a víc zkoncentrovat. A pak to bude třeba vyzkoušet.“

Natalia si prohlédla lahvičku zčásti naplněnou jantarovou tekutinou. Místní zásoba skýtala dostatek prostředků, z nichž bylo možno vytvořit snad nekonečný počet kombinací. V mnoha ohledech převyšovala i komnatu s jedy v paláci Volroy. Předně byla daleko uspořádanější. A pak se v ní nacházely zásoby mnoha Nataliiných vlastních vzorků.

Natalia po dřevěném stole láskyplně přejela dlaní. Kolik životů už z něj na dálku ukončila? Kolik nechtěných manželů nebo nevhodných milenek z něj už odeslala na onen svět? Kolik problémů na pevnině už na něm vyřešila, aby dostála závazku hájit zájmy krále manžela?

Sáhla po Katharinině lahvičce a královna na okamžik ztuhla, jako by se jejího jedu měla Natalia snad bát.

„Ať se nerozlije na dřevo,“ začervenala se Katharina. „Je žíravý.“ „Žíravý?“ podivila se Natalia. „Komu bys míchala takový jed?“

„Arsinoe určitě ne, s tou budu mít možná ještě slitování.“

„Slitování,“ zabrblala Genevieve z křesla u krbu.

„Tak Mirabelle?“ chtěla vědět Natalia.

„Všichni si pořád vyprávějí, jak je krásná,“ vysvětlila Katharina. „Ale to jen dokud má na těle kůži.“

Katharina se na Natalii podívala tak nesměle, až ji to rozesmálo a dala jí pusu na čelo.

„Natalie,“ vyrušil je nějaký hlas.

Ve dveřích stál Edmund, Nataliin komoří.

„Někdo by vás rád viděl.“

„Teď?“

„Ano.“

Katharina pohlédla nejistě na Genevieve. S přípravou svého jedu ještě neskončila, ale nerada s ní zůstávala sama.

„To by pro dnešek stačilo,“ vyřešila za ni její problém Natalia a přelila jed zkušeně do skleněné ampulky, kterou zazátkovala. Pak ji vyhodila do vzduchu, chytila v letu, a když otevřela dlaň, byla pryč, dávno schovaná v jejím rukávu. Jednoduchý trik, který se hodí každému traviči. Kéž by šel líp i Katharině. „Schovám ti ho na později.“

Nataliin host už na ni čekal v její pracovně. Nejednalo se sice o neznámou tvář, přesto to bylo nečekané. William Chatworth, otec prvního z nápadníků, už seděl v jednom z křesel s vysokým opěradlem. V jejím oblíbeném.

„Smím ti nabídnout něco k pití?“ zeptala se ho.

„Přinesl jsem si vlastní,“ usmál se a sáhl si do kapsy, aby jí ukázal stříbrnou placatku, načež znechuceně přejel očima její bar. Zastavil se zejména u brandy ředěné bolehlavem, na jejímž dně spočíval krásný černý štír.

„To nebylo nutné. Vždy máme i zásoby pro hosty,“ připomněla mu Natalia.

„A kolik z nich už jste nešťastnou náhodou otrávili?“

„Žádný si neodnesl trvalé následky,“ usmála se Natalia. „Spolupracujeme s lidmi z pevniny už po tři generace a ještě nikdy jsme neotrávili nikoho jen tak. Nebuď tak paranoidní.“

Chatworth se v jejím křesle pohodlně rozvaloval, jako by mu patřilo. Byl stále stejně arogantní a přitažlivý jako před všemi těmi roky, kdy se poprvé setkali. Sklonila se k němu a sjela mu rukou přes rameno na prsa.

„Ne,“ zastavil ji. „Dnes ne.“ „Takže jsi přijel čistě pracovně? Přiznávám, že jsem trošičku zklamaná,“ usmála se Natalia a usedla do protějšího křesla. William byl skvělý milenec. Ovšem vždycky, když se s ním vyspala, měla pocit, jako by ji obdivoval o kousíček míň. Jako by mu při tom dávala něco, co si pak už nemůže vzít zpátky.

„Miluju ty tvoje řeči,“ poškádlil ji.

Natalia usrkla ze své brandy. Možná miloval její řeči. Ale taky miloval její tělo. Nepřestával si ho prohlížet ani teď, když přijel obchodně. V případě mužů z pevniny jako by vedly všechny cesty se ženami přímo do jejich klína.

„Jak se ti líbil můj syn?“ chtěl vědět.

„Je to příjemný mladý muž,“ pochválila ho Natalia. „Okouzlující, stejně jako jeho otec. Ale zdálo se, že si skutečně zamiloval Vlčí pramen.“

„Neboj se,“ uklidnil ji Chatworth. „Udělá, co mu řeknu. Naše dohoda stále platí.“

Jejich dohoda. Vznikla už dávno, když Natalia potřebovala nějaké místo, kam by mohla vyhostit Josepha Sandrina. Její přítel a milenec v jedné osobě se zdál jako nejjednodušší volba. Nemohla tehdy Sandrina zabít, jak chtěla, ale nakonec si přišla na své. Z každé situace se dá vždycky něco vytěžit, když člověk dostatečně hledá.

„Dobrá. Jeho poslušnost se mu mnohokrát vrátí. Jenom díky našim obchodním dohodám si vaše rodina bude žít královsky.“

„Já vím,“ usmál se. „A co ten zbytek?“

Natalia dopila brandy a vstala, aby si dolila.

„Jsi taková citlivka,“ zasmála se.

„Proč to neřekneš na rovinu? Vraždy.

Otravy. Zabití.“

„Nebuď vulgární.“

Vždyť na těch slovech není nic vulgárního, povzdechla si Natalia. „Tak dobrá. Zbytek taky platí.“ Zabije, kohokoli bude třeba, pěkně diskrétně a z nevystopovatelné dálky. Dokud bude jejich partnerství trvat. Stejně jako to ona i celá rodina Arronových dělaly pro rodinu každého krále manžela.

„Ale proč jsi přijel?“ chtěla vědět. „Tak narychlo a nečekaně? Určitě ne jen proto, aby ses ujistil o platnosti dávných dohod.“

„Ne,“ přikývl. „Přijel jsem, protože jsem se dozvěděl o tajemství, které se mi nezamlouvá. Mohlo by zničit všechny naše pečlivě připravované plány.“

„Jaké?“

„Přijíždím přímo z Rolanthu, kde jsem domlouval synovi setkání s královnou Mirabellou. A Sára Westwoodová mi tam prozradila tajemství, o kterém myslím nevíš.“

Natalia si odfrkla. Něco takového bylo vysoce nepravděpodobné.

„Pokud ti to pověděla Sára Westwoodová, zbytečně jsi sem štval koně. Je to jen taková milá paní. Milá a zbožná. A ještě dvě další zbytečné věci, o kterých jsem nikdy neslyšela.“

„Většina Fennbirnu je zbožná,“ namítl Chatworth. „Kdybys místní chrám sledovala alespoň jedním okem, nepotřebovala bys, abych ti o tom říkal já.“

Natalii se zablesklo v očích. Kdyby namočila nůž na dopisy ve své brandy a probodla mu hrdlo, mohla by sledovat, jestli dřív zemře na otravu, nebo na ztrátu krve.

„Mají v plánu zavraždit královny,“ řekl jí.

Natalii ta věta chvíli zněla tak směšně, že jí nedocházelo, co tím myslí.

„Co prosím?“ nechápala.

„Samozřejmě, to máme v plánu všichni.“ „Ale ne. Myslím tím chrám. Kněžky. Hned po slavnostních ceremoniích na festivalu. Chtějí nás přepadnout. Chtějí zabít naši královnu a pak tu z Vlčího pramene. Mluvila o nějakém Obětním roku.“

„O Obětním roku,“ zopakovala Natalia. O generaci, v níž jsou dvě královny slabé a jen jedna silná. S tím byla obeznámena. Ovšem nikdy neslyšela o tom, že by ty slabé královny měly být zavražděny samotnými kněžkami hned po Přehlídce.

„Ty jsi ale mazaná, Luco,“ zašeptala.

„Nuže?“ řekl Chatworth a opřel si lokty o kolena. „Co budeme dělat?“

Natalia zavrtěla hlavou a pak si přišpendlila na ústa zářivý úsměv.

„My nebudeme dělat nic. Ty už jsi svou práci odvedl. Zbytek už nech Arronovým.“

„Jsi si tím jistá? Proč myslíš, že byste to měli zvládnout?“

„Protože to tak děláme už posledních sto let.“

VLČÍ PRAMEN

Jakmile se Arsinoe probudila, poznala, že s jejím obličejem je něco špatně. Nejdřív si myslela, že si ho jen nějak hodně přeležela. Jenže ležela na zádech.

V jejím pokoji vládlo ticho a světlo jako v pravé poledne. Nevěděla, jak dlouho spala. Modrobílé záclony byly zatažené. A na stole ležely talíře plné netknutého jídla.

„Ten medvěd,“ zašeptala.

Najednou se vedle ní objevila Jules.

Vypadala unaveně a hnědé vlasy měla ošklivě zacuchané.

„Nehýbej se,“ řekla jí, ale Arsinoe se zvedla na lokty a do pravého ramene jí ihned vyšlehla neskutečná bolest.

„Tak mi aspoň dovol ti pomoct,“ prosila ji Jules a podložila jí záda několika polštáři.

„Jak to, že nejsem mrtvá?“ divila se Arsinoe. „Kde je Camden?“ „Je v pořádku,“ uklidnila ji Jules.

„Leží tamhle.“

S těmi slovy Jules kývla směrem ke své posteli, na níž se její puma rozvalovala. Zdálo se, že celkem spokojeně. Měla několik škrábanců a jednu přední tlapu zavázanou a v závěsu, ale mohla vypadat i hůř. „Má roztříštěné rameno,“ zašeptala Jules. „Než se k ní někdo dostal…

Nikdy se to už pořádně nezahojí.“

„Všechno je to moje chyba,“ hlesla Arsinoe.

„Mohlas tam umřít,“ připomněla jí Jules. „Madrigal tě to neměla nikdy učit.“

„Snažila se mi jen pomoct. Nemůže za to, že se něco pokazilo. Všichni víme, že se to s magií může občas stát. Všichni známe rizika.“

„Říkáš to, jako by ses ji chystala použít znovu.“

Arsinoe se zamračila. Lépe řečeno se zkusila zamračit. Ale nějak jí neposlouchaly rty. A jedna tvář jí připadala jaksi podivně těžká. Část obličeje vůbec necítila, jako by se její kůže změnila v kámen.

„Otevřela bys okno, Jules?“

„Jistě.“

Jules vstala, došla na druhou stranu pokoje a roztáhla záclony. Čerstvý vzduch Arsinoe ulevil. V pokoji to totiž páchlo krví a příliš dlouhým spánkem.

„Byl tady Luke,“ oznámila jí Jules.

„Přinesl ti sušenky.“

Arsinoe si začala sundávat obvazy z obličeje.

„Arsinoe, nedělej to!“

„Podej mi zrcadlo.“

„Musíš ještě ležet,“ bránila se Jules.

„Nehádej se se mnou a přines mi jedno z Madrigaliných zrcadel.“

Na okamžik se zdálo, že Jules odmítne.

Tehdy dostala Arsinoe teprve strach. Nakonec ale Jules zamířila k Madrigalinu prádelníku a vyhrabala z něj zrcátko s krásnou perleťovou rukojetí.

Arsinoe si uhladila rukou krátké černé vlasy a pak se podívala do zrcadla.

Ani nemrkla. Dokonce ani když se Jules vedle ní rozplakala. Musela se přimět na sebe podívat. Musela si prohlédnout každý centimetr zašité rudé kůže. Každý velký černý strup, který držel pohromadě to, co zbylo z jejího obličeje.

Velká část pravé tváře jí úplně chyběla. Tam, kde měly být svaly, zela jen díra. Od koutku úst až ke koutku oka se jí táhla jedna velká černá jizva a druhá po tváři až dolů pod bradu.

„Páni,“ vydechla. „O milimetr výš a musela bych nosit i pásku přes oko.“ Rozesmála se.

„Arsinoe, přestaň.“

Dívala se do zrcadla, jak se stehy natahují, až se jí po bradě řinula krev. Jules se ji snažila uklidnit a zavolala na Cait a na Ellise, ale Arsinoe se smála o to víc.

Zašité rány jí samozřejmě hned praskly. Slané slzy ji v nich pálily. Ještě, že si nikdy příliš nezakládala na svém vzhledu.

Jules našla Josepha v Sandrinově dílně. Zrovna rozplétal sítě a lana. Protože bylo teplo, sundal si kabát a vyhrnul rukávy košile. Smutně se na něj dívala, zatímco si otíral z čela pot. Byl tak krásný, že se za ním otáčely úplně všechny ženy.

„Jules!“ zvolal, jakmile ji spatřil. „Jak je jí?“

„Znáš Arsinoe. Potrhala si stehy. Právě jí je znovu sešívají. Nemohla jsem tam zůstat. Už jsem nemohla.“

Joseph si setřel špínu z dlaní kapesníkem. Byl by ji vzal za ruku, kdyby si myslel, že by mu to dovolila.

„Chtěl jsem jí přinést květiny,“ řekl a pousmál se. „Chápeš to? Chci ji vidět, ale nevím, jestli ona chce vidět mě. Nevím, jestli vůbec bude chtít, aby se na ni někdo díval.“

Jules se otočila k moři. Přes všechny lodě za molem nebyla hladina na obzoru téměř vidět.

„Připadám si tak divně,“ zamumlala. „Bez Camden. Bez Arsinoe. Jako kdybych ztratila své stíny.“

„Ony se ti vrátí,“ snažil se ji potěšit Joseph.

„Ale už nebudou jako dřív.“

Joseph jí opatrně položil ruku na rameno a Jules se o něj opřela. Na okamžik měla pocit, že by ji dokázal udržet, že by ji dokázal nést i na jedné ruce.

„Taky ji mám rád, Jules,“ řekl. „Skoro stejně moc jako tebe.“

Společně se dívali na záliv. Byl klidný. Po hladině se proháněly jen malé vlnky a slabý vánek. Moře vypadalo, jako byste se po něm mohli plavit až na konec světa.

„Josephe… Škoda, že se nám ji odtud před těmi pěti lety nepodařilo dostat.“

Billy vešel do pokoje. Neusmíval se, což bylo dobře. Nebo to bylo alespoň lepší než všechny ty nucené rozechvělé úsměvy, o které se pokoušeli Miloneovi a léčitelé. Pak zvedl ruku. Přinesl jí květiny. Krásné, žlutooranžové květiny, které nemohly být z žádného domu ve Vlčím prameni.

„Nechal pro ně poslat můj otec,“ vysvětli jí. „Jsou až od oblíbeného floristy mé matky. Objednal je, jakmile se o tom doslechl. Ještě před tím, než se vědělo, jestli to přežiješ, nebo ne. Že prý se nám budou hodit v každém případě. Buď k dvoření, nebo ke kondolencím. Mám je rozdupat?“

„V domě naturalistů?“

Arsinoe si je od něj vzala. Měly drobné okvětní lístky a voněly jako pomeranče, které se v létě na ostrov dovážely.

„Jsou krásné,“ poděkovala. „Jules je dokáže udržet čerstvé ještě dlouho.“

„Ale ty ne.“

„Ne. Já ne.“

Položila kytici na noční stolek pod oknem, na jehož parapetu smutně stálo její mrtvé kapradí. Billy si odložil kabát na židli a posadil se k ní na postel.

„Jak ses tady vůbec ocitla?“ zeptal se. „Jestli skutečně nemáš… dar… tak proč tě poslali právě sem, k Miloneům? To vyhráli nějakou loterii, nebo co? Nebo naopak v nějaké prohráli?“

Arsinoe se pousmála a vzápětí jí obličejem projela palčivá bolest. Billy se k ní naklonil, když se za něj chytila, ale nemohl pro ni nic udělat. A krom toho, ten smích za tu bolest stál.

„Nikdy jsem neřekla, že nemám žádný dar,“ bránila se Arsinoe. „Aspoň tehdy to tak nebylo. Žádnou z nás neocejchovali jako bez daru.“

„Jak to myslíš, neocejchovali?“

„Královna pozná, jaký dar její trojčata mají, jakmile je porodí,“ vysvětlila Arsinoe. „Pak je nechá na výchovu porodní bábě. A jakmile jsou dost stará, přijedou si pro ně jejich příslušné rodiny. No a pro mě si přijela Jules. Jen díky ní jsem se nebála tak strašně.

Přijela spolu s tetičkou Caragh a druhou rukou se držela Matthewa.“

„Á,“ řekl Billy a opřel se o ruce. „S tetičkou Caragh a Josephovým bratrem Matthewem. Z toho, co jsem slyšel, to mezi nimi bylo dost vážné.“ „To tedy ano,“ přikývla Arsinoe. „Někteří říkali, že pro něj až příliš. Že je na ni moc mladý… Ale nikdy nezapomenu na jeho výraz, když ji odvedli.“

Arsinoe si odkašlala. Musela vypadat neskutečně směšně, když tam celá obvázaná a upoutaná na lůžko řečnila o ztracené lásce.

„Skočila jsi před toho medvěda, abys mě zachránila,“ vydechl Billy.

„Ale tys to samé udělal jako první.“ Billy se trochu usmál. „A Jules ho pak zabila. Dřív jsem si myslel, že je snad až příliš silná, že to nemůže nikomu prospět. Ale měli jsme z pekla štěstí, že s námi byla.“

„To ano,“ souhlasila Arsinoe.

„Rozhodně ji s sebou vezmu i příště, až to zkusím znovu.“

„Znovu? Arsinoe, vždyť tě to málem stálo život.“

„Jenže když to nezkusím, bude mě to stát život každopádně.“

Zadívali se jeden druhému přímo do očí. Billy pohledem uhnul jako první.

„Takže královna to prostě jen tak ví,“ zavrtěl hlavou. „Ví, jaký máte dar. V tolika ohledech jste tak zvláštní.“

„Vždyť jsi už sám musel slyšet, že královny ve skutečnosti ani nejsou lidmi. Takže když jedna druhou zabijeme, vlastně nezabijeme člověka,“ řekla a sklopila zrak. „Nebo se to aspoň říká. Už si ani nejsem jistá, jestli je to pravda.“

Pravda, nebo ne, na tom nezáleželo. Na ostrově to tak chodilo. A už se téměř přiblížil čas, kdy to celé mělo začít. S jarním táním začne Beltain. Celý ostrov se dá brzy do pohybu, lidé se z jeho okrajů přemístí do středu.

Všechny důležité rody se setkají a stráví společně tři noci v údolí Innisfuil.

„Včera jsem od otce dostal dopis,“ změnil téma Billy. „Ale ještě jsem ho neotevřel. Vím, že mi v něm píše, abych se sebral a jel se seznámit s Mirabellou.

A to se mi nechce.“

„Takže chceš, abych vyhrála? Chceš se oženit se mnou?“

Billy se zazubil. „Nechci se s tebou oženit. Nemáš absolutně žádné vlastnosti, které by měla dobrá manželka mít. Ale nechci, abys zemřela. Stala se z tebe má přítelkyně, Arsinoe.“

Chytil ji za ruku, chvíli ji držel a Arsinoe překvapilo, jak moc to pro ni znamenalo. Jeho slova byla upřímná, přestože dobře věděla, že nakonec se s Mirabellou sejde.

„Chceš to vidět?“ řekla a dotkla se obvazů na tváři.

„To si tu budeme porovnávat bebíčka jako malé děti?“ zasmál se Billy.

„Kdyby ano, vyhrála bych.“

S těmi slovy se otočila a sundala si obvazy. Stehy na tváři ji tahaly, ale už nekrvácely.

Billy nikam nespěchal a důkladně si ji prohlédl.

„Mám ti lhát a tvrdit, že už jsem viděl i horší věci?“ zavrtěl hlavou. „Víš, že u nás doma o vás máme takovou básničku? Zpívají si ji malé děti, když skáčou přes švihadlo.

Tři černé čarodějky ve strži se zrodily,

dívky to sličné jsou, však přátelit se neměly.

Tři černé čarodějky jdou temnou tmou,

dvě kruté smrti vstříc, třetí bude královnou.

Tak vám říkají na pevnině. Čarodějky.

Můj otec tvrdí, že přesně to jste. Zrůdy.

Zvířata. Ale ty nejsi žádná zrůda.“

„To nejsem,“ hlesla tiše Arsinoe. „Ani ostatní ne. Jenže to nic nemění na tom, co musíme udělat.“ Vzala ho za ruku a jemně mu ji stiskla. „Vrať se k Sandrinům, Juniore. Vrať se a přečti si ten dopis.“

INDRID DOWN

Pietyr Renard ještě do paláce Volroy nikdy pozvaný nebyl, ale odjakživa o tom snil. Od dob, co byl ještě kluk a otec mu o něm vyprávěl. I když mu říkal, že tam není nic zajímavého. Volroy dekoracemi pohrdal, jako by se v něm skrývalo příliš mnoho daleko důležitějších věcí, než aby zbyl prostor pro nějaké tapiserie. Jen v zasedacím sále Černé rady byste našli víc než pouhé hladké černé povrchy, konkrétně reliéfní sochu květů naturalistů, ohňů elementálů, jedů travičů a válečné vřavy. Otec kdysi Pietyrovi nakreslil černým uhlem na papír část věnovanou travičům. Klubko zmijí svíjejících se na lůžku z lístků oleandru.

Slíbil mu, že jakmile dosáhne plnoletosti, vezme ho tam s sebou. Ale to všechno bylo ještě před jeho novou manželkou a domem na venkově.

„Tudy,“ pokynul Pietyrovi sloužící, který ho vedl nahoru po schodišti ve Východní věži, kde na něj čekala Natalia.

Vlastně by žádného průvodce ani nepotřeboval. Ve své mysli se chodbami Volroye procházel už tisíckrát. Když procházeli kolem okna, podíval se na Západní věž. Velkou, robustní, nezpochybnitelně dominantní. Nicméně takhle z blízka nepůsobila až tak ohromujícím dojmem jako z dálky, odkud se vždy zdálo, že se tyčí do nebe jako ostré zdobené kopí. Z okna Východní věže vypadala vlastně jen jako černá zlomyslnost, bezpečně zamčená až do příchodu nové královny. Sloužící se zastavil před malými dveřmi a uklonil se. Pietyr na ně zaklepal a vstoupil.

Ocitl se v malé oválné místnosti, která skoro připomínala jeskyni nějakého poustevníka. Takové zvláštní stísněné místo vytesané ve skále. Natalia stojící u jediného okna v ní málem působila až příliš velikým dojmem.

„Pojď dál,“ vyzvala ho.

„Překvapilo mě, žes mě sem nechala povolat,“ poznamenal Pietyr.

„Vím, jak dlouho už na to čekáš.

Konečně vidíš záblesk své odměny.

Splňuje všechny tvé představy?“ Pietyr se podíval z okna a hvízdl.

„Musím přiznat, že jsem byl odjakživa toho názoru, že by tu měly stát tři věže, ne jen dvě. Tři jako symbol tří královen. Ale teď už to chápu. Celý palácový komplex má ohromující architekturu. I dvě takové věže znamenají neskutečný úspěch.“

Natalia přešla po místnosti a sehnula se nad malou skříňkou. Ozvěna jejích kroků byla hlasitá jako dusot koňských kopyt po dlažbě. I podlahy byly totiž téměř holé. Všechny sluhy z nich musely dost bolet nohy.

Natalia nalila do dvou sklenic nažloutlý nápoj. Májové víno, Pietyr cítil jeho vůni až od okna. Zvláštní volba. Bylo to pití pro děti. Vzal si skleničku, přičichl k ní, ale nerozeznal aroma žádného jedu.

„Co slavíme?“ zeptal se. „Májové víno jsem nepil už celou věčnost. Nevlastní matka ho mně a mým bratrancům dělávala vždycky v létě. Ještě nám ho sladívala medem a jahodovou šťávou.“

„Stejně jako dřív já Katharině,“ pousmála se Natalia. „Vždycky jí moc chutnalo. Ačkoli ze začátku po něm dost zvracela, chuděra malá.“

Pietyr si trochu lokl. Bylo neslazené, přesto vynikající.

„Přichází z jedné z vinic ve Vlčím prameni,“ informovala ho Natalia. „Naturalisté jsou sice špinavá cháska, ale víno pěstovat umí. Malý kus slunce v každé bobuli, tak to říkají,“ odfrkla si.

„Teto Natalie, co se děje?“

Natalia zavrtěla hlavou. „Jsi zbožný muž, Pietyre? Kolik toho víš o chrámu?“

„Moc ne,“ připustil. „Marguerite to se mnou po svatbě s otcem zkoušela, ale pro mě bylo už příliš pozdě.“

„Nikdy není příliš pozdě. Podařilo se jí přece přesvědčit tvého otce, aby se vzdal svého místa v radě, ne? Aby opustil hlavní město i rodinu. Škoda, že Paulina zemřela. Christophe neskutečně pošpinil její památku, když se oženil zrovna s Margueritou.“

„To ano,“ přikývl Pietyr. „Ale kvůli tomu sis mě sem nezavolala.“ Natalia se pousmála.

„Tolik se mi podobáš. Jsi tak přímý. A máš pravdu. Zavolala jsem tě, protože chrám proti nám kuje pikle. Slyšels někdy něco o takzvaném Obětním roku?“ „Ne,“ přiznal Pietyr.

„To mě ani nepřekvapuje. Jsi v jednom kuse zavřený s Katharinou. Obětní rok se vztahuje ke generaci královen, v níž je jedna silná a dvě slabé.“

„Ke generaci, jako je tato.“

„Přesně. A to je pravda. Dokonce i já o tom vím. Ten příběh mi vyprávěla babička, které ho kdysi vyprávěla zas její babička. Jenže chrám se od pravdy rozhodl poněkud odchýlit.“

„Odchýlit?“

„Tvrdí, že během Obětního roku má ty dvě slabé královny roztrhat dav hned po Přehlídce.“

„Cože?“ vyprskl Pietyr a odložil skleničku tak prudce, že z ní vyšplíchla trocha vína na okenní parapet.

„Tvrdí, že kdysi povstal veliký dav a utrhal těm dvěma slabým královnám hlavy i ruce a jejich těla spálil v ohních. A totéž mají letos v úmyslu udělat s Katharinou a Arsinoe. Snaží se z Mirabelly udělat Neposkvrněnou královnu.“

Pietyr jen zalapal po dechu. Neposkvrněné královny měl lid vždy rád. Skoro stejně jako Modré královny.

Ale ostrov žádnou neměl už dvě stě let.

„Tahle část vyprávění o Obětním roce je lživá,“ povzdechla si Natalia. „Nebo alespoň já jsem o ničem podobném nikdy neslyšela.“

„To je stará Luca už tak zoufalá?“ vyhrkl Pietyr. „V tom případě s tou jejich elementálkou musí být něco špatně.“

„Možná. Nebo se jen chrám rozhodl chopit se příležitosti. Ale na tom nezáleží. Záleží jen na tom, že jsme se o tom dozvěděli.“

„Ale jak?“ zajímalo Pietyra.

„Zazpíval mi to jeden bláznivý ptáček z pevniny. Zašeptal mi to do ouška.“ Pietyr si přejel dlaní po tváři.

Katharina. Jeho sladká Katharina. A oni jí chtějí urvat hlavu i ruce. Chtějí ji upálit.

„Proč jsi nechala poslat jen pro mě, Natalie? Kde jsou Genevieve, Lucian a Allegra?“

„Těm jsem to neřekla. Stejně by nám nemohli pomoct.“ Zahleděla se z okna, přes město až daleko do kraje. „Na tomhle ostrově se nestane nic, o čem bych nevěděla. To jsem si alespoň myslela. Vím, že každá obřadní chrámová dýka je právě teď na cestě do Innisfuilu. Každá kněžka bude ozbrojená.“

„Tak se ozbrojíme i my!“

„My nejsme žádní vojáci, synovče.

A i kdybychom byli, nemáme dost času. Potřebovali bychom každého traviče ve městě. A v Innisfuilu by nás elementálové a kněžky stejně třikrát převýšili.“

Pietyr popadl Natalii za paže a pevně ji stiskl. Sice ji během dospívání moc často neviděl, ale z vyprávění svého otce ji znal dost dobře, aby poznal, kdy není ve své kůži. Matriarcha rodu Arronů se s prohrou prostě jen tak snadno a odevzdaně nesmíří.

„Nebudeme jen nečinně přihlížet, jak nám stínají naši královnu,“ zatřásl s ní. „Ne naši Katharinu. Ne naši Kat,“ dodal už tišeji a uvolnil své sevření.

„A co bys udělal pro její záchranu, Pietyre?“ zeptala se ho Natalia. „Na Beltainu budeme téměř bezmocní. Tam kněžky dohlížejí úplně na vše, Honem počínaje a Přehlídkou konče. Bude téměř nemožné podnikat pod jejich dozorem jakékoli kroky.“

„Téměř nemožné, ale ne zhola nemožné. A já udělám vše, co bude třeba. Udělám cokoli.“ Natalia se pousmála.

„Ty ji miluješ.“

„Ano,“ přiznal Pietyr. „Stejně jako ty.“

VLČÍ PRAMEN

Ellis vyřezal Arsinoe masku, aby si měla hojící se rány čím zakrýt. Byla tak tenká a padla jí tak skvěle, že by jí na nose držela snad i sama, ale pro jistotu do ní udělal ještě dvě malé dírky po stranách a protáhl jimi krásnou černou mašli, s jejíž pomocí si mohla Arsinoe masku upevnit. Nalakoval ji černou barvou. Zakrývala jí i část zdravé tváře a táhla se jí přes nos na pravou stranu od oka až po bradu. Ellis na ni navíc od oka až po bradu namaloval jasně rudé pruhy, které si Arsinoe sama vyžádala.

„Takhle uděláš na nápadníky určitě dojem,“ potěšil ji. „Jakmile se vylodí, hned si začnou říkat, kdo jsi a co se pod tou maskou skrývá.“

„Spíš se budou bát to zjistit,“ poznamenala Arsinoe. Ellis se zamračil. Stiskla mu předloktí a řekla: „Ta maska je nádherná. Děkuju ti.“

„Pomůžu ti ji nasadit,“ nabídla se Jules.

„Ne,“ odmítla Arsinoe. „Bude lepší, když si ji schovám na Vylodění, jak říkal Ellis.“

Cait přísně přikývla. „Dobrý nápad. Je to příliš krásná věcička, než aby ji člověk zbytečně obnosil.“

Pak tleskla a všechny mouchy kolem se rozletěly. Zrovna válela těsto na jablečný koláč, aby se nějak využila poslední podzimní jablka. Jules už z něj nachystala dlouhé pruhy na mřížku. Madrigal jim měla taky pomáhat, jenže toho rána nebyla vůbec nikde k nalezení.

Vtom venku za rohem něco zašustilo, poblíž kurníků. Jules se podívala z okna.

„To je Billy,“ oznámila všem. „Zamotal se do dřišťálů. Musel sem přijít od sadů.“

„Já tam zajdu,“ nabídla se Arsinoe a zvedla se od stolu celá šťastná, že konečně mohla vstát z postele a zase chodit. Možná by se s ním mohla jít projít nahoru do lesa. Nebo možná raději ne. Pěšina vedla příliš blízko posvátného stromu, kde si ji nikdo z Miloneových nepřál vidět. Ale jak se jí tam chtělo.

Billy se venku snažil vymotat z trní.

„Co je to sakra za keř?“

„Dřišťál,“ poučila ho Arsinoe. „Cait je kolem kurníků vysazuje záměrně, aby odradila lišky. Co tady děláš?“

Billy sebou přestal škubat. „To není zrovna nejvřelejší uvítání. Přišel jsem za tebou. Samozřejmě, pokud nemáš temnou náladu.“

„Temnou náladu?“

„Jako špatnou,“ vysvětlil jí.

„Depresivní, zlou, kousavou,“ pousmál se. „Bože, vy jste někdy fakt zvláštní, lidi.“

Pak k ní napřáhl ruku a Arsinoe mu pomohla z křoví.

„Říkal jsem si, že by ses odtud možná chtěla dostat,“ mrkl na ni. „Daleko od nemocniční postele.“

„To zní jako skvělý nápad,“ uznala Arsinoe.

Billy ji zavedl dolů k zálivu k jednomu ze Sandrinových kotvišť. Na hladině pod ním se pohupovala krásná plachetnice se světle modrými plachtami a žlutě natřeným kýlem. Arsinoe vlastně na moře nesměla od té doby, co se pokusila o útěk. Ale nikdo jí to výslovně nezakázal.

Navíc byl den jako stvořený pro malou vyjížďku. Moře bylo snad nejklidnější, co zažila, jen z vody poblíž skalisek vyčuhovalo pár hlaviček tuleňů, kteří dali celému zálivu jméno.

„Tak pojď,“ pobídl ji Billy. „Požádal jsem paní Sandrinovou, aby nám připravila i malý oběd,“ řekl a ukázal Arsinoe piknikový koš přehozený utěrkou. „Smažené kuře a nové brambory. Zakysaná smetana. Říkala, že to je jedno z tvých nejoblíbenějších jídel.“

Arsinoe vzala v úvahu koš i špatně skrývané pohledy pana Bukovyho, který se opodál zrovna dohadoval o cenách se dvěma kupci. Co si o ní asi poslední dobou šeptají? O zjizvené královně. Napadené vlastní sestrou hluboko v lesích a teď málem dobité nějakým medvědem. I ti, kteří k ní byli loajální, o ní už museli začít pochybovat. I Luke.

„Smažené kuře, říkáš?“ usmála se a vlezla na loď.

Billy odvázal lano a zanedlouho už propluli kolem tuleňů a plavili se dál na sever podél západních břehů ostrova.

„Jestli zajedeme ještě dál, možná uvidíme i pěnivky,“ zamyslela se Arsinoe. „To jsou velryby. Měli jsme s sebou vzít Jules. Přemluvila by je, aby nás táhly za sebou, a mohli bychom skasat plachtu.“

Billy se rozesmál. „Víš, že mluvíš skoro zahořkle?“

Ne skoro. Úplně. Kolikrát si přála mít třeba jen zlomek Julesina daru. Dotkla se obvazů na tváři. Do Beltainu se jí rány nestihnou ani pořádně zahojiit. Budou zarudlé a strupovité a odporné.

„Kdy odjíždíš na Vylodění?“ zeptala se Billyho.

„Brzy. Zátoka dlouhých rán není daleko. Otec se nechce zastavovat ani na noc, a pokud vydrží vítr, dorazíme tam ještě s předstihem. Krom toho stačí, když dojedeme jen k Písečnému přístavu. Pak se do zátoky putuje zdlouhavým procesím. Tolik si z Josephova vyprávění ještě pamatuju.“

Arsinoe se ohlédla k ostrovu. Z moře vypadal jinak. Tak nějak bezpečněji. Jako by nedýchal a nedožadoval se krve.

„Jsem zklamaný, že se nápadníci nesmí účastnit Honu,“ poznamenal Billy. „To je jediná část všech těch oslav, která vypadá jako zábava.“

„Nezoufej. Až se staneš králem manželem, povedeš Hon každý rok. A i kdyby ti to s korunou náhodou nevyšlo, všichni nápadníci se účastní Honu jelenů následující rok, před královskou svatbou.“

„A bylas tam už někdy? V Innisfuilu?“

„Ne. Ale je to dost blízko Černé chaty, kde jsem se narodila.“

„A kde teď žije Julesina teta Caragh,“ vzpomněl si Billy. „To pro ni bude těžké, být tak blízko. Myslíš, že Jules a Madrigal se ji pokusí navštívit?“

„Jules má sice svou hlavu, ale rozhodnutí rady neporuší. Bez ohledu na to, jak moc je nespravedlivé. A co se Madrigal týče, té na Caragh nikdy moc nezáleželo.“

„Copak na tomhle ostrově na sobě žádným sestrám nezáleží?“ zavrtěl hlavou Billy a Arsinoe si odfrkla. „Když už je řeč o sestrách, neměl by sis někde právě namlouvat ty moje? Proč nejsi v Rolanthu, s Mirabellou?“

„Po tom, co se ti to stalo, jsem nechtěl odjet. Setkám se s ní na festivalu, stejně jako ostatní.“

Jeho slova Arsinoe potěšila.

Pomyslela si, že je vážně hodný, tenhle kluk z pevniny. A přestože nelhal, když říkal, že by z ní byla příšerná manželka, on bude jedné z jejích sester velice dobrým králem manželem. Ani si netroufala pomyslet na to, že by se mohl stát jejím králem manželem. Dělat si takové naděje bylo nebezpečné.

Billy trochu popustil plachty, obrátil plachetnici pryč od ostrova a zamířil na otevřené moře.

„Neměli bychom plout příliš daleko,“ upozornila ho Arsinoe, „jinak se setmí dřív, než se stačíme vrátit.“

„Ale my se do Vlčího pramene nebudeme vracet.“

„Cože?“ vyhrkla Arsinoe. „Kam to tedy jedeme?“

„Rozhodl jsem se udělat to, co by udělal jakýkoli civilizovaný člověk. Odvezu tě odtud. Přímo do Soundu, domů. Můžeš zmizet, jestli budeš chtít. Nebo můžeš zůstat se mnou. Dám ti cokoli, co budeš potřebovat. Ale tady nemůžeš zůstat.“

„Zůstat s tebou?“

„Ne úplně přímo se mnou. Já se sem budu muset vrátit na Beltain. Jinak by mě otec nechal skalpovat. Ale pokud se nestanu králem, vrátím se a najdu si tě.

Mezitím ti pomůže má matka a sestry.“

Arsinoe omráčeně mlčela. Tohle nečekala. Snažil se ji zachránit, snažil se ji násilím odvézt od nebezpečí. Klasické jednání lidí z pevniny. A velice odvážné jednání od přítele.

„To ti nemůžu dovolit. Jestli zmizím, potrestají tě,“ hlesla.

„Nahraju to tak, jako žes mě shodila přes palubu a já musel zpátky doplavat. Jednou jsi to už zkusila. Nikdo nebude o mých slovech pochybovat,“ přesvědčoval ji Billy.

„Juniore,“ povzdechla si Arsinoe a podívala se k obzoru v předtuše, že už se na něm sbírá stěna z mlhy. „Nepustí mě. Copak ti to Joseph neřekl?“ „Tentokrát to bude jiné,“ nevzdával to Billy. „Tahle loď není z Fennbirnu. Je moje a může si plout k vám a zase zpátky, jak se jí zlíbí.“ S těmi slovy pohladil stěžeň, jako by hladil šíji koně. „Nechal jsem pro ni poslat. Řekl jsem, že ji chci jako dárek pro Josepha.

Abychom se spolu mohli plavit.“

Arsinoe začala v srdci klíčit naděje.

Vypadalo to tak snadně.

„Byl jsi mi dobrým přítelem, Billy. Nejlepším, jakého jsem kdy měla. Ale já nemůžu odjet. Krom toho bys mi měl věřit. I s tou zohavenou tváří můžu stále ještě vyhrát.“

„Ne, to nemůžeš,“ vyštěkl Billy. „Arsinoe. Oni tě zabijí. Otec mi prozradil, co mají v plánu. To mi psal v tom dopise. Napsal mi, co mají v plánu ty krvežíznivé kněžky tohohle Bohyní zapomenutého ostrova. Chtějí tebe a Katharinu roztrhat na kusy. Chtějí vás kousek po kousku hodit do ohně a korunovat Mirabellu hned po Přehlídce, ještě před úsvitem.“

„To není pravda,“ vydechla Arsinoe a vyslechla si zbytek o tom plánu a Obětním roku.

„Tak věříš mi už, Arsinoe? Já bych ti nelhal. Něco takového bych si nedokázal vymyslet ani ve snu.“

Arsinoe seděla jako opařená. Po její pravici ležel ostrov, věčný, netečný k mořským vlnám. Zakotvený hluboko v zemi. Kdyby jen existoval způsob, jak ho vyrvat pryč a nechat unášet oceánem.

Kdyby to jen byl obyčejný ostrov, a ne spíš takový zvláštní, krásný, spící pes s pískem na tlapkách a útesy na ramenou, který jen čeká, až se probudí a bude ji moct rozervat na kusy.

„Tvůj otec se může mýlit,“ hlesla ještě.

Jenže se nemýlil. Billy jí říkal pravdu.

Arsinoe pomyslela na Lukea a na Miloneovy. Na Josepha. Na Jules.

„Chtěli jsme bojovat,“ zavrtěla pak hlavou. „Ačkoli to byla předem prohraná bitva. Ale myslela jsem, že mám víc času. Já nechci umřít, Juniore.“

„Neboj se, Arsinoe. Já tě nenechám umřít. A teď se chop lana a pomoz mi zrychlit.“

FESTIVAL

BELTAIN

Údolí Innisfuil

TÁBOR WESTWOODOVÝCH

„Nic nenašli. Není po ní ani stopy.

Neschovává se na žádné zapomenuté půdě ve Vlčím prameni, a ani lodě v sítích nevytáhly nic jiného než ryby.

Arsinoe prostě zmizela.“

„Nemohla zmizet,“ vydechla Mirabella a Bree stiskla rty.

„Nemohla, nemohla, ale zmizela,“ poznamenala Bree.

„To je dobře,“ zamyslela se Elizabeth.

„Pokud utekla, pak vás nikdo nemůže nutit k tomu, abyste jí ublížila. A ani ona nebude moct ublížit vám.“

Ublížit. Jaký eufemismus pro to, co musely doopravdy udělat. Nicméně od Elizabeth by nic drsnějšího ani nečekala.

Mirabella stála před vysokým zrcadlem, zatímco ji Bree šněrovala do dlouhých černých šatů. Pohodlných, dostatečně volných a nijak těžkých. Vhodných pro den, kdy nemusí být nikomu na očích.

Elizabeth klečela na zemi a hledala v hromadě jejich zavazadel nějaký hřeben. Byla do toho tak zabraná, že zapomněla na své zranění a praštila se do pahýlu o roh jednoho z vík cestovních truhlic. Hned si ho k sobě přitiskla a kousla se do rtu. Pepper jí honem přiletěl na rameno.

„To nemusíš dělat, Elizabeth,“ začala ji ujišťovat Mirabella.

„Ale ano, musím. Musím se s tím naučit normálně žít.“

Za stanem se míhaly stíny. Kněžky nebyly od Mirabelly nikdy daleko. Neustále ji sledovaly. A v jejím luxusním černobílém stanu plném tlustých koberců, postele, pohodlných polštářků, stolečků a židlí člověk snadno zapomněl na to, že není v pokoji s tlustými stěnami, ale jen v plátěném přístřešku, skrz který je všechno slyšet.

Jakmile Bree došněrovala Mirabelle šaty, stoupla si před zrcadlo vedle ní.

„Vidělas už ty místní kluky?“ zeptala se jí nahlas. „Jak staví v tom vedru stany do půli těla nazí? Myslíš, že naturalisti jsou vážně tak divocí, jak se říká?“

Mirabella zatajila dech. Naturalisté. Jako Joseph. O tom, co se mezi nimi stalo, neřekla Bree ani Elizabeth. Přestože po tom toužila, bála se to říct nahlas. I on určitě dorazil na Beltain. Mohla by se s ním znovu vidět. Jenže on určitě bude s Juillenne Miloneovou. A bez ohledu na to, k čemu mezi Mirabellou a jím došlo na pláži a pak v lese, bez ohledu na to, že byli tak plni jeden druhého, že neslyšeli ani řádění bouře, Mirabella věděla, že ona je v tomhle příběhu tím narušitelem.

„Nejspíš ne,“ odpověděla Mirabella stejně hlasitě. „Ale jsem si jistá, že to ověříš a dáš mi vědět.“

Stíny za stanem poodešly a Bree stiskla Mirabelle rameno. Čekal ji dlouhý den, který bude muset strávit ve stanu. Poté, co dva předcházející dny trpěla v kočáře na cestě. Kodrcali se přes výmoly, až se jim zvedal žaludek. Zejména cestou kolem Písečného přístavu, kde to páchlo po soli a rybách vyvržených na rozehřátou pláž.

Mirabella opatrně vykoukla ven. Všude bylo tolik lidí, všichni se smáli a pracovali na slunci. Moc toho z údolí ještě neviděla. Schovávali ji v kočáře, dokud její stan nestál, a pak ji akorát rychle zavedli dovnitř. Stačila zahlédnout jen útesy vystupující z šedé záře předcházející úsvitu a husté tmavé lesy, které mýtinu obklopovaly.

Kněžky říkaly, že by se tu měla cítit víc sama sebou. Víc jako královna, tady ve středu ostrova, tak blízko Bohynině pulzu procházejícím temnou propastí Breccia. Jenže si tak nepřipadala. Cítila, jak jí ostrov duní pod nohama, a vůbec se jí to nelíbilo.

„Kde je Luca?“ chtěla vědět. „Ani jsem ji tu neviděla.“

„Má plné ruce práce s pátráním,“ odpověděla Elizabeth. „Ještě nikdy jsem ji neviděla tak rozrušenou nebo naštvanou. Nemůže uvěřit, že by vaše sestra mohla být až tak vzdorovitá.“

Ale to byla celá Arsinoe. Odjakživa taková byla a zdálo se, že dospívání ve Vlčím prameni to ještě zhoršilo.

Mirabella to toho dne v lese spatřila v jejích očích. Viděla to i v Josephových očích. Vlčí pramen vychovával své děti k sebejistotě a samostatnosti.

„Navíc musí mít dost práce s dohlížením na přesun všech těch beden,“ poznamenala Bree. „Samé bedny, bedny a zase bedny. A nikdo neví, co v nich může být. Nenapadá tě něco, Elizabeth?“

Elizabeth zavrtěla hlavou. Žádné překvapení. Chrám jí už nevěřil, a protože mohla přiložit k dílu jen jednu ruku, na pomoc s vykládáním beden ji nikdo nevolal.

„Myslíte si, že ji ještě najdou?“ zamyslela se Elizabeth. „Nebo že se odtud nakonec vážně dostala a přežila?“

„To si nikdo nemyslí,“ řekla opatrně Bree. „Ale je lepší, že zemřela takhle, než aby ji potkalo něco horšího.“

TÁBOR ARRONOVÝCH

Traviči přijeli v noci a celý jejich klan se po mýtině, kde se Beltain konal, rozlezl jako mravenci. Stany si postavili za svitu měsíce a malinkatých svítilen tak tiše, že když se rozednilo, mnohé z kněžek, které měly dobrý spánek, na jejich tábor jen nevěřícně zíraly.

Katharina přecházela uvnitř svého stanu sem a tam. Pietyr jí měl donést snídani, ale už byl pryč velmi dlouho. Nezdálo se jí fér, že on si může svobodně chodit po louce, zatímco ona musí zůstat zavřená ve stanu až do Vylodění. Možná, že kdyby se jí podařilo najít Natalii, mohly by se spolu trochu projít.

Vylezla ze stanu a vrazila přímo do Bertranda Romana.

„Bude nejlepší, když zůstanete uvnitř, má královno,“ řekl a chytil ji svýma obříma rukama za ramena, aby ji nasměroval zpět.

„Dej ty pracky pryč,“ přispěchal k nim Pietyr, skočil mezi ně a Bertranda od Kathariny odstrčil, ačkoli vzhledem k tomu, jak byl Bertrand velký, ho nešlo odstrčit daleko.

„Je to v zájmu jejího vlastního bezpečí.“

„To mě nezajímá. Už nikdy se jí ani nedotkneš.“

Pak objal Katharinu kolem pasu a zavedl ji zase dovnitř.

„Nelíbí se mi,“ řekl Pietyr.

„Mně taky ne. Neviděla jsem ho od té doby, co mi ještě jako malé holce ukazoval, jak použít jed z mízy oleandru,“ vzpomněla si Katharina. „Neřekla bych, že bylo třeba mi to ukazovat na celém jednom vrhu koťat.“

„Jenže kdo by se víc hodil na vůdce ozbrojené eskorty?“ zamumlal si pro sebe Pietyr. „Nesmíme brát tvé bezpečí na lehkou váhu.“

Ovšem na to místo by se jistě našli i jiní. Svěřit ho brutálnímu Bertrandu Romanovi byl nápad Genevieve. O tom Katharina neměla nejmenších pochyb.

Pietyr se posadil na její provizorní postel a rozložil na ni jídlo, které se mu podařilo sehnat. Většinu jídla ještě buď nevybalili, nebo už skládali na hromady zásob pro festival. Někde ale získal trochu chleba a másla a pár vařených vajec.

„Pietyre, ty máš ve vlasech květinu!“ všimla si Katharina.

Pietyr si sáhl za ucho a vytáhl sedmikrásku.

„Kdes k ní přišel?“

„Že by mi ji tam dala tamta kněžka?

Nebo ta druhá?“ pozlobil ji Pietyr.

Katharina si zkřížila ruce na prsou. „Ale Kat,“ usmál se, vstal a objal ji. Pak ji začal líbat na tvář, dokud se nerozesmála. A potom jí zlíbal rty a šíji a ona mu zajela rukama pod košili.

„Není ode mě fér, že žárlím,“ uznala.

„To nevadí,“ usmíval se Pietyr. „To už je náš osud, přivádět jeden druhého žárlivostí až k šílenství. Ty se budeš líbat s nápadníky a já s kněžkami, a budeš po mně proto toužit ještě víc.“

„Nedělej si legraci,“ řekla a on se znovu usmál.

Venku u stanu si povídali další traviči, zatímco vybalovali cestovní truhly. Přípravy na noční Hon začaly. Každý travič v Innisfuilu už bude brzy napínat tětivy luků a přehazovat si přes záda kuše nebo namáčet hroty šípů do roztoků z jedovaté zimní růže.

„Chtěla bych se toho Honu taky zúčastnit,“ posteskla si Katharina. Pak zamířila k posteli a namazala si na krajíc chleba trochu másla. „Bylo by příjemné zajet s koněm do lesů a střílet křepelky a bažanty. Ty pojedeš na koni, nebo půjdeš pěšky?“

„Já nepůjdu nikam. Zůstanu tady s tebou.“

„To nemusíš, Pietyre. Já si budu dělat starosti s Gave Noir a s Vyloděním a budu tě akorát nudit.“

„To ne, s ničím z toho si starosti nedělej.“

„Ale jak mám myslet na něco jiného?“

„Já ti s tím pomůžu.“

S těmi slovy ji k sobě přitiskl a začal ji znovu líbat, dokud ani jeden nemohl popadnout dech.

„Nemysli na to, Kat. Netrap se,“ uklidňoval ji a položil ji na postel.

„Neboj se.“

Pak si na ni lehl. V uchu cítila jeho dech. Něco se v něm změnilo. Jeho doteky byly úplně zoufalé a jakoby trochu smutné. Myslela, že je to tím, že ví, že se spolu už brzy budou muset rozloučit kvůli jednomu z nápadníků, ale neřekla ani slovo, protože se bála, že přestane. Z jeho polibků se jí točila hlava, přestože nechápala, proč jí prstem přejel nejdřív po místě, kde se její paže spojovala s ramenem, a potom přes hrdlo.

TÁBOR MILONEOVÝCH

Jules zvedla palici na zatloukání stanových kolíků vysoko nad hlavu. Chtěla začít zatloukat, ale uhodila do dřevěného kolíku takovou silou, až se rozštípl ve dví. Škoda dobrého kolíku, alespoň to však trochu odradilo přihlížející. Od té doby, co Arsinoe zmizela, neměla Jules klid. Všichni si mysleli, že musí vědět, kde jejich královna je.

Dokonce i Billyho otec. Den poté, co i s lodí zmizeli, se William Chatworth konečně uráčil Miloneovy navštívit, ale jen proto, aby jim začal bušit na dveře a dožadoval se odpovědí. Dožadoval se nějakého trestu. Jenže nebylo koho potrestat. Královna zmizela a s ní i jeho syn.

Ellis se sehnul ke kolíku a jeho kokršpaněl Jake ho začal očichávat.

„Nechtěla jsem ho zničit,“ omluvila se Jules.

„Já vím. Nedělej si s tím hlavu. Jake tenhle vyhrabe a na voze jich je ještě spousta.“

Jake se pustil do hrabání a Jules si otřela z čela pot. Plachta jejich hlavního stanu se válela na trávě jako křídlo nějakého mrtvého ptáka a podobně i páchla. Jejich stan se ani trochu nepodobal krásným luxusním přístřeškům Kathariny a Mirabelly. Ne že by na tom záleželo. Vlastně ho ani nemuseli stavět. Bez Arsinoe nemuseli do Innisfuilu vůbec jezdit.

Jules zvedla kus plachty nohou a všimla si, že je v ní díra.

„To je ostuda. Měli jsme si dát víc záležet. Měli jsme s ní jednat jako se skutečnou královnou.“

„Ale to jsme přece dělali,“ povzdychl si Ellis. „Jednali jsme s ní jako s naturalistickou královnou. Měla nos od bláta, běhala s námi, rybařila. Královny naturalistů jsou královnami lidu. Právě proto bývají tak dobrými panovnicemi, když jsou dost silné na to, aby mohly usednout na trůn.“

„Kšc!“

Jules s Ellisem se otočili a spatřili Cait, jak vyhání ze svého stanu Camden, které kolem hlavy naštvaně poletovala a krákala Eva.

„Co se děje?“ chtěla vědět Jules.

„Ale nic,“ zavolala na ni Cait. „Chtěla mi akorát sežrat slaninu. Tamhle už jde Joseph,“ kývla bradou směrem k němu. „Ahoj, Josephe,“ pozdravil ho Ellis. „Už jste se tu s rodinou zabydleli? Kde jste vlastně postavili stan?“

„Tamtím směrem,“ odpověděl Joseph a ukázal na východ. „Ale naši s Jonahem se rozhodli zůstat doma, takže jsem přijel jen s Matthewem.“

„Už jsi byl prozkoumat terén pro Hon?“ zeptala se ho Cait.

„Ne, ještě ne.“

„Tak to aby sis pospíšil. Ty i Jules. A pokud půjdete dost pomalu, můžete si s sebou vzít i tohle zvíře.“

Jakmile zaslechla zmínku o své maličkosti, Camden se na Jules s nadějí v oku podívala. Levá pracka a rameno se jí hojily špatně, ale oči jí stále jasně zářily. Já nejsem marná, jako by říkaly.

Ještě jsem živá, ještě jsem plna sil.

„Tak pojďme,“ zašeptala Jules a Camden se kulhavě vrhla vpřed.

„A ať vyberete dobře!“ zavolala za nimi ještě Cait. „Tenhle rok je tu tolik lidu, že nakonec ještě někoho ušlapou,“ poznamenala a rozhlédla se po široké louce. „Nebude dlouho trvat a začnou stavět stany i v mlází.“

A to ještě zdaleka nedorazili všichni. Někteří lidé ani žádné stany neměli a nocovali pod širým nebem.

„Jules,“ oslovil ji Joseph, jakmile zmizeli mezi stromy.

„Tady není moc hustý podrost,“ zhodnotila Jules. To by jim sice mělo pohyb usnadnit, ale lovit potmě bylo stejně nebezpečné. Stačilo zakopnout a mohli vás skutečně ušlapat. Nebo jste špatně došlápli na nerovný terén a už jste měli zlomené kosti. Občas se někdo připletl do cesty i nějakému zbloudilému šípu.

„Jules.“

Joseph ji chytil za rameno.

„Jak se cítíš? Myslím, po tom všem?“ „Neměli bychom mít radost?“ odsekla Jules a jeho ruku setřásla. „Copak jsme si odjakživa nepřáli, aby se z tohohle ostrova nějak dostala?“

„To ano, ale nečekal jsem, že to bude až tak náhlé. A aniž by nám cokoli řekla.

Nečekal jsem, že odjede bez nás.“

Jules pálily v očích slzy. „To zabolí, ale nedivím se jí. Vycítila šanci a rozhodla se jí chopit.“

Camden zatím zkoumala prostor před nimi a na kraji kluzkého svahu padajícího dolů k rozšiřujícím se břehům potoka. Během Honu bude muset zůstat v táboře spolu s ostatními familiáry. Přestože by se k lovcům určitě ráda přidala, nebylo mezi nimi místo pro snadno zlámatelné kosti ptáků nebo psů.

Kteréhokoli z nich by si navíc mohli splést s kořistí.

„Dorazila už i Mirabella,“ prohodila Jules a neušlo jí, jak Joseph ztuhl.

„Viděl jsi ty kočáry, kterými přijela? Celé pozlacené. A na žádném z těch koňů bys nenašel snad ani jeden bílý chlup. Kdyby na sobě neměli ty stříbrné postroje, vypadali by jen jako stíny.“

„Neviděl jsem je. Ani ji jsem neviděl, Jules.“

„Jenom říkám, že je dobře, že Arsinoe zmizela,“ pokračovala Jules. „Stejně by nikdy nevyhrála. Nebo možná ano, kdyby za ní stáli Westwoodovi nebo Arronové, a ne my. Kdybychom jí dokázali poskytnout… aspoň něco.“

„Arsinoe byla šťastná,“ připomněl jí Joseph. „Byla naší přítelkyní. A dostala se pryč. Díky tobě byla tak silná, že se dostala pryč.“

Vtom Camden zaslechla zapraskat nějakou větvičku a zastříhala ušima. Na obhlídku terénu vyrazili i jiní. Joseph na ně přátelsky mávl. Mohlo se jednat o naturalisty, ale taky o kohokoli jiného. Na Beltainu se mezi sebou lidé mísili všude krom tábořiště. Naturalisté stanovali vedle naturalistů a to samé platilo pro obyvatele Indrid Down i Prynnu. Dokonce i během lovu se od svých skupin oddělovali jen ti, kteří měli dar války, protože těch bylo stejně málo a protože věděli, že když se připojí k naturalistům, budou mít větší šanci na lepší úlovek.

„Už se to blíží,“ vydechl Joseph. Oči mu jasně zářily. Přestože mu chyběla Arsinoe, byl jako mladý vlk, který co nevidět dostane svou první příležitost běžet spolu se smečkou.

„Na pevnině jsi asi žádný takhle velký lov nezažil,“ řekla Jules.

„To ne. Na lov jsme chodívali, ale s tímhle se to nedá srovnat. Předně se hony pořádaly ve dne, takže jsme viděli.“

Odněkud z dálky, od tábora, se ozvalo bubnování. Den se nachýlil, aniž si toho všimli. Brzy už budou plápolat ohně, lidé jimi začnou proskakovat, naturalisté svléknou košile, převléknou se do jeleních kůží a natřou si těla černobílými pruhy.

Když se Jules s Josephem vrátili na louku, slunce už zmizelo za stromy a blížil se soumrak. Cait měla pravdu. Za tu dobu, co byli pryč, se Innisfuil zaplnil téměř k prasknutí. Stany stály tak blízko u sebe, že mezi nimi skoro nešlo projít. A na cestách i kolem ohnišť se to už hemžilo nadšenými usmívajícími se lidmi.

Došli až k Josephovu stanu a on si svlékl košili.

„A ty kalhoty si chceš nechat?“ zeptala se Jules a ukázala na jeho světle hnědé kalhoty z pevniny.

„Proč ne? Stejně si všichni myslí, že ani nejsem ostrovan.“

Pak jí pomohl vysvléknout její košili, až před ním stála jen v tunice z jemné kůže a úzkých kamaších. Neměla moc náladu na hon, ale naturalistická krev proudící v jejích žilách by jí nedovolila zůstat stranou.

„Namaluješ mě?“ požádal ji Joseph a podal jí sklenici černé barvy.

Jules nejdřív nevěděla, co namalovat.

Ale brzy dostala nápad.

Namočila do černé barvy čtyři prsty a přejela mu jimi po rameni. Potom si je namočila znovu a přejela mu jimi po pravé tváři, načež namalovala stejně i sebe.

„Za Arsinoe,“ řekla.

„Perfektní. Ale chci ještě něco.“

„Ještě něco?“

Joseph ji chytil za ruku.

„Ještě bych měl rád na srdci otisk tvojí dlaně.“

Jules na okamžik zaváhala, ale pak si natřela dlaň černou barvou a přitiskla mu ji ke hrudi. A když to udělala, políbila ho.

Tolik jí chyběly jeho doteky. To teplo, které z něj sálalo, objetí silných paží. Od té události s Mirabellou měla občas pocit, jako by se Joseph na ostrov ani nikdy nevrátil. Ale byl tady, i když Arsinoe ne, i když všechno to, co si slíbili, že spolu na Beltainu udělají poprvé, se pokazilo.

Joseph ji pevně držel v náručí. A líbal ji tak vášnivě, jako by se bál přestat.

Ale Jules najednou zvedla ruce a odstrčila ho.

„Dost, byla to chyba.“

„Ne, nebyla,“ vyhrkl. „Nebyla.

Můžeme tady klidně zůstat celou noc, Jules. Na žádný lov nemusíme.“ „To ne.“

Pohladil ji po tváři, ale ona se mu odmítala podívat do očí, protože to, co by v nich spatřila, by ji možná přimělo změnit názor.

„Odpustíš mi někdy?“ zeptal se Joseph.

„Teď ne,“ odpověděla mu. „Nechci mít pocit, že se mezi námi všechno zničilo. Chci to dát zas do pořádku, aby to bylo jako dřív.“

„Ale co když to už nikdy nebude jako dřív?“

„Pak budeme vědět, že jsme si nikdy nebyli souzeni.“

PROPAST BRECCIA

„Je tak temná,“ hlesla Katharina.

„To ano,“ souhlasil Pietyr. „Ale ty bys měla vědět, jak vypadá černá. Jsi přece královna.“

Jeho hlas k ní doléhal odněkud z dáli. On se totiž až k samotnému okraji strže odmítl přiblížit. Ovšem jakmile ji spatřila Katharina, lehla si na břicho a doplazila se k ní jako had.

Propast Breccia byla hluboká strž, které se říkalo srdce ostrova. Byla považována za svaté místo. Říkalo se, že je bezedná. A když se do ní teď Katharina dívala, nedokázala ani popsat, jak moc je temnota v ní černá. Tak, že vypadala téměř tmavě modře.

Pietyr ji propašoval ze stanu, jakmile se Genevieve a Natalia dostatečně zaměřily na Hon. Tiše proklouzli do hlubokých lesů jižně od Innisfuilu, kde bylo zakázáno lovit, a došli až na na mýtinu, kde v šedém skalnatém podloží zela bezedná průrva. Jako by někdo do ostrova zabodl rozeklanou dýku.

„Pojď sem za mnou,“ zavolala na něj.

„Ne, díky.“

Katharina se zasmála a naklonila se nad okraj. Pietyr nemohl cítit to, co cítila ona jakožto královna. Tohle místo bylo její.

Znovu se zhluboka nadechla.

Propast Breccia jako by dýchala. Jako by žila, stejně jako mnohá další posvátná místa na Fennbirnu. Ale ta se setkávala právě tady. Právě tahle propast byla jejich zdrojem. Kdyby Katharina vyrostla v prostředí chrámu jako Mirabella, třeba by dokázala lépe popsat ono chvění ve vzduchu a husí kůži, která jí z něj naskakovala.

Z hlubin jí proudil do krve studený těžký vzduch, až z toho dostala trochu závrať a rozesmála se.

„Tak už se vrať, Kat,“ prosil ji Pietyr.

„Ještě ne. Mně se tady líbí.“

„Nechápu proč. Je to jen morbidní díra uprostřed ničeho.“

Katharina si opřela bradu o dlaň a dál zírala do temných hlubin. Pietyr měl pravdu, nemělo by se jí tam tak líbit. Vždyť právě v ní končila těla královen, jež nepřežily nástupnický rok, svržena dolů předchozími generacemi. Genevieve říkávala, že jich tam, roztříštěných, na dně leží celé hromady.

Ale Katharině to teď tak nepřipadalo.

Propast byla tak obrovská a tak hluboká. Těla královen se nemohla pomlácená válet na jejím dně. Musela stále ještě padat.

„Nemůžeme tady zůstat celou noc, Katharino. Musíme se vrátit, než skončí Hon.“

Katharina se naposledy dlouze zadívala do černé tmy. Pak si povzdychla, vstala a oprášila si prach ze šatů. Měli by se už vrátit. Před zítřkem si potřebovala odpočinout.

Zítra se musí připravit na večerní Vylodění. Tehdy, za slunce západu, Mirabella poprvé spatří nápadníky, stejně jako ji samotnou. Jestlipak bude ta krásná elementálka překvapená, až uvidí, že její slabá sestra travička vypadá tak zdravě?

„Taková škoda,“ prohodila. „Člověk se líbá s tím klukem z pevniny, a on si pak uteče někam s Arsinoe.“

„Co tím chceš říct, že se s ním člověk líbá?“ vyzvídal Pietyr. „Ty ses s ním snad líbala?“

„No jistě. Proč myslíš, že jsem tehdy odešla z toho pokoje? Aby ses na to nemusel dívat.“

„To je od tebe hezké, ale brzy se tomu pohledu už nebudu moct vyhnout. Budeš muset dělat, jako bych tady nebyl, Kat.

Budeš muset předstírat, že neexistuju.“ „Ano, budu to však jen předstírat. A nikdo z nich se mě tady na Beltainu nedotkne. Nezůstanu s nimi o samotě, dokud nebude po Přehlídce.“

Pietyr se zahleděl stranou a Katharina si k němu došla pro rychlý polibek. Dnes v noci si od něj ukradne ještě mnoho takových. I během zítřejší noci, tajně, aby se vyhnula nesouhlasným pohledům Genevieve.

„Nic nás nerozdělí,“ zašeptala mu do ucha. „Ačkoli se budeme muset vždycky skrývat.“

„Já vím, Kat,“ řekl a objal ji. Klidně si opřela čelo o jeho hruď. Bude to sice těžké, ale ne nemožné. Ve skrývání měli už velkou praxi.

HON

Před zahájením Honu byla Jules k Josephovi tak blízko, že se jeden druhého téměř dotýkali. Stáli hned mezi prvními naturalisty. Bubny odečítaly čas zbývající do začátku Honu. Pak nejvyšší kněžka zatroubila na lesní roh a oni vyběhli spolu s ostatními. Slyšeli jen ryk dalších lovců a stébla trávy šustící pod jejich chodidly.

Chvíli zůstali pospolu, aby se síla jejich daru mohla spojit a vehnat mezi stromy co nejvíc zvěře. Ale když se pak Jules podívala doprava, Joseph už tam nebyl.

Hledala ho všude, kde ji napadlo. Dokonce se chopila i jedné pochodně a prohledala zem pro případ, že by za běhu upadl. Jenže ho nikde nenašla a les kolem ní ztichl.

„Josephe?“ zavolala. Ostatní naturalisté a ti s darem války ji nechali daleko za sebou. Chvíli ještě slyšela alespoň jejich vítězný pokřik, ale pak už ani to ne. Traviči se svými otrávenými šípy a čepelemi dýk se vydali do vyšších lesů pod útesy a hbití elementálové zaplavili lesy severně od drahého stanu jejich královny.

„Josephe!“ zavolala znovu a chvíli čekala.

Bude v pořádku, ujišťovala se. Je to přece skvělý lovec, ve vynikající kondici. V takovém davu člověk snadno ztratí partnera. Možná bylo hloupé vůbec očekávat, že by se jim podařilo se jeden druhému neztratit.

V ruce svírala pochodeň a mžourala do okolní tmy. Chladný noční vzduch ji pomalu začínal mrazit, protože už dlouho stála bez hnutí. Po chvíli se rozběhla opačným směrem než ostatní. Jednou se vydala na lov a neexistoval žádný důvod, proč by se neměla vrátit s nějakou kořistí.

Mirabella seděla před talířem plným sýra a ovoce. Když zaslechla u svého stanu kroky, rychle vstala. A za okamžik už Bree a Elizabeth vtáhly pod plachtou dovnitř její omráčené strážkyně.

„Co to má být?“ nechápala Mirabella.

Bree na sobě měla černou tuniku s opaskem a stříbrnými lemy a pohodlné boty. Moc jí to slušelo. Ona i Elizabeth se oblékly do šedých vlněných kabátů.

Loveckých.

Mirabella si chvíli prohlížela bezvládná těla omráčených kněžek.

Aspoň doufala, že jsou jen omráčené.

Ležely zcela nehybně.

„Co jste to provedly?“ sykla.

„Nezabily jsme je,“ oznámila jí Bree tónem, který naznačoval, že by jí ani nevadilo, kdyby ano. „Jen jsme je omámily. Jako traviči, já vím, ale jaký má smysl být uprostřed louky plné travičů, když by jim člověk nesměl ukrást ani uspávací lektvar?“

Elizabeth podala Mirabelle stejný vlněný kabát.

„Někdo nás chytí,“ obávala se Mirabella a bezděky spočinula pohledem na Elizabethině boku, kde měla být její ruka. „Nemůžeme to riskovat.“

„Na mě se nevymlouvejte,“ usmála se Elizabeth. „Jsem sice z chrámu, ale nikdy se nenechám ovládat.“ Tváře pod kapucí se jí červenaly vzrušením.

„Jednoho dne z tebe bude moc špatná kněžka,“ zasmála se zlomyslně Mirabella. „Proč tam vůbec ještě zůstáváš? Mohla bys žít s námi. Ty k té sebrance nepatříš.“

Elizabeth jí hodila plášť.

„Není tak špatné být za vyvrhele,“ mrkla na ni. „A to, že se proti mně obrátily kněžky, ještě neznamená, že se ke mně obrátila zády i Bohyně. A teď už pojďme, nemusíme být pryč dlouho. Jen natolik, abychom se stihly podívat na naturalisty. Na opravdové lovce, s peřím ve vlasech a kostěnými náhrdelníky na krku.“

„A nahými hruděmi,“ přidala se Bree.

„Tyhle dvě můžeme vystrčit zpátky na místa, až se vrátíme,“ dodala Elizabeth. „Až se probudí, budou se možná tak stydět, že usnuly, že to raději ani nepřiznají.“

Bree měla u pasu dýku a prak a Elizabeth si přes rameno přehodila kuši. Mirabella znovu přejela pohledem po jejím pahýlu. Uvědomila si, že bude potřebovat pomoct s dobíjením.

„Tak dobře,“ souhlasila a hodila na sebe lovecký kabát. „Ale rychle.“

***

Jules toho medvěda slyšela dřív, než spatřila doupě, které si vyhrabal ve svahu. Posvítila si pochodní do vchodu, z něhož na ni hleděly jeho jasné planoucí oči.

Byl to velký hnědý medvěd. Toho nehledala. Byla na stopě jelenovi, jehož by dohnala už za dalším kopcem.

Medvěd ale nestál o žádné potíže. S nejvyšší pravděpodobností se do svého zimního brlohu schoval jen proto, aby se vyhnul všem lovcům.

Jules vytáhla lovecký nůž. Dost dlouhý i ostrý, aby se mohl zaříznout medvědovi do slabin. Ovšem pokud by se rozhodl pro boj, stejně by vyhrál.

Medvěd se na nůž podíval a zavětřil.

Část jejího já si přála, aby se na ni vrhl. Samotnou ji překvapilo, jaký má vztek a jak moc je zoufalá.

„Jestli hledáš královnu,“ zašeptala,

„přišel jsi příliš pozdě.“

Nebylo ani třeba zkoumat úlovky elementálů nebo travičů, aby bylo jasné, že s největším počtem masa se vrátí naturalisté. Les zaplavilo tolik lovců a ze stromů se ozývalo tolik vítězných výkřiků. Mirabella viděla, že většina z nich už má k opaskům přivázanou nějakou kořist. Zajíce nebo krásné vykrmené bažanty. Žádný z hostů na jejich hostině nebude muset večeřet domácí husy. To bylo jisté.

Spolu s Elizabeth a Bree se za lovci vydaly daleko. Nejspíš dál, než měly původně v plánu. Jenže skupiny lovců se pohybovaly tak rychle, že bylo téměř nemožné nenechat se strhnout jejich proudem.

„Dar naturalistů sílí,“ poznamenala Mirabella a vzpomněla si při tom na Juillenne Miloneovou a její horskou pumu.

„Zaslechla jsem něco o nějaké holce, co má za familiára dokonce pumu,“ přitakala Elizabeth.

„A nebyly to jen povídačky,“ potvrdila jí Mirabella. „Viděla jsem ji. Toho dne v lese, s mou sestrou.“

„S tvou sestrou?“ podivila se Bree. Zněla trochu vyděšeně. Ale ve slabém světle měsíce vypadala jen jako stín.

„Co je?“ zeptala se jí Mirabella.

„Děje se něco?“

„Nenapadlo tě, že naturalisté třeba nejen sílí, ale že můžou být i vychytralí? Že možná až doposud pravou sílu tvé sestry tajili a že ta puma může být i její?“

„To si nemyslím,“ odpověděla Mirabella.

„Navíc,“ dodala Elizabeth, „ať už ta puma patří komukoli, Arsinoe zmizela.“

Mirabella přikývla. Bylo načase vydat se zpět do tábora. Ty omámené kněžky se musely každou chvíli probudit. Ale než stačila něco v tom smyslu říct, přihnala se k nim další skupina lovců a uzavřela je ve svém středu.

„Jules?“

Bylo to jen ostré zašeptání, přes křik lovců a smích Bree a Elizabeth nebylo téměř slyšet.

„Jules!“

Mirabella zpomalila a pak zastavila, zatímco Bree a Elizabeth utíkaly dál bez ní.

„Josephe?“

Byl sám. V rukou držel dohořívající pochodeň. Měl černě pomalované rameno a tvář. Ale byl to on.

Jakmile ji spatřil, úplně zkameněl.

„Královno Mirabello,“ hlesl. „Co tady děláte?“

„Nevím,“ řekla po pravdě. „Nejspíš bych tu ani neměla být.“

Joseph na okamžik zaváhal, ale pak ji chytil za ruku a zatáhl ji za široký kmen, který je dostatečně skryl.

Ani jeden z nich nevěděl, co říct. Pevně se chytili za ruce. Ve skomírajícím světle pochodně si všimla, že Joseph má na bradě krev.

„Jsi zraněný,“ vyhrkla.

„To je jen škrábnutí,“ uklidnil ji.

„Když Hon začal, zakopl jsem o kládu.

A ztratil jsem svoji skupinu.“ Tím chtěl říct, že ztratil Juillenne. Mirabella se pousmála. „Zdá se, že býváš zraněný docela často. Možná bys neměl chodit ven sám.“

Joseph se tiše zasmál. „Možná ne. Od té doby, co jsem se vrátil, jsem nějak náchylnější… k nehodám.“

Mirabella se dotkla ranky na jeho bradě. Nešlo o nic vážného. Akorát mu to dodávalo na divokosti, když k tomu připočetla ještě ty černé pruhy na tváři a na nahém rameni. Kdo mu je asi maloval? Představila si, jak mu Jules přejíždí prsty po kůži.

„Věděla jsem, že tady budeš,“ zašeptala. „I když Arsinoe utekla. Věděla jsem to. Doufala jsem v to.“

„Já ale nemyslel, že tě uvidím. Máš být schovaná ve stanu.“

Ano, schovaná. Jako vězeň pod bdělým dozorem. Jenže ona a Bree vzdorovaly pokusům chrámu o její uvěznění už od malička. Je div, že to s nimi kněžky ještě nevzdaly nebo se v hlídání alespoň nezlepšily.

Mirabella ho opatrně vzala kolem pasu. Byl celý rozehřátý z běhu, a jakmile se ho dotkla, rozbušilo se mu srdce ještě víc. Tiskla se k němu blíž a blíž, až měli rty těsně u sebe.

„Sice mě neznáš tak jako Jules, ale toužíš po mně stejně? Znamenala pro tebe ta noc v bouři vůbec něco?“

Joseph ztěžka oddychoval. Neochotně se na ni podíval. Nezbývalo v něm moc odhodlání vzdorovat. Ani na začátku ho v něm nebylo dost.

Mirabella ho objala druhou rukou kolem krku a Joseph už se neovládl. Vášnivě ji políbil a přitiskl ke kmeni stromu.

„Záleželo,“ vydechl. „Ale Bohyně je mi svědkem, že bych si přál, aby ne.“

TÁBOR ARRONOVÝCH

Traviči se vrátili povětšinou s ptactvem a pár zajíci. Jejich kořist se nemohla s úlovky naturalistů vůbec rovnat, ale to se dalo čekat. Hon byl částí Beltainu, které naturalisté přirozeně dominovali.

Katharina našla Natalii v dlouhém bílém kuchyňském stanu, jak škube bažanta.

„Neměla jsem raději přivést i nějaké sloužící?“ zeptala se jí Katharina.

„Ne. Těch pár, které jsme s sebou vzali, má jinou práci. Ale je tady ještě spousta ptáků, které je třeba oškubat.

Beltain dělá sluhy z nás všech.“

Katharina si vyhrnula rukávy a chopila se nejbližšího bažanta.

Natalia spokojeně přikývla. „Pietyr na tebe má dobrý vliv,“ poznamenala.

„Škubat peří mě ale neučil,“ opáčila Katharina. „Takže to možná pokazím.“ „Ale nebojíš se toho. Jsi okouzlující. Od té doby, cos ho poznala, jsi vyrostla.“

Katharina se usmála a odfoukla si z nosu pírko. Většina ptáků poputuje přímo na slavnostní hostinu, ale několik nejlepších kusů si nechají pro účely Přehlídky na její Gave Noir. „Nepozvala jsi ho na panství Greavesdrake snad právě proto?“

„Ano,“ souhlasila Natalia. „Měl z tebe udělat půvabnou dámu, a to se mu povedlo.“ Na prstech měla trochu krve. Nejspíš vyškubla nějaké pero tak silně, že natrhla i kůži. „Mým úkolem bylo rozvinout tvůj dar a zajistit tvé bezpečí. Mým úkolem bylo udělat z tebe královnu.“

„Co se děje, Natalie?“ nechápala Katharina. „Mluvíš, jako bys měla dojem, že jsem selhala.“

„Možná jsem selhala já,“ hlesla Natalia tak potichu, že to téměř nebylo slyšet, přestože ve stanu nikdo jiný nebyl a ani za ním se nemíhaly žádné stíny.

„Doufala jsem, že když Arsinoe uteče, změní plány,“ pokračovala Natalia. „Že budou mít moc práce s hledáním toho nevycválaného spratka. Nebo že dojdou k závěru, že to už není třeba. Ale viděla jsem je přenášet všechny ty bedny. A já vím, co v nich je. Jsou plné těch ozubených nožů.“

Katharina na druhé straně stolu dál pracovala, ale při pohledu na prázdný a vzdálený výraz v Nataliiných očích doprovázený zděšeným tónem jí tuhla krev v žilách.

„Arsinoe to udělala chytře,“ zašeptala Natalia. „Zbaběle, ale chytře. Využila toho kluka z pevniny, aby jí pomohl utéct… Kdo by si jen pomyslel, že se jí to podaří?“

„Já si nemyslím, že jim to vyšlo,“ opáčila Katharina. „Myslím, že jsou oba na dně moře. A že už jim ryby okusují maso z tváří.“

Natalia se zasmála. „Možná. Ale jestli je na dně moře, stejně už nemusí být tady. A oni tak budou mít jen jediný cíl.“

„Oni? O čem to mluvíš, Natalie? Děje se něco? Myslíš si, že při Gave Noir zklamu?“

„Ne. Nezklameš. Budeš mít neslýchaný úspěch.“

Katharina se stydlivě začervenala. Černé hostiny se děsila už dávno před tím ponížením, které musela vytrpět o svých narozeninách. Zklamat před Natalií a Genevieve byla jedna věc. Ale zklamat před zraky celého ostrova, to bylo něco docela jiného.

„Neslýchaný? To není úplně pravděpodobné,“ poznamenala.

Natalia odstrčila mrtvé ptáky stranou a podívala se na Katharinu tak, jako by ji viděla prvně v životě.

„Věříš mi, Kat?“

„Samozřejmě, že ti věřím.“

„Tak během černé hostiny jez, dokud nebudeš mít pocit, že praskneš,“ hlesla Natalia a popadla mladou královnu za ruce tak rychle jako had. „Jez. Beze strachu. A věř mi, že v jídle nebude vůbec žádný jed.“

„Cože? Ale jak?“

„Kněžky si sice myslí, že jsou mazané,“ sykla Natalia, „ale mě nikdo nepřechytračí. A já udělám cokoli, abys působila jako silná královna. Cokoli, aby nikdo nemohl říct, že letošní rok vypadá jako rok Obětní.“

TÁBOR MILONEOVÝCH

„Dřív jsme se o maso všichni dělili,“ zavzpomínal Ellis, „místo abychom si ho odnesli na oddělené oslavy. Traviči, naturalisté, válečníci, elementálové. Dokonce i lidé bez daru. Za mých mladých let jsme o Beltainu byli všichni zajedno.“

„A to bylo kdy, dědo?“ uchichtla se Jules. „Před sto nebo spíš před dvěma sty lety?“

Ellis se zasmál a poslal Jakea přes stůl, aby ji trochu kousl do prstů.

Ráno po Honu bylo tiché. Všichni na louce buď pracovali, nebo odpočívali. Nebo se starali o své raněné. Jak se dalo čekat, mnozí z lovců se během všeobecné vřavy zranili. Ale zatím se k nikomu nedoneslo, že by to někdo zaplatil životem. Někteří si mezi sebou dokonce začali šeptat, že tenhle Beltain je požehnaný.

Ale to nebylo možné, když na něm chyběla Arsinoe.

Camden nemotorně vyšplhala Jules na klín a očichala obvaz na jejím rameni, pod nímž se skrývala malá jizva. Ne od medvěda. Toho nechala tam, kde ho našla, hezky schovaného v doupěti. Ale pak se vydala za jelenem. Zabila ho rychle, jedinou ranou mu podřízla hrdlo. Když ho však držela u země, stačil ji trefit kopýtkem.

Jules se natáhla přes stůl a ukrojila Cam pořádný kus jeleního srdce.

„Ten jelen je nejlepší kořistí z celého lovu,“ řekla Cait. „Takže srdce by mělo přijít na polévku pro královny.“

„Tak ten zbytek pošli,“ pokrčila rameny Jules. „Všechny královny tady nejsou. A Arsinoe by chtěla, aby Camden dostala svůj díl.“

Vtom zašustila za stolem plachta Madrigalina stanu. Jules se zamračila a objala Cam. V tom stanu se něco dělo už od té doby, co se probudila. Někdo se v něm povaloval a chichotal. Madrigal nebyla sama.

„Tak už vstávej a vylez,“ poručila Cait a kopla do plachty. „Máme práci.“

Pak se plachta stanu zvedla. Držel ji Matthew, aby se mohla Madrigal pohodlně protáhnout ven.

Cait i Ellis úplně ztuhli. Matthew byl s Madrigal. Ale to přece nedávalo žádný smysl. Ten přece miluje tetičku Caragh. Nebo spíš miloval. Madrigal mu přejela prsty po polorozepnuté košili a usmála se na něj. Vlastně se spíš zazubila, asi jako naivní pes, který ještě před chvílí aportoval klacík.

Jules vyskočila ze židle tak rychle, až Camden shodila.

„Cos to provedla?“ vykřikla a uhodila pěstmi do stolu, až všechno nádobí nadskočilo. „Jdi od něj!“

„Jules, ne!“ polekal se Ellis a chytil Camden kolem krku právě ve chvíli, kdy se nahrbila k výskoku. Matthew se bleskurychle postavil před Madrigal, aby ji kryl, a Jules zachroptěla.

„Já,“ zakoktala se Madrigal, „já…“

„Je mi fuk, že jsi moje matka! Drž hubu!“

„Juillenne Miloneová.“

Jules zmlkla. Zaťala ruce i zuby a odtrhla oči od Matthewa a Madrigal, aby se podívala na svou babičku.

„Jdi odtud,“ poručila jí Cait klidně.

„Běž.“

Jules se několikrát zhluboka nadechla, ale nakonec se uklidnila a Ellis mohl Camden pustit. Pak se otočila na podpatku a odkráčela.

„Jules, počkej!“ ozvala se ještě Madrigal.

„Ty mlč, Madrigal,“ uťala ji Cait.

Jules odkráčela do davu hostů a ani ne za vteřinu se v něm ztratila.

Chvilku jen bloumala sem a tam. Všichni se té naštvané holce a její pumě obloukem vyhýbali. Vypadalo to, že Matthew se s Madrigal už dobře zná. Nepůsobili jako čerství milenci. Ale vzhledem k tomu, že Madrigal byla věčně někde pryč, nešlo odhadnout, kdy to mezi nimi začalo.

„Nenávidím ji,“ zašeptala Jules Camden. Sobecká Madrigal, nikdy se neohlížela na důsledky svého chování. V Julesině životě způsobila neskutečný chaos a za celou tu dobu se ho ani jedenkrát nepokusila napravit jinak než omluvným špulením rtů. A teď si ukradla Matthewa. Vždycky tetičce Caragh ráda brala věci. A teď jí vzala i tu poslední.

Tu jedinou, která jí ještě zbyla.

„Jules!“ zavolal na ni někdo.

Když se otočila, spatřila, jak si k ní davem klestí cestu Luke. Loajální Luke. Ten v Arsinoe věřil od začátku. On jediný o ní nikdy nepochyboval.

Prodral se až k ní a pevně ji objal. Kohoutek Hank mu slétl z ramene, aby pozdravil Camden.

„Jsem ráda, že tu jsi,“ řekla Jules. „Jsi jedním z mála těch, na které jsem doposud narazila ráda.“

Luke jí podal balíček zabalený v hnědém papíře.

„Co to je?“ nechápala Jules. „Šaty, které jsem ušil pro Arsinoe.“ Jules ho pevně stiskla.

„A proč jsi je přinesl, když tady není, aby si je mohla obléknout?“

„Ty nebyly pro ni. Požádala mě, abych je ušil pro tebe. Chtěla, abych si na nich dal záležet, aby vynikly. Abys v nich v očích svého mladého muže celá zářila.“

Jules si balíček přitiskla k srdci. Sladká, bláznivá Arsinoe. Už zase myslela na ni, a ne na sebe. Nebo možná ne. Možná to pro Jules udělala jen proto, že už věděla, že se pokusí utéct.

„Ona nás vážně opustila, Jules?“ zeptal se tiše Luke. „Nebo v tom má prsty ten z pevniny? Mohl ji unést?“ Jules si nedokázala Arsinoe představit, jak dělá něco, co sama nechce. Ale ta možnost tady byla. A mohla Lukea trochu potěšit.

„Nevím. Možná.“

Luke si povzdechl. Všichni kolem vypadali tak vesele. Všude jen samé slavnostní úsměvy. Většina z nich byla nejspíš ráda, že Arsinoe zmizela. Mirabella tak bude mít v cestě o jednu překážku míň. Už zůstala jen Katharina. Travička, prý slabá a nemocná.

„Takže teď bychom nejspíš měli začít podporovat Mirabellu,“ prohodil Luke. „Asi se ji budeme muset naučit mít rádi. Bude to o to snazší, že naši Arsinoe nemusela zabít.“

Jules smutně přikývla. Ona Mirabellu nikdy mít v lásce nebude, ale kvůli osobním důvodům, které nutně neznamenaly, že Mirabella bude špatnou královnou.

„Cestou kolem Písečného přístavu jsem viděl lodě nápadníků,“ změnil Luke téma. „Pět, ačkoli ta Billyho se vlastně nepočítá.“

Jules dál zasmušile přikyvovala, zatímco jí Luke vyprávěl o vlajkách, které na těch lodích vlály. Dvě ze země manžela královny Bernadine. Jedna ze země manžela královny Camille. A jedna ze země, kterou nezná. Ale Jules ho už neposlouchala. V přístavu kotvila i loď Billyho otce. Znamenalo to, že na ní připlul Billy? To těžko. Pochybovala, že by toho o jeho a Arsinoeině zmizení věděl Chatworth starší víc než kdokoli jiný.

„Stejně je to zvláštní, nemyslíš?“ pokračoval Luke. „To, jak si sem lidi z pevniny zveme mezi sebe jen proto, abychom si je pak mohli dál držet od těla.“

Lodě delegací počkají v jihovýchodním přístavu až do setmění, kdy vyrazí procesí směrem k Zátoce dlouhých rán. Tam zakotví a pak začne Vylodění. Kdyby tady byla Arsinoe, mohly by spolu s Camden vyrazit k útesům na obhlídku, ale takhle to nedávalo smysl. Ať si tam Mirabella vybere, koho bude chtít. Stejně nebude mít nad ostrovem skoro žádnou moc.

Králové manželé jsou jen figurky.

Symboly míru mezi ostrovem a pevninou.

„Co se tam děje?“ podivil se najednou Luke a ukázal před sebe.

Po pěšině táhnoucí se k louce od útesů se míhaly černobílé postavy kněžek. Jules i Luke vyrazili blíž, aby líp viděli. Stejně jako mnozí další. Jules byla tak malá, že musela vyskakovat do vzduchu, aby přes hlavy ostatních něco viděla.

I kolem stanu Westwoodových bylo najednou nějak živo. Nebo to byl stan Nejvyšší kněžky? Stály tak blízko sebe, že je skoro ani nešlo rozlišit. Luke trochu šťouchl do jednoho dlouhána vzadu.

„Dobrej, nevíte, co se to tam děje?“

„Nevím jistě, ale zní to, jako že našli tu královnu zrádkyni.“

„To není možné,“ vyhrkl Luke.

„Řekl bych, že je. Tamhle už jdou kněžky.“

„Uhněte!“ křičela Jules, ale kolem se shromáždil příliš početný dav. Jules zabručela a Camden hned zavrčela, skočila tomu muži na rameno a roztrhla mu drápy košili, do které se ihned začala vsakovat krev. Muž vykřikl.

Dav se začal rychle rozestupovat. Všichni na ni řvali sprosté nadávky o naturalistech a jejich potvorách, ale Jules na tom nezáleželo. Luke už vyrazil pro Cait a Ellise. Pokud skutečně našli Arsinoe, za což se Jules modlila stejnou měrou, jako se toho děsila, pak je bude všechny potřebovat.

TÁBOR NEJVYŠŠÍ KNĚŽKY

Netrvalo dlouho a Černá rada se sešla ve stanu, jejž Luca určila. Byl malý a téměř prázdný, na zemi leželo jen několik koberců a povalovalo se v něm pár hromad krabic. Plachty měl sice jen tenké a navíc nedbale upevněné, ale díky lidem, kteří se v něm sešli, začal hned působit jistějším a pevnějším dojmem. Na jedné straně stáli traviči Paola Vendová a Lucian Marlowe spolu s válečnicí Margaretou Beaulinovou a Renatou Hargroveovou. V jejich čele se tyčila Natalia Arronová, hadí hlava, jak jí někdy přezdívala Luca. A za ní členové rady z rodu Arronů. Allegra, Antonin, Lucian a Genevieve, která se nacházela hned vedle Natalie. Říkalo se, že je v radě jejíma očima a ušima. Její skrytou zbraní. Mirabelle se od prvního pohledu ani trochu nelíbila.

Mirabella sama byla v tom stanu vlastně jen náhodou. Když za Lucou přiběhly kněžky s tím, že konečně našly Arsinoe, byla s ní i Mirabella a Luca v tu chvíli neměla čas se s ní dohadovat o tom, zda zůstane, nebo půjde.

Když do stanu vběhla Jules, na vteřinu se na sebe s Mirabellou zahleděly. Jejich pohled byl napjatý, stejně jako celá nastalá situace. Netrval nijak dlouho, ale Mirabella si od té doby pamatovala, jak divoký má Jules výraz a jak moc se podobá své pumě.

„Královna Mirabella by tu neměla být,“ poznamenala Natalia svým ledově klidným hlasem. Jako by jí jediné v tom stanu nebušilo srdce jako o závod. „Její hlas nemá v radě žádnou váhu.“

„Stejně jako hlas mnohých dalších, kteří se tu sešli,“ poznamenala Cait.

„Ty samozřejmě zůstat můžeš, Cait,“ uklidnila ji Natalia. „Všichni Miloneové, jakožto její opatrovníci, mají právo zůstat.“

„Tisíceré díky,“ odpověděla Cait sarkasticky. „Tak je to pravda? Našli ji?“

„To se brzy dozvíme,“ prohlásila Luca. „Poslala jsem na pobřeží kněžky, aby ty trosečníky přivedly, ať už se jedná o kohokoli.“

Když členové rady zaslechli slovo „trosečníci“, posměšně se ušklíbli a Natalia je musela pokárat pohledem jako malé děti. „Pokud jedním z oněch trosečníků skutečně je královna Arsinoe, pak by královna Mirabella měla odejít.

Sama víš líp než kdokoli jiný, že až do Vylodění se spolu nemají setkat.“ „Jednou už se setkaly,“ opáčila Luca.

„Takže podruhé jim to neublíží.

Královna zůstane. Zůstane a bude mlčet, stejně jako ty, mladá Miloneová.“

Camden zastříhala ušima a Cait a Ellis položili Jules každý ruku na rameno.

Kněžky se z pláže vracely s dusotem a dvěma svíjejícími se těly. Mirabella napjatě poslouchala dav, jak si mezi sebou šušká a tají dech. A pak se plachta stanu nadzvedla a kněžky do něj vhodily Arsinoe.

Mirabella se musela kousnout do tváří, aby nevykřikla. Zpočátku nebylo snadné rozpoznat, že se skutečně jedná o Arsinoe. Byla promočená na kost a choulila se do roztřesené kuličky na tenoučkém chrámovém koberečku. A tvář měla zjizvenou hlubokými sešitými ranami.

Kolem ní se postavily na stráž kněžky s rukama na jílcích dýk. Byly směšné. Vždyť ta dívka nebyla schopná se postavit, natož utéct.

„Co to má s tváří?“ zeptala se znechuceně Renata Hargroveová.

„Takže ji vážně napadl medvěd,“ zašeptala Genevieve Natalii přes rameno.

Arsinoe měla jizvy v obličeji úplně rudé. To ta slaná mořská voda.

Pak se zvenčí znovu ozvaly zvuky a vzápětí do stanu vrazily další dvě kněžky, které s sebou vlekly nějakého vzdorujícího muže. Přestože i ten byl promočený a celý špinavý, Mirabella v něm poznala toho kluka, jehož viděla spolu s Jules a Arsinoe v lese, když našli Josepha. Byl to ten, který držel koně. Myslela, že to byl jen nějaký sluha. Ale musel to být ten nápadník, William Chatworth Junior.

Brzy se mu podařilo kněžkám vytrhnout a hned si klekl vedle Arsinoe, celý rozechvělý.

„Arsinoe, bude to dobré.“

„Jsem tady, Arsinoe!“ vykřikla Jules, ale Cait a Ellis ji hned strhli zpět.

Lucian Marlowe se sehnul a zvedl Chatwortha za límec. „Ten kluk zaslouží smrt,“ prohlásil.

„Možná,“ poznamenala Natalia. „Ale je jedním z delegátů.“ Pak k němu přistoupila a chytila ho za bradu. „Odvezl jsi královnu Arsinoe záměrně, nápadníku? Pokusil ses jí dopomoct k útěku? Nebo se zmocnila lodi a přinutila tě k tomu?“

Dávala si dobrý pozor, aby hovořila neutrálním tónem. Kdokoli, kdo ji poslouchal, by nebyl schopen říct, jestli jí na tom, jak odpoví, záleží.

„Zastihla nás bouře,“ sykl Billy. „Jen tak tak, že jsme se dostali ke břehu.

Neměli jsme v úmyslu odplout.“

Margaret Beaulinová se hlasitě zasmála a Genevieve Arronová zavrtěla hlavou.

„On nic nevěděl,“ zašeptala Arsinoe.

„To já ho k tomu přinutila. To já.“

„Výborně,“ zhodnotila Natalia a mávla rukou, načež se Billyho ihned chopily dvě z kněžek.

„Ne!“ bránil se. „Ona lže!“

„Proč bychom měli věřit slovu muže z pevniny více než slovu naší vlastní královny?“ zeptala se ho Natalia.

„Odveďte ho do přístavu,“ poručila.

„A dejte vědět jeho otci. Vyřiďte mu, že se nám hluboce ulevilo, že se nakonec vrátil bez úhony. A pospěšte si. Nemá moc času na to, aby se dal před Vyloděním do pořádku.“

„Celé tohle místo je šílené!“ vrčel Billy. „Nedotýkejte se jí! Neopovažujte se jí dotknout!“

Pral se ze všech sil, ale vzhledem k tomu, jak byl vyčerpaný, nedalo kněžkám moc práce ho odvléct.

Když zmizel, všichni se zaměřili na Arsinoe.

„Nešťastná situace,“ podotkla Renata.

„A nepříjemná,“ přisadila si Paola.

„Bylo by lepší, kdyby zůstala ztracená. Kdyby se utopila. Takhle vznikne strašný zmatek.“

Genevieve proklouzla kolem Natalie a naklonila se Arsinoe k uchu.

„Jednala velice hloupě,“ sykla. „Další loď, další kluk. Ani ji nenapadlo přijít s něčím novým.“

„Jděte od ní!“ zavrčela Jules a Genevieve se na okamžik nejistě podívala na Camden, jako by si nebyla jistá, která z těch dvou ten zvuk vydala.

„Ticho,“ okřikla Jules nejvyšší kněžka.

„A ty se vrať, Genevieve.“

Genevieve stiskla zuby a pohlédla na Natalii, ale ta nijak neprojevila nesouhlas. Na Beltainu vládne chrám, Bohyně, ať už se to Černé radě líbí, nebo ne. Luca si k Arsinoe klekla, vzala ji za ruce a promnula jí je.

„Jsi jako led. A vypadáš jako ryba, která vyplavala na pláž břichem vzhůru. Přineste jí vodu,“ pokynula jedné z kněžek.

„Nechci žádnou vodu.“

Luca si povzdechla, ale dál se na Arsinoe příjemně usmívala a snažila se být trpělivá. „Co tedy chceš? Víš vůbec, kde jsi?“

„Snažila jsem se od vás utéct,“ sykla Arsinoe. „Snažila jsem se dostat pryč, jenže ta mlha mě nechtěla pustit. Bojovali jsme. Pádlovali. Ale uvízli jsme v ní jako v síti.“

„Už nic neříkej, Arsinoe!“ varovala ji Cait.

„Vždyť na tom nezáleží, Cait. Protože jsem se odtud prostě nedostala. Držela nás v ta mlha, dokud nás nevyplivla v tomhle prokletém přístavu.“

Ruce se Arsinoe chvěly, oči však měla jasné. Zarudlé, unavené, plné nenávisti a zoufalství, ale neochvějně upřené na Nejvyšší kněžku.

„Ví o tom? Ví vaše vzácná královnička o tom, co máte v plánu?“

Luca se zhluboka nadechla. Zkusila se Arsinoe vytrhnout, ale ta ji pevně držela. Kněžky Luce rychle přispěchaly na pomoc a popadly Arsinoe za ramena.

„Ví o tom, že mě chcete zabít?“

Kněžky přitlačily Arsinoe tváří k zemi. Jules vykřikla a Ellis musel Camden chytit kolem krku, aby na někoho neskočila.

„Tak ví o tom?“ vyjekla Arsinoe. „Zabte ji,“ rozhodla Luca klidně. „Pokus o útěk jí nemůže být prominut dvakrát.“ S těmi slovy pokynula kněžkám a ty vytasily své dýky. „Uřízněte jí hlavu a ruce. Pak jí vyřízněte srdce a hoďte ho do propasti Breccia.“

Arsinoe se prala, ze všech sil, ale kněžky ji držely u země a pozvedly obřadní dýky, zatímco členové Černé rady na to jen šokovaně zírali. Na takový zvrat událostí nebyli připraveni ani traviči. Jediná, kdo zachoval klid, byla válečnice Margaret Beaulinová.

„Ne!“ vykřikla Jules.

„Odveďte ji odtud,“ poručila Natalia. „Pro její vlastní dobro, Cait. Tohle nemusí vidět.“

Cait a Ellis stálo všechny síly Jules odtáhnout ven. Ale v tu chvíli přistoupila k Luce Mirabella a chytila ji za paži.

„To nemůžete,“ vyhrkla. „Ne tady. Ne teď. Vždyť je to královna!“

„A dočká se pohřebních poct královen, přestože umírá zneuctěna.“

„To stačí, Luco, dost!“

„Ani ty tu nemusíš zůstávat. Možná by bylo nejlepší, kdyby tě někdo taky vyprovodil ven.“

Arsinoe povalená na tenkém koberečku ječela, zatímco ji kněžky pevně držely za všechny končetiny, aby se nemohla hnout. Zdálo se, jako by ronila krvavé slzy. Ale to jí jen začínaly praskat stehy na tváři.

„Arsinoe,“ zašeptala Mirabella.

Arsinoe jako malá honívala Katharinu po bahnitých březích potoka. Vždycky byla špinavá. Vždycky byla vzteklá.

Vždycky se smála.

Jedna z kněžek stoupla Arsinoe za záda a trhla jí paží tak silně, až jí vykloubila rameno. Arsinoe vyjekla bolestí. Nezbývalo v ní moc vzdoru. Uřezat jí ruce a hlavu nebude těžké.

„Ne!“ zařvala Mirabella. „Tohle neuděláte!“

V mžiku přivolala bouři, téměř bezmyšlenkovitě. Plachtami stanu začal lomcovat vichr, popravčí četa kněžek se však tak soustředila na Arsinoe, že si toho nevšimla, dokud do země těsně u jejich nohou neudeřil první blesk.

Členové Černé rady se rozutekli jako krysy. Než za nimi stačila poslat oheň z okolních svic, už vyšlehl další blesk. Luca a kněžky se ji pokoušely nějak uklidnit, ale Mirabella ještě přitvrdila a poryv větru strhl polovinu stanu k zemi.

Nakonec všichni utekli.

Mirabella si k Arsinoe klekla, položila si její hlavu do klína, odhrnula jí špinavé zasolené vlasy z tváře a bouře se uklidnila.

„Už je to v pořádku,“ začala ji utěšovat. „Budeš v pořádku.“

Arsinoe na ni unavenýma očima zamrkala. „Za to zaplatíš,“ hlesla.

„Nevadí,“ odpověděla Mirabella. „Ať si nás klidně popraví obě.“

„Hm, to bych chtěla vidět, jak se o to pokoušejí.“

Mirabella políbila sestru na čelo. Byla slabá, celá hořela a jizvy na tváři měla zanícené a trochu potrhané. Každý kousek těla ji musel nesnesitelně bolet.

Přesto nesténala.

„Jsi silná jako skála,“ pousmála se Mirabella a dotkla se její zohyzděné tváře. „Je div, že se vůbec něčemu podařilo tě zranit.“

Arsinoe se z jejího objetí ale vymanila. I v tom se podobala té sestře, kterou si Mirabella pamatovala. Vždycky nezkrotná, ne na mazlení.

„Je tu někde voda?“ zeptala se Arsinoe. „Nebo jsi z ní udělala šíp a namířila ho Natalii Arronové přímo do srdce?“

Mirabella došla pro karafu s vodou, kterou předtím shodil vítr na zem. Většina vody se vylila na zem, něco málo v ní však zůstalo. „Moc v ní nezbylo. Nesoustředila jsem se. Jen jsem chtěla, aby tě nechaly na pokoji. Jako toho dne v Černé chatě.“

„Na to si nepamatuju,“ řekla Arsinoe a hltavě do sebe obrátila obsah karafy. Možná ho vyzvrací ve chvíli, kdy se postaví.

„Tak to zkus. Zkus si vzpomenout.“

„Já nechci,“ odmítla Arsinoe a odložila karafu na zem. Chvíli jí to trvalo, nicméně nakonec se jí podařilo vstát.

„Tvoje rameno, měla bys na něj být opatrná,“ upozornila ji Mirabella. „Poprosím Jules, aby mi ho dala zpátky. Už musím jít.“

„Ale co rada a Luca? Budou na tebe čekat…“

„Ti?“ ušklíbla se Arsinoe. Udělala jeden opatrný krok, zatajila dech a popošla o další. „Ti na mě čekat nebudou. Myslím, že ses vyjádřila dost jasně.“

„Ale kdybys mi to dovolila, tak…“

„Kdybych ti dovolila co? Poslyš, chápu, že si myslíš, žes právě udělala něco úžasného. Jenže já jsem tady. Jsem chycená. My všechny.“

„Takže mě nenávidíš? Chceš mě zabít?“ posmutněla Mirabella.

„Ano, nenávidím tě,“ přikývla Arsinoe. „Vždycky jsem tě nenáviděla.

Nepokusila jsem se utéct jen proto, abych tě nemusela zabít. Nebylo to kvůli tobě.“

Mirabella sledovala, jak se její sestra belhá k východu.

„Nejspíš jsem byla vážně hloupá,“ povzdychla si. „Nejspíš…“

„Přestaň mluvit tak smutně. A přestaň se na mě tak dívat. Tohle jsme my.

Nesejde na tom, že jsme to nechtěly.“

Pak se Arsinoe chytila za plachtu stanu a na okamžik zaváhala. Jako by toho chtěla říct víc. Jako by jí to přece jen bylo líto.

„Právě teď tě nenávidím o kousek míň,“ zašeptala a s tím se vytratila.

TÁBOR MILONEOVÝCH

Jules na Arsinoe čekala hned u toho napůl zhrouceného stanu. Arsinoe se o ni sice odmítla opřít, ale pomocnou ruku přijala a přes obličej si přetáhla límec košile, aby se alespoň trochu kryla před plivanci a slupkami od ovoce, které na ni lidé cestou prskali a házeli.

„Všichni stranou!“ zařvala Jules.

„A nikdo ani slovo!“

Díky Camden sice všichni couvli, avšak na srdci, na jazyku i po ruce toho měli dost.

„Jako doma, co?“ poznamenala Arsinoe znechuceně.

Když došly až do Miloneova stanu, kde se mohla skrýt před dotěrnými pohledy, Ellis a Cait ji začali dávat dohromady. Byli tam i Luke s Josephem. Dokonce i Madrigal. Když Ellis nahodil Arsinoe rameno, Lukeovi se zalily oči slzami.

„Královna Mirabella si rozhodně potrpí na pravidla,“ poznamenal Ellis. „Ani kněžkám nedovolila královně ublížit dřív, než je povoleno.“

„Myslíš, že je zastavila proto?“ ozvala se Jules. „Nebo jen proto, že to chce udělat sama?“

„Ať tak či tak, myslím si, že se nenechá ovládat chrámem tak snadno, jak čekaly,“ odpověděl Ellis.

„A co Billy, je v pořádku?“ chtěla vědět Arsinoe.

„Když ho vedli do přístavu, nic mu nebylo,“ prohlásil Joseph. „Jsem si jistý, že už se tam připravuje na Vylodění.“

„Vylodění. Do soumraku už nám nezbývá moc času,“ poznamenala Madrigal.

„Mlč, Madrigal,“ okřikla ji Jules.

„S tím si Arsinoe nemusí dělat starosti.“ „Ale ano, musím,“ řekla Arsinoe. „Jsem tady a nechci vás dostat do ještě větších potíží.“

„Ale…,“ začala Jules.

„Radši na ty útesy vylezu sama, než abych se tam nechala dovléct kněžkami.“ Cait a Ellis se na sebe hrdě podívali.

„Tak to bychom se měli rychle začít chystat,“ rozhodla Cait. „A vyhrabat své slavnostní černé róby z naftalínových kuliček.“

„Můžu pomoct,“ nabídl se Luke. Ten už na sobě svůj sváteční oblek měl a vypadal v něm velice dobře a elegantně. Ovšem nutno dodat, že Luke byl vždy oblečený líp než zbytek Vlčího pramene. „Jestli tu mám zůstat a jíst, měl bych taky něčím přispět.“ S těmi slovy vzal Arsinoe za ruku a stiskl ji. „Jsem rád, že jsi zpět,“ řekl jí, než vyšel ven za Cait a Ellisem.

Arsinoe si sedla na provizorní postel plnou polštářků a přikrývek. Klidně by prospala celé dny i ve stanu, kde to páchlo plísní a kde nebyl žádný nábytek kromě dřevěné truhly a stolu, na němž stála karafa s vodou.

„Měla bych ti zakroutit krkem,“ prohodila Jules.

„Buď na mě hodná. Ani ne před hodinou mi ho málem odřízly od těla.“

Jules nalila Arsinoe vodu a sedla si k ní na truhlu.

„Musím ti něco říct. Musím to říct vám všem,“ vydechla Arsinoe.

Jules, Joseph i Madrigal se kolem ní shlukli. A poslouchali, co jí pověděl Billy. Vše o Obětním roku a o tajném plánu kněžek zavraždit ji i Katharinu. „To nemůže být pravda,“ vyhrkla Jules, když Arsinoe skončila.

„Jenže je,“ povzdychla si Arsinoe. „Viděla jsem to Luce na očích. Luke by měl odjet. Někdo by ho odtud měl dostat. Jinak mě bude chránit třeba před tisícovkou chrámových nožů. A já nechci, aby se mu něco stalo.“

„Počkejte,“ promluvil Joseph. „Přece to teď nemůžeme vzdát, po tom všem. Musí existovat nějaký způsob… jak jim v tom zabránit.“

„Způsob, jakým přechytračit Nejvyšší kněžku přímo na Beltainu?“ odfrkla si Arsinoe. „To těžko.“

„Měl bys,“ řekla a na chvíli se zarazila, „měl bys odtud odvést i Jules, Josephe. Ze stejného důvodu jako Lukea.“

„Já nikam nejdu,“ varovala je Jules a zpražila Josepha pohledem, jako by se ji chystal popadnout hned v tu chvíli.

„Ale já nechci, abys to viděla, Jules.

Nechci, aby to kdokoli z vás viděl.“

„Tak tomu budeme muset zabránit,“ ozvala se Madrigal.

Všichni se na ni otočili. Zněla tak odhodlaně.

„Říkalas, že chrám chce využít záminky Obětního roku, kdy je jedna královna silná a dvě slabé.“ „Ano,“ přikývla Arsinoe.

„Pak tě musíme udělat silnou. Nebudou tě moct zabít hned po Přehlídce, když celý ostrov uvidí, že nejsi slabá.

V takovém případě jejich lež neobstojí.“

Arsinoe se podívala na Jules a na Josepha.

„To by sice fungovat mohlo,“ hlesla pak unaveně, „ale neexistuje způsob, jakým mě učinit silnou.“

„Počkat,“ hlesla Jules. Jako by byla někde daleko a nesoustředila se. To, na co myslela, ji zaměstnávalo natolik, že si ani nevšimla, když ji Camden zatahala za kalhoty a trochu škrábla na kotníku.

„Co kdyby existoval způsob, jak udělat, abys silná vypadala?“ řekla a zadívala se na Arsinoe. „Co kdyby zítra večer, až zavoláš svého familiára, na pódium přišel obrovský medvěd hnědý?“

Arsinoe si bezděky sáhla na zjizvenou tvář. „O čem to mluvíš?“

„Jednoho velkého medvěda hnědého jsem viděla v západních lesích,“ vysvětlila jim Jules. „Co kdyby se mi podařilo přesvědčit ho, aby za tebou přišel? Kdyby se mi povedlo ho udržet na pódiu?“

„To je příliš velké sousto i pro tebe,“ namítla Arsinoe. „Medvěd hnědý, uprostřed všeho toho ryku a davů… Neudržela bys ho. Akorát by mě přede všemi roztrhal na kusy. Ačkoli, nejspíš bych byla radši, kdyby mě rozsápal on, a ne kněžky,“ zamyslela se.

„Jules to dokáže,“ ozvala se znovu Madrigal. „Ale jen udržet ho na pódiu, to nebude stačit. Bude tě muset i poslouchat, jinak tomu nikdo neuvěří. Budeme ho k tobě muset připoutat tvou vlastní krví.“

Jules popadla matku za zápěstí. „Ne.

To už ne.“

Ale Madrigal se jí vyškubla a trvala na svém. „Juillenne. Nemáme na výběr. A i tak to bude nebezpečné. Nevznikne mezi nimi pouto jako mezi naturalistou a jeho familiárem. Nebudeš s ním moct komunikovat. Bude spíš něco jako tvůj mazlíček.“

Arsinoe pohlédla na Camden. Ta nebyla žádný mazlíček. Byla spíš jakýmsi prodloužením Julesiny osobnosti. Ale lepší mazlíček než podříznutý krk nebo useknutá hlava a ruce.

„Co k tomu budeme potřebovat?“ zeptala se.

„Jeho a tvoji krev.“

Jules se roztřeseně nadechla. Joseph ji chytil za loket.

„Tohle je příliš,“ namítl. „Udržet medvěda na pódiu je jedna věc, ale vzít mu krev? Musí to přece jít i nějak jinak!“

„Jenže nejde.“

„Je to příliš nebezpečné, Jules.“

„Byls pryč dlouho,“ poznamenala Madrigal. „Nevíš, co všechno Jules dokáže.“

Joseph stiskl zuby. Jako by každý sval v jeho těle mohl co chvíli prasknout napětím. Nakonec se mu ale podařilo přikývnout.

„Jak můžu pomoct?“ chtěl vědět.

„Drž se ode mě dál,“ hlesla Jules.

„Cože?“

„Promiň, ale myslím to vážně. Nic těžšího jsem od svého daru ještě nikdy nechtěla. Nemůžu si dovolit rozptylování. Navíc nemám moc času.

Než ho dostanu z lesa, chvíli to potrvá. Budu ho muset vést údolím, aby ho nikdo neviděl. I když vyrazím dnes v noci, až všichni usnou, stejně to možná nestihnu. A jestli ho při Honu zahnali ještě dál…“

„Je to naše jediná naděje,“ pronesla Arsinoe. „Takže jestli jsi do toho ochotná jít, Jules, tak to zkusím.“

Jules pohlédla na Madrigal a pak přikývla.

„V noci vyrazím.“

VYLODĚNÍ

Jako poslední z královen zaujala své místo na útesu před Vyloděním Arsinoe. Tou dobou, kdy došla přes louku a pěšinou vzhůru, už se celé údolí vyprázdnilo. Všichni se shromáždili na pláži, kde stáli v blízkosti vysokých zapálených pochodní a čekali na příjezd lodí.

Arsinoe si upravila masku na obličeji. I ten nejjemnější dotek ji na oteklé tváři se zanícenými jizvami bolel. Ale tu masku si vzít musela. Chtěla, když už si s ní Ellis dal takovou práci. A kromě toho na ní ty červené pruhy vypadaly ve světle pochodní úplně divoce. Ačkoli možná ne tak jako její skutečná zranění.

Vystoupila na provizorní pódium nahoře na útesu a podívala se dolů na shromážděný dav. Uvidí, co uvidí. Arsinoe se v černých kalhotách, černé košili a černé vestě před nikým neschovávala.

Na nejvzdálenějším pódiu od Arsinoe stála nehybně jako socha Katharina obklopená Arronovými. Oblékli ji do těsné černé róby bez ramínek a její hrdlo ozdobili náhrdelníkem z černých drahokamů. Na zápěstí se jí svíjel živý had.

Na prostředním pódiu vlála sukně Mirabelle. Nechala si rozpuštěné vlasy, aby i ony mohly vlát ve větru. Na Arsinoe se ani nepodívala. Zírala přímo před sebe. Stála tam, jako by už byla korunovaná, jako by neměla sebemenší důvod dívat se kamkoli stranou.

Pak Arronové i Westwoodové pódia svých královen opustili a Arsinoe se v panice natáhla po Jules.

„Počkej!“ špitla. „Co mám dělat?“ „To, co vždycky,“ mrkla na ni Jules.

Arsinoe jí stiskla dlaň. Jules tam měla stát místo ní, v šatech od Lukea jí to tolik slušelo. Madrigal jí ještě ve stanu namalovala rty měděně rudou barvou a do vlasů zapletla temně zelené a měděné mašle, aby ladily k lemu šatů. Kdyby tam Jules stála místo ní, ostrované by viděli překrásnou naturalistickou královnu s její pumou a neměli by nejmenší pochybnosti.

Arsinoe se podívala dolů a zatočila se jí hlava.

„Mám strach,“ zašeptala.

„Ty nemáš strach z ničeho,“ připomněla jí ještě Jules, než sestoupila zpět na pěšinu, aby počkala se zbytkem své rodiny.

Pak se rozezněly bubny a Arsinoe se sevřel žaludek. Ještě byla slabá a žaludek měla plný slané vody.

Přinutila se ale narovnat nohy i ramena. Nezhroutí se. Nezačne zvracet. Ani se k potěšení svých sester sama nevrhne dolů z útesu.

Znovu se podívala na Mirabellu, přirozeně krásnou a důstojnou, a na Katharinu, lákavou a zrádnou jako černé sklo. Ve srovnání s nimi si připadala jako nicka. Ve srovnání s nimi si vůbec nepřipadala jako královna.

V zátoce zakotvilo pět lodí z pevniny. Arsinoe sledovala, jak z každé z nich spouštějí na vodu člun, v němž seděl muž, který doufal, že se stane ostrovním králem. Všechny byly vyzdobené a osvětlené pochodněmi. Který z nich asi patřil Billymu? Doufala, že jeho otec byl milosrdný, když se vrátil.

Pak bubnování zrychlilo a lidé na pláži přesunuli svou pozornost od královen k přijíždějícím člunům. Pro muže na jejich palubě to musel být silný okamžik, mířit k takovému davu černých postav, ale jen jeden z nich vypadal vyděšeně – opálený tmavovlasý kluk s rudou květinou v klopě. Ostatní se nakláněli kupředu, usměvaví a nedočkaví.

Billyho člun doplul ke břehu jako poslední. Ale nápadníci byli beztak příliš hluboko dole, než aby se mohli s královnami seznámit. To mělo přijít až později. Vylodění byla čistě ceremoniální záležitost. První pohledy, první ruměnce ve tvářích.

Když se první z nápadníků poklonil Katharině, Arsinoe vztyčila hlavu. Katharina se usmála a také se mu zdvořile poklonila. Vzápětí se poklonil Mirabelle a ta na něj mile kývla.

A nakonec se podíval na Arsinoe. V očích měl překvapený výraz, jako by si předtím ani nevšiml, že tam stojí. Až příliš dlouho zíral na její masku. A vysekl jí jen malou poklonu.

Arsinoe se ani nehnula. Jen je postupně jednoho po druhém přejela pohledem a nechala masku, aby odvedla svůj díl práce. Dokud na břeh nevstoupil Billy.

To ji zahřálo u srdce. Nevypadal ani slabý, ani zraněný.

Když stanul pod útesy a pohlédl vzhůru, pomalu a hluboce se uklonil a davem se rozlehl šepot. Arsinoe zatajila dech.

Uklonil se jen jí.

TÁBOR ARRONOVÝCH

Traviči nesměli do beltainské hostiny přidávat žádné jedy. Taková byla pravidla vyhlášená chrámem, aby všichni účastníci festivalu mohli ochutnávat ze všech stolů. Natalii se to zdálo velice nespravedlivé vzhledem k tomu, že elementálové mohli nechat údolím vanout vítr sem a tam a naturalisté jím mohli nechat stejně tak pobíhat své familiáry.

Na jejím talíři se skvěl voňavý pečený bezhlavý pták, zcela prostý jakýchkoli toxinů. Ne že by se hodlala snížit k tomu, že ho sní. Ještě den předtím si vesele prozpěvoval v houští. Taková škoda.

Znechuceně se zvedla a zamířila do svého stanu. Když vešla, plachta se znovu nadzvedla a dovnitř proklouzl i Pietyr.

„Na naší vlastní hostině by nás měli nechat dělat si, co chceme,“ prohlásil, jako by jí četl myšlenky. „Jako by měl někdo jiný dost odvahy na to, aby naše jídlo třeba jen ochutnal.“

Natalia se zahleděla do noci plné táborových ohňů a lidí. Pietyr měl samozřejmě pravdu. Ani ti, kteří měli upito přes čáru, se neodvažovali jídla travičů ani dotknout. Natolik jim nikdo nedůvěřoval.

„Delegáti by se mohli odvážit přisednout k našemu stolu,“ prohodila Natalia. „A ty otrávit nechceme. To by byla ale podívaná, kdyby se najednou začali svíjet na koberci.“

Navíc si nemohli dovolit přijít ani o jednoho. Každou generaci přijíždělo nápadníků méně a méně. Počet rodin na pevnině, které znají tajemství ostrova, se zjevně zmenšoval. Jednoho dne se pro ně Fennbirn možná stane jen pověstí, legendou, kterou budou vyprávět svým dětem.

Natalia si povzdechla. Několik nápadníků už viděla postávat před Katharininou hostinou. Jako první přišel ten hezký s širokými rameny a zlatými vlasy. Zdálo se, že se mu Katharina velice líbí, přestože spolu stále ještě nemohli promluvit.

„Doufám, žes ji naučil flirtovat i z dálky,“ poznamenala.

„Ví, co má dělat s očima,“ ujistil ji Pietyr. „I jak se má pohybovat, neboj.“

Jenže Natalia se bála. Viděl to na jejím postoji, na jejích ramenou.

„Škoda, že se ukázalo, že ten mladý Chatworth se zdá být loajální Arsinoe,“ prohodil Pietyr.

„Skutečně? Já bych si tím tak jistá nebyla. Byla jsem ujištěna, že poslechne.“

„Nicméně na pláži to tak nevypadalo.

A teď se nejspíš potuluje někde kolem hostiny Arsinoe jako pes, který čeká na kosti.“

Natalia zavřela oči.

„Jsi v pořádku, teto? Vypadáš unaveně.“

„Nic mi není.“

Ale byla unavená. Katharinin nástupnický rok byl druhý, který zažila.

A pravděpodobně taky poslední. S Camille to bylo o tolik jednodušší, když byla Natalia stále ještě mladá dívka a hlavou rodiny byla její matka.

Pietyr vyhlédl ven.

„Ti hlupáci se spolu sázejí, kdo se odváží k našim stolům,“ zavrtěl hlavou. „Tak velký máme vliv. Těžko uvěřit, že už zítra bude po všem. Že kněžky vyhrály.“

„A kdo říká, že vyhrály?“ prohodila Natalia a Pietyr na ni překvapeně pohlédl. „Sám říkáš, že vypadám unaveně. A proč asi myslíš? Chtěl jsi, abych našla způsob, jak naši Kat zachránit. Tak jsem celý dlouhý den připravovala jídlo na Gave Noir, ve kterém není ani trocha jedu.“

„Jak?“ divil se Pietyr. „Když kněžky na všechno dohlížejí?“

Natalia naklonila hlavu na stranu. Žádný travič neměl rychlejší ruku než ona.

„Vždyť ho budou zkoušet, Natalie.“

Na to mu neodpověděla. Dělal, jako by snad celý život nepozorovaně nepřisypávala jedy všude možně.

TÁBOR NEJVYŠŠÍ KNĚŽKY

„Nemůžu uvěřit, že se ten spratek vrátil,“ zavrtěla hlavou Rho stojící spolu s Lucou před jejím stanem, odkud dohlížela na přesun zbývajících beden. „Je to skutečně zvláštní,“ souhlasila Luca. „Rozhodně jsem nečekala, že se nám tu královna Arsinoe najednou objeví na pláži. Ale nebyla to její volba.“

„Jako by měla v našem příběhu ještě sehrát svou roli,“ zamyslela se Rho. „Nebo si Bohyně potrpí na tradice stejně jako naše Mirabella a nedovolí, aby byla jakákoli královna vyřazena ze hry jinak než rukou vlastní sestry.“

„A zaslechla jsi něco?“ zeptala se jí Luca, aniž by spustila oči z beden. „O tom dnešní debaklu. Co se mezi lidmi šušká?“

„Já je slyšela probírat akorát návrat Arsinoe. Když se zmiňovali o té Mirabellině bouři, mluvili pouze o jejím hněvu. Nikdo netuší, proč ji ve skutečnosti přivolala.“

Rho poodešla, aby mohla jednu z kněžek vyplísnit za to, že si nevšimla, že jedna z beden, které pomáhala přenášet, je poškozená. Vytrhla ji dívce z ruky a uštědřila jí pořádný políček. Ta chudinka, ani ne třináctiletá čekatelka, někam s pláčem utekla.

„To snad nebylo nutné,“ poznamenala Luca. „Vždyť nehrozilo, že by ta bedna praskla.“

„Bylo to pro její vlastní dobro. Kdyby přece jen praskla, mohla by přijít o větší část ruky.“

Pak tu bednu sama vzala do rukou a zakroutila jí tak, až jí praskly stěny. Uvnitř se skrývaly tři tucty ozubených chrámových nožů.

Luca jeden z nich vyndala. Jeho dlouhé, lehce zahnuté ostří ve světle festivalových ohňů hrozivě zářilo. Nevěděla, jak je konkrétně tahle dýka stará, ale rukojeť měla ohmatanou a dobře padla do dlaně. Mohla do Innisfuilu přicestovat z jakéhokoli chrámu. Možná pocházela odněkud z kraje naturalistů a dřív byla využívána především ke sklízení pšenice. Ovšem bez ohledu na její původ bylo téměř jisté, že někdy už ochutnala krev.

Dobře si její čepel prohlédla. Jakožto Nejvyšší kněžka už sama žádnou nenosila celé roky.

„Zítra je budeš muset vést,“ dodala Luca. „V tom tichu, které zavládne po Mirabellině ohňovém tanci. Ještě než promluvím. Vydej se nejdřív k Arronovým a dostaň Katharinu. Ať to netrvá dlouho. Chci, abys vedla i útok na Arsinoe.“

„Neboj, stihnu to. Jediný, kdo by mi snad mohl dělat potíže, je ta Miloneova holka s tou pumou. Nejdřív se postarám o tu šelmu, jestli se nás pokusí zastavit.“

Luca přejela po ostří nože prstem, a ani si neuvědomila, že se řízla do bříška, ze kterého jí začala téct krev.

„Všechny musejí být takhle ostré,“ řekla. „Aby to bylo rychlé a ony to ani necítily.“

TÁBOR MILONEOVÝCH

Hostina Miloneových byla nejpopulárnější hostinou celého Beltainu. A to nejen díky pečenému masu z Julesina jelena. Oproti veškerému očekávání totiž Arsinoe udělala během Vylodění očividně dojem. Lidé se tísnili kolem stanů a stolů naturalistů, jen aby se na ni a na její černě lakovanou masku mohli podívat z blízka. Když spolu se sestrami stála na útesech, neskutečně se od nich lišila.

A všechny teď zajímalo, jestli v ní přece jen není něco víc. Jestli jim něco neuniklo.

„A tamhle už jde ten poslední,“ oznámil jim Joseph s plnou pusou pečínky a kývl směrem do změti těl, v níž Arsinoe spatřila dalšího nápadníka, toho se zlatými vlasy, jak na ni přes stoly zírá. Trochu se na něj pousmála a podívala se na Billyho, který na ni zpovzdáli dával pozor.

„Takže přišli všichni,“ zaradoval se Luke.

A to Arsinoe nečekala, že by přišel byť jeden jediný. Dostávalo se jí tolik pozornosti, až to bylo zvláštní.

„Kdybych věděla, že muže z pevniny tolik přitahuje nezájem, byla bych se Vylodění tolik nebála,“ poznamenala a znovu se podívala na Billyho. „Chtěla bych však, aby tu Junior mohl být s námi. Zajděte pro něj někdo. Ať si mají kněžky zas na chvíli o čem povídat.“

Jules se zasmála. „Podívejme, kdo se tu nechal opít úspěchem. Ale raději ne, Arsinoe. Už tak jsi porušila pravidel víc než dost,“ řekla a vzala Josepha za ruku. „My tam zajdeme a budeme mu dělat společnost.“

„Než se o tebe začne s nějakým dalším nápadníkem prát,“ zažertoval Joseph. Ještě než Jules odešla, dloubla Arsinoe trochu do ramene. Noc už stárla. Nebude dlouho trvat a ohně dohoří a ona se vydá do lesů za medvědem.

Arsinoe se jí dlouze zadívala do očí. Byla tak odvážná. Měla sice neskutečně silný dar, ale medvěd hnědý mohl být přece jen silnější.

„Kéž bych tě nepotřebovala,“ zašeptala Arsinoe. „Nebo kéž bych aspoň mohla jít s tebou.“

„Budu opatrná,“ slíbila jí Jules.

„Neboj.“

Když Jules s Josephem přišli za Billym, byl dost mrzutý. Stál tam se založenýma rukama a ostatní nápadníky si prohlížel vyloženě nepřátelsky.

„Donesli jsme ti trochu toho Ellisova ragú,“ sdělil mu Joseph a podal mu misku. „Když ses neodvážil dost blízko, aby sis vzal sám.“

„Nevěděl jsem, na jakou vzdálenost se smím přiblížit,“ zavrčel Billy.

„A vzhledem k tomu, jak nás našli, jsem si říkal, že bude lepší držet se stranou.“

„Ale poklonit se jenom Arsinoe se ti jako špatný nápad nezdálo? Tvůj otec bude chtít tvou hlavu.“

„No jo, já vím. Nevím, na co jsem tam myslel,“ zahučel a ochutnal jelení ragú.

„Ale Arsinoe to pomohlo,“ poznamenala Jules. „Podívejte na všechny ty lidi tady. Přivedlo je sem i to tvé gesto. A to, cos udělal předtím. Že ses ji pokusil unést.“

Billy sklonil hlavu. „Za to se omlouvám. Že jsem vám o tom neřekl. Musel jsem to udělat, když jsem se dozvěděl, co mají kněžky v plánu. Ale nakonec stejně skončila tady. Sakra.

K čertu se vším.“

„To bude dobré. Máme vlastní plán.“

„Jaký?“ chtěl vědět Billy. Jules mu ho pošeptala do ucha a on se ihned rozveselil. „Joseph mi vždycky vyprávěl, že jsi úžasná. A ty šaty. Vypadáš v nich naprosto úchvatně.“

„Úchvatně? To je dost silný výraz.“

„Silný, nebo ne, ale sedí.“

Jules se začervenala a přitiskla se k Josephovi.

„No jo,“ povzdychl si Billy.

„Nemusíte mi dělat společnost. Stejně jsem tady chtěl zůstat celou noc, dokud mě ty kněžky zas neodvedou zpět ke člunu.“

„Jsi si jistý?“ zeptal se ho Joseph, ale Jules ho zatahala za paži. Tak se s ním rozloučili a zmizeli v davu.

„Kam jdeme?“ nechápal Joseph, když ho chytila za ruku.

„Napadlo mě, že bude dobré, když nás spolu uvidí,“ vysvětlila mu. „Až tady zítra ráno nebudu, tak aby si kdokoli, kdo by si toho všiml, řekl, že jsem s tebou zalezlá někde ve stanu.“

Noc byla plná ohňů a smíchu. Štíhlé dívky vyzývaly chlapce k tanci svými růžovými rozehřátými tvářemi a Jules se v těch šatech od Lukea cítila stejně krásná jako kterákoli z nich.

„Takovou jsem tě ještě nikdy neviděl,“ řekl Joseph. To, jak jí přejel po těle očima, ji naplnilo uspokojením. „Luke bude muset zavřít knihkupectví a otevřít si krejčovskou dílnu.“

Jules se zasmála. Tlak, který cítila na začátku Beltainu, už se rozplynul. Arsinoe se vrátila. A oni nebudou jen nečinně stát a přihlížet, jak ji zabijí. Budou jednat. Ta myšlenka ji tak těšila, že Camden začala vesele poskakovat v kruzích jako malé kotě.

Koutkem oka zahlédla nějakou dívku, jak hladí jednoho chlapce po nahé hrudi. Mnoho párů té noci zmizí ve stanech nebo na měkké zemi pod stromy.

„Jak jsme se sem dostali?“ podivil se Joseph.

Jules totiž všechny ohně pomalu obešla a dovedla ho přímo ke svému stanu.

Pak ho zatáhla dovnitř. „Mám pocit, že bych se ti měla omluvit za všechen ten čas, který jsem promrhala,“ zašeptala. „To ne. Ty se mi nikdy neomlouvej.“

Jules rozsvítila lampu a přivázala plachtu. Její stan sice nebyl velký a místo postele spala jen na několika dekách, ale to bude muset stačit.

Pak se k němu přitiskla a zajela mu prsty pod košili. Josephovi se rozproudila krev žilách ještě dřív, než ho začala líbat na šíji. Voněl po koření, které použili při přípravě hostiny. Pevně ji objal.

„Chyběls mi,“ zašeptala.

„Ale ještě před Honem jsi mě nechtěla,“ spustil Joseph, ona však zavrtěla hlavou. Předtím ji všechno bolelo. Jenže teď byla situace jiná.

Jules přitiskla své rty k jeho a vášnivě se k němu přivinula. Dnes v noci byla odvážná. Možná díky těm šatům nebo energii sálající z ohňů.

Hladově se líbali a Joseph ji k sobě tiskl.

„Je mi to tak líto,“ omlouval se jí.

Ale Jules už mu rozhalila košili a pak si začala rozepínat šaty.

„Jules, počkej.“

„Čekali jsme už dost dlouho.“

Pak ho stáhla dolů na provizorní postel.

„Musím ti to říct,“ začal Joseph, Jules ho však umlčela rty a jazykem. Nechtěla nic slyšet. Nechtěla slyšet o Mirabelle. To skončilo. Bylo to pryč. Na Mirabelle už nezáleželo.

Lehli si a Jules mu začala sjíždět pod košilí rukou níž. Té noci se chtěla dotknout každého kousku jeho nahé kůže.

Joseph si na ni něžně lehl a začal jí líbat krk a ramena. „Miluju tě,“ opakoval. „Miluju tě, miluju tě.“

Ale pak zavřel oči, málem se rozplakal a lehl si zase na záda.

„Co se děje, Josephe?“

„Omlouvám se,“ vzlykl a zakryl si oči dlaní.

„Udělala jsem něco špatně?“ nechápala Jules. Joseph ji pevně objal.

„Jen mi dovol tě držet,“ zašeptal. „Chci tě jen pevně držet.“

TÁBOR ARRONOVÝCH

Když hostina skončila a ohně začaly dohořívat, Katharina s Pietyrem už leželi ve stanu, bok po boku, Pietyr na zádech, Katharina na břiše, a tiše poslouchali poslední ohlasy nočního veselí. Vzduch voněl po jiskrách a kouři, po různých druzích hořícího dřeva a různých druzích smažícího se masa. A všechny ty hřejivé vůně podbarvovalo aroma jehličí a slaného mořského vzduchu.

„Ty Natalii věříš?“ zeptal se jí Pietyr. „Když říká, že se jí podaří podvádět při Gave Noir?“

Katharina mu zabubnovala prsty o hruď. „Nikdy mi nedala důvod o ní pochybovat.“

Pietyr na to nic neřekl. Během hostiny byl zamlklý. Katharina se k němu přitulila, aby se ho pokusila rozveselit polibky.

„Co je s tebou?“ chtěla vědět. „Vůbec tě nepoznávám, jsi takový rozněžnělý.“ Vzala ho za ruku a položila si ji na bok.

„Kde jsou tvé obvykle chtivé doteky?“

„To jsem byl až takový necita?“ usmál se Pietyr a zavřel oči. „Katharino,“ vydechl. „Má sladká, bláznivá Katharino.“

Lehl si na bok a vzal její bradu do dlaně. „Pamatuješ si ještě cestu k propasti Breccia?“ zeptal se jí.

„Ano, myslím, že ano.“

„Je to tamtudy,“ řekl a ukázal skrz plachtu stanu směrem k jižním lesům. „Tamtudy, mezi stromy a pak za tím pětibokým stanem s lanem. Odtamtud přímo za nosem a dojdeš k těm kamenům a průrvě. Musíš přejít ten potok.

Pamatuješ si to?“

„Pamatuju. Přes ten potok jsi mě přenesl.“

„Ale zítra v noci ho budeš muset překročit sama.“

„Co tím myslíš?“ nechápala Katharina.

„Poslouchej mě, Kat. Natalia si myslí, že to má všechno pod kontrolou. Jenže pokud se plete…“

„Co?“

„Já zítra večer na Přehlídce nebudu. Kdyby se něco stalo, nesnesl bych ten pohled.“

„Ty ve mě nemáš žádnou důvěru,“ zesmutněla Katharina.

„Tak to není, Kat. Musíš mi něco slíbit. Pokud se zítra večer cokoli stane, chci, abys utekla. Rovnou za mnou, k propasti Breccia. Rozumíš?“

„Ano, ale proč?“

„Kat, pokud se stane cokoli, neposlouchej nikoho jiného a prostě tam jdi. Slibuješ?“

„Dobře. Slibuju.“

PŘEHLÍDKA

TÁBOR WESTWOODOVÝCH

Elizabeth přehodila Mirabelle přes ramena černý plášť a Bree jí ho zavázala na hrudi. Decentně zakrýval mokrý pruh plátna namočený v bylinné směsi, kterým měla přepásané boky a prsa: to bylo jediné, co na sebe pro Přehlídku oblékla, krom ohně.

„Tvůj mladý muž z tebe nebude moct spustit oči,“ řekla Bree.

„Ale Bree, žádný mladý muž není.“

Bree si však s Elizabeth vyměnila spiklenecký úsměv. Nevěřily jí to od té doby, co ji po Honu našli celou zadýchanou a zrudlou na kraji táborové louky. Jenže Mirabella se nemohla přimět jim o Josephovi říct. Byl to naturalista, navíc loajální vůči její sestře. To by snad nepochopila ani Bree.

Nebe se začínalo barvit do odstínů oranžové, které věstily příchod nejprve narůžovělého a nakonec namodralého šera. Ceremoniál na pláži začínal při západu slunce.

„Viděly jste už Lucu?“ zeptala se Mirabella.

„Zahlédla jsem ji jít směrem k pláži dnes pozdě odpoledne. Bude mít spoustu práce. Nevím, jestli se sem za tebou stihne vrátit ještě před začátkem,“ usmála se na ni Elizabeth, aby ji trochu uklidnila. Ano, Nejvyšší kněžka musela mít plné ruce práce. Určitě nešlo o to, že by se na Mirabellu zlobila, že jí překazila popravu Arsinoe.

„Stejně bys na ni měla mít vztek,“ poznamenala Bree.

„Taky mám,“ ujistila ji Mirabella. Měla i neměla. Luca jí byla celé ty roky drahá. Ty spory, které s ní posledních pár měsíců měla, docela těžce nesla.

„A co mají v plánu kněžky, Elizabeth?“ zeptala se Bree a vykoukla ze stanu ven. „Všechny se chovají tak divně. Pořád se shlukují do skupin a něco si mezi sebou šuškají.“

„To nevím. Jsem teď jednou z vás a ony to vědí. Takže mi nic neříkají.“ I Mirabella natáhla krk, aby se mohla podívat. Bree měla pravdu. Kněžky se celý den chovaly divně. Tvářily se ještě přísněji a odměřeněji než jindy. Některé vypadaly dokonce vystrašeně.

„Něco visí ve vzduchu,“ zamračila se Bree. „Nelíbí se mi to.“

TÁBOR MILONEOVÝCH

Arsinoe si zapnula přes další černou košili další černou vestu a narovnala si mašli u masky. Madrigal se mezitím někde za ní nervózně ošívala v jemných černých šatech.

„Řekla ti Jules, že mě viděla s Matthewem?“ prohodila najednou.

Arsinoe se zarazila a překvapeně a zklamaně se na Madrigal otočila.

„S Matthewem? Myslíš s Matthewem tetičky Caragh?“

„Neříkej mu tak.“

„Jenže přesně tím pro nás pro všechny i pro tebe je. Dokážu si představit, jakou z toho musela mít Jules radost.“

Madrigal kopla do polštářku na zemi a pohodila kaštanovými vlasy.

„Nikdo z toho neměl radost. Věděla jsem, že nebudete rádi. Věděla jsem, co na to řeknete.“

Arsinoe se od ní odvrátila. „Když jsi věděla, co ti na to řekneme, pak ti na našem mínění nemůže moc záležet.

Protože jsi to stejně udělala.“ „Dneska se se mnou nehádej!

Potřebuješ mě.“

„Proto ses mi o tom rozhodla říct právě teď?“ okřikla ji Arsinoe. „Abych tě nemohla vyplísnit tak, jak zasloužíš?“ Nicméně Madrigal opravdu potřebovala. Na malém kruhovém stolečku už čekaly základní přísady nového kouzla. Malá kamenná miska plná vychladlé převařené vody vonící po bylinkách a rudých okvětních lístcích růží. Madrigal našpulila rty, zapálila svíci a začala v plameni nahřívat ostří nože.

„Ještě jsem Jules neviděla,“ změnila Arsinoe téma. „Jestli to sem nestihne včas…“

Madrigal ale vzala misku a namířila si to s nožem přímo k ní. Arsinoe si vyhrnula rukáv.

„Nemysli na to,“ řekla a řízla ji hluboko do paže. „Ona to stihne.“

Arsinoeina krev kapala do misky a v čiré vodě se rudě vlnila kolem kousků okvětních lístků. Když se do toho přidá ještě krev toho medvěda, poměr tekutin bude jedna ku jedné. Arsinoe si neodkázala představit, že by ten lektvar měla vypít.

„A bude to kouzlo fungovat, i když se na pódiu pozvracím?“

„Ššš,“ nechtěla takové řeči slyšet Madrigal. „A teď, do dlaně už ti runu vyřezat nemůžeme, protože ji máš plnou starých jizev a tahle nesmí být ničím narušená. Takže ji budeš muset nakreslit. Pak ji namočíš v lektvaru a přitiskneš medvědovi k hlavě. Nevypij ho všechen, nech si trochu do dlaní.“

„A víš jistě, že to musím spotřebovat všechno? Nemůžeme se o to s medvědem podělit?“

Madrigal jí přitiskla k ráně obvaz a pevně ho zmáčkla. „Přestaň si dělat legraci! Tohle není žádné jednoduché kouzlo. Neudělá z medvěda tvého familiára. Možná ani tvého přítele. Pokud Jules nebude mít dost sil na to, aby ho po té cestě údolím udržela na pódiu, pak tě stejně může před očima všech rozsápat.“

Arsinoe polkla. Neměli po Jules vůbec chtít, aby se o to pokusila. Bylo to příliš. Bylo by těžké udržet medvěda i v klidném lese. Ale udržet ho před řvoucím davem a planoucími pochodněmi se jevilo jako téměř nemožné.

„Kdybychom jen mohly Jules nabarvit vlasy na černo a udělat královnu z ní…,“ povzdychla si sarkasticky Arsinoe. „Ano,“ přitakala Madrigal. „Kéž by.“ Vtom venku za stanem zaštěkal Jake.

„Arsinoe,“ ozval se Ellisův hlas. „Už je čas.“

Madrigal ji chytila za ramena a trochu s ní zatřásla, aby ji uklidnila. „Až se Jules vrátí, donese mi tu krev a já ti pak ten lektvar po ní pošlu na pódium. Nic se neděje, pořád máme čas.“

Arsinoe vykročila ze stanu s knedlíkem v krku. Venku na ni čekali nejenom Sandrinovi, Luke a Miloneovi, ale polovina všech naturalistů shromážděných v údolí.

„Co tu dělají?“ zašeptala Arsinoe Josephovi.

„Myslíš ten dav?“ usmál se Joseph. „Zdá se, že se někde rozkřiklo, co se chystá. Královna Arsinoe a její medvěd hnědý.“

„A jak se to stalo?“

„Jakmile se to doneslo k Lukeovi, celé údolí o tom do hodiny vědělo.“

Arsinoe se na všechny shromážděné podívala. Někteří se na ni ve světle pochodní usmívali. Celý její život si o ní mysleli, že je jedním velkým zklamáním, ale při prvním náznaku naděje se ji vydali podpořit, jako by to bylo přesně to, po čem celou dobu toužili.

Možná tomu tak skutečně bylo.

PÓDIUM KRÁLOVNY

KATHARINY

Pořadí představení při Přehlídce určil chrám. Jako první měla vystoupit Katharina. Kněžky pro ni přichystaly dlouhý mahagonový stůl plný jedovatých pokrmů a zapálily pochodně, takže Katharině už nezbývalo než vystoupit na pódium a pustit se do jídla.

Natahovala krk, aby si mohla prohlédnout dav. Moře tváří a černě oděných těl se táhlo kolem všech tří pódií přes celé pobřeží. Její pódium se nacházelo uprostřed. A přímo před ním pak vyvýšená plošina, kde seděli nápadníci spolu s Nejvyšší kněžkou. „Všude tolik kněžek,“ zabručela Natalia vedle ní.

„To ano,“ přikývla Katharina a sevřel se jí žaludek. Natalia pro ni byla silným zdrojem útěchy, ale přála si, aby Pietyr na svou účast změnil názor.

„Tak dobře, Kat,“ vydechla Natalia.

„Půjdeme.“

Společně vystoupily na pódium. Katharina se na všechny usmála tak zářivě, jak ji Pietyr učil, aby nevypadala tak strojeně a formálně jako její sestra elementálka. Přesto na ni všichni hleděli poněkud střízlivě. Až vyleze na své pódium Mirabella, určitě se začnou usmívat jako šílení.

V první řadě stáli Genevieve a Lucian. Katharina jim kývla na pozdrav. Dnes poprvé se na ni Genevieve nezamračila.

Katharina se spolu s Natalií usadila v čele stolu.

„Důvěřuj mi,“ špitla Natalia. „Řekni to pěkně nahlas.“

Katharině zašustila sukně. Měla příliš krásné šaty na to, aby je zničila skvrnami z Gave Noir. Mohla jen doufat, že žádný z těch fleků si nezpůsobí zvracením.

Kněžky zvedly poklice ze všech otrávených jídel a ohlásily jejich složení. Omeleta z hnojníku inkoustového plněná kozím sýrem a omějí. Treska naložená ve šťávě bobulí tisu. Tartaletky s rulíkem zlomocným. Štíři smrtonoši na másle s cukrovou polevou a nakonec oleandrový aspik. K tomu víno ředěné královským jedem Cantarella. A zlatým hřebem hostiny byl obří zlatý dort ve tvaru labutě.

Vzduchem se linuly lahodné vůně. První tři řady travičů zavětřily jako kočky vysedávající před kuchyňským oknem.

„Máte hlad, královno Katharino?“ zeptala se jí obřadně Natalia. Katharina se zhluboka nadechla.

„Mám hlad jako vlk.“

Natalia postávala stranou, zatímco Katharina jedla. Zpočátku byla její sousta jen malá a zdráhavá, jako by jim tak docela nevěřila. Ale jak hostina pokračovala a traviči jí tleskali, získávala na sebejistotě. Po bradě jí stékala narůžovělá omáčka.

Nápadníci z pevniny sedící na pódiu si olizovali rty. S jakým údivem asi pozorovali dívku, která nemůže zemřít. Nezáleželo na tom, že to není skutečné.

Katharina od sebe odstrčila talíř s kandovanými škorpiony. Snědla tři. Jejich ocasy nechala chytře netknuté, skryté ve žluté cukrové polevě. Už zbýval jen ten labutí dort.

Natalia provedla Katharinu kolem stolu, aby si mohla z polevy vytáhnout kusy masa. A to bylo vše. Celé to ještě zalila plným pohárem vína, který vypila do poslední kapky.

Pak bouchla pěstmi do stolu a dav zajásal. Zdálo se, že samým překvapením o to víc nahlas.

Natalia pozvedla oči směrem k plošině, kde se setkala s chladným, kamenným pohledem Nejvyšší kněžky.

Natalia se usmála.

PÓDIUM KRÁLOVNY

ARSINOE

Arsinoe stojící vzadu za svým pódiem připadal pohled na Gave Noir stejně groteskní, jak od rituální otrávené hostiny čekala. Mnoho z jedů uvedených na jídelníčku ani neznala, ale musela uznat, že i na ni udělalo dojem, když je do sebe drobná bledá Katharina tak cpala. Po jídle byla až po lokty špinavá od masové omáčky a ovocné polevy a dav jásal.

Arsinoe zaťala pěsti, vzápětí si však vzpomněla na runu, kterou měla namalovanou v dlani, a rychle je zas uvolnila. Nesmí si ji rozmazat. Ovšem nebyl to nejlepší den, kdy měla od svých dlaní chtít, aby se jí nepotily.

„Arsinoe.“

„Jules! Díky Bohyni!“

Jules jí honem vrazila do rukou misku s lektvarem. Arsinoe nad ním ohrnula nos.

„Předstírej, že je to víno,“ pobízela ji Jules.

Arsinoe na něj znechuceně zírala. Vypít ho se jí zdálo nemožné. Ačkoli to byly necelé čtyři loky, pořád to byly čtyři loky slané kovové vlažné břečky. Krev z jejích vlastních žil a z žil medvěda.

„Myslím, že v tom plave nějaký chlup,“ zdráhala se.

„Arsinoe! Tak dělej!“

Arsinoe si přiložila misku až k dřevěné masce a pila.

Ten lektvar chutnal stejně příšerně, jak se obávala. Byl překvapivě hustý. Ani ty bylinky a růžové okvětní lístky mu nepomohly, byl kvůli nim akorát o to hustší. Její hrdlo ho odmítalo spolknout, ale nakonec se k tomu přinutila. Pamatovala však na to, aby si nechala trochu na potření runy na dlani.

„Budu hned za pódiem,“ ujistila ji Jules a zmizela.

Pak už kněžky vyvolaly její jméno a Arsinoe vystoupila před lid. Pohledy jejich očí ji tížily stejně, jako když stála na tom útesu, ale na to nemohla myslet. Protože někde nedaleko už čekal medvěd.

Došla až doprostřed pódia, které bylo sestavené tak ve spěchu, že jí fošny vrzaly pod nohama. Na jazyku i v žaludku se jí převalovala pachuť krve. Dlaň s runou si opatrně tiskla polozavřenou k hrudi. Bude to fungovat.

Bude to vypadat, jako by se modlila.

Jako by volala svého familiára.

„Sem, medvídku, sem,“ zašeptala a zavřela oči.

Na okamžik všechno ztichlo. A pak se ozvalo medvědí bručení.

Lidé vykřikovali a uhýbali stranou. Medvěd zpoza pódia vyskočil nahoru a bez váhání se postavil vedle Arsinoe.

Při pohledu na jeho dlouhé zahnuté drápy ji zabolely stehy na tváři. Někde po své pravici zaslechla syčet a vrčet Camden.

Možná neměla moc času. Jules ho možná dost silně neovládala.

Potřebovala mu nějak na čelo dostat tu krev a runu.

Popošel ještě blíž k ní. Tak blízko, že se jí dotýkal srstí boku. Arsinoe ztuhla. Čelisti měl dost velké na to, aby jí jedním kousnutím utrhl z těla polovinu hrudního koše.

„Pojď,“ řekla a samotnou ji překvapilo, že se jí netřásl hlas. Medvěd k ní obrátil čumák a podíval se na ni. Spodní pysk mu visel dolů stejně jako všem medvědům. Měl narůžověle kropenaté dásně a na špičce jazyka černou skvrnu.

Arsinoe se k němu natáhla a přitiskla mu dlaň s runou namočenou v lektvaru na srst mezi očima.

Pak zatajila dech a zírala do jeho hnědozlatých očí.

Medvěd jí očichal tvář, přičemž jí trochu poslintal masku. Arsinoe se zasmála.

A dav zajásal. Dokonce i ti naturalisté, kteří o ní pochybovali, nadšeně tleskali. Arsinoe ho pohladila a rozhodla se pokoušet své dosavadní štěstí ještě o trochu víc.

„Do toho, Jules,“ zašeptala a zvedla obě paže do tvaru písmene V. „Nahoru!“

Medvěd se, postavil na zadní a mocně zabručel.

Po celé pláži zněly vzrušené výkřiky a štěkot a krákání familiárů. Pak medvěd znovu klesl na všechny čtyři a Arsinoe ho pevně objala kolem krku.

PLOŠINA

Nejvyšší kněžka sledovala, jak Arsinoe medvěda objímá, a tleskala spolu s ostatními. Nic jiného jí nezbývalo. Mezi všemi těmi výkřiky a potleskem vyhledala Rho, která na ni hleděla s krví podlitýma očima. Luca zavrtěla hlavou.

Je po všem. Prohrály.

Ale Rho taky zavrtěla hlavou. Vycenila zuby a chopila se jílce nože po svém boku.

PÓDIUM KRÁLOVNY

MIRABELLY

„Něco podobného ani od Kathariny, ani od Arsinoe nikdo nečekal,“ poznamenala Sára Westwoodová a upravila Mirabelle plášť. „Ale na tom nesejde. Stejně se přišli podívat hlavně na tebe.“

Mirabella natahovala krk směrem ke Katharině sedící za stolem s jedovatou hostinou a pak dál doprava, kde stála Arsinoe a hladila obrovského medvěda. Nebyla si vůbec jistá, že má Sára pravdu. Ale mohla s tím dělat jen to, co uměla.

Ozvalo se bubnování a kněžky ji pozvaly na pódium. Zhasily všechny pochodně, takže se její pódium topilo ve tmě, až na rudě zářící koš na oheň.

Mirabella vyběhla schůdky třemi rychlými kroky, odhodila svůj plášť a dav ztichl.

Tep se jí zrychlil, aby ladil s rytmem bubnů. Natáhla se k ohni a do dlaně jí přeskočil malý plamen, který se jí začal ovíjet kolem paží i břicha. V publiku to jen zašumělo.

Pracovat s ohněm bylo pomalejší a smyslnější, lépe sledovatelné, než když zavolala vítr a bouři. Jeho plameny jasně zářily. Sice ji nepálily, přesto měla pocit, jako by se jí vařila krev.

Otočila se, v uších jí zapraskal oheň a dav přihlížejících zalapal po dechu.

A uprostřed všech, kteří se na ni přišli podívat, stál Joseph. Když ho zahlédla, málem si spletla kroky. Vypadal stejně jako při jejich prvním setkání, kdy jeho tvář na temné pláži osvětlovala záře plamenů. Jak toužila přitáhnout si ho nahoru k sobě. Aby mohla sebe i jeho obléct do ohně. Aby je žárem přitavila k sobě.

Když vykřikl její jméno, zaklonila se dozadu.

„Mirabello!“

PÓDIUM KRÁLOVNY

KATHARINY

Natalia pozorovala Mirabellu tančící v plamenech. Shromážděný dav se jí jevil jen jako moře prázdných fascinovaných tváří. Mirabella si omotala lid kolem prstu.

Početné řady kněžek lemující prostor pod pódii se začaly trochu vlnit. Všechny schovaly ruce pod pláště a chopily se jílců svých chrámových dýk. A jedna z nich, ta s vlasy rudými jako krev, na ni zírala tak divoce, že se Natalia musela podívat stranou.

Mirabellin výkon ve všech zanechával neskutečně silný dojem. Dokonce i Natalia cítila touhu jít se na ni podívat blíž.

Zamrkala a pohlédla na Lucu a její černé planoucí oči. Ten úskok, který se Natalii i naturalistům podařil, nic nezměnil. Chrám nehodlal váhat. Kněžky byly odhodlané naplnit svou verzi Obětního roku.

PÓDIUM KRÁLOVNY

ARSINOE

Jules měla velké potíže udržet medvěda a zároveň sledovat Mirabellin tanec. Křik a pohyb davu ho znervózňovaly tak, že začal vedle Arsinoe pohazovat hlavou a škrábat do dřevěných prken.

Jules se soustředila ze všech sil.

„To je dobrý,“ zašeptala medvědovi. Čelo měla orosené potem a medvěd se začal s její myslí přetahovat. Pořádně.

Všichni se tlačili k Mirabellinu pódiu a Jules zaskřípala zuby. Kdy s tím ta holka skončí? Tančila už snad celou věčnost, nicméně ostatním to zjevně nevadilo. Jules se zhluboka nadechla a začala očima pátrat po Josephovi.

Říkala si, že ji určitě odněkud pozoruje. Jistě na ni byl pyšný za to, co s tím medvědem dokázala.

Až na to, že se vůbec nedíval na ni. Stál přímo před Mirabelliným pódiem a spolu s davem se tlačil kupředu. Jules nemohla uvěřit tomu, jak na ni zíral. I kdyby na něj v tu chvíli zavolala z plných plic, stejně by ji neslyšel. Nevnímal by ji, ani kdyby ho zavolala a stála přitom přímo vedle něj. Z toho jeho vášnivého pohledu se Jules zvedl žaludek. Na ni se tak nikdy nedíval.

Mirabella se k němu uprostřed tance skrz plameny natáhla. Viděli to úplně všichni. Všem muselo dojít, že ti dva patří k sobě. Že Jules je naivní blázen.

V tu chvíli jako by se z jejího srdce stal ostrý střep a něco se v ní zlomilo. A když se to stalo, ztratila kontrolu nad medvědem.

Arsinoe poznala, že je něco špatně, jakmile medvěd začal pohazovat hlavou. Pohled v jeho očích se měnil z klidného na vyděšený a nakonec na vzteklý.

O krok ucouvla.

„Jules,“ sykla na kamarádku, ale ta ji vůbec nevnímala, protože stejně jako ostatní zírala na Mirabellu.

Medvěd začal škrábat do prken na jejím pódiu.

„Klid,“ snažila se ho nějak utišit, ale nic s ním nezmohla. Nízká magie, která je spojovala, neměla takovou sílu jako skutečné pouto s familiárem. Medvěd měl strach a Jules nad ním ztratila kontrolu.

Neměla čas nikoho varovat, když najednou zabručel a skočil z pódia přímo mezi lidi. Sekal kolem sebe ostrými drápy a pohazoval hlavou. Nikdo ani nemohl utéct, protože na sobě byli všichni příliš natlačení, aby viděli na Mirabellu. Dokonce ani svými drápy si mezi nimi nemohl vysekat dostatečně širokou cestu, a tak se obrátil zpět k pódiím.

„Jules!“ vyjekla Arsinoe, jenže její křik se utopil v řevu ostatních, kteří už si uvědomili, co se stalo.

Mezitím se medvěd vydrápal na prostřední pódium a Katharina zaječela. Vrhl se na stůl s Gave Noir, roztříštil ho na kusy a odhodil ho i s jeho obsahem do písku. Ale ke Katharině to nestihl.

Byla rychlejší a stačila uskočit.

To už zděšené kněžky vytasily své obřadní dýky a začaly se k němu opatrně přibližovat. Medvěd se ohnal po nejbližší z nich a její bílé roucho bohužel vůbec neskrylo všechnu krev a kusy vnitřností, které z ní prackou vyrval. Při pohledu na ten masakr z ostatních ihned vyprchala veškerá odvaha a daly se na útěk spolu s davem.

Nejvyšší kněžka vyskočila a začala křičet, zatímco nápadníci veškeré dění jen zděšeně pozorovali.

Mirabella na nejvzdálenějším pódiu přestala tancovat, ale kolem hrudi a boků jí stále ještě plál oheň. Netrvalo tedy dlouho a medvěd se zaměřil na ni. A jakmile k tomu došlo, vrhl se jejím směrem a srážel k zemi všechno a všechny, kdo mu stáli v cestě.

Mirabella byla ztuhlá hrůzou.

Nedokázala ani křičet.

Joseph neváhal a skočil na pódium přímo medvědovi do cesty, aby ji chránil svým tělem.

„Ne!“ zaječela Arsinoe. „Ne!“

Jules přece musí vědět, že to je Joseph, běželo jí hlavou. Musí ho vidět. Ale možná už bylo příliš pozdě na to, aby medvěda odvolala.

PÓDIUM KRÁLOVNY

MIRABELLY

Kněžky začaly křičet, aby odvedly medvědovu pozornost od královny. Ale Mirabella slyšela jen řev blížící se šelmy. A jediné, co cítila, byly Josephovy paže. Jenže medvěd je nakonec nenapadl. Stoupl si před nimi na zadní, vztekle zabručel, nakonec si však schoval tlamu do pracek, jako by ho něco zabolelo, načež z pódia seskočil a vydal se úprkem pryč po pláži.

Mirabella zvedla hlavu a rozhlédla se po panikařícím davu. Většině lidí se naštěstí podařilo dostat přes útesy a nahoru do bezpečí, do tábora. Ale na zemi zůstalo ležet i několik bezvládných těl. Například ta mladá kněžka, která hlídala u Katharinina pódia, teď ležela pod ním se zlomenýma rukama, zakrváceným hábitem a vyrvanými vnitřnostmi všem na očích. A tolik dalších lidí bylo zraněno.

„Jsi v pořádku?“ zašeptal jí Joseph do ucha.

„Ano,“ hlesla a roztřeseně se ho držela.

Políbil ji do vlasů a na ramena, ale to už je obstoupily kněžky v bílých hábitech a s vytasenými noži.

„Uklidněte se!“ vykřikla Luca stojící na plošině mezi dvěma otřesenými nápadníky. „Už je pryč.“

Mirabella se podívala Josephovi přes rameno na zdevastovaná pódia. Arsinoe stála osamocená a paže se jí chvěly. Zřejmě si neuvědomila, jak velké krveprolití způsobí.

„Ona na mě toho medvěda poštvala,“ vyhrkla Mirabella. „Po tom všem, co jsem udělala, abych ji zachránila. Nebýt tebe, nechala by ho, aby mě rozsápal na kusy.“

„Na tom teď nezáleží,“ uklidňoval ji Joseph. „Jsi v bezpečí. Jsi v pořádku,“ konejšil ji, chytil její tvář do dlaní a políbil ji.

„Kde je královna Katharina?“ vykřikla najednou odněkud Natalia Arronová. „Tak kde je, Luco?!“

„Nepanikařte,“ vyzvala ji Nejvyšší kněžka. „Najdeme ji. Mezi padlými není.“

Natalia se divoce rozhlédla kolem sebe. Možná doufala, že se jí podaří zformovat vlastní pátrací skupinu. Jenže všichni její traviči utekli. Vtom se ale od paty pódia ozval pláč a žalostné výkřiky.

Ten medvěd přece shodil zbytky jídla z rituální hostiny dolů na pláž, kde se teď válelo na písku a někteří psí familiárové se do něj s gustem pustili.

„Oni to žrali!“ plakala nějaká žena.

„Zastavte je! Zavolejte si je zpátky!“ Natalia bleskurychle ovládla situaci. „To jídlo hned izolujte!“ poručila svým vyrovnaným, hlubokým hlasem se znovunabitým klidem. „A ty psy mi přineste do stanu na léčení. Honem.

Seberte je a ty ostatní někam odveďte.“

Arsinoe se mezitím vrátila k Miloneovým. Díky masce na tváři měla nečitelný výraz.

„Jak jen mohla?“ chvěla se Mirabella zlomeně. Ale dokonce i jí to znělo jako hloupá otázka, vzhledem k tomu, že šlo o královnu.

Joseph ji líbal do vlasů a snažil se ji uklidnit.

„Pusť ji, naturalisto!“ zařvala Rho a odstrčila Josepha bez sebemenších potíží stranou. Ani se moc nebránil, když viděl nůž v jejích rukách.

„Nech ho být, Rho!“ poručila jí Mirabella. „Zachránil mě!“

„Před pokusem o vraždu své vlastní královny,“ připomněla jí Rho. Pak trhla hlavou a v mžiku přiběhly tři další kněžky, které Josepha odvedly pryč. Potom popadla Mirabellu za paži takovou silou, až vyjekla.

„Zpátky do stanu, má královno. Přehlídka skončila. Nástupnický rok právě začal.“

PROPAST BRECCIA

Katharinu škrábaly na tvářích větve stromů jižního lesa, kterým se hnala. Srdce jí bušilo a koleno, které si narazila při pádu z pódia, bolelo. A když se jí sukně zamotala do ostružiní, upadla znovu. Žádnou pochodeň neměla, takže jí na cestu svítil akorát měsíc, jehož paprsky do hlubokého porostu příliš nepronikaly.

„Pietyre!“ zavolala celá slabá a bez dechu. Udělala přesně to, co po ní chtěl.

Rozběhla se z Přehlídky přímo k tomu pětibokému stanu a pak dál do lesů za ním.

„Pietyre!“

„Katharino!“

Pietyr vystoupil zpoza stromu. V ruce držel malou svítilnu. Katharina se k němu vrhla a on ji chytil v náručí.

„Ani nevím, co se vlastně stalo,“ chvěla se Katharina. „Bylo to tak děsivé.“

Ten medvěd by ji zabil. Rozpáral by jí břicho stejně jako té nebohé kněžce. Ještě dlouho nezapomene na ten šílený pohled v jeho očích a na jeho ostré zahnuté drápy.

„Doufal jsem, že se to nestane,“ povzdychl si Pietyr. „Doufal jsem, že Natalia má pravdu. Že to má pod kontrolou. Je mi to strašně líto, Kat.“

Katharina mu položila hlavu na rameno. Bylo od něj hezké, že se s ní sešel tady, v klidu, daleko od ostatních, aby si ukradli pár chvilek o samotě. V jeho objetí jí přestávala být zima a ta zvláštní, hluboko v zemi zakořeněná vůně propasti Breccia, kterou vdechovala, ji uklidňovala.

Pietyr ji objímal a něžně s ní pohupoval ze strany na stranu, téměř jako by tančili. Jejich nohy pluly po hladkém povrchu skal kolem průrvy.

„Možná jsem měla zůstat s Natalií,“ přemýšlela Katharina. „Co když je zraněná?“

„Natalia se o sebe umí postarat,“ uklidňoval ji Pietyr. „Ona v nebezpečí není. Udělalas správnou věc.“

„Ale brzy pro mě přijdou. Budou mě hledat. Nemáme moc času.“

Pietyr ji políbil na čelo. „Já vím,“ řekl posmutněle. „Ty zatracené krvežíznivé kněžky.“

„Cože?“

„Neměl jsem se do tebe zamilovat, Kat,“ pokračoval a vzal si její tvář do dlaní.

„Ale miluješ mě?“

„Ano,“ přikývl a políbil ji. „Miluju.“ „Já tebe taky,“ vydechla Katharina.

Pak od ní Pietyr poodstoupil a jemně ji chytil za ramena.

„Pietyre?“ nechápala.

„Je mi to strašně líto,“ vydechl a pak do ní strčil. Shodil ji dolů, dolů, dolů.

Do bezedné temnoty propasti Breccia.

NÁSTUPNICKÝ

ROK

TÁBOR ARRONOVÝCH

Den a půl po katastrofální Přehlídce se údolí Innisfuil téměř vylidnilo. Naturalisté i elementálové už odjeli, stejně jako lidé bez daru a těch málo s darem války. Dokonce i většina travičů se už vydala do svých domovů. Až na Arronovy a rodiny, které jim byly nejoddanější.

Zůstalo i mnoho kněžek včetně Nejvyšší kněžky Lucy, která organizovala pátrací skupiny, jejichž úkolem bylo pročesávat terén v okolí útesů ve snaze najít Katharinu. Celé údolí, břehy i lesy už prohledaly křížem krážem. A chudák Pietyr ji hledal bez ustání.

Jenže nenašli žádné tělo, žádné odpovědi.

Natalia seděla o samotě ve svém stanu. Od včerejška se do pátrání nezapojila. A čím déle probíhalo, tím míň si přála, aby ji nakonec našli. Dnes by ještě její tělo vypadalo jako Katharina. Ale brzy se už začne rozkládat. A Natalia si nebyla jistá, že by unesla pohled na Katharininy drobné kosti, které nedrží pohromadě nic víc než vazivová tkáň a rozpadající se černé šaty.

Skryla si tvář do dlaní. Byla příliš unavená, než aby vstala. A rozhodně příliš unavená na to, aby dala složit stany a vrátila se do Indrid Down. Příliš unavená, aby čelila radě a předstírala, že v ní má ještě své místo.

Vtom se plachta jejího stanu odhrnula a dovnitř vstoupila Nejvyšší kněžka Luca v bílém rouchu s černým límečkem. Natalia se narovnala, přestože Luca nemohla přinášet žádné zprávy o Katharině. Kdyby věděla něco nového, dala by pro Natalii poslat, nechodila by za ní takhle sama, bez doprovodu.

„Nejvyšší kněžko,“ hlesla Natalia.

„Jen pojď dál.“

Luca se ohlédla a ujistila se, že plachta za ní zasa zapadla, načež trochu zavětřila.

„Tenhle stan páchne po umírajících psech, Natalie.“

Natalia stiskla rty. Ti familiáři, které jí po Přehlídce přinesli, neumřeli hezky. Neměla čas namíchat žádný příjemný jed. Použila, co jí přišlo pod ruku, takže pozvraceli i polštáře a koberce.

Luca si sundala kapuci a rozepnula límec, takže odhalila svůj vrásčitý krk a jemné, zářivě bílé vlasy.

„Brzy musím odjet,“ oznámila Natalii.

„Do Rolanthu, za Mirabellou.“

„To musíš,“ poznamenala Natalia hořce.

„Zůstane tu menší posádka kněžek. Budou po malé královně pátrat, dokud ji nenajdou.“

Pak na sebe obě ženy chvíli hleděly, jako by se poměřovaly. Natalia Luce pokynula, aby se posadila proti ní k malému stolku.

Luca luskla prsty a jedna z kněžek dovnitř vzápětí donesla konvici s čajem. Když se uvelebily a znovu osaměly, Luca si povzdychla a unaveně se v židli opřela.

„Jedna z delegací vzala do zaječích,“ vydechla. „Ta s tím tmavovlasým nápadníkem, co měl červený květ v klopě saka. Jeho rodina je pověrčivá. Prohlásili, že tahle generace královen je prokletá.“

„Tenhle Beltain se skutečně příliš nepovedl,“ poznamenala Natalia a Luca se pro jednou zasmála.

„Kéž bychom tomu spratkovi stihly setnout hlavu a urvat paže, když jsme měly šanci.“

„Kéž by nám to vaše Mirabelka dovolila.“

Luca si do čaje přidala dvě kostky cukru a mléko a na talířek vedle hrnečku si položila jednu sušenku.

„Není otrávený,“ řekla sarkasticky a kývla na konvici s čajem. „Tak si do něj třeba přidej jed z toho tvého hada.“

Natalia se pousmála a usrkla. „Tak co můžeme s Arsinoe udělat?“ zeptala se Lucy.

„S Arsinoe?“

„Napadla ostatní královny ještě před koncem Přehlídky. Ještě před tím, než Nástupnický rok oficiálně začal. To je přece zločin, ne?“

„Jen přestupek a jen o den. Byla to demonstrace síly. Ať se nám to líbí, nebo ne. Jestli ji za to veřejně potrestáme, lid se vzbouří.“

„K čemu je dobrá církev, když nedokáže zajistit ani dodržování vlastních pravidel?“ zabručela Natalia.

„Vskutku,“ přikývla Luca, usrkla čaj a pátravě se na Natalii zahleděla. „Ten slavný Gave Noir, který jsi připravila. Všechny ty jedy, které spadly do písku. Podařilo se mi jich trochu propašovat do večeře jedné z mých kněžek a ejhle! Přežila to! Dokonce jí ani nebylo zle. Na rozdíl od těch ubohých psů, které jsi tady sprovodila ze světa. Cos jim dala?

Arzen?“

Natalia zabubnovala prsty a Nejvyšší kněžka zvedla obočí.

„Tak si teď nestěžuj, že je církev slabá,“ pokračovala Luca. „To vy jste nás oslabili. To vy jste obrátili lid proti nám.“

„Pokud se lid od vašeho učení odvrací, není to naše vina. My se nikdy nesnažili ovlivňovat chod chrámu.“

„To ne,“ souhlasila Luca. „Snažili jste se nás jen umlčet,“ dodala a tiše si Natalii prohlížela. Soupeřily spolu už mnoho let, ale málokdy se spolu ocitly samy a ještě nikdy ve chvíli, kdy spolu o nic nebojovaly.

„Stejně je zvláštní, že jste se odvrátili od Bohyně, když je to právě ona, kdo dává život královnám,“ prohodila Luca. „Ona, jejíž moc zachovává na našem ostrově starý způsob života. Já vím,“ řekla, když viděla, jak Natalia zvedá oči v sloup. „Myslíte si, že to vy. Že nás všechny chrání síla vašeho daru. Ale kdo myslíte, že vám ho dal? To ona je zdrojem moci, kterou vzýváte, a přesto nikdy nevzýváte ji. Ve své pýše jste zapomněli, že je to ona, kdo dává a kdo by mohl začít brát.“

ROLANTH

Při pohledu z okénka drncavého kočáru vypadaly ulice Rolanthu zvláštně ztichlé. Město očekávalo, že se Mirabella vrátí s triumfem. Ale protože se triumf nekonal, panovala v něm atmosféra zklamání. Z obchodů v centru zmizela většina dekorací na motivy Beltainu, jen tu a tam zůstala nějaká skromná mašle a věnec. Konec konců, technicky vzato Mirabella neprohrála. Její představení na Přehlídce bylo téměř úspěšné.

Téměř. Jenže kvůli Arsinoe ho nemohla ani dokončit.

Zanedlouho dorazí bezpečně zpět k Westwoodovým. Ale nebude to už jako dřív. Vzhledem k tomu, že Katharina byla nezvěstná, se dalo očekávat, že chrám zaujme defenzivní stanovisko, dokud nebude objasněno, co se vlastně stalo. A Rho bude Mirabellu hlídat s malou soukromou armádou kněžek ve dne v noci. Už teď její kočár doprovázela ozbrojená eskorta. Stejně jako kočár tety Sáry a strýčka Milese jedoucí před ní.

Mirabella pochybovala, že by se Arsinoe někdy v brzké době odhodlala k dalšímu útoku. Ale chrám chtěl být připravený na všechno.

„Úplně jsem ztuhla, když se na mě ten medvěd vrhl,“ zašeptala Mirabella. Bree i Elizabeth, které se mlčky dívaly ven, hned zpozorněly. „Nejdřív jsem si myslela, že je to nějaký omyl. Ale šel si přímo pro mě.“

Její kamarádky smutně sklopily zrak. Nebudou jí povídat, že to Arsinoe třeba nechtěla udělat. Něco takového by ani nechtěla slyšet. Za těch pár dní, kdy tu hrůzu prožívala stále znovu a znovu, se bolest v jejím srdci dávno změnila ve vztek. Možná, že Arsinoe Katharinu někde zavraždila. Možná na ni poštvala ze zálohy nějakou další potvoru poté, co se Katharina dala na útěk do lesa. Sladká malá Katharina. Vždyť Mirabella spolu s Arsinoe kdysi přísahaly, že ji budou chránit.

„Elizabeth,“ oslovila Mirabella přítelkyni, „ty jsi taky naturalistka.

Uměla bys s tím medvědem to samé, co Arsinoe?“

Elizabeth zavrtěla hlavou. „Nikdy. Ani kdyby se má síla padesátkrát znásobila. Ona je… silnější než jakýkoli naturalista, kterého jsem kdy viděla.“

„Nebo o kterém jsem kdy slyšela,“ doplnila Bree. „Co budeme dělat, Miro? Nebýt toho kluka Josepha, byla bys už mrtvá.“

Mirabella jim nakonec prozradila, kdo Joseph je a k čemu mezi nimi došlo. Vysypala to na ně hned zčerstva u sebe ve stanu, když měla tak moc zlomené srdce. Když ji zradila Arsinoe a když ji odtáhli od Josepha, možná už navždy. „Zlatý Joseph,“ povzdechla si Elizabeth. „Třeba tě jeho láska zachrání znovu. Pokud je skutečně dobrým přítelem královny Arsinoe, pak se mu třeba podaří ji zastavit. Třeba nám pomůže.“

„Nebudu po něm chtít, aby mezi námi musel rozhodovat,“ zavrtěla hlavou Mirabella.

„Ale někdo jiný ano. Arsinoe. Nebo Luca. Nemyslím, že někdo tak silný jako Arsinoe bude váhat využít jasné výhody.“

„Výborně,“ řekla Mirabella. „Já totiž nechci, aby váhala. Chci, aby mě dotlačila k tomu, abych ji začala nenávidět.“

Pak se znovu zadívala ven z okna, aby unikla smutnému porozumění v očích Bree i Elizabeth. Věděly, že k tomuhle dojde. Všichni to věděli, až na Mirabellu. Ale ona už se sentimentem skoncovala. Pohled na toho medvěda a na sestřin chladný pohled za maskou jí otevřel oči a ukázal pravdu.

Sestry, které měla tak ráda v Černé chatě, už neexistují. Arsinoe zavětřila šanci a chopila se jí. Takže příště to samé udělá i Mirabella.

PANSTVÍ GRAVESDRAKE

Po týdnu marného pátrání se Pietyr spolu s Natalií vrátili na Greavesdrake. Ale už když přijeli, bylo jasné, že Pietyr nezůstane. Bez Kathariny ho tam nic nedrželo.

Natalia se ho ani nesnažila přemlouvat. Byl na tom strašně. Dokonce i jeho nudný domov na venkově pro něj byl lepší než Greavesdrake, kde strašil Katharinin duch.

Ještě než odjel, dali si v její pracovně naposledy skleničku.

„Tys mě těmi řečmi o Obětním roku a chrámu tak přesvědčila, že jsem čekal, že jí useknou hlavu,“ povzdychl si.

„Myslet na Arsinoe mě ani nenapadlo.“

Když pak odjel, Natalia znovu osaměla. Genevieve a Antonin se uchýlili rovnou do svých městských domů, protože měli strach z její nálady a neodvažovali se vrátit na Greavesdrake bez pozvání.

Dokonce i sluhové se jí báli dívat do očí. A přitom by bylo hezké, kdyby někdo předstíral, že se vlastně ani nic nestalo.

Natalia kráčela hlavní chodbou a poslouchala, jak jarní vánek buší větvemi stromů do oken. Jako by se panstvím letos prohánělo až příliš mnoho větru. Bude muset povolat opraváře z města, aby zkontrolovali těsnění oken a dveří. Sice jí rodinné sídlo už nebude patřit moc dlouho, ale nedopustí, aby zpustlo.

Vtom si v dlouhé červené chodbě přiléhající ke schodišti do její ložnice všimla malé hromádky oblečení ležící hned za dveřmi do koupelny. Sehnula se, aby ho zvedla, ale vtom ztuhla.

Nebyla sama. V té chodbě stála nějaká dívka.

Šaty měla roztrhané na cáry a vlasy zacuchané a špinavé. Vůbec se nehýbala.

Mohla tam stát už dlouho.

„Kat?“ hlesla Natalia.

Ale dívka jí neodpovídala. Natalia k ní kráčela blíž, ačkoli měla strach, že se snad jedná jen o výplod její fantazie. Že už má tak znavenou mysl, že to je jen přelud, který se každou chvíli rozplyne jako dým.

Pak k ní vztáhla ruce a dívka se jí podívala do očí.

„Katharino!“ zvolala Natalia a pevně ji objala.

Byla to ona. Špinavá a prochladlá, ale živá. Všude samý škrábanec. Rozedrané ruce jí malátně visely podél boků. Měla je celé rozdrásané a krvavé. Většinu nehtů měla stržených.

„Já nespadla,“ zachroptěla Katharina. Její hlas zněl tak řezavě, jako by měla v hrdle kamení.

„Musíme tě honem zahřát. Edmunde!

Přines deky a napusť hned vanu!“ „Nechci vanu,“ hlesla Katharina.

„Co to říkáš, zlatíčko? Co tedy chceš?“

„Chci pomstu,“ zašeptala Katharina a chytila Natalii zkrvavenými prsty za paže.

„A pak chci svou korunu.“

VLČÍ PRAMEN

Přestože lidé z města na ni byli zvědaví, Arsinoe trávila čas v domě u Miloneových nebo v sadu. Ne že by se úplně schovávala. Ale zůstávat tam bylo snazší, protože tam na ni nikdo nezíral s novým respektem a nikdo se jí nevyptával, kde schovává svého medvěda.

Prozradit všem, že ten medvěd vlastně nebyl tak docela jejím familiárem, bude těžké. Sice je možná ohromí, jak to dokázaly s Jules narafičit, ale i tak budou zklamaní, že na něm nepřijede do města.

„Přijímáš návštěvníky?“ vyrušil ji z myšlenek Billy, který se objevil v sadu.

„Juniore,“ usmála se na něj. On už se z toho času stráveného v mlze na lodi vzpamatoval a v hnědém kabátě mu to moc slušelo. Díky tomu, že měl na ramenou spadaných několik mladých lístků, skoro ani nevyhlížel jako člověk z pevniny.

„Ještě nikdy jsi nevypadala tak ráda, že mě vidíš.“

„Nebyla jsem si ani jistá, že jsi tu zůstal. Říkala jsem si, že tě možná otec poslal domů.“

„Kdepak. Brzy si vás mám začít formálně namlouvat, stejně jako ostatní nápadníci. Můj otec je tvrdohlavý. Ten se nevzdává. To sama zjistíš.“

S těmi slovy jí podal krabičku zabalenou v modrém papíře a převázanou zelenočernou mašlí.

„To ti posílá na usmířenou,“ pokrčil rameny. „Není to nic velkého. Jen pár sladkostí z našeho oblíbeného obchodu doma. Čokoládové bonbony, oříšky v čokoládě, pár karamelek. Myslím, že ti budou chutnat. Protože cesta k tvému srdci prochází žaludkem.“

„Dárek? Vážně?“ podivila se Arsinoe a krabičku si vzala. „Díky tomu medvědovi na mě nejspíš změnil názor.“

„Všichni na tebe změnili názor,“ povzdechl si a kývl zpět směrem k domu. „Jak to tam vypadá?“ Arsinoe se zamračila. Od Přehlídky na tom Jules byla mizerně. Skoro nemluvila. S nikým.

Za Billym kráčel s rukama v kapsách Joseph. Ve tváři měl vážný a odhodlaný výraz.

„Co tady děláš?“ chtěla vědět Arsinoe.

„Přišel jsem za Jules. Musím si s ní promluvit o tom, co se stalo.“

„Spíš bys před námi oběma měl padnout na kolena a plazit se.“

„Před vámi oběma?“ nechápal Joseph.

„Ta musí vážně stát za to,“ odfrkla si Arsinoe. „Ta moje sestra elementálka. Žes kvůli ní zapomněl na všechny sliby, které jsi kdy dal. Jules. I mně.“

„Arsinoe.“

„Takže teď bys byl radši, kdybych místo ní umřela já? Měl bys z toho radost?“

S těmi slovy do něj prudce strčila a zamířila zpět k domu. Měla v plánu mu toho říct ještě daleko víc, ale bylo správné nechat Jules první kolo.

„Jen tohle odnesu,“ řekla a zamávala bonboniérou v ruce. „Pak ti ji seženu.“

Netrvalo dlouho a našla Jules, jak kráčí spolu s Ellisem po jednom z jižních polí. Probírali spolu jarní výsadbu. Jakmile ji Jules spatřila, posmutněla – jako by věděla, proč přichází.

„Jednou s ním stejně budeš muset mluvit,“ poznamenala Arsinoe.

„Vážně?“ zamračila se Jules.

Ellis ji jemně poplácal po rameni a pak se s Jakem v náručí vydal pryč. Od Beltainu nedal svého malého kokršpaněla téměř z ruky. Byl nesmírně vděčný, že se neocitl mezi těmi ubohými familiáry, kteří snědli něco z Katharinina Gave Noir.

Jules se nechala od Arsinoe doprovodit ke dveřím, kde už čekali Billy a Joseph. Tam vzala Arsinoe Billyho za loket a odvedla ho pryč, aby ti dva měli trochu soukromí. „Tak fajn,“ zavrčela Jules.

„Promluvme si.“

Jules pustila Josepha do pokoje, který sdílela s Arsinoe, a zavřela dveře Camden přímo před nosem. Nevěděla, co přesně si řeknou a jak moc ji to naštve. A kdyby ho Camden teď zranila, mohla by toho Jules později litovat.

Venku to vypadalo, že Joseph přišel napjatý, nicméně celkem sebejistý, jako by si dokonale nacvičil řeč, kterou jí hodlal přednést. Ale uvnitř citelně znejistěl. Pohledem zabloudil k posteli, na které spolu s Jules strávil tolik chvil.

„Jak jsi to mohla udělat?“ zeptal se jí nakonec tiše. „Jak jsi mohla toho medvěda poštvat proti ní?“

„Vždyť jsem ho zastavila, nevzpomínáš si?“ odsekla Jules. „Tak proto jsi za mnou přišel? Abys mě začal obviňovat? Ne proto, aby ses mi omluvil, že ses zamiloval do jiné?“

„Jules. Vždyť tam zemřeli lidé.“

Jules se otočila zády. O těch obětech dobře věděla. Copak si Joseph myslel, že je pitomá? Všechno se to seběhlo tak rychle. V jednu chvíli toho medvěda ovládala, ale druhou už… To, že se jí ho podařilo pak znovu dostat pod kontrolu, bylo to nejtěžší, co dosud v životě dokázala. Nemohla mu přece dovolit, aby zranil Josepha.

Opřela se o stůl a strčila do bonboniéry Arsinoe.

„Co to je?“ zeptala se.

„To donesl Billy Arsinoe. Jsou tam bonbony.“

Jules krabičku otevřela. Sladké nijak zvlášť ráda neměla. Rozhodně ani zdaleka ne tak jako Arsinoe.

„Vybral dobře,“ poznamenala.

„Jules, nevyhýbej se odpovědi. Tak proč jsi to udělala?“

„Ale já to neudělala!“ vykřikla Jules. „Na nikoho jsem ho nepoštvala! Měla jsem ho pod kontrolou! Dokud jsem se nezačala dívat, jak tančí. Dokud jsem si nevšimla, jak na ni zíráš. Na mě ses tak nikdy nepodíval.“

Joseph svěsil ramena. „To není pravda,“ hlesl. „Díval jsem se na tebe. I teď tě vidím, Jules. Vždycky jsem tě viděl.“

„Ale ne tak,“ trvala na svém Jules. Jako by toho medvěda viděla znovu útočit. Nevěděla, jestli by ho zastavila, kdyby se chystal zabít jen Mirabellu. Vybavovala si jen vztek a bolest a jak se jí zhroutil celý její svět.

Vzala si jednu čokoládu a kousla si.

Jako by neměla žádnou chuť, ale alespoň se jí Joseph nemohl na nic dalšího vyptávat, dokud žvýká.

„Tu noc po Vylodění,“ zašeptala. „U mě ve stanu. Když jsi se mnou nechtěl nic mít. To bylo kvůli ní, že ano?“

„Ano.“

Přiznal to tak jednoduše. Jediným slovem. Jako by to nevyžadovalo žádné další vysvětlování. Žádné ospravedlnění. Jako by se z toho Jules neměla začít točit hlava.

„Takže už mě nemiluješ? Milovals mě vůbec někdy?“ vyhrkla, zvedla se od stolu a zapotácela se. Najednou se jí udělalo strašně zle. „Byla jsem úplně pitomá, co?“

Zamrkala. Dělaly se jí mžitky před očima a chvílemi viděla jen černo. Pak se jí podlomila kolena.

„Jules… já…“

„Josephe,“ zachroptěla tak, že se na ni konečně podíval. Právě včas, aby ji chytil, než spadla na zem. „Josephe,“ vydechla. „Jed.“

Joseph se zhrozil. Očima přejel po bonboniéře od Billyho, zatímco Jules začala ztrácet vědomí. Na nic už nečekal a okamžitě zavolal Cait a Ellise.

***

„Je to moje chyba,“ hlesl Joseph.

„Nech toho!“ okřikla ho Arsinoe. „Jak by to asi mohla být tvoje chyba?“

Seděli spolu u Julesiny postele. Od té doby, co odešli léčitelé. Říkali, že prý nemůžou dělat nic než čekat, až jí ten jed nakonec paralyzuje srdce nebo plíce. Cait je okamžitě vyhodila. A pak celé hodiny plakala u kuchyňského stolu. „Sakra, kde je Madrigal?“ zaklel Joseph a pohladil Camden, která ležela Jules v nohách.

„Nezvládla by to tu,“ odpověděla mu Arsinoe. Ale přitom dobře věděla, kde je Madrigal konec. Určitě šla k tomu posvátnému stromu, aby se modlila a uzavírala obchody stvrzené krví.

Prosila za svou dceru.

Vtom někdo tiše zaklepal a dovnitř nakoukl Ellis.

„Arsinoe, venku čeká ten z pevniny, chce s tebou mluvit.“

Arsinoe vstala a otřela si oči. „Ani se od ní nehni, Josephe.“

„Neboj. Už nikdy. Už nikdy ji neopustím.“

Billy postával na dvoře zády k domu. Jakmile ji zaslechl, otočil se. Arsinoe měla na vteřinu pocit, jako by ji chtěl obejmout, ale nakonec to neudělal.

„Nic jsem nevěděl, Arsinoe. Musíš mi věřit. Nevěděl jsem to.“

„Já ti věřím,“ uklidnila ho Arsinoe.

Billymu se nesmírně ulevilo. „Je mi to strašně líto,“ dodal. „Bude v pořádku?“

„Nevíme. Nevypadá to dobře.“

Billy ji zkusil obejmout. Opatrně, jako by ho mohla každou chvíli kousnout. Nejspíš by ho i kousla, kdyby nebylo tak příjemné se o jeho pevné paže opřít.

„Za tohle všichni zaplatí,“ zašeptala Arsinoe. „Všichni budou krvácet a křičet a dostanou, co si zaslouží.“

Dva dny potom, co se otrávila, Jules konečně otevřela oči. Arsinoe byla už tak vyčerpaná, že si v tu chvíli ani nebyla jistá, jestli se jí ten zázrak jen nezdá, dokud se Camden nezvedla a nešla Jules olízat tvář.

Madrigal vyjekla radostí. Ellis poklekl vedle Julesiny postele a začal se modlit. A Cait poslala svou vránu Evu znovu pro léčitele.

Joseph nedokázal nic jiného než tisknout si Julesinu dlaň k uplakané tváři.

Arsinoe jí přinesla do pokoje další květiny od Josepha a postavila je na okenní parapet. Už skoro nebylo kam je dávat. Pomalu, ale jistě to tam začínalo vypadat jako ve skleníku. Jakmile květy ve váze nějak hezky aranžovala, najednou se několik z nich troufale otevřelo. Když se Arsinoe ohlédla, zjistila, že Jules se v posteli opírá o lokty.

„Tak už je ti líp?“ zeptala se jí.

„Jen jsem se chtěla ujistit, že jsem to nezapomněla.“

„Samozřejmě, že ne. Ty tohle budeš umět vždycky.“

Pak přešla k posteli, posadila se a podrbala Camden na hřbetě. Jules vypadala už mnohem lépe. Konečně snad měla dost sil na to, aby si vyslechla, s čím se jí Arsinoe už musela svěřit.

„Co je?“ Jules vycítila, že se něco děje. „O co jde? Vypadáš jako Camden, když ji přistihnu na vejcích.“

Arsinoe vykoukla na chodbu. Dům byl prázdný. Cait a Ellis odešli do sadu a Madrigal s Matthewem zase do města.

„Musím ti něco říct. O těch bonbonech.“

„Co? Něco o Billym? Otrávil je snad on?“

„Ne. Nevím. Myslím, že ne,“ odpověděla Arsinoe, polkla a nadšeně se na Jules podívala.

„Já je taky jedla.“

Jules na ni zmateně zírala.

„Když jsem tu bonboniéru položila na stůl, ještě než jsem pro tebe vyrazila na pole. Dala jsem si tři. Dva čokoládové a jeden karamelový.“

„Arsinoe.“

„Kdys naposledy viděla, že bych odolala sladkému?“

„Ale já to nechápu,“ hlesla Jules.

„Já to ze začátku taky nechápala. Ne hned. Tobě se udělalo tak zle a to mi Joseph řekl, že jsi snědla jen jeden. A já o tebe měla takový strach, že jsem si na to chvíli ani nevzpomněla. Ale pak, když ses probrala, mi to bylo jasné.“

Arsinoe se k Jules naklonila ještě blíž.

„Já celou tu dobu nebyla jen královnou bez daru, která neumí nechat vyklíčit fazoli nebo dozrát rajče nebo přemluvit nějakého hloupého ptáka, aby si mi sedl na rameno,“ mlela čím dál rychleji a hlasitěji, než si to uvědomila. „Celou tu dobu jsem myslela, že nejsem nic. Ale tak to vůbec není, Jules.“ Arsinoe se usmála.

„Jsem travička.“

PODĚKOVÁNÍ

Tahle kniha byla skutečná odysea.

Pracovala jsem na ní roky. A musím poděkovat spoustě lidem. Jenže kde začít?

Nejspíš u nápadu. Spisovatelé bývají často tázáni, kam chodí na nápady, a já nikdy nemám dobrou odpověď. Takže mě dost těší, že tentokrát ji mám. Chtěla bych moc poděkovat své kamarádce Angele Hansonové a jejímu kamarádovi včelaři – Jamiemu Millerovi – za rozhovor o rojících se včelách, který tohle celé začal. To borůvkové pivo bylo taky moc dobré. Včely a pivo, vy vážně víte, jak si užít volný čas.

Dalším krokem je pošťouchnutí od nápadu k psaní. Za to vděčím své agentce Adrianně Rantaové (stejně jako za spoustu, spoustu dalších věcí). Když jsem se jí s nápadem svěřila, rozzářily se jí oči. Pak zdvořile poslouchala mému vyprávění o jiné knize, kterou jsem chtěla napsat jako první. Dokonce si ji i přečetla po tom, co jsem ji napsala. Ale já věděla, že chtěla právě tuhle. A tak ti, Adrianno, děkuju za to, žes prosazovala Tři temné koruny už v době, kdy z nich bylo pouhé nic, a že sis je prosadila.

Dále děkuju své báječné editorce Alexandře Cooperové. Přinesla jsi do světa královen spoustu nového. A taky zbožňuju tvoje puntičkářství. To není to správné slovo. Nebo je? To je jedno, ty víš, co myslím. I ty jsi skvělou zastánkyní vznikajících knih. Tyhle královny měly velké štěstí.

Děkuju i celému týmu v HarperTeen: Auroře Parlagrecové, výjimečné grafičce, a Erin Fitzsimonsové, legendární art directorce. Olivii Rossoové, Kim Vandeweterové a Lauren Kostenbergerové, marketingovým kouzelnicím. Jonu Howardovi za další výtečné editorské zásahy. Špičkové korektorce Jeannie Ngové. Obdivuju, s jakou vášní pracujete na svých projektech. A kolik už jste toho dokázali!

Virginia Allynová a John Dismukes jsou vážně talentovaní umělci.

Děkuju Allison Devereuxové a Kirsten Wolfové z Wolf Literary.

Děkuju Amy Stewartové, s níž jsem se nikdy nepotkala, ale jejíž kniha Wicked Plants: The Weed That Kiled Lincoln ´s Mother & Other Botanical Atrocities mi hodně pomohla při studiu jedů. Samozřejmě jsem si spoustu věcí vymyslela, takže ji neobviňujte za žádná překroucená fakta.

Děkuju spisovatelce April Genevieve Tucholkeové za to, že si přečetla první verzi rukopisu a řekla mi, že se jí libila.

Děkuju čtenářům, knihovníkům, bloggerům, knihkupcům, booktuberům, knihomolům (pár jsem vás viděla – nestyďte se a hltejte knihy s chutí dál).

Děkuju svým rodičům (jste připraveni na další oslavné grilování?), svému bratru Ryanovi a své kamarádce Susan Murrayové. Děkuju Missy Goldsmithové.

A děkuju Dylanu Zoerbovi za štěstí.

Kendare Blake

Tři temné koruny

Z anglického originálu Three Dark Crowns vydaného v roce 2016, přeložila Alžběta Kalinová. Vydalo nakladatelství Fragment v roce 2019 ve společnosti Albatros Media a.s. se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4.

Číslo publikace 33 118

Jazyková korektura Marie Kejvalová

Odpovědná redaktorka Helena Klečková

Technická redaktorka Lucie Mikešová

Sazbu zhotovilo Grafické a DTP studio Albatros Media

Vytiskl Finidr, s. r. o., Český Těšín

1. vydání

First published by HarperTeen, an imprint of HarperCollins Publishers.

Translation rights arranged by Graal Literary Agency and Wolf Literary Services LLC, USA.

www.fragment.cz

e-shop: www.albatrosmedia.cz

www.facebook.com/nakladatelství. fragment

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou doporučenou spotřebitelskou cenu.