Čarotepec (1) - Čarotepec

Blake, Charlton

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Hodnotit:

Blake Charlton

americká, 1979

Ve světě, kde slova ožívají, se s nesprávným pravopisem pojí nebezpečí. A nikdo to neví lépe než čarodějnický učeň Nicodemus Weal.

Nicodemus je kakograf a nedokáže reprodukovat ani jednoduché magické texty, aniž by je porouchal a přetvořil v pakouzla, která mohou mít smrtící následky. Měl se stát Alkyónem, čarodějem nedostižné moci, jemuž bylo souzeno zachránit svět, ale místo toho musí dělat podřadné práce a čelit ponížení, že nenaplnil proroctví.

Ne všichni si však proroctví vykládají stejně. Podle některých klik vládne kakograf jako Nicodemus velkou silou – silou, kterou lze snadno využít jak v zájmu dobra, tak v zájmu zla. A když jsou dva Nicodemovi spolužáci nalezeni mrtví, začíná být jasné, že některé frakce se nezastaví před ničím, dokud ho nenajdou a nepodrobí si ho.

BLAKE

CHARLTON

ČAROTEPEC

LASER

Název originálu: Spellwright

Obálka: Todd Lockwood

Grafická úprava obálky: Michal Kuba

Překlad: Roman Tilcer

Redakce: Helena Šebestová

Copyright ©2010 by Blake Charlton

All Rights Reserved

Copyright ©2015 for the Czech translation by Roman Tilcer

Copyright ©2015 for Cover by Todd Lockwood

Copyright ©2015 for the Czech edition by Laser-books s. r. o.

ISBN 978-80-7193-396-0

Památce mé babičky

Jane Bryden Buckové (1912-2002)

za dlouhé příběhy a lekce vlídnosti

Věří-li člověk, tak jako já, že slova jsou činy, pak musí žádat, aby spisovatelé nesli zodpovědnost za dopad svých výtvorů.

URSULA K. LE GUINOVÁ

Tanec na kraji světa:

úvahy o slovech, ženách a místech

Prolog

Gramatička se k smrti dusila vlastními slovy.

A byla to dlouhá ostrá slova napsaná čarovným jazykem a zmáčknutá do malé ostnaté kuličky. Podlomily se jí nohy. Padla na kolena.

Přes most zadul chladný podzimní vítr.

Tvor vedle ní skrýval tvář v objemné bílé kápi. „To už jsem tě zcenzuroval?“ zachrčel. „Jaké zklamání.“

Gramatička bojovala o nádech. Hlavu měla lehkou jako hedvábí, všechno jí před očima zářilo křiklavými barvami. Známý svět už pro ni byl cizí.

Klečela na kamenném mostě sedm set stop nad hradbami Starhavenu. Za ní se do studeného večerního nebe tyčily věže akademie připomínající houští obřích stromů. Přes větrné proluky mezi sousedícími stavbami se v různých výškách klenuly lávky uzoučké jako stuhy. Před ní se rýsovaly temné Pinaklové hory.

Matně jí došlo, že ji zběsilý úprk zavedl na Vřetenový most.

Srdce jí divoce tlouklo. Vřetenový most se pnul vysoko nad zemí a končil půl míle od Starhavenu ve strmé skalní stěně. Nevedl k žádné cestě ani jeskyni, jen k holému kameni. Byl to most nikam, nenabízel sebemenší naději k záchraně či útěku.

Zkusila vykřiknout, ale slova, která jí uvázla v hrdle, jí v tom zabránila.

Na západě, nad pobřežní planinou, zapadalo slunce a špinilo oblohu žhnoucím odstínem rudého masa.

Tvor v bílém si odfrkl odporem. „Je bída, co se dnes vydává za imaginativní prózu.“

Zvedl bledou ruku. V zápěstí mu svítily dvě zlaté věty.

„Jsi magistra Nora Finnová, děkanka Bubnové věže,“ pronesl. „Ne že to budeš zase popírat a odmítat mou nabídku.“ Gestem jí zarazil zářící věty do hrudi.

Nemohla nic dělat, jen se dusit.

„Copak to vidím?“ zeptal se ledovým pobaveným tónem. „Zdá se, že ti můj útok zarazil kletbu v krku.“ Odmlčel se a vzápětí se tiše a sípavě rozesmál. „Mohl bych tě přinutit, abys ji snědla.“

Bolest v hrdle sestoupila o něco níž. Nora zkusila zalapat po dechu.

Bytost naklonila hlavu na stranu. „Nebo sis to už rozmyslela?“

Pětkrát to trochu luplo, věty se jí v hrdle rozpadly a vjely jí do úst. Klesla na všechny čtyři a vyplivla stříbrná slova. Roztříštila se o dlažbu. Do vděčných plic se jí nahrnul studený vzduch.

„A ne abys to zkusila znova,“ varoval ji tvor. „S tímhle textem můžu zcenzurovat všechna tvá kouzla.“

Zvedla zrak a uviděla, že tvor teď drží zlatou větu a že jí slova vnikla do prsou. „Kterého z tvých žáků hledám?“

Zavrtěla hlavou.

Stvoření se zasmálo. „Dostávala jsi od našeho pána peníze, špehovala jsi pro něj.“

Znovu zavrtěla hlavou.

„Chceš něco víc než zlato?“ Přistoupil blíž. „Už jsem získal Smaragd, a s ním i prajazyk. Mohl bych ti říct Stvořitelova první slova. Určitě by tě… pobavila.“

„Mě si ničím nekoupíš,“ odvětila Nora mezi nádechy. „S pánem to bylo jiné, to byl člověk.“

Tvor se zachechtal. „To si myslíš? Že byl člověk?“

Máchl rukou a trhl za zlatou větu. Udělal to tak prudce, že Nora padla na tvář. V krku jí opět vzplanula bolest. „Kdepak, ty pitomá svině,“ zavrčel. „Tvůj někdejší pán nebyl člověk!“

Něco popadlo Noru za vlasy a přinutilo zvednout zrak k mučiteli. Ve větru se mu vlnila a třepotala kápě. „Kterého kakografa hledám?“ zeptal se.

Zaťala pěsti. „Co s ním chceš udělat?“

Rozhostilo se mlčení. Jen vítr se odvážil ho narušit. Potom zrůda prohodila: „S ním?“

Nora se mimoděk nadechla. „Ne,“ odpověděla, a zkusila to vyslovit klidně. „Ne, řekla jsem ‚s nimi‘.“

Zahalená postava to přešla bez odpovědi.

„Řekla jsem,“ trvala Nora na svém, „‚Co s nimi chceš udělat?‘ Ne s ním. S nimi.“

Další ticho. Gramatička si zájmena neplete. „Promluvme si o něm.“

„Špatně jsi mi rozuměl. Řekla –“ Tvor odvolal kouzlo, které ji drželo za hlavu. Zhroutila se. „Ve snech to bylo jiné,“ zamumlala do dlažby.

Nestvůra zavrčela. „To proto, že jsem ti je posílal já. Tví žáci uvidí totéž: pohledy z mostu na zapadající slunce, sny o horských panoramatech. Nakonec podlehnou zvědavosti a vydají se zjistit víc.“

Nora rozechvěle vydechla. Proroctví se naplnilo. Jak jen mohla být tak slepá? Jakým pitvorným silám to sloužila?

„Možná si myslíš, že tvé žáky ochrání starhavenská metakouzla,“ pronesl tvor. „Neochrání. Možná, že uvnitř hradeb nebudu moct čaropsát, ale pořád ty spratky můžu vylákat do lesa nebo sem na mosty. Teď, když začala rada, to bude hračka. Když to nepůjde jinak, budu tvé žáky odstraňovat jednoho po druhém. Všem těm smrtím můžeš předejít, stačí prozradit jediné jméno.“

Ani se nehnula.

„Řekni mi, jak se jmenuje,“ sykla bílá postava, „a zabiju tě rychle.“

Nora střelila pohledem po zábradlí. Hlavou se jí jako inkoustová skvrna rozléval nápad. Když to provede dost rychle, mohlo by to vyjít.

„Tak ty mi nic nepovíš?“ Tvor poodstoupil. „Pak budeš umírat dlouho.“

Nora ucítila, že zatahal za magickou větu, která jí vedla do hrudi.

„Právě jsem na tebe seslal vředy. Postarají se o to, aby části tvého těla vytvářely špatné runy. Zatímco se tu bavíme, na plicích už ti roste první. Brzy se rozšíří do svalů a přinutí tě vytvářet nebezpečná množství textu. Za hodinu zachvátí tělo křeče, poteče ti krev z tepen, pukne ti žaludek.“

Nora přitiskla dlaně k chladným kočičím hlavám.

„Ale nejsilnější z tvých kakografů vředy přežije,“ ušklíbl se tvor. „Tak ho odhalím. On přežije; ostatní s řevem pojdou. Můžu tě těchto muk ušetřit, stačí říct –“

Na konec věty si však Nora nepočkala. Beze slova se zvedla a skočila přes zábradlí. Na chviličku dostala strach, že ji za kotníky chytí stříbřité odstavce a vytáhnou ji zpátky na most.

Ale skokem do hlubiny přetrhla zlatou větu, která jí vnikala do hrudi… a byla volná.

Zavřela oči a zjistila, že strach ze smrti teď vnímá jako něco zvláštního a vzdáleného, spíš jako vzpomínku než emoci.

Proroctví se naplnilo. Toto zjištění zemře s ní, avšak takovou cenu už musí zaplatit: její smrt zachrání slabý, mihotavý plamínek naděje.

Ještě ve vzduchu otevřela oči. Na východě, za temnými obrysy hor, zářilo karmínové nebe. Zapadající slunce zalévalo štíty rudozlatým světlem, a horské lesy pod nimi naopak přikrývalo výraznou, hladovou černí.

Kapitola první

Nicodemus počkal, až se knihovna vylidní, a teprve potom navrhl zločin, za který by ho mohli vyloučit.

„Když tě zrediguju, oba bychom mohli do hodiny spát,“ řekl svému textu, jak doufal, nenuceným tónem.

Nicodemu Wealovi bylo pětadvacet let, na čarotepce byl mladý a na učně starý. Měřil šest stop a palec navrch a nikdy se nehrbil. Dlouhé černé vlasy se mu leskly jako gagát, pleť měl tmavě olivovou – díky těmto dvěma barvám působily jeho zelené oči ještě zeleněji.

Text, k němuž mluvil, byl běžný knihovní chrlič. Tedy chrlička, konstruktka, umělá bytost složená z magického jazyka. A stejně jako v případě ostatních starhavenských konstruktů se jednalo o velice prosté kouzlo.

Složitější chrliče vypadaly jako míchanice zvířat: hadí hlava na prasečím těle, končetiny opatřené pařáty a chapadly či drápy a pery. Taková všehochuť.

Avšak chrlička, která dřepěla na stole před Nicodemem, měla podobu jednoho jediného zvířete: dospělého makaka. Štíhlý kamenný trup i údy pokrývaly stylizované rýhy představující srst. Z holé tváře vystupovaly mohutné lícní kosti a unavené oči.

Autor ji doplnil pouze jedním přírůstkem: krátkým ocasem, z něhož jí trčely tři zahnuté odstavce stříbrné prózy. Zatímco na ni Nicodemus koukal, vzala tři knihy a pověsila si je za přezky na ocasní odstavce.

„Ty že mě zrediguješ? Těžko,“ odpověděla a potom pomalu vyšplhala na polici. „Krom toho mě napsali tak, abych nemohla usnout dřív než za světla.“

„Ale můžeš dělat i lepší věci než celou noc vracet knihy na místo,“ namítl Nicodemus a uhladil si černé učňovské roucho.

„To možná ano,“ uznalo kouzlo. Nyní už po polici lezlo napříč.

Nicodemus si strčil do podpaží levé ruky velký svazek. „A některým učňům už jsi dovolila, aby tě zredigovali.“

„Výjimečně,“ zabručela a povylezla o dva regály výš. „A rozhodně nikdy žádnému kakografovi.“ Sňala z ocasu jednu knihu a zasunula ji do police. „Jsi přece kakograf, ne? Kazíš magické texty pouhým dotykem, nemám pravdu?“ Ohlédla se po něm a přimhouřila kamenné oči.

Takovou otázku Nicodemus čekal, i tak mu ale připadala jako kopanec do břicha. „Ano,“ přiznal mdle.

Chrlička přelezla na další polici. „Pak je to proti pravidlům knihovny: konstrukti nesmějí dovolit, aby se jich kakografové dotkli. Navíc, kdybys mě zredigoval, čarodějové by tě mohli vyloučit.“

Nicodemus se pomalu nadechl.

Po obou stranách se od nich táhly řady regálů na knihy a stojanů na svitky. Byli v devátém a nejvyšším podlaží knihovny známé jako Knižnice – čtvercové budovy, v níž leželo množství starhavenských rukopisů.

V tuto chvíli v ní nebyl nikdo než Nicodemus a chrlička. Osvětlení zčásti poskytovaly měsíční paprsky pronikající papírovými clonami oken, ale hlavně bílé odstavce ohňušek, které se třepotaly nad Nicodemem.

Přistoupil k chrličce. „Uklízíš knihy už tak dlouho, že jsi ztratila rychlost. Potřebuješ přepsat jen energetickou prózu. To se tě ani nemusím dotknout. Všichni ostatní učňové si konstrukty zredigovali; proto oni i jejich chrliče skončili už před hodinou.“

„Žádný z těch ostatních nebyl kakograf,“ opáčilo kouzlo a vrátilo do regálu další knihu. „Nezůstávají snad kakografové v Knižnici pokaždé o něco déle?“

Nicodemus se zkusil nezamračit a položil knihy zpátky na stůl. „Ne, obvykle své chrliče nemusíme omlazovat. To ta zatracená rada, čarodějové vytahují všechny rukopisy, kterými by mohli udělat dojem na hosty.“

Chrlička se zašklebila na hromadu neuložených svazků. „Tak proto dnes máme čtyřikrát víc práce.“

Nicodemus jí věnoval co nejpřepadlejší pohled. „Je to horší, než si dokážeš představit. Do rána si ještě musím projít jeden text o anatomii a naučit se dvě kouzla.“

Chrlička se zasmála. „Žádáš o soucit základní konstrukt? Ha! Možná jsi kakograf, ale hlava ti ještě slouží.“

Nicodemus zavřel oči a uvědomil si, že ho pálí únavou. Bylo už půl hodiny po půlnoci a vstávat bude muset s úderem svítání.

Podíval se na chrličku. „Když mi dnes dovolíš, abych ti omladil energetickou prózu, tak ti zítra najdu modifikační svitek. Pak se budeš moct změnit, jak jen budeš chtít – křídla, drápy, dle libosti.“

Textová konstruktka začala slézat zpátky ke stolu. „Nádhera, křídla od kakografa. K čemu by mi byl svitek napsaný opožděným –“

„Ne, ty jedna snůško klišé!“ uťal ji Nicodemus. „Neřekl jsem, že ti ho ‚napíšu‘. Řekl jsem, že ti ho ‚najdu‘, což znamená ‚ukradnu‘.“

„Ho hó, tak v mladém pánovi se přece jen najde nějaká odvaha.“ Chrlička se zachechtala. Zastavila se na polici a zadívala se na něj. „Komu bys ten svitek chtěl ukrást?“

Nicodemus si odhrnul z tváře pramen černých vlasů. Uplácení konstruktů bylo ve Starhavenu sice nezákonné, avšak běžné. Nelíbilo se mu to, ale ještě víc se mu nelíbilo pomyšlení na další probdělou noc. „Jsem učeň magistra Shannona,“ řekl.

„Magistra Agwua Shannona, toho slavného jazykovědce?“ zeptala se chrlička vzrušeně. „Odborníka na textovou inteligenci?“

„Přesně toho.“

Po kamenné tváři se jí pomalu roztáhl úsměv. „Tak ty jsi ten kluk, kterému se nepodařilo naplnit proroctví? Ten, o němž si mysleli, že je Alkyón, ale pak se ukázalo, že je opožděnec?“

„Tak platí, nebo ne?“ odsekl Nicodemus dopáleně a se zaťatými pěstmi.

Chrlička stále s úsměvem slezla na stůl. „Je na řečech o Shannonovi něco pravdy?“

„To nevím, mě klepy nezajímají,“ zavrčel Nicodemus. „A jestli proti němu řekneš jediné křivé slůvko, nebesa mi pomáhejte, jinak tě rozmlátím a zbydou z tebe jen kusy vět.“

Chrlička se zahihňala. „Tak věrný učeň, a to mi nabízí, že Shannonovi ukradne svitek.“

Nicodemus zaťal zuby a připomněl si, že v podstatě všichni učňové někdy uplatili konstrukt prací svého učitele. „Tak co chceš, chrličko?“

Okamžitě odvětila: „Chci být o třicet liber těžší, aby mě střední chrliči nemohli shodit ze spacího hřadu. A vnímání čtvrtého řádu.“

Nicodemus potlačil nutkání zakoulet očima. „Neblázni, vnímání čtvrtého řádu nezvládne ani většina lidí.“ Chrlička se zamračila a pověsila si knihu na ocas. „Tak třetího.“

Nicodemus zavrtěl hlavou. „Vzhledem k tvému jádrovému textu ti můžu dát nanejvýš vnímání druhého řádu.“

Chrlička si založila ruce na hrudi. „Třetího.“

„To si rovnou můžeš přát, abych ti snesl bílý měsíc. Chceš něco, co ti dát nemůžu.“

„A ty mě žádáš, abych se nechala zredigovat kakografem. Není to tak, že se kakografové nedokážou soustředit dost dlouho, aby dokončili kouzlo?“

„Ne,“ opáčil stroze. „Někdo to tak má, ale já ne. Kakografa poznáš jen podle toho, že když se dotkne složitějšího textu, vnese do něj chyby. A tebe se dotýkat nemusím.“

Kamenná opice si opět založila ruce. „Ale chceš po mně, abych úmyslně porušila pravidla knihovny.“

Tentokrát už Nicodemus otočil oči v sloup.

„Ty pravidla knihovny porušit nemůžeš, máš jenom vnímání prvního řádu. Vaše pravidla pouze zakazují, abych se tě dotkl. Dnes ti jen potřebuju přidat do těla trochu energetického jazyka. To zvládnu i bez dotyku. Už jsem to jednou dělal a ten chrlič nepřišel ani o runu.“

Kouzlo se k němu nahnulo a prázdnýma kamennýma očima se mu zadívalo do tváře. „Třicet liber navíc a vnímání druhého řádu.“

„Platí,“ zamručel Nicodemus. „Teď se otoč.“

Chrličce ještě visela na ocasu velká kniha kouzel. Opice ji však nesňala, ale stoupla si na ni a otočila se k němu zády.

Nicodemovo černé učňovské roucho mělo na rukávech, vysoko u ramen, obšité díry. Protáhl jimi ruce a podíval se na pravý loket.

Magické runy se netvořily pomocí pera a papíru, ale svalů. Nicodemus se stejně jako ostatní čarotepci narodil se schopností proměňovat svou tělesnou sílu v runy čisté čarovné energie.

Zaťal biceps a utvořil v paži několik run. Viděl, jak mu stříbřité znaky prosvítají pokožkou a šlachami. Zaťal biceps ještě jednou, spojil písmena do věty a přelil si ji do předloktí.

Kmitl zápěstím, vypustil ji do vzduchu a jednoduché kouzlo se zkroutilo jako úponek svítícího kouře. Pak natáhl ruku a seslal ho opici na zátylek.

Obsahovalo příkaz k rozložení; konstruktka tak začala v místě, kde se jí dotklo, stříbrně zářit. Nicodemus napsal v levé ruce další větu a seslal ji vedle první. Chrličce se od krku po ocas rozjel světelný šev a záda se jí otevřela jako na pantech.

Před Nicodemem se bíle rozzářilo množství svinuté prózy.

Různé magické jazyky se vyznačují různými vlastnostmi a tato chrlička byla zhotovená ze dvou jazyků: z magna, bytelného stříbřitého jazyka, který ovlivňuje fyzický svět, a z numenu, elegantního zlatého jazyka, jenž upravuje světlo a další čarovné texty. Díky pasážím napsaným v numenu chrlička myslela, díky magnu se hýbala.

Nicodemus chtěl přidat pár energetických vět v magnu. Jejich struktura naštěstí byla tak jednoduchá, že i kakograf je dokázal napsat bez chyby.

Dal si pozor, aby se chrličky nedotkl, a začal v bicepsu utvářet runy a sesílat je do ní. Zakrátko už magnové věty vypadaly jako tlustý provaz stříbřitého světla, který se mu táhl z rukou do konstruktky.

Přestože Nicodemus strašně pletl pravopis, psal rychleji než řada velečarodějů. Proto se rozhodl, že chrličce rovnou přidá něco energetického textu navíc; později už by mu to nemusela dovolit.

Natáhl k ní ruce a napjal v nich všechny svaly, od drobných červovitých mezi kůstkami ruky až po okrouhlý deltový na rameni. Během chvilky vytvořil oslepující záplavu kouzel; plynula chrličce na záda.

Záře byla tak jasná, že dostal strach, aby ke knihovně nepřitáhl nežádoucí pozornost. Od nejbližšího okna ho sice dělilo několik yardů, ale stačilo, aby nějaký čaroděj pracoval dlouho do noci a prošel kolem Knižnice, a mohl si té záře všimnout. Kdyby ho přistihli, tak by ho vyloučili, možná dokonce natrvalo zcenzurovali.

Vtom se mu po levici ozvala hlasitá tupá rána. Zděšeně přestal psát a otočil se. Čekal, že uvidí, jak se k němu žene rozběsněný knihovník.

Ale spatřil jen potemnělé regály a stojany. Za nimi řadu úzkých oken zalitých měsíčním svitem.

Zazněla druhá rána a Nicodemus nadskočil. Zdálo se, jako by ty zvuky přicházely ze střechy.

Vzhlédl, ale uviděl pouze strop. Nato se tmou rozlehl dupot, jako by někdo běžel. Kroky prolétly přímo nad ním a prohnaly se na druhou stranu knihovny.

Nicodemus se zadíval do zvuku. Dusot dorazil k okraji střechy a ustal. Na dvou papírových okenních clonách se ve svitu měsíce zamihotal stín.

Potom Nicodemus uslyšel hned vedle sebe polohlasné mumlání.

„Ba, bál, balon, balistika.“ Něco se zachichotalo. „Symbolická balistika. Ha! Symbolický, diabolický. Diabolický, symbolický. Sym… bolický je protiklad slova dia… bolický. Ha ha.“

Sklopil oči a ke své hrůze spatřil, že si zamotal ruku do stříbrných a zlatých smyček chrliččina textu. A protože byl kakograf, do původně stabilních vět už se dostávaly chyby. Musel se konstruktky omylem dotknout, když ho vylekaly ty kroky na střeše.

„A do háje!“ zašeptal a ruku odtáhl.

Sotva to udělal, chrličce se zabouchla záda. Konstruktka okamžitě vyskočila a podívala se na něj. Jedno oko jí svítilo zlatě a druhé tepalo stříbrnou září. „Vertikál, vertex, univerzita,“ zahuhlala a zasmála se, až obnažila ostré opičí zuby. „Introvert, extrovert. Ha ha! Averze, avééééérze.“

„Ááááá do háje,“ hlesl Nicodemus s vytřeštěnýma očima, tak omráčený a vylekaný, že úplně ztuhl.

Najednou ho zalila taková vlna viny, až se mu zamotala hlava. Možná té chrličce nevratně poškodil jádrový text.

Pak už byla pryč, rozběhla se uličkou. Na ocase pořád měla zaháknutou knihu kouzel. Jak ji táhla za sebou, kniha se otevřela a začaly se z ní trousit odstavce v několika magických jazycích. Padaly ze zmučených stran a svíjely se na zemi jako živé. Dva vybuchly v malých obláčcích bílých run, další se pomalu rozpadaly do nicoty.

„Počkej!“ křikl Nicodemus a vyrazil za pomatenou opicí. „Chrličko, stůj!“

Buď ho neslyšela, nebo ho ignorovala. Vyhoupla se na parapet a proskočila papírovou clonou.

Nicodemus se přiřítil k oknu a ještě ji uviděl, jak se z výšky devátého poschodí řítí do temného dvora porostlého jilmy, trávou a břečťanem.

Cestou k zemi padaly z knihy další odstavce. Zářivá slova ve zlatých, zelených, stříbrných a bílých barvách se třepotala ve vzduchu a vytvářela za chrličkou chvost svítícího jazyka.

„Prosím, nebesa, prosím, jen ať se o tom nedozví magistr Shannon,“ modlil se Nicodemus. „Prosím!“

Chrlička přistála na zemi a odpelášila, ale třpytivé odstavce dál pluly vzduchem a osvětlovaly kamenné vížky, klenby a podloubí okolních budov. Nicodemus se otočil, aby vyrazil za svou chybou.

Ale jen co to udělal, zachytil něco očima. Co přesně to bylo, nevěděl. Protože když se po tom ohlédl, už to tam nebylo, zůstal jen matný dojem, že uviděl – venku na zdobeném kamenném opěrném pilíři – zahalenou postavu s kápí, celou v bílém.

Kapitola druhá

Tvor se teď krčil vedle kamenného komína a sledoval chrličku, která pelášila po dvoře.

To, jak rychle pelášila, napovídalo, že má až moc energetického jazyka; a to, jak neustále kličkovala, prozrazovalo poškozený jádrový text. Takovou konstruktku mohl vytvořit jedině mocný kakograf.

„Což znamená, že můj hoch je právě v knihovně,“ zabručela si bytost při pohledu na Knižnici. Zahlédla kořist v okně, ale kvůli dešti znaků za chrličkou z ní neviděla víc než obrys.

Najednou se nocí rozlehlo hlasité zapraskání.

Tvor se otočil a spatřil, že zpoza jedné kamenné vížky vypálilo stříbrné kouzlo. Kulový text byl napsaný v magnu, takže bude mít silný dopad na fyzický svět. Ano, smyslem těchto planoucích vět zřejmě bylo roztříštit lidské tělo na oblak popraskaných kostí a syčící krve.

Co víc, hnaly se mu přímo na hlavu.

Vrhl se doprava a skulil se po břidlicové střeše. Ozvala se rána a záda mu zasypaly jehličky bolesti. Magnové kouzlo bezpochyby rozbilo kamenný komín na kusy.

Před okrajem střechy se tvor přestal kutálet a přikrčil se. Zhruba deset stop od sebe uviděl opěrný oblouk další budovy. Ohlédl se, ale nespatřil ani stopy po ochranném kouzlu, jež na něj muselo seslat ten magnový útok.

Dostal se mimo ohrožení – ochranná kouzla na střechách byla pomalá. Ovšem ve dvorech a na chodbách jsou bleskurychlá a zabránila by mu zajmout toho chlapce.

„Musím je odstranit,“ zabručel si.

Mocným odrazem se vznesl do vzduchu, bílý plášť se nadmul a vzápětí tvor hladce doskočil na oblouk opěrného pilíře. Opatrně po něm vyběhl na další střechu; ta přiléhala k jednomu z akvaduktů, které křižovaly celý Starhaven. Vylezl na něj, a když uviděl, že v něm není voda, pustil se jím na východ.

Svítily všechny tři měsíce, nádherně zářily v první čtvrti. Osvětlovaly početné starhavenské věže a mosty ze tří různých úhlů a proměňovaly nižší úrovně města v bludiště překrývajících se stínů.

Čarodějové ve své domýšlivosti mluvili o Starhavenu jako o jedné z „akademií“. Popravdě se jednalo o prastaré město, jež postavili chtonici, a to dávno před tím, než na tomto světadíle vůbec spočinulo oko člověka, čarodějové si Starhaven přivlastnili celý, obývali však pouze nejzápadnější třetinu.

Tvor mířil k neobydleným budovám. Vypínaly se tu temné věže, popukané kupole a dlážděné ulice byly poďobané plevelem.

Počkal, až se jedna z opuštěných staveb rozduní těžkými kroky strážců. Potom vběhl do věže, vyklusal po točitém schodišti a vyrazil po vysokém ochozu na sever.

Jakmile nabyl jistoty, že nechal strážce daleko za sebou, zamířil na západ a veškerými krvavými myšlenkami se upnul k ulovení mladého kakografa.

~

Nicodemus se opřel loktem do zástrčky a zadkem do dveří a zabral. Když se otevřely, vpotácel se pozpátku do kabinetu magistra Shannona a svalil se na bok.

V rukou držel goblén smotaný do koule a svázaný provazem. Balík sebou neustále mlel a neslo se z něj tlumené blábolení: „Korpus, kuráž, korpulentní. Ha! Korpulentní kuráááááž!“

Nicodemus se od něj odkulil. „Celeste, bohyně nebes, prosím tě, ať už sklapne. Umlč ji, prosím, a já ti každou noc zapálím svíci.“

Tím na Celeste dojem neudělal, a tak odmítla zasáhnout.

„Empatie, apatie, sympatie, hú hú!“ plácal goblén.

„Tak dvě svíce?“ navrhl Nicodemus neviděné obloze.

„Eufonie, kakofonie, hú hú! Kaligrafie, kakografie, ha ha!“ drmolil balík.

Nicodemus zaskučel a zvedl se. V kabinetu se nesvítilo, avšak otevřenými klenutými okny pronikala záře modrého a bílého měsíce.

Místnost byla obdélníková a stěny vroubily dubové knihovny. Na jednom konci stál široký psací stůl a uprostřed hlouček křesel.

Došel k nejbližší knihovně a vytáhl z ní tlustý svazek o opravách a údržbě chrličů. Potřebné kouzlo našel na desáté straně. Položil otevřenou knihu na stůl, vysoukal ruce z rukávů a napsal v pravé ruce krátký numenský text. Utvořil ze zlaté věty hák, hrábl jím do stránky a sloupl z ní chuchvalec numenských odstavců, který se sám poskládal do pravoúhlé krystalové mřížky. Nicodemus opatrně, aby se textu nedotkl, došel ke svíjejícímu se balíku a jedním ostrým slovem přetrhl provázky.

Chrlička s radostným výkřikem vyskočila na svobodu.

Nicodemus ji vzal numenskou mřížkou po hlavě. Krystalové kouzlo se jí uzavřelo kolem mysli a opice ztuhla v nepříhodné poloze – jedno koleno a jedno chodidlo na zemi, obě ruce zvednuté k nebi. Začala přepadat.

Nicodemus zaklel a chytil ji jednoduchou, spatra napsanou magnovou větou. S pomocí pár dalších vět ji narovnal a následně opřel o knihovnu.

Co si tak všiml, nikdo ho zřejmě neviděl, jak s goblénem v ruce honí chrličku po nádvoří. Poděkoval Stvořiteli.

Pak se na chrličku podíval a jemně, upřímně pronesl: „Chudinko hloupá konstruktko. Co jsem ti to udělal?“

„Spojil jsi jí numenské mozkové kůry,“ zaburácelo hlubokým hlasem.

Nicodemovi ztuhla krev v žilách. „Magistře!“ hlesl, když z temného kouta vyšel Agwu Shannon.

Velečaroděj stanul v pásu modrého světla. Měsíc mu ozářil bílé dredy, krátký vous, knír a osmahlou pleť. Nos měl velký a zahnutý, rty tenké a přísně stažené.

Nejvíc pozornosti nicméně přitahovaly oči. Neměly duhovky ani zřítelnice, pouze jednolité bělmo. Byly to oči slepé vůči běžnému světu, avšak výjimečně citlivé na magické texty.

Nicodemus vyhrkl: „Magistře, nenapadlo mě, že budete pracovat tak dlouho. Chtěl jsem jen –“

Velečaroděj ho umlčel pokývnutím k chrličce. „Kdo o tom ještě ví?“

„Nikdo. V Knižnici jsem zůstal už jenom já. Zrovna jsem ji chtěl editovat.“

Shannon zabručel a potom se k němu otočil. „Neměla ti dovolit, aby ses jí dotkl. Čím jsi ji uplatil?“

Nicodemus měl pocit, jako by musel dýchat přes slámku. „Třicet liber navíc a vnímání druhého řádu.“

Velečaroděj došel k chrličce a dřepl si k ní. „Vnímání druhého řádu už má,“

„Ale to není možné, žádný modifikační svitek jsem ještě nepoužil.“

„Podívej se tady na tu čelní kůru,“ ukázal čaroděj prstem.

Nicodemus ke svému učiteli došel, ale protože neviděl tak jako on, spatřil pouze kamenné čelo.

„Je tu pár špatných spojů, ale…“ zamumlal Shannon. Jen s pomocí svalů pravé ruky vyčaroval menší smršť zlatých vět. Ty rychleji, než Nicodemovo oko postřehlo, otevřely opici čelo a začaly jí přeskupovat jádrová podkouzla.

Nicodemus našpulil rty. „Tvrdila mi, že má jenom vnímání prvního řádu a knihovníci ji pověřili uklízením knih. K ničemu jinému základní chrliče nepouštějí.“

Shannon zvedl levou ruku, aby se mu lépe pracovalo s numenskými pasážemi. „Jak dlouho ses jí dotýkal?“

„Jenom chviličku,“ odpověděl Nicodemus. Už už chtěl něco dodat, ale Shannon zaklapl opici hlavu a stáhl z ní numenskou mřížku jako ubrus ze stolu.

Chrlička padla na všechny čtyři a podívala se na něj. Prázdnýma kamennýma očima se mu zahleděla do tváře. „Můžu teď dostat jméno,“ pronesla rychlým, dětským hláskem.

Shannon přikývl, až se mu zahoupaly bílé dredy. „Ale zatím ti žádné nedám. Nejdřív si zvykni na nové myšlení,“

Opice se usmála a potom zasněně pokývala hlavou.

Shannon vstal a obrátil se k Nicodemovi. „Do čeho jsi ji to zabalil?“

„Do goblénu,“ opáčil Nicodemus zkroušeně. „Z Knižnice.“

Shannon si povzdychl a otočil se zpátky k chrličce. „Běž prosím ten goblén pověsit na místo a pouklízej knihy. Po zbytek noci si můžeš vybírat jméno.“

Nabitá chrlička rázně přikývla, popadla goblén a odchvátala.

„Magistře, moc –“ Nicodemus zmlkl, jen co se k němu Shannon obrátil.

Měl na sobě rozevláté černé roucho velečaroděje. I ve slabém měsíčním přísvitu mu na objemné kápi zářil bílý lem, odznak jazykovědce. Po rukávech se mu táhly řady stříbrných a zlatých knoflíků, jež vypovídaly o tom, jak plynule ovládá numen a magnus.

Jeho nevidoucí pohled mířil trochu bokem, ale když promluvil, měl Nicodemus pocit, jako by mu viděl přímo do duše.

„Překvapuješ mě, chlapče. Jako mladší čarotepec jsem taky uplatil pár konstruktů, dokonce jsem se i dostal do pěkné bryndy kvůli přespříliš ctižádostivým textům. Ale tvoje postižení naložilo jak na tebe, tak na mě mimořádné břímě. Upřímně chci, aby sis vysloužil alespoň nižší kápi, ale kdyby tu porouchanou chrličku uviděl nějaký jiný čaroděj… inu, mohl bys rovnou zapomenout na to, že se někdy vyučíš, a ztížil bys život ostatním kakografům.“

„Ano, magistře.“

Shannon si povzdychl. „Budu o tvoji kápi dál bojovat, ale pouze v případě, že už se nebude opakovat žádná podobná… neopatrnost.“

Nicodemus sklopil oči k botám. „Nebude, magistře.“

Stařec vykročil ke stolu. „A proč ses té chrličky, při samém Stvořiteli, vůbec dotkl?“

„Nechtěl jsem. Editoval jsem jí text a vtom jsem uslyšel ránu. Znělo to, jako by někdo skočil na střechu a běžel po ní. Kvůli tomu jsem se té chrličky omylem dotkl.“

Shannon se zarazil. „Jak je to dlouho?“

„Asi tak půl hodiny.“

Velečaroděj se k němu otočil. „Všechno mi popiš.“ Nicodemus mu vylíčil ty zvláštní zvuky a Shannon opět stáhl rty do tenké čárky. „Děje se něco, magistře?“ Shannon došel ke stolu. „Zapal dvě svíčky; jednu nech tady, druhou si vezmi s sebou. Pospěš si do kabinetu magistra Smallwooda. Vždycky pracuje dlouho do noci. Vyřiď mu, ať za mnou přijde.“

Nicodemus zamířil k zásuvce se svíčkami.

„Pak běž rovnou do Bubnové věže – a žádné odbočky a loudání.“ Shannon se posadil ke stolu. „Pošlu do tvého pokoje Azuru se vzkazem. Rozumíš?“

„Ano, magistře.“ Nicodemus postavil a zapálil svíce.

Shannon se začal probírat rukopisy na stole. „Zítra tě chci mít u sebe. Dostal jsem povolení seslat hlavní výzkumné kouzlo a budu potřebovat, abys mi pomohl. A potom musím odučit hodinu skladby v nové třídě. Z učňovských povinností tě omluvím.“

„Vážně?“ Nicodemus se překvapeně usmál. „Směl bych učit? Už jsem vedl úvodní přednášku.“

„Možná,“ opáčil Shannon, ani nezvedl zrak od knihy, do které se začetl. „Teď už utíkej za magistrem Smallwoodem a pak rovnou do Bubnové věže a nikam jinam.“

„Ano, magistře.“ Nicodemus horlivě chňapl svíci a pustil se ke dveřím.

Ale jak uchopil zástrčku, zarazil se, něco ho napadlo. „Magistře,“ zeptal se pomalu, „měla ta chrlička vnímání druhého řádu celou dobu?“

Shannon přestal číst a odložil knihu. „Chlapče, nechci ti zase dávat plané naděje.“

Nicodemus se zamračil. „Naděje na co?“

„Dokud jsi tu chrličku nepokazil, měla jen vnímání prvního řádu.“

„Ale jak je to možné?“

„Nemělo by to být možné,“ odvětil Shannon a promnul si oči. „Nicodeme, tentokrát na radě hostíme vyslance ze severu: čaroděje z Astrophellu, včetně několika mých bývalých kolegů. Někteří patří ke kontraprorocké klice, a budou tedy vůči kakografům ještě nedůvěřivější než ostatní seveřané. Bylo by nesmírně nebezpečné, kdyby se dozvěděli, že jsi tu chrličku pokazil a zároveň ji obdařil svobodnějším myšlením.“

„Nebezpečné, protože by mě pak chtěli zcenzurovat?“

Shannon zavrtěl hlavou. „Nebezpečné, protože by tě pak chtěli zabít.“

Kapitola třetí

Cestou do kabinetu magistra Smallwooda hleděl Nicodemus na svou svíci. Plamínek se mihotal přesně v rytmu, jak se mu třásla ruka.

Ještě nikdy neviděl, že by Shannon dal najevo sebemenší znepokojení. Když se ale zmiňoval o vyslancích z Astrophellu, mluvil napjatě a slova odsekával. Seveřané opravdu musejí představovat hrozbu.

Ještě horší bylo prohlášení, že mu nechce dávat „plané naděje“. Nicodemus se zachvěl – starý učitel nemohl narážet na nic jiného než na jeho ztracenou naději, že naplní Erasmovo proroctví.

„Ohnivá nebesa, už na to nemysli,“ zabručel si sám pro sebe, jako to udělal už nesčetněkrát.

Chodbu lemovala řada klenutých oken s ozdobnými kružbami. Nicodemus se zastavil a vykoukl mezi hladkými kamennými sloupky na oblohu posetou hvězdami. Začal dýchat pomaleji a zkusil si zklidnit pocuchané nervy.

Jenže ruce se mu dál klepaly, a ne kvůli severským vyslancům ani nenaplněným proroctvím.

Třásly se mu kvůli vzpomínce na Shannonovu tvář, když vstoupil do měsíčního světla – když nazlobeně nakrčil bílé obočí a zklamaně semkl rty.

Při té vzpomínce se Nicodemovi sevřelo srdce. „Nějak to starouškovi vynahradím,“ zašeptal. „Vynasnažím se.“

Odvrátil se od okna a pospíšil si k otevřeným dveřím, kterými se na chodbu linulo světlo svic. „Magistře Smallwoode?“ Zaťukal na zárubeň. Velečaroděj za stolem k němu zvedl zrak.

Smallwood byl bledý a hubený čarotepec s rozcuchaným věncem šedivých vlasů. Oči už se mu začínaly zakalovat, ale pořád se v nich daly rozeznat hnědé duhovky s černými zornicemi.

Nicodemus si odkašlal. „Magistr Shannon se dává poroučet a žádá vás, abyste za ním zašel do kabinetu.“

„No dobře, dobře, za Shannonem si vždycky zajdu rád,“ odvětil Smallwood s nepřítomným úsměvem. Zavřel knihu. „A ty jsi kdo?“

„Nicodemus Weal, jeho učeň.“

Smallwood se k němu naklonil a přimhouřil oči.

„Á, Shannonův další kakografický projekt?“

„Prosím?“

„Už jsem zapomněl, jak se jmenoval ten před tebou. A tebe jsem ještě neviděl.“

Ve skutečnosti mu Nicodemus nosil psané vzkazy už skoro dva roky. Nicméně toto bylo poprvé, co se s ním přímo bavil. „Promiňte, magistře, ale nechápu, co jste tím kakografickým projektem myslel.“

Smallwood si protáhl ruce a urovnal si kápi. Stejně jako Shannon na ní měl bílé lemování. „No, víš, Shannon bere práci s hochy z Bubnové věže velmi vážně. A vždycky si mezi kakografy vybere nějakého mazánka. Je k popukání, co o něm koluje. Tak se dme pýchou, když si některý z vás vyslouží nižší kápi.“

„Jistě, magistře,“ opáčil Nicodemus a zkusil se nezamračit. Slyšel historky z dob, kdy Shannon pracoval v Astrophellu, ale ještě žádnou, jež by se týkala jeho současného postavení správce Bubnové věže.

„Nuže, co přesně pro Shannona děláš, aby sis ji vysloužil?“ zeptal se Smallwood.

„Napsal kouzlo, které mu umožňuje přetahovat do těla moje runy. Pomáhá mi s psaním delších čarovných textů. Doufáme, že se nám podaří přesvědčit o mé užitečnosti dost lingvistů, abych dostal nižší kápi s bílým lemováním.“

„Á, ovšem, já mám být první, kdo se nechá přesvědčit.“ Smallwood se usmál, a zdálo se, že upřímně. „Tuším, že nám s Shannonem budeš zítra pomáhat. Pokusíme se o velice vzrušující, velmi slibné výzkumné kouzlo.“

„Je mi ctí, že budu u toho, magistře.“

„A učíš už?“

Nicodemus se pokusil odpovědět co nejsebejistěji. „Anatomické pitvy, ale psaní kouzel ještě ne. Už se na to hrozně těším.“

„No, to musíš Shannonovi opakovat do zbláznění – když nebudeš učit skladbu, tak ti akademie nedá kápi dřív než v padesáti.“ Jazykovědec zabloudil očima ke knihám na stole. „Chce Shannon, abych přišel hned?“

„Myslím, že ano, magistře.“

Smallwood vstal.

„No dobrá, no dobrá. Díky, Nicolasi, rád jsem tě poznal. Můžeš jít.“

„Jmenuju se Nicodemus, magistře.“

„Jistě, jistě, Nicodemus, ovšem.“ Odmlčel se. „Promiň, ale říkal jsi Nicodemus Weal?“

„Ano, magistře.“

Smallwood si ho bedlivě prohlédl. „No ovšem,“ řekl konečně, a najednou úplně vřele. „Jsem hlava děravá, nepoznal jsem tě, Nicodeme. Díky, žes mi vyřídil ten vzkaz. Můžeš jít.“

Nicodemus naznačil úklonu a vyšel z místnosti. Odchvátal na konec chodby a pustil se po úzkém točitém schodišti. Shannon mu nařídil, ať jde rovnou do Bubnové věže, a tak seběhl až do přízemí a vydal se po chodbě osvícené loučemi na východ. Cestou míjel lornské goblény a pozlacené kamenné arkády.

Ale vůči jejich kráse byl slepý.

Zaobíral se tím, co Smallwood řekl o Shannonovi. Všichni učni věděli, že Shannon z nějakého důvodu upadl v Astrophellu v nemilost, Smallwood však naznačil, že teď se o něm šušká něco v souvislosti s kakografy.

Hryzl se do rtu. O Smallwoodovi se všeobecně vědělo, jak je roztržitý, bylo docela dobře možné, že si popletl staré drby za nové.

Ale je-li tomu tak, s čím přesně si spletl ten Shannonův „další kakografický projekt“ a nového „mazánka“ z řad kakografů?

Zabočil a vyrazil nahoru po úzkém schodišti.

Shannon začal kakografy učit teprve před padesáti lety, po příchodu do Starhavenu. K tomu, co posloužilo jako zdroj pro Smallwoodovy klepy, muselo tedy dojít někdy od té doby.

Nicodemus došel k dubovým dveřím na vrcholku schodiště, otevřel je a rozhlédl se po šedé břidlicové dlažbě Kamenného nádvoří.

Novosluneční císařství ho nechalo opravit už před stovkami let, po tom, co sebralo Starhaven chtonikům. Nicméně žádná další říše, která přišla po něm, tuto plochu nezastavěla ani nepozměnila.

Díky tomu byla na Kamenném nádvoří k vidění tatáž klasická architektura, jaká byla příznačná pro starhavenskou Císařskou čtvrť: zdi s bílou štukovou výzdobou, klenuté oblouky, široká okna. U každého průchodu stály po obou stranách obelisky.

Kamenné nádvoří nicméně bylo poněkud z ruky, a tak na ně čarodějové umístili několik objektů natolik nevzhledných, že je nemohli nechat v navštěvovanějších částech Starhavenu.

Uprostřed se rýsoval les dralských stojících kamenů. Na východní straně okouněly dvě mramorové sochy Erasma a jedna socha Uriel Bolideové. A všude – schoulení, rozvalení či natažení na všech volných kamenných římsách – spali chrliči školníci.

Nicodemus zamířil k Bubnové věži, ta přiléhala k východnímu okraji nádvoří. Cestou však postřehl, že se v kamenném lese něco pohnulo.

Zastavil se.

Pohnulo se to příliš rychle, než aby šlo o chrliče školníka. A všichni neofyté už by v tuhle pozdní hodinu měli spát. Že by divoká kočka?

Mihlo se to znova: světlá šmouha mezi dvěma stojícími kameny. Nicodema sevřel strach. Čarodějové nosili výhradně černou. Oděv jakékoli jiné barvy značil cizince… či vetřelce.

Černý a modrý měsíc se ukrývaly za některými z mnoha starhavenských věží, dorůstající bílý měsíc však visel přímo nad nádvořím a zaléval ho mléčným svitem. Nicodemus se vplížil mezi stojící kameny a vtom se na zemi probral chrlič připomínající krokodýla, převalil se a zadíval se na něj pootevřeným okem.

Za megalitem nalevo někdo něco zašeptal. „Kdo je tam?“ zeptal se Nicodemus a honem kámen obešel.

Uviděl malou postavu v bílém. Nadlidskou rychlostí se otočila.

Kapitola čtvrtá

Magistr Shannon vzhlédl od stolu a zadíval se tam, odkud se ozval Smallwoodův hlas. „Díky, žes přišel i takhle pozdě, Timothy.“

„Není vůbec zač, ponocuju pořád,“ odvětil Smallwood s obvyklou vroucností. Shannon ho neviděl, ale podle hlasu soudil, že stojí u knihoven.

„Ale překvapuje mě, že ty ještě nespíš,“ dodal Smallwood. „Nevěděl jsem, že jsi noční pták.“

Shannon zabručel.

„Taky že nejsem. Už před dvěma hodinami jsem ležel v posteli. Převáděcí text jednoho z mých výzkumných projektů mě vzbudil s hlášením o neobvyklé aktivitě stráží v blízkosti Bubnové věže. Zřejmě něco honily po střechách.“

„Strážná kouzla.“ Smallwood si pohrdavě odfrkl. „Podle mě to byla jen odbytá próza, které někdo napsal přehnanou citlivost. Nejspíš se pustila za divokou kočkou, co se sem zatoulala z neobydlených čtvrtí.“

„Uvažoval jsem úplně stejně. Původně jsem si přišel dohledat něco málo o editaci citlivosti. Ale pak se tu ukázal můj učeň – podle všeho slyšel někoho běžet po střeše Knižnice.“

Podíval se ke knihovně a jeho zrak pronikl přes kožené vazby k zářivým odstavcům v knihách. Uviděl, že jeden obdélník zeleného textu se oddělil od ostatních a rozložil se na dva menší. Smallwood vytáhl nějaký svazek a listoval si v něm. „Timothy, posloucháš mě vůbec?“

„Co? Ano, ano, jak jinak,“ odvětil Smallwood a hned zelené obdélníky zaklapl. „Myslíš si, že se po střechách kradl někdo z vyslanců?“

Shannon pokrčil rameny. „Možná to byl cizí čarotepec. Možná čaroděj.“

„Ale proč by slídil u Bubnové věže? Vím, že ti kakografové přirostli k srdci, ale neměly by se pikle soustředit jinde? Řekněme v hlavní knihovně nebo u rektora?“

„Právě to mi dělá starost.“

Smallwood si odkašlal. „Agwu, nepřeháníš to trochu? Vím, že v Astrophellu ses… všeho účastnil, ale teď jsme ve Starhavenu.“

Shannon si promnul knír, aby nebylo vidět, že se mračí.

Smallwood navázal. „Nejsi kvůli těm vyslancům z Astrophellu jako na jehlách? Nevrátily se ti staré instinkty?“

„To je možné, ale ne zrovna pravděpodobné,“ namítl Shannon. „Mám v lingvistické knihovně dvě ochranná kouzla. Rád bych je pověřil hlídáním Kamenného nádvoří. Nejdřív jim ale musím přepsat protokoly, aby komunikovala s chrliči, co tam spí.“

Ozval se zvuk, jako by Smallwood zašoupal nohama. „Teď v noci?“

Shannon si založil ruce na hrudi a obrátil hlavu tam, kde tušil kolegovu tvář. „Budu se pak moci zítra líp soustředit na naše výzkumné kouzlo.“

„No tak ještě teď v noci. Jsem rád, že jsi mě do toho výzkumu zapojil.“

Shannon vydechl a až v tu chvíli si uvědomil, že zadržoval dech.

Obdélník zelené prózy odplul zpátky na místo: Smallwood vrátil knihu do police. „Máš tu někde Azuru?“

Shannon zavrtěl hlavou. „Poslal jsem ji se vzkazem.“ Nezmínil se, že ji také nechal létat nad střechami a pátrat po čemkoli neobvyklém.

„Škoda,“ vzdychl Smallwood a zamířil blíž ke dveřím. „Chtěl jsem se ještě jednou podívat na to její numenské nářečí. Agwu, ještě než půjdu… vzpomínám si dobře, že tvůj učeň byl považován za Alkyóna?“

„Ano.“

Smallwood váhavě pokračoval: „Tvoje obavy, že… Chci říct, možná děláš předčasné závěry.“ Odmlčel se. „Zeptám se takhle: myslíš, že Nicodemus je ten, o kterém se mluví v proroctví?“

„Rozhodně ne.“

„Dobře, dobře, ovšem.“ Cvakla zástrčka na dveřích. „Do hodiny sešlu ta ochranná kouzla. Tak zítra po poledni?“

„Jistě,“ přitakal Shannon. Počkal, protože zrovna vrzly panty, a pak dodal: „Timothy, opravdu moc děkuju.“

„Není zač, Agwu. Není vůbec zač.“ Dveře se zavřely.

Shannon si odfoukl a sebral ze stolu výzkumný deník. Jednalo se o knihu vázanou v kůži a tlustou zhruba dvě dlaně. Na hřbetu a na deskách měla vyražené tři hvězdičky, aby ji poznal po hmatu. Otevřel ji a začal do ní zaznamenávat zápisky z dnešního dne. Psal zhruba čtvrt hodiny a potom od ní zvedl zrak, jelikož se objevilo nečekané světlo.

Dveře sice reálně neviděl, ale přesně věděl, kde jsou. Obvykle tvořily temný obdélník uprostřed záře knih v policích. Avšak tam, kde měla být tma, teď svítil nový oblak zlatých odstavců.

Zkušenosti Shannonovi napověděly, že hledí přes dveře na bíle zářící kouzlo, které někdo sesílá na chodbě.

Nejdřív si pomyslel, že se vrátil Smallwood. Jenže Timothy znal chodby jako své boty; neseslal by si ani jednu ohňušku, natožpak celé hejno. Autor tohoto kouzla si chtěl pořádně posvítit na cestu.

Nejspíš to byl někdo cizí.

Shannon zaostřil na text. Byl napsaný smělými slovy a složitými větami. Autor měl zalíbení ve spojených přístavcích, což nebylo zrovna obvyklé.

Shannon se zašklebil, došlo mu, o koho jde. Neviděl ji už dlouho. „Stvořitel mě ochraňuj, co mě dnes v noci ještě potká?“ zamumlal si pod vousy a počkal, až čarotepkyně zaklepe.

Ale nezaklepala. Zavřel deník. Čas běžel a běžel. Magistr viděl její prózu, ale ne ji samotnou. Potom kupodivu nechala odstavce ohňušek, aby se rozpadly na vychladlý popel a snesly se jako sníh na zem. Na co čeká?

Co nejvřelejším tónem houkl: „Pojď dál, Amadi.“

Panty pomalu zavrzaly. Pak se ozval klidný ženský hlas: „Vidím, že starý magistr Shannon není tak slepý, jak se o něm říká.“ Dveře se zavřely.

Shannon vstal a usmál se. „Tak starý? Ještě nejsem takový kmet, abych nepoznal tvůj ostrý jazyk. Pojď sem a obejmi svého starého učitele.“

Po paměti obešel stůl. Amadiiny kroky zněly lehce, váhavě. Ale objala ho rázně a pevně. Úplně už zapomněl, jak je vysoká. „Ale co se o mně říká, je pravda,“ pronesl, když od sebe poodstoupili. „Jsem slepý jako jeskynní ryba.“

Chvíli mlčela. „Nezdáte se mi tak starý, abyste už přišel o zrak.“

Shannon se suše zachechtal. „Pak bychom si měli dělat starosti o tvé oči. Je mi už skoro dvě stě let.“

„Magistře, velice by mě zklamalo, kdybyste přišel o zrak pouze vlivem stáří,“ opáčila Amadi tímtéž škádlivým tónem, který používala zamlada. „Slyšela jsem historky, ba přímo legendy, jak jste se oslepil, když jste během spirijské občanské války četl zakázané texty, nebo jak jste bojoval s dvaceti žoldnéřskými autory a při tom vám hořely vousy.“

Předtím Shannon jen předstíral, že je v dobré náladě, ale teď se musel upřímně zasmát. „Pravda není ani zdaleka tak fascinující.“

„Ale nepřipadáte mi zas tak starý.“

„Vždycky jsi byla paličatá.“ Znovu se zasmál a potřásl hlavou.

V Astrophellu si nadělal pár mocných nepřátel a ti mohli mezi severské vyslance nasadit špeha. Proto každý čaroděj z Astrophellu představoval potenciální hrozbu – ale přese všechno nebezpečí byl rád, že se za ním bývalá studentka stavila a že s ní může zavzpomínat na staré časy.

„Amadi, počítám, že do pěti let začnu psát duchařinu,“ pronesl hravějším tónem. „Tak se nenamáhej s lichotkami, jak vypadám mladě. Jenom mi připomínáš, v jaké jsi výhodě. Nemám tu familiára, abych si tě prohlédl. A podíval bych se na tebe rád, vždyť je to už… kolik? Padesát let?“

Amadiiny kožené podrážky zašeptaly na podlaze. „Můžete se podívat prsty,“ odpověděla, najednou blíž.

To nečekal. „Myslím…“ Odmlčel se, protože ho vzala za ruce a přitiskla si je k čelu.

Rozhostilo se nepříjemné ticho.

Potom sjel prsty ke klenbě obočí; níž k hluboko posazeným očím; přes ostrou křivku nosu; zlehounka přes dva našpulené rty; po jemné bradě.

Paměť dodala barvy: slonovinovou pleti, sobolí vlasům, vodově modrou očím. Představivost spojila dotyky se vzpomínkami a vytvořila obraz bledé čarodějky s tenkými dredy a lhostejným výrazem.

Shannon polkl. Nenapadlo ho, že setkání s někdejší studentkou bude probíhat zrovna takhle. „Asi už ti trochu prokvétají vlasy,“ řekl zadýchaněji, než by se mu líbilo.

„Kdyby trochu,“ opáčila Amadi a poodstoupila. „Řeknete mi, jak jste mě poznal přes dveře?“

„Protože jsem přišel o běžný zrak, můj čarotepecký zrak teď proniká světskými věcmi až k magickým textům. Poznal jsem přes dveře ty tvé spojené přístavky.“

„Vy si pořád pamatujete styl mé prózy?“

Pokrčil rameny. „Taky jsem zaslechl, že jsi mezi vyslanci z Astrophellu. Počítal jsem, že na tebe dříve či později narazím. Tohle je dříve.“

„Magistře, chtěla jsem si s vámi promluvit o –“

„Prosím, můžeš mi tykat,“ skočil jí do řeči. „A říkej mi Agwu. Nebo Shannone – tak mi říkají přátelé, když si nevědí rady s mým severským jménem.“

„To asi nezvládnu,“ odvětila a zahihňala se. „Pamatujete, jak jste mě a další akolyty nachytal po večerce? Jak vám po něčem takovém můžu říkat Shannone?“

Zasmáli se a Shannon zamířil ke křeslu. „Už jsem skoro zapomněl. Co jste to, vy mršky, chtěli propašovat do akademie? Pár zabahněných prasat? Prosím, posaď se.“

„Prasat? V Astrophellu?“ opáčila. Vrzlo křeslo. „Byla to jen jedna, a velice čistá, koza.“

„Ať už to bylo cokoli, určitě mi můžeš říkat Shannone, když teď smíš nosit hůl velečaroděje.“ Usadil se.

„Tak dobře, Shannone, přináším zprávy o tvé vnučce.“

Shannonovi se stáhl žaludek. Pořád mluvila hravě, tato slova však značila, že skončili se zdvořilostmi a přešli k politice.

„Opravdu?“ odtušil a soustředil se, aby se mu úsměv ve tváři ani nezvětšil, ani nezmenšil.

Amadi si odkašlala. „Vloni se vdala za jednoho bohatého kupce z Ixu.“

„Vynikající,“ uslyšel se Shannon. „Co ještě mi o ní můžeš říct?“

„To je žel skoro všechno. Někam jsem si napsala jméno toho kupce.“ Odmlčela se. „Promiň. Musí být těžké bavit se o životě, o který tě vyhnanství připravilo.“

Odbyl to mávnutím. „Ále, jaképak vyhnanství, tohle místo jsem přijal dobrovolně. Krom toho čarodějové se zříkají rodiny z určitého důvodu. Zpočátku jsem nesl těžce, že o synovi dostávám jen kusé zprávy. Ale teď mám slibný výzkum a zapálené studenty. Děláme opravdu úžasné objevy. Právě dnes ráno jsem dostal povolení začít se sesíláním hlavního výzkumného kouzla.“

Pod Amadi zavrzalo křeslo. „A jsi s tímhle… poklidným životem… spokojený?“

Shannon nadzvedl obočí. Tak ona ho podezřívá, že pořád má politické ambice? Tím by ho mohla ohrozit, obzvlášť pokud posílá hlášení do Astrophellu.

„Amadi, občas mi připadá, jako by ten uhoněný život na severu žil někdo jiný. Starhaven je menší akademie a jsme tu tak daleko od civilizace. Ale…“ Okázale přejel pohledem po svých knihách. „Ale užívám si tu života beze spěchu.“

Nic na to neřekla, a tak změnil téma. „Právě jsem se přestěhoval do nových pokojů nad zahradou Bolideové. Školníci ji zrovna renovují. Nevypadá teď kdovíjak pěkně, všude hromady hlíny a jílu, ale bude to krása. Mohl bych ti ji ukázat.“

Amadiino křeslo opět zavrzalo. „Někteří čarodějové z Astrophellu citovali tvou ‚Stížnost dlouhé radě‘.“

Přestal se usmívat. „To byl můj nejlepší proslov.“

„Pro mnohé je stále inspirací.“

„To mě těší, ale už je to minulost. Nemá smysl mě do ní lákat. Ve Starhavenu si držím od intrik odstup. Jako výzkumník nemůžu být úplně apolitický. Ale vzhledem k mé minulosti mě rektor a jeho úředníci rádi vynechávají z většiny záležitostí.“

Amadi mlčela. Na stole začal šelestit pergamen, nejspíš vlivem průvanu z okna.

„Ale co pořád já,“ řekl Shannon. „Co jsi dělala posledních čtyřicet let ty? Nestudovala jsi náhodou diplomacii? Proto mluvíš o mé minulosti?“

„Nosím kápi s fialovým lemem.“

„Strážkyně? Tak to musíš být opravdu schopná.“

Významně si odkašlala. „Velím astrophellským strážcům na hlavních výpravách. Vlastně jsem vedla celou tuhle delegaci. Mám dokonce i osobního tajemníka: mladého Ixana jménem Kale – je to jen nižší čaroděj, ale bystrý a nadaný.“

„Promiň, ale připadá mi zvláštní, aby Astrophell posílal na radu strážce.“

„Cesta ze severu byla dlouhá. A jen nebesa vědí, proč náš řád vůbec osídlil tuhle olbřímí tvrz na konci světa. Uznávám, z Nejzápadnější cesty je na ni krásný pohled – největší věž ční z ostrohu tak vysoko, že štíty za ní vypadají jako trpaslíci.“

Shannon se opřel lokty o stůl a utvořil před sebou stříšku z prstů.

„Ale proč, Amadi, Astrophell poslal s delegací strážce?“

„Diplomaté potřebují ochranu.“

„Chápu.“

„Shannone, nemají tu stěny uši?“

Zavrtěl hlavou. „Ani jedno. Přinášíš zprávy z ciziny?“

„Zprávy odsud.“

Nahnul se k ní. „Pokračuj.“

Amadi si poposedla a napůl zašeptala: „Ve Starhavenu došlo k vraždě.“

Shannonovi se rozbušilo srdce. „Koho?“

„Je to citlivá záležitost, nesmí vyplavat na povrch, dokud nebude po radě. Vyslanci musí prodloužit dohody.“

„To je mi jasné. Povíš mi už, koho zabili?“

„Měj se mnou strpení, magistře. Před pěti hodinami jeden chrlič školník našel při práci pod Vřetenovým mostem jistou ženu a myslel si, že umírá.“

„Myslel?“

„Byla už mrtvá, ale tělo se jí pořád plnilo zhoubným numenským kouzlem. Chrlič měl vnímání druhého řádu, a tak dospěl k závěru, že ještě žije, a odnesl ji k prorektorce knihoven. Ta o tom řekla rektorovi a ten tu informaci předal mně.“

Shannon chvíli mlčel. „Povídáš, že ta žena spadla z Vřetene?“

„Vypadá to tak. Co mi o tom mostu můžeš říct?“ Zapřemýšlel, kolik jí toho může prozradit. Amadi se vyšplhala na nejvyšší pozici mezi strážci, a to by se jí nepodařilo bez podpory několika klik, které jím pohrdaly. Rozhodl se, že dokud nezjistí víc, poví jí jen obecně známé věci.

„Vypadáš ustaraně,“ poznamenala. „Je na faktu, že ta žena byla na Vřetenu, něco divného?“

„Krajně divného,“ opáčil konečně. „Podle historiků ho chtonici postavili nedlouho po tom, co dokončili Starhaven. Ale nikam nevede. Klene se skoro přes míli, jen aby skončil u skalní stěny. Chtonici vytesali do kamene krásné vzory. U severního okraje mostu je to nějaké listoví – myslím, že listy břečťanu – a na jihu šestiúhelníkový vzor.“

„Nemáš pro ty vzory nějaké vysvětlení? Nebo pro samotný most?“

Pokrčil rameny. „Povídá se, že si chtonici postavili cestu do ráje jménem Údolí Nebeského stromu. Údajně to bylo tak, že když je Novosluneční císařství začalo vyvražďovat, jejich bohyně je odvedla k Nebeskému stromu a potom na tu cestu shodila horu. Někteří věří, že Vřetenový most vedl právě k ní.“

„Dají se tyhle příběhy podložit nějakými důkazy?“

„Žádnými. Ale historikové čas od času vysílají do hory textové sondy a snaží se cestu k Nebeskému stromu otevřít. Zatím našli jen kamení.“ Pak se na chvíli odmlčel. „Myslíš, že s tím ta vražda nějak souvisí?“

Tiché zašustění látky mu prozradilo, že si Amadi opět poposedla. „O žádné souvislosti nevím,“ odpověděla s povzdechem.

Chvíli nic neříkal a potom pronesl: „Amadi, je to šokující a smutná tragédie. Ale stejně… Prosím, neměj mě za necitu, ale nechci s tím mít nic společného. Musím myslet na výzkum a na studenty. Kdybych ti pomáhal, mohl bych se dostat do politických pletek. Jak už jsem řekl, jsem teď jiný člověk, než když jsem žil na severu. Ale jestli se o mně nebudeš nikde zmiňovat, budu ti radit, nakolik bude v mé moci. Jenom mi musíš říct jméno té nešťastnice.“

Dlouho bylo ticho. Potom Amadi řekla: „Nora Finnová, gramatička.“

„Dobrá nebesa!“ hlesl Shannon otřeseně. Nora byla děkanka Bubnové věže a jeho nejzavilejší akademický rival.

Rázem se mu zatočila hlava, co by se z takové vraždy dalo vyvozovat. Možná šlo o nepřímý útok ze strany jeho starých nepřátel. Možná to také souviselo s činností ochranných kouzel a Nicodemovým slídilem na střeše Knižnice. To by znamenalo, že středobodem intrik je Bubnová věž.

Přejel prsty po hvězdičkách na hřbetě svého deníku. Možná se mu nepřátelé chtějí pomstít tak, že ublíží jeho žákům. Potom v myšlenkách přeskočil k Nicodemovi. Jeho kakografie prokázala, že není Alkyón, ale nepřátelé Astrophellu možná zaslechli jeho jméno a vybrali si ho za terč.

Nebo tu byla ještě mnohem méně pravděpodobná, ale o poznání děsivější možnost, že je jeho žák nějakým neznámým způsobem spojený s Erasmovým proroctvím. Je-li tomu tak, jsou v ohrožení všechny lidské jazyky.

„Znal jsi magistru Finnovou?“ zeptala se Amadi.

Shannon sebou trhl. „Prosím?“

„Znal jsi tu magistru?“ zopakovala netrpělivě.

Přikývl. „Nora a já jsme měli na starosti studenty z Bubnové věže. Já jakožto správce věže řeším otázky ubytování. Nora jako děkanka dohlížela na jejich školní záležitosti. Ale tihle žáci moc často nestudují. Nakonec se ze mě stal poradce pro těch pár, co se vypracovali na nižší čaroděje. Nora se s nimi moc nestýkala. Byli jsme považováni za kandidáty na totéž křeslo. Nejspíš i za rivaly.“

„Pokračuj.“

Shannon mlčel. Neodvažoval se podělit se s ní o další informace, dokud si nebude jistý její loajalitou.

A tak udělal, co akademikové umějí nejlépe: rozhodil rukama a začal láteřit. „Nemohlo to přijít v horší chvíli než během rady. Jak chcete chytit vraha, když je všechno vzhůru nohama? A co můj výzkum! Teď s ním nemůžu přestat, právě jsem poslal vzkaz svému učni.“

Pomalu vydechla. „Jak jsem řekla, doufáme, že vyšetřování průběh rady nenaruší.“

„Doufáme? Amadi, neměli by vyšetřování vést rektorovi úředníci?“

Odkašlala si. „Rektor Montserrat osobně pověřil vedením vyšetřování mě.“

Shannon si přejel prsty po knoflících na rukávech. „Proč by rektor předával starhavenskou vraždu čarodějce z Astrophellu?“

„Mám doporučující dopis od arcirektora.“

„O tvé způsobilosti nepochybuju,“ odvětil, pochyboval však o jejích úmyslech.

Amadi navázala: „Musíme vyšetřování utajit před delegáty. Zřejmě by se zrovna nehrnuli do prodloužení dohod, kdyby dospěli k závěru, že vraždil –“

„Ano, Amadi, to už jsi říkala. Ale proč jsi přišla za mnou? O Vřetenovém mostu sis mohla klidně promluvit i s rektorovými úředníky.“

Z Amadiina křesla opět vyšlo zavrzání. „Máš familiára?“

„Už jsem povídal, že mám.“

„Ráda bych se na něj podívala.“

Shannon přikývl. „Beze všeho. Jen doručí vzkaz mému učňovi a vrátí se. Ale, Amadi, vyšetřuješ vraždu – proč chceš vidět mou familiárku?“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Nakonec strážkyně tichým kontrolovaným hlasem odpověděla: „Protože jsi hlavní podezřelý.“

Kapitola pátá

Postava v bílém odskočila skoro pět stop a přikrčila se.

Rychlost, s níž to udělala, Nicodema šokovala. Už chtěl vykřiknout, když vtom se napřímila a shrnula si kápi. Ukázalo se, že je to opálená žena.

Velké oči se jí i ve vše vybělujícím svitu bílého měsíce leskly zelení. Hladkou olivovou pletí a úzkou bradou připomínala dvacetiletou dívku, ale v mladých rysech se jí zračil klidný výraz dospělé sebejistoty. Kolem obličeje se jí valily vlny havraních vlasů a mizely pod bělostnou pelerínou.

Připadala Nicodemovi zvláštně povědomá.

„Co to má znamenat?“ vyjela na něj přísně. „Jsem Deirdra, nezávislá emisarka dralských druidů. Řekli mi, že během rady mám přístup do všech částí tvrze.“

„Omlouvám se, magistro Deirdro. Nevěděl jsem, že jste druidka.“ Uklonil se jí.

„Neříkej mi magistro. Druidové nepoužívají tituly.“ Mluvila nevzrušeně, ale očima po něm jezdila odshora dolů, jako když plamínek olizuje suchou kládu. Vykročila k němu. „Ty jsi čaroděj?“

Po její pravici se zavlnil vzduch. Nicodemovi se po tváři přelil závan tepla. „Doufám, že brzo budu,“ odvětil.

„Takže učeň. Kdo je tvým mentorem?“

„Magistr Shannon, proslulý lingvista.“

Druidka se zatvářila, jako by se nad tím zamyslela. „O Shannonovi jsem se dozvěděla teprve nedávno.“

Nicodemus pokýval hlavou a usmál se. Když na ni udělá dojem, třeba tím Shannonovi vylepší status u rady. Byla to jen drobnost, ale možná pak Shannon dřív zapomene na tu porouchanou chrličku.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptal se druidky a potom se uklonil stínu po její pravici. „Nebo vašemu společníkovi?“

Deirdra se potměšile pousmála. Bedlivě si Nicodema prohlédla, pak přikývla.

„Promiň mi ten podtext,“ řekla. „Kyran je můj ochránce.“

Stín po jejím boku postupně, od země nahoru, houstl, až se proměnil v lidskou postavu, jejíž maskovací podtext rozvlnil měsíční paprsky a odplynul.

Nicodemus mu kývl na pozdrav. Muž měl působivou figuru, na výšku měřil šest stop a pár palců. Rozepnul si dřevěné knoflíky na bílých rukávech a obnažil svalnaté paže, aby se mu lépe čarovalo. Pleť měl světlou, rty tenké, vlasy dlouhé a zlaté. Pohlednou tvář mu nebrázdila jediná vráska – nicméně to mezi čarotepci nebylo nutným znakem mládí.

V pravé ruce třímal tlustou dubovou hůl. Nicodemus si ji prohlédl; vyšší druidské jazyky údajně získávaly po seslání do dřeva zvláštní síly.

Deirdra se rozhlížela po Kamenném nádvoří. „Chtěli jsme uctít naši bohyni. Jeden čaroděj mi řekl, že tu máte stojící kameny, ale nejsou postavené ani do kruhu, ani do mřížky.“

Krokodýlí chrlič opodál se odplazil, zřejmě aby si našel klidnější místo na spaní.

„A navíc jste je nechali obsadit těmihle divnými kamennými ještěrkami.“

Nicodemus se opět uklonil. „Tu neuspořádanost nám prosím promiňte. Stojící kameny jsme dostali darem od jednoho lorda z Vysočiny. Nevíme, jak by měly být rozestavěné. Co se týče chrličů, nejsou to ještěrky, ale pokročilá kouzla, a říkáme jim textoví konstrukti. Víte, magnus, jeden z vyšších čarodějnických jazyků, dokáže proměnit textovou energii v kámen.“

Druidka se lehce pousmála, jako by řekl něco vtipného.

Nicodemus nevěděl co dál, a tak přidal ještě pár informací: „Tohle jsou chrliči školníci. Vepsali jsme jim do hlavy lásku ke kamenům. A tak lezou po všech těchhle obydlených věžích, starají se o střechy, hlídají, kde se drolí malta, a odhánějí ptáky.“

Deirdra ho dál sledovala s mlčenlivým úsměvem. „Ale jestli se chcete pomodlit,“ pokračoval Nicodemus v rozpacích, „asi vám bude lépe v některé ze zahrad. Magistr Shannon se právě přestěhoval do pokojů nad zahradou Bolideové, ale ta se ještě renovuje.“

Kyran řekl: „Proč tu nikdo není? Kde jsou ostatní čarodějové?“

Nicodemus se usmál – konečně otázka, na kterou může odpovědět sebevědomě. „Jsme tu všichni. Starhaven působí tak pustě jenom proto, že je tak velký. Kdysi v něm bydlelo šedesát tisíc chtoniků. Teď tu sídlí jen čtyři tisíce čarodějů a o polovinu méně studentů. Pořád prozkoumáváme neobydlenou Chtonickou čtvrť. Ještě se toho můžeme hodně dozvědět. Ve Starhavenu se bydlelo v dobách Novoslunečního císařství, Spirijského království i Lornského království. Po všech říších zůstaly výrazné stopy –“

Deirdra ho přerušila: „Jak se jmenuješ?“

Nicodemus ztuhl. Mluvil moc? „Nicodemus Weal,“ pronesl s úklonou.

„Pověz mi něco o svém původu.“

„O rodičích?“ To nečekal. Neurazil ji? „Js-jsem parchant zesnulého lorda Severna, menšího šlechtice ze severu Spirie.“

Druidka přikývla. „Rodina tě pořád zaopatřuje?“

„N-ne. Čarodějové se při vstupu mezi neofyty zříkají všech pout s rodinou a královstvím. A můj mladší bratr, nový lord Severn, mě vnímá jako jakousi hrozbu.“

„A co matka?“

„Tu jsem nikdy nepoznal.“

„Parchant, co nezná matku?“ Nevěřícně nadzvedla obočí.

„Otec se jednoho roku vrátil z pouti k Hoře věží a přinesl si mě jako nemluvně v náručí. O matce nikdy nemluvil. Zemřel nedlouho po tom, co jsem se přestěhoval do Starhavenu.“

Deirdra pokývala hlavou. „Jsi jeden z těch, co umějí psát runy v obou vysokých čarodějnických jazycích, ale smějí se dotýkat jen jednoduchých kouzel?“

Nicodemovi vyschlo v ústech. „Ano.“

„Mám dojem, že se o tobě mluvilo v souvislosti s tím čarodějnickým proroctvím.“

„Ale nejsem ten, koho předpovídá.“

Deirdra semkla rty do linky rovné jako deska stolu. „Musím ti položit důležitou otázku. Některým lidem se rány nehojí hladkými jizvami. Jejich jizvy jsou vystouplé a tmavé, říká se jim –“

„Keloidy,“ dořekl Nicodemus a trhl sebou. „Vím, co jsou zač. Taky jednu mám. Na zádech.“

„Je to kongenitální keloid?“

Nicodemus zamrkal.

Druidka se tvářila pořád stejně. „Kongenitální znamená vrozený.“

„Otec zemřel, než se ho na to čarodějové stihli zeptat.“

Deirdra se ani nehnula. „Takže možná je kongenitální.“

„Ale nemá tvar copu,“ dodal Nicodemus nervózně a zadoufal, že ho nebude chtít vidět. „Aspoň ne úplně. Kousek od něj mám další keloid. Není to cop, jaký bude mít Alkyón.“

„Rozumím.“ Deirdra ho nějakou dobu zase jen mlčky pozorovala. Na plné rty se jí pomalu vrátil poloúsměv. „Můžeš jít, Nicodeme Weale.“

Nicodemus si oddychl úlevou a uklonil se. Druidka i druid nehnutě stáli. „Dobrou noc, Deirdro, Kyrane,“ rozloučil se a obrátil se k Bubnové věži.

***

„Ironie,“ zasmála se Deirdra, když jeho roucho splynulo s nocí. „Že ho černota obestírá doslova a ne metaforicky.“ Přetáhla si přes hlavu kápi.

„Proč jsi mu neřekla, aby nám ten keloid ukázal?“ zeptal se Kyran a popošel k ní. Nepatrně kulhal, ulevoval pravé noze a opíral se o hůl, aby lépe držel rovnováhu.

Usmála se a nepřítomně si pohladila jeden z knoflíků na rukávu. „Není ti snad jasné, co bychom spatřili?“

„Ano. Ano, je.“

„Je to přesně, jak řekla bohyně.“ Deirdra zavřela oči a pořádně si tu chvíli vychutnala.

„Učaroval ti.“

Otevřela oči a zadívala se na něj. „Měl jsi napsat nějakou varovnou magii.“

Kyran se zamračil. „Nesmíš říkat ‚varovnou magii‘. Čarotepec by řekl ‚varovné kouzlo‘ nebo by použil přímo jeho název.“

„Odbíháš od tématu.“

Kyran se dál škaredil. „Seslal jsem varovné kouzlo. Ten kluk jím prošel. Jen se dotkne textu a runové věty se převrátí nebo pomíchají. On to kouzlo zrušil, ani si toho nevšiml,“

„A prokoukl tvůj podtext.“

„Ano.“ Kyran ji provrtal krásnýma hnědýma očima. „Neměla ses s ním vybavovat tak dlouho. Co kdybys dostala další záchvat?“

Pokrčila rameny. „Nějak už bys to vysvětlil. On mě vnímá jako člověka.“ Podívala se na věž, ve které Nicodemus zmizel. „Je prokletý, víš.“

„Taky jsi to viděla?“

„Cítila.“

Vysoko nad tvrzí vykřikl havran. Zvedli zrak.

„Ten kluk vypadá jako ty,“ prohodil Kyran.

„Ano. Stejně je to zajímavé, tolik císařské krve v neznámém nižším šlechtici.“

„Nebude žádná hračka ukrýt ho před ostatními druidy. Ani se ho zmocnit.“

„Bohyně v zemi, Kyi!“ zaklela Deirdra. „Přestaň uvažovat jako lykantrop se vzteklinou. Nemůžeme se ho ‚zmocnit‘. Pravda, musí bez odkladů k bohynině arše, ale není to tak jednoduché. Musíš myslet na to, jak odsud zmizíme a jak zareagují ostatní čarodějové. Musí s námi jít dobrovolně.“

Ochránce se nadlouho odmlčel. „Učaroval ti,“ zopakoval konečně.

„Je to ještě dítě.“

Kyran seslal nový podtext a kouzlo mu začalo kolem pasu tkát temnotu a navracet neviditelnost. Zatímco mu šplhalo k ramenům, beze slova hleděl na Deirdru.

Ta se zamračila. „Žárlíš?“

„Ani zdaleka.“ Podtext ho zakryl až po bradu. „Ještě si pamatuju, jak jsem ti učaroval já, takže tomu klukovi nezávidím.“ Rozmlžily se mu oči a pak zmizel. „Je mi ho líto.“

~

Tvor seděl na prázdném chrličském hřadu vysoko na opuštěné věži a v měsíčním svitu shlížel na Kamenné nádvoří. Mladík v černém se ubíral k Bubnové věži. Mezi kameny stály dvě postavy v bílém.

„Druidové,“ zamumlal si. „Druidy nesnáším.“

Dvojice v bílém ho připravila o příležitost ulovit toho kluka. Kdyby neotálel, mohl vpadnout na nádvoří, je zabít a jeho zcenzurovat. Ale nechal se jejich nečekanou přítomností příliš zdržet. Před chvilkou uviděl, že nějaký čaroděj na nedalekém nádvoří seslal dvě nová ochranná kouzla. Nyní bylo načase zmizet.

Co hůř, nejen, že mu teď překazili lov, ale možná s nimi budou ještě větší potíže. Jednou dávno, na starém světadíle, se s druidy utkal, když byla jejich magická škola na vrcholu moci. Milénia, která od té doby uplynula, je oslabila tak, že v současnosti byli sotva co víc než zahradníci a tesaři. I tak ale věděli o prastarých kouzlech víc než čarodějové. Když si nedá pozor, bude téměř nemožné dostat se přes ně k tomu klukovi.

Opřel se do něj studený podzimní vítr a zatřepotal mu rouchem. Tvor slezl z římsy. Bolely ho nohy a v předloktích mu tupě tepalo.

Tohle tělo už moc dlouho nevydrží.

„Ale to nevadí,“ zabručel si a odvrátil se od Kamenného nádvoří. Třeba se mezi neobydlené budovy zatoulá nějaký významný čaroděj nebo druid. On zatím napíše pár nočních můr.

Kapitola šestá

Tam, kde seděla Amadi, viděl Shannon jenom tmu. Slepota ho teď víc než kdy jindy děsila a rozčilovala.

„Ty si myslíš,“ pronesl a přinutil se to říct klidně, „že jsem Noru Finnovou z toho mostu shodil?“

„Hledám pravdu všude,“ odvětila Amadi vyrovnaně. Shannon sevřel područky křesla tak pevně, že ho rozbolely prsty. Bylo její obvinění maskovaným útokem, nebo upřímnou snahou odhalit vraha? Neměl možnost to zjistit.

„Je to nesmysl, nemám s Nořinou smrtí nic společného.“ Vstal a došel k oknu. „Neměl bych na sobě krev? Nořinu nebo svoji?“

Amadiino křeslo zaskřípělo tak, že poznal, že vstala. „Magistře, tělo se našlo před pěti hodinami. Pachatel měl dost času na zametení stop. A ty jsi s tou vraždou spojený – dvojnásob spojený. Před čtyřmi dny Astrophell poslal kouzlo kolaboris a svěřil magistře Finnové křeslo, o které jste soupeřili.“

„Tak jsem ji zabil, abych získal její místo?“ Obrátil se k oknu. „Při ohnivé krvi! Snad si nemyslíš –“

„Zadruhé,“ přerušila ho, „bylo tělo magistry Finnové prošpikované pakouzlem a na pakouzla jsi tu přeborník.“

„Jsem jazykovědec a zabývám se textovou inteligencí. Ovšem, že se věnuju chybám a opravám textů.“

Amadiiny boty zaklapaly na podlaze. Šla k němu. „Neměla jsem na mysli tvůj výzkum – i když ten představuje třetí pojítko. Myslela jsem na tvoje duševně narušené studenty, kteří kazí kouzla pouhým dotykem.“

Tak o to jde, severský strach z kakografů. Pootočil hlavu a nastavil Amadi profil. „Mí studenti nejsou narušení,“ opáčil tiše.

„Věřím, že jsi nevinný.“

Obrátil se zpátky k oknu.

„Magistře, když mi pomůžeš, mohla bych tvé jméno očistit. Ale musíš mi říct všechno o pakouzlech a o těch, co je vytvářejí.“ Odmlčela se. „Vzhledem ke své pověsti jsi v nebezpečné situaci. Když se budeš vyšetřování bránit, bude to špatné.“

„Vzhledem k mé pověsti?“

„Všichni čarotepci na téhle akademii vědí, jak jsi byl v Astrophellu důležitý. Nejeden tě má za zahořklého, možná i paranoidního. Všichni viděli, jak zuřivě jsi s Finnovou soupeřil o akademické funkce.“

„Možná jsem soupeřivý, Amadi, ale je ti snad jasné, že bych nikoho nezabil.“

„Jestli to mám dokázat, budeš mi muset pomoct.“

Zhluboka se nadechl nosem. Měla pravdu. Odpor by ho vybarvil odstíny viny.

Víc než kdy dřív teď bude muset dát najevo, že se z něj stal nevinný výzkumník bez politických ambicí. „Když budu spolupracovat, necháš mě během vyšetřování pokračovat ve výzkumu?“

„Ano.“

„Co tě zajímá?“

„Začneme u pakouzelníků. Co tu dělají?“ Uslyšel vzdalující se kroky a poznal, že se vrací ke křeslu. Zřejmě si chtěla zase sednout. Neřídil se jejím příkladem. Jakožto mladší čarodějka by si neměla sednout, dokud on stojí. Zůstal u okna.

„Ve Starhavenu,“ řekl, „stejně jako na jiných čarodějnických akademiích musí čarotepec plynule ovládnout jeden z našich vyšších jazyků, aby si vysloužil kápi a status čaroděje, a oba vyšší jazyky, aby si vysloužil hůl a status velečaroděje. Čarotepci, kteří se nenaučí ani jeden vyšší jazyk, si mohou vysloužit aspoň kápi nižšího čaroděje, stačí ovládnout běžné jazyky. Ale pár jich nedokáže ani to. Porouchají všechna kouzla, kterých se dotknou, s výjimkou těch nejzákladnějších textů. Tady na jihu těm nešťastným duším říkáme kakografové.“

Amadi zamručela. „Na severu to máme stejně. Jen nebezpečným čarotepcům říkáme jinak.“

„Ve Starhavenu je nepovažujeme za nebezpečné. Necenzurujeme jim hlavy, aby už nikdy neovládli magické jazyky – necháváme je dělat, na co stačí. V současnosti jich v Bubnové věži bydlí asi padesát. Všem až na tři není ani dvanáct let.“

„K čemu tolik mazalů?“

„Starší se většinou zapojují do chodu akademie jako nižší čarodějové.“

„Není to nebezpečné?“

„Nebezpečné?“ zvýšil Shannon hlas. „Nebezpečné pro kakografy? Možná, čas od času kouzla reagují na jejich dotyk zle. Nicméně jsem ještě neviděl, že by to skončilo něčím horším než pár modřinami nebo poroucháním konstrukta. Ale jestli jsou kakografové nebezpeční pro čaroděje? Pro čarotepce, kteří plynule ovládají jeden nebo oba nejmocnější magické jazyky na světě?“ Odfrkl si.

Uslyšel, že Amadi zašoupala nohama, a uhádl, že přenáší váhu a ráda by si sedla. „Magistře, mě učili něco jiného, i tys mě učil něco jiného.“

Opřel se dlaněmi o konce okenního parapetu. „Je to už dlouho, co jsem tě učil.“

Amadi samou marností mlaskla. „Ale něco jsem si o těch pakouzelnících – kakografech, jak vy říkáte – přečetla. Z jejich řad vzešla spousta černokněžníků a odpadlíků. Z jednoho takového pakouzelníka se stal nechvalně proslulý zabiják. Byl to jižan, vlastně bydlel v téhle akademii. No, jméno mi teď nějak vypadlo.“

„James Berr,“ řekl Shannon tiše. „Myslíš Jamese Berra.“

„Ano!“

Otočil se k ní. „Berr umřel před třemi sty lety. Aspoň to bys měla vědět, ne?“

Na chvíli se sneslo ticho a pak si Amadiino křeslo hlasitě postěžovalo, protože si ztěžka sedla.

Shannon ztuhl.

„Prosím pokračuj, magistře,“ prohodila jeho někdejší žákyně mrzutě. „Co jsem nepochopila? Co bylo na tom vražedném pakouzelníkovi tak dobrého?“

Shannon se odvrátil od okna a odměřeně, úsečně odpověděl: „Byla to nehoda. Jedno z kouzel, které porouchal, zabilo pár akolytů. Berr uznal, že to byla jeho chyba, a oni mu dovolili zůstat jako nižší knihovník. Chtěl se jen učit. Nikdo ho nechtěl vést, a tak experimentoval. Naneštěstí o dva roky později zabil dalším pakouzlem několik čarodějů. Utekl hluboko do spirijské savany a tam umřel.“

„Tak jsou kakografové nebezpeční?“

„Od časů Jamese Berra uplynulo už tři sta let a za tu dobu se žádný nebezpečný kakograf neobjevil. To kvůli tomu vašemu severskému zaujetí vůči pakouzlům vnímáš všechny kakografy jako zmije v houští. Kvůli zaujetí, jak bych mohl dodat, které ve vás vypěstovala kontraprorocká klika, aby co nejvíc poškodila naše akademie.“

„Magistře, vím, že sis vjel do vlasů s jejím vedením. Ale být tebou, dala bych si pozor na jazyk. Váš rektor se k jejich interpretaci proroctví vyjádřil příznivě.“

Shannon si odhrnul z tváře zbloudilý dred. „A ty jsi, Amadi, na čí straně?“

„Já jsem strážkyně,“ odsekla. „My si na frakce nehrajeme.“

„Ovšem,“ opáčil chladně.

„Nepřišla jsem, abys mě urážel, magistře. Přišla jsem pro informace.“ Na chvíli se odmlčela. „Nuže, pověz mi, jestli jsou ve Starhavenu nějací kakografové se zvláštní mocí.“

Vydechl nosem a zkusil se uklidnit. „Pár.“

„A naučil se některý psát kouzla ve vyšších čarodějnických jazycích?“

Shannon se otočil. „K čemu míříš?“

„To pakouzlo, které zabilo magistru Finnovou, bylo napsané numenem.“

Shannon se napřímil. „Nedovolím, aby ses snažila svalit vinu na některého kakografa jen proto, že tě nějaký ničema vyděsil pakouzlem.“

„V Astrophellu jsi studenty nikdy takhle neochraňoval.“

Suše se zasmál. „Vy jste žádnou ochranu nepotřebovali, Amadi. S těmihle dětmi je to jiné.“

„Jiné nejiné, nemůžeš je ochraňovat i před pouhým vyšetřováním. Zeptám se tě ještě jednou: máte tu kakografa, který umí psát ve vyšších jazycích?“

„Jeden tu je. Ale ten by nikdy –“

„A kdo,“ skočila mu Amadi do řeči, „to je?“

„Můj učeň.“

Kapitola sedmá

Nicodemus neušel ani pět kroků od druidů a začal sesílat hesla pro vstup do Bubnové věže.

Na jiných místech ve Starhavenu stály dveře, které se daly otevřít jen dávkou stovek složitých vět. Ale ke vstupu do Bubnové věže stačila jediná věta v běžném jazyce.

I tak trvalo Nicodemovi celou věčnost utvořit potřebné runy se slabě zeleným přísvitem. Měly texturu jako ztuhlé, drsné plátno. Při jejich sesílání úplně cítil, jak mu Deirdra provrtává záda očima.

Jakmile hesla dokončil, vypustil je na černou kliku. Z klíčové dírky vyšlehl jazyk bílých run a protáhl je zámkem. Nicodemus netrpělivě počkal, až západkové kouzlo odemkne. Jen co železná střelka cvakla, vklouzl do chodby a zavřel za sebou.

„Pěkně otravná ženská!“ zaklel. Byl rád, že už se s ní nemusí bavit o tom, jak nenaplnil Erasmovo proroctví. Snad se na něj nebude vyptávat u čarodějů. Vzhledem k tomu, co o vyslancích z Astrophellu řekl Shannon, bude ten obnovený zájem o jeho keloid možná víc než jen nepříjemný; možná bude i nebezpečný.

Zabočil a rychle se pustil do schodů.

Bubnová věž dlouhou dobu sloužila jako sýpka s obilím pro případ nouze, kdyby se tvrz dostala do obležení. Starhaven však ležel tak daleko od civilizace, že o něj žádné hrabivé království nemělo zájem, a zásoby v Bubnové věži nebyly nikdy potřeba. Proto její chodby nevroubila žádná složitá bezpečnostní kouzla a k otevření dveří nebylo zapotřebí složitých hesel.

Z těchto důvodů tvořila její nejvyšší podlaží ideální místo pro ubytování těch nejhorších kakografů, kteří nedokázali seslat hesla pro vstup do hlavních obytných věží.

Nicméně na rozdíl od zbytku Starhavenu nebylo v Bubnové věži tolik volného prostoru. Proto musel její správce, magistr Shannon, bydlet jinde a dohled nad mladšími kakografy měli na starosti ti starší. Nicodemus se o správcovské povinnosti dělil se dvěma spolubydlícími na témže patře.

Nejstarší z celé trojice se jmenoval Prosťák John, a co tak věděli, uměl říct jen tři věci: „ne“, „Prosťák John“ a „hnus humus“. Poslední slova s oblibou používal, když sesílal mýdlová úklidová kouzla, což dělal často.

Při prvním setkání většinu lidí vyděsil. Měřil přes sedm stop a byl majitelem obřích, masitých pracek. Nos měl rudý a příliš baňatý, oči hnědé a příliš korálkovité, chrup koňský a příliš veliký. Ale kdo si zvykl na jeho zevnějšek, nemohl nemilovat jeho něžné chování a úsměv na půl pusy.

Devin Dorshearová, Nicodemův druhý kakografický spolubydlící, už tak oblíbená nebyla. Akolyté jí přezdívali „Devin Démonječna.“

Když se soustředila, podávala téměř stejné výkony jako nižší čarodějové. Často však přestávala psát v půli textu, jen aby v myšlenkách zabloudila k otevřenému oknu, vrzající desce či pohlednému čaroději. Dostala se kvůli tomu do řady nešťastných situací, a vůbec jí nepomáhal ani talent na vřeštění svérázných nadávek – nadání, které hojně uplatňovala na prasklé kalamáře, natržené pergameny a většinu drzounů.

Na čaroděje její časté sprosťárny nedělaly moc dobrý dojem, a tak se naučila, že v přítomnosti starších musí svou nevymáchanou hubu krotit.

Díky tomu Nicodemus, když vystoupal po schodech, poznal, že v jejich společné místnosti není nikdo obdařený autoritou. „Ááá, prašivej synu krysožravýho prasopsa!“ uslyšel Devin zavřeštět. Nato se ozvala hlasitá rána.

„Hnus humus!“ zvolal Prosťák John a od srdce se zasmál. Další rána, a další nadávky.

Nicodemus zvedl zrak k neviděnému nebi a řekl: „Od chvíle, kdy se Los stal prvním démonem, nebylo na světě tolik chaosu, jako je teď na druhé straně těchhle dveří. Celeste, bohyně, nezažil jsem toho pro dnešek už dost? Nemohla bys je třeba uspat? Slibuju, že po nich uklidím, ať už tam udělali cokoli.“

Lomoz, smích, lomoz. „Lokni si kozlích chcanek, ty slizkej holubí pinďoure!“

Nicodemus se před zavřenými dveřmi zamračil. „Dev, mají holubi vůbec pinďoury?“

Prosťák John zahřímal svůj bojový pokřik: „PROSŤÁÁÁK JOHN!“

Nicodemus si povzdychl, otevřel a vkročil dovnitř. Hned zase uskočil, aby ho nezasáhla růžová šmouha kletby v immaturu.

Immaturus byl nejslabší z běžných magických jazyků – vlastně byl tak slabý, že se používal jen při učení. Měl jednoduchou skladbu a jeho velké růžové runy odpovídaly normálním písmenům; to znamená, že bylo takřka nemožné napsat v něm něco špatně, pročež ho mohli klidně používat i kakografové. Co bylo možná ještě důležitější, od jeho měkké, blátivé textury jim nic nehrozilo.

Kletba, která jen o pár palců minula Nicodemův nos, zněla: „NAJDI [Johnovu levou půlku] a OZNAČ ji (Srkám sračky.)“

Nicodemus zaúpěl.

„Prosťák John!“ radostně vykřikl obr. Další rána.

Nicodemus nakoukl do místnosti a spatřil, že pyšně drží několik růžových vět: „VYMAŽ [Devinino kouzlo].“

Ruce měl vytažené z rukávů, aby lépe viděl na písmena, která tvořil v obřích svalech. Všude kolem se válely popadané židle a rozházené papíry.

John napsal v bicepsu další immaturskou větu a nechal si ji sklouznout do zaťaté pěsti. Nekontrolovaně se rozesmál, napřáhl mohutnou paži nad hlavu, máchl jí a seslal: „NAJDI a UDEŘ [Devininu pravou půlku].“

Místností prosvištěla rosolovitá růžová koule, Nicodemus ji skoro ani nepostřehl okem.

Devin se vrhla za převrácený stůl, ale Johnova kletba barikádu přeletěla a zamířila střemhlav dolů. Devin zaječela – nejspíš nějakou sprosťárnu – a vyskočila zpoza stolu.

Podobně jako John měla ruce vystrčené z rukávů. Z pravačky se jí táhlo kouzlo připomínající chobotnici. Každé chapadlo se skládalo z písmen: „EDITUJ [Johnovo blížící se kouzlo].“

Johnův útok skončil v chapadlech a zazmítal se jako střevle. Devin se zachechtala a začala ho editovat.

Když byl Nicodemus mladší, souboje v immaturských kletbách miloval. Házel po spolužácích hrsti sprostých slov, s chutí jim švihal neslušnosti do tváře a neovladatelně se řehtal, když se nějaká nadávka rozprskla někomu o záda.

Ale to už bylo dávno, před tím, než ho čarodějové přestěhovali do Bubnové věže.

„HEJ!“ zařval. Oba protivníci se k němu otočili. „CO TO TU DO HOROUCÍCH PEKEL VYVÁDÍTE?“

I když byli oba o třicet let starší, už dávno si osvojil roli domovníka a vychovatele.

Prosťák John si jeho vztek zřejmě vyložil jako rozhořčení, že ho vynechali, a tak seslal: „NAJDI [Nicodemovo ucho] a ZAZNI (hnusný oslí prd).“

Nicodemus si na hřbetu ruky rychle napsal: „NAJDI a SMAŽ [jakékoli kouzlo],“ a vyhodil větu do vzduchu. Srazila se s Johnovou kletbou, ozvalo se vlhké prasknutí a oba texty zmizely. Kdyby to bylo potřeba, mohl by Nicodemus podobnými cenzorskými texty zaplavit celou místnost.

„Co tu jako děláte?“ vyštěkl. „Co kdyby sem teď přišel někdo z mladších kakografů? To by se teprve něco rozjelo. Pak by kletby lítaly odshora dolů celou věží až do jara. Nebo co kdyby se stavil nějaký čaroděj? Vzhledem k tomu, že probíhá rada, nenechali by to bez odezvy.“

Oba kakografové ztichli. Prosťák John spolkl úsměv a svěsil hlavu.

„Co je to s tebou, Nico?“ ušklíbla se Devin. „Bojíš se, že se to dozví starouš Shannon? Bojíš se, že tě nenechá učit tu tvou drahocennou třídu?“

„Devin,“ Nicodemus sjel k menší zrzce očima, „kolik kárných hodin ti ještě zbývá za ten vtípek se zatopeným záchodem?“

Probodla ho pohledem.

„Copak nechápete, že naše místo ve Starhavenu není vůbec jisté? Jak mi magistr Shannon právě připomněl, naše kakografie na nás naložila zvláštní břímě. A všichni víme, že na žádné jiné akademii se ke kakografům nechovají tak pěkně jako tady, V Astrophellu je cenzurují, aby nemohli vůbec používat magické jazyky.“

„Jako by bylo tak hrozný odsud vypadnout,“ zabrblala Devin.

„No tak pardon, milostpaní. Nevěděl jsem, že jste urozeného původu.“ Vysekl jí přehnanou poklonu. „Protože právě ten potřebuješ, aby sis zařídila tak pohodlný a bezpečný život jako tady. Coby negramotná bys mohla skončit jako myčka nádobí, ale co John? Jak ten by se protloukl?“

„Ne,“ namítl Prosťák John tiše.

Devin sklopila zrak a zahodila kouzlo. Rozhostilo se nepříjemné ticho.

Nicodemus v tom rozpačitém mlčení ucítil, že pomalu chladne. Může spolubydlícím vytýkat, jak jsou nezodpovědní, když sám před hodinou porouchal v knihovně chrliče? Kdyby se na to přišlo, poškodil by pověst kakografů mnohem víc, než kdyby ty dva někdo nachytal při obyčejném souboji s kletbami.

„Dev, Johne, omlouvám se,“ pronesl mírnějším tónem. „Mám za sebou těžkou noc v knihovně a zklamal jsem Shannona. Dělá si starosti kvůli některým vyslancům, co přijeli na radu. Mohlo by pro nás dokonce být nebezpečné, kdyby nás viděli zkazit nějaké kouzlo.“

Ani John, ani Devin k tomu nic neřekli. John si hleděl pod nohy a Devin se mračila na strop.

„Pomůžu vám tu uklidit,“ navrhl Nicodemus unaveně.

Mlčky se dali do práce. Prosťák John srovnal stoly a Nicodemus s Devin postavili židle a posbírali papíry rozeseté po podlaze. Nicodemus dvakrát zahlédl, že se na sebe Devin a Prosťák John uculují, ale když si všimli, že je sleduje, vrátili se k úklidu.

Jakmile skončili, sfoukl svíčky a odšoural se k sobě do ložnice. Poprvé od jara v ní byla zima. Podzim už stárl.

Nicodemus utvořil zapalovací slova a hodil je do malého krbu. Jiskrové kouzlo je zapálilo a ze dřeva vyšlehly plamínky. Mihotavé světlo ozářilo Nicodemův skromný pokoj a pár osobních věcí: pryčnu na spaní, stůl, dvě truhly, umyvadlo a nočník.

Pod postelí ležela hromada obyčejných knih. Byl mezi nimi i Stříbrný štít, dobrodružný rytířský román, který si koupil od jednoho lornského podomního prodejce. Ten přísahal, že jde o zatím nejlepší rytířský román vůbec.

Záliba v dobrodružných příbězích Nicodema občas neopouštěla ani ve spánku. Od chvíle, kdy přijel do Starhavenu, strávil nespočet hodin v představách, že se v nedalekém hvozdu usídlili noční běsi. Jak ve snech, tak při snění s otevřenýma očima s nimi neohroženě bojoval a vítězil.

Teď se musel usmát, jak zvláštní protivníky mu jeho mladá mysl přichystala. Uro byl obří hmyzák s trnitým krunýřem a rukama jako kosy. Tamelkan byl nevidomý drak a z brady mu rostla chapadla. A pak tu byl samozřejmě ještě Garkex, ohňotroll, který chrlil ze tří rohů plameny a z tlamy ohnivé kletby.

Fantazírování o příšerách a bitvách je pro děti, to Nicodemus věděl, ale byla to jedna z mála radostí, jež poznal.

Znovu se podíval na knihu a povzdychl si. Byl příliš unavený, než aby si četl.

Plácl sebou na pryčnu a začal si na šíji rozvazovat roucho. Ucítil, že by se měl učesat.

Rozhlédl se po hřebenu, když vtom uslyšel z okna tlukot křídel. Otočil hlavu a uviděl velkého ptáka se zářivě modrými pery. Kolem černých očí a zahnutého zobáku byl jasně žlutý. „Kukuřici,“ zaskřehotal skřípavým papouščím hlasem.

„Ahoj, Azuro. Tady na pokoji žádnou kukuřici nemám. Neposlal tě magistr Shannon se vzkazem?“

Pták naklonil hlavu na stranu.

„Podrbat.“

„Tak dobře, ale co ten vzkaz?“

Papoušice seskočila na pryčnu a dokolébala se k Nicodemovi. Chytila ho zobákem za roucho, vytáhla se mu do klína a nastavila mu temeno, aby ji podrbal. Rád jí vyhověl.

„Azuro, ta zpráva od magistra je důležitá.“

Pták zapískal dva tóny a potom vyslal ze své hlavy do Nicodemovy příval zlatých vět.

Jazyky jako numen, jimiž lze ovlivňovat světlo a další texty, se často používaly k zašifrování psaných zpráv. Azura mu teď kouzlem jednu předala.

Potíž byla v tom, že numen měl složitou strukturu a dotyk kakografa zpřeházel všechno s výjimkou nejjednodušších vět. Proto si Nicodemus musel Shannonovu zprávu přeložit co nejrychleji. Čím déle držel text v mysli, tím rychleji podléhal zkáze.

Numenské runy oplývaly ladnými tvary jako úponky kouře nebo nitky taženého skla. Při jejich překládání měl čarotepec pocit, jako by se dotýkal hladké skloviny.

Nicodemus se dal do čtení a prsty se mu samy rozhýbaly, jako by ji doopravdy hladil.

Vzkaz od Shannona byl složitý, a než si ho mladík přeložil, zkomolil se mu:

Nicodeme –

s nikým, ani se svými spoludyblícími, se nebaf o našem nočním rozhovoru. Je v. důležité, aby chom přitahovali co nejméňe pozrnosti. Jak sme se dohdli, hnet po snídani přijť za mnou do kabnetu. Na celý den tě omlouvám z učňovských poviností.

Mgr. Shannon

Azura mu opět nastavila hlavu. „Podrbat?“

Nicodemus ji nepřítomně poškrábal. Shannonův pokyn, aby nepřitahoval pozornost, ho znepokojil. Netušil, co starého učitele tak ponouká k opatrnosti, ale nepochyboval o tom, že pro ni má závažné důvody.

„Dobrá nebesa, ti druidi,“ hlesl tiše, vzpomněl si totiž, jak jeho pokus udělat dojem na Deirdru skončil palbou otázek ohledně jeho poruchy a proroctví. „Magistr mě zabije.“

„Podrbat?“ zopakovala Azura.

Nicodemus k ní sjel očima a uvědomil si, že se tak zamyslel, že ji přestal škrábat. „Promiň, Azuro. Jsem hrozně utahaný.“ To byla pravda – pálily ho oči, bolely ho kosti, myšlenky se mu vlekly pomalu jako borová smola. „Radši bych se měl prospat, jestli mám zítra pomáhat magistrovi.“

„Podrbat?“

„Možná zítra.“

Azura konečně přistoupila na to, že už se s ní nebude mazlit, a vyskočila na okno. Hvízdla své dva tóny, zamávala křídly a odlétla do tmy.

Nicodemus zamrkal unavenýma očima, došel k umyvadlu, promnul si ruce a vyčaroval malé bílé runy, které čarodějové používali k mydlení. Podíval se do zrcadla z leštěného kovu a k vlastnímu údivu zjistil, že má na čele dvě růžové věty.

Nejdřív se zamračil, pak se ale zasmál.

Dev musela napsat opravdu mazané kouzlo, když na něj seslala immaturskou kletbu, aniž by si toho vůbec všiml.

Dal si pozor, aby ve slabém světle ohně o něco nezakopl, a prošel společnou místností až k Devininým dveřím. Z druhé strany se ozýval tlumený hovor. Nicodemus zaklepal a vešel.

Prosťák John a Devin seděli na posteli a hráli kolíbku, Johnovu oblíbenou hru. Otočili hlavy.

„Dobrá práce,“ řekl Nicodemus a ukázal si na čelo, kde stál růžový nápis:

Nesnáším zábavu.

Ale MILUJU oslí chcanky!

Devin mu odčarovala kletbu z čela a potom se všichni tři začali bavit o dalších kakografech a učních: kdo možná povýší, kdo komu leze do postele a tak podobně.

Na Nicodema sice padala únava, ale byl rád, že je s přáteli a může zapomenout na druidy, astrophellské vyslance a další mlhavé hrozby, které se té noci představily.

John s Nicodemem hráli kolíbku a Devin zatím česala Nicodemovi dlouhé havraní vlasy.

„Při nebesích,“ zamručela, „proč Stvořitel vyplýtval tolik hebkejch lesklejch vlasů na chlapa?“

Pak si začala splétat copy ze svých tuhých zrzavých kučer. „Víš,“ řekla, „nikdy jsem pořádně nepochopila, proč musí všecky ty magický společnosti posílat delegáty na rady.“

„Ve Starhavenu se koná poprvé?“ zeptal se Nicodemus, ani nezvedl oči od kolíbky.

„Poprvý od doby, co jsem tady. Rada se koná jenom jednou za třicet let a pokaždý v jiný knihovně, klášteře a tak.“

Nicodemus se kousl do rtu. „No, neznám všechny důvody, proč ty rady pořádají, ale –“

„– vtloukl sis do paměti všecko, co o nich řekl Shannon,“ přerušila ho Devin s potměšilým úšklebkem.

Nicodemus na ni vyplázl jazyk a navázal: „No, čarotepci se během nářečních válek – před rozpadem Novoslunečního císařství, když vznikala nová království – přidali k bojům. Dopadlo to tak krvavě, že se pak lidi nedokázali bránit lykantropům, koboldům a tak podobně. Nějakou dobu to vypadalo, že už snad žádní lidi nezůstali, a tak všechny magické společnosti podepsaly dohody, že už se nikdy nezúčastní válek mezi královstvími.“

Devin zabručela. „A tak teď všecky magický společnosti musej ty dohody prodloužit, jinak všichni skončíme v lykantropím žaludku?“

Nicodemus pokrčil rameny. „Tak nějak. Je to složité. Některé společnosti podvádějí. Myslím, že magistr Shannon zabránil tomu, aby čarodějové a hierofanti vstoupili do spirijské občanské války. Ale nevím to jistě, o válce nikdy nemluví.“

Prosťák John zkusil říct „Prosťák John,“ ale místo toho si zívl. Nicodemus s ním dohrál kolíbku a poslal ho na kutě.

Potom zamířil k sobě do pokoje, ale ještě se zastavil u Devin ve dveřích. „Dev, kdy bych se měl Shannona zeptat, jestli mě ještě nechá učit? Když je teď ta rada, asi bude mít dost napilno.“

Devin si poklepala koncem copu do brady. „No, čím víc maj čarodějové napilno, tím radši svěřujou svý učitelský povinnosti učňům. Ale nejde tady ani tak o magistra. Jde o ostatní čaroděje, ti remcaj, když před třídu předstoupí kakograf.“

Nicodemus pokýval hlavou a zapřemýšlel, jaké to asi bude, až si konečně vyslouží kápi. Vtom si na něco vzpomněl. „Dev, nepracovala jsi někdy s magistrem Smallwoodem?“

„S tím milým starým lingvistou, co je roztěkanější než ožralý kuře? Jo, nosila jsem mu od Shannona vzkazy, když ty ses ještě snažil dostat pod sukni Amy Hernový. Ozvala se ti někdy?“

Nicodemus si založil ruce. „Ne, ale to je jedno. Dnes jsem se Smallwoodem mluvil. Neřešili jsme nic důležitého. Ale řekl, že jsem Shannonův ‚další kakografický projekt‘ a ‚mazánek‘. Nevíš, jestli teď o magistrovi nekolují nějaké aktuální drby?“

Devin pustila cop a vyskočila z postele. „Kašli na to. Smallwood je prostě ňouma.“ Došla k umyvadlu a začala si oplachovat obličej. „Co bys chtěl učit?“

„Cokoli, co souvisí se skladbou. Ale vyhýbáš se otázce. Co se povídá o Shannonovi a jeho ‚mazáncích‘ kakografech?“

Devin si utřela tvář. „To jenom akademici šířej klepy a pomluvy.“

„Dev, za těch devět let, co tě znám, jsem ani jednou neviděl, že by tě klepy nezajímaly.“

„No tak dobře, budem klevetit. Na Amy Hernovou jsem už úplně zapomněla. Přestěhovala se do Starfallu, ne? Proč jí nenapíšeš s dalším kouzlem kolaboris?“

Nicodemus počkal, až se osuší. „Dev, ty drby.“

Upřeně se mu podívala do tváře. „Teď ne, Nico, už je pozdě.“

„Já na to nezapomenu.“

„Ne.“ Povzdychla si. „Nezapomeneš.“

Kapitola osmá

Gimhurstova věž stála na jižním okraji starhavenských neobydlených čtvrtí. Kdysi dávno, během lornské okupace, hostila dvůr lorda vládce. Teď v ní nebylo nic, kromě písárny na samém vrcholu.

Shannon se s Azurou na rameni kradl vnější chodbou kolem devátého podlaží. Očima papoušice sledoval paprsky bledého měsíčního světla, které zešikma pronikaly okny a rozlévaly se po břidlicové podlaze. Odrážená zář osvětlovala protější stěnu s mnoha tesanými panely. V basreliéfech se zračila příznačná lornská citlivost – smělé a ladné postavy bez jemnějších podrobností.

Shannon pomalu míjel vytesané rytíře, hady a serafy – ti poslední byli ověnčeni roztřepenými svatozářemi ze zlatých plátků.

Před půl hodinou Azura vyřídila vzkaz pro Nicodema a vrátila se k magistrovi do kabinetu. Cestou nezahlédla na střechách nic zvláštního. To jen přiživilo Shannonovu touhu po dalších informacích, a tak se vydal na tuto výpravu.

Po levé ruce uviděl mezi dvěma panely nízké dřevěné dveře. Postavil Azuru na okenní parapet a rozkázal jí, aby ho varovala, kdyby se někdo objevil. Odkudsi z noci se ozval havran. Shannon se obrátil ke dveřím. Za nimi ležela „soukromá knihovna“ Nory Finnové.

Mnozí akademici kolegům nevěřili – právem – a raději si schovávali nejdůležitější svazky do dobře chráněných tajných archivů. Zřizování těchto „soukromých knihoven“ bylo proti desítkám akademických stanov, ale jednalo se o tak běžnou praxi, že se žádný děkan ani rektor neodvážil dodržování kteréhokoli z těchto pravidel vynucovat.

Když Shannon před padesáti lety dorazil do Starhavenu, nabyl podezření, že Nora pracuje pro jeho severské nepřátele a špehuje ho. Byl tehdy neomalený, stále ještě zvyklý na astrophellské skryté boje, a tak se potají šťoural v každičkém aspektu jejího života. Během této prověrky se podezření rozplynulo a odhalil umístění této soukromé knihovny.

Pomalu přejel rukou po dveřích před sebou. Na omak mu borové desky připadaly velice tvrdé.

Ani nevadilo, že je nevidí; vlastně tam ani nebyly. Byly to podtexty – próza napsaná tak, aby oklamala dokonce i cvičené oko. Většina čarotepců je neprokoukla jednoduše proto, že věřili vlastním očím. Když člověk uvidí nebo ucítí pod prsty dveře, jen výjimečně přistoupí na jinou myšlenku, než že existují. Pouze zná-li autorův záměr, může doufat, že se mu podaří prohlédnout vnější podobu podtextu a odhalit jeho pravý význam.

Nicméně Shannon byl od tyranie zraku osvobozen. Hleděl do tmy před sebou a uvažoval, jak Nora tento podtext napsala. Nejprve si musela vybrat hlavní jazyk. Jasnou volbou byl numen – daly se jím sesílat iluze ze zakřiveného světla. K ústředním pasážím musela přidat pár odstavců v magnu, aby vytvořila fyzickou bariéru a dodala přeludu texturu.

Poté, co si vybrala jazyky, se musela rozhodnout pro určitý sloh a strukturu vět, aby kouzlo co nejlépe ukryla.

Shannon zauvažoval nad jejím stylem. Jen co to udělal, spatřil slabě svítící zlaté runy, splývaly dolů ve srovnaných odstavcích. Pak se zamyslel, co vepsala mezi řádky. Slabý svit zesílil. Pomalu vystoupilo jádro textu a Shannon uviděl dveřím podobný vodopád zlaté prózy, protkaný stříbrnými větami.

Ze zvyku si rozepnul stříbrné a zlaté knoflíky na rukávech. Látkou sice viděl, stále mu však připadalo přirozenější čarovat s holýma rukama.

Vytáhl je z rukávů, začal v pravém předloktí psát krátké protikouzlo a nechal si ho sklouzávat do ruky. Psal ho mocnými numenskými runami, bylo však tenké a křehké. Horší autoři by napsali co nejsilnější protikouzlo a dveřním podtextem se prosekali, jako když sedlák kácí strom. Jenže s tímto hrubým přístupem by po nich zůstal rozštípaný podtext.

Shannon strávil příliš mnoho desetiletí vybrušováním slohu, než aby po sobě zanechal tak zjevné důkazy.

Jakmile protikouzlo dokončil, poslal si ho do dlaně, aby nabralo náležitý tvar. Potom k jeho čepeli připsal krátkou střenku.

Pozvedl ho jako štětec, nahnul se ke dveřím a zasunul ostří mezi dvě věty. Pomaličku, trpělivě na ně zatlačil, rozřízl vnější podtext a odkryl propletené jádro. Dvěma rychlými řezy přeťal jeden z odstavců.

Zlaté věty si toho vniknutí všimly, začaly vířit a vydávat vysoký pisklavý skřípot a zkusily Shannona chytit za ruku.

S klidným odhodláním připsal k rozdělenému odstavci dvě věty v numenu. Kvílení ztichlo a podtext se uklidnil.

Shannon pravidelnými pohyby zalátal jádro textu. Když pak odtáhl ruku, sklovité věty se vrátily do původního tvaru.

Shannonovi se po rtech rozlil úsměv. Ani sám arcirektor by nepoznal, že podtext někdo editoval. Dveře se odemkly, tiše cvakly a otevřely se dokořán. Odhalily malý prostor plný mnohobarevné záře magické knihovny –

Shannon poslal rychlé kouzlo Azuře a zeptal se jí, jestli něco neviděla. Odpověděla, že ne, a postěžovala si, že už je moc hodin. Usmál se její nedůtklivosti, nechal ji hlídat na parapetu a vkročil do Nořiny soukromé knihovny. V takovém textovém prostředí nebude zrak potřebovat.

Místnost byla malá: na šířku pět stop, na délku deset. Shannon sice neviděl police, jež lemovaly stěny, ale poznával mnohé knihy, které v nich stály. Nora studovala textové výměny mezi starhavenskými chrliči – snažila se porozumět, jak se magičtí konstrukti učí a jak přemýšlejí. Shannonův výzkum se také soustředil na textovou inteligenci, proto měl spoustu stejných knih jako Nora ve vlastní soukromé knihovně.

Zaujal ho jeden ze svazků, které neznal. Ležel sám v zadní části místnosti, zřejmě na nějaké nízké polici či truhle. Opatrně k němu došel a vzal ho do ruky. Byl to Nořin osobní výzkumný deník.

Prošel si prvních pár stran. Stál na nich podrobný rozbor, jak se chrliči rozhodují, o jaké informace se spolu podělí. Kdyby si mohl tento deník alespoň na hodinu odnést k sobě do kabinetu, doslova by s vlastním výzkumem poskočil. Mnohokrát už se před ostatními čaroději bez okolků zmínil, že by si Nořiny zápisky rád prošel.

Chvilku v sobě přemáhal ctižádost. „Toho budu zítra litovat,“ zabručel si pod vousy, mravní zásady ho totiž přesvědčily, ať si knihu jen prohlédne, ale neodnese. Na posledních stranách našel osobní deník s datovanými zápisky.

Většinou šlo o stížnosti na knihovníky, učně, kolegy. Dvakrát se zamračil, když uviděl urážlivé poznámky, jejichž terčem byl „ten tlučhuba Shannon“.

Pak nadzvedl obočí, když nalistoval zápis starý jedenáct let: „Dopis od spirijského šlechtice. Chce vidět ‚svého spícího chlapce‘. Že by otec? Kluk je nově v B. věži. Platba ve zlatých sovereignech.“

Další zimu Nora napsala: „Spirijský pán se přijede podívat na svého spícího chlapce v B. věži.“ Dva dny nato: „Platba od Spirijce.“

„Při Losově ohnivé krvi! Nora se dostala do měšce nějakému šlechtici?“ zašeptal Shannon. V Astrophellu a na hradě Starfall se uplácelo běžně. Ale Starhaven byl od všech lidských království odtržený a takovou korupci v něm skoro neznali.

Shannon zapřemítal, jestli nevyměkl. Sice s Norou soupeřil jako akademik, ale přestal se zajímat o její soukromé záležitosti – což by mu v Astrophellu připadalo nemyslitelné.

Znovu si přečetl záznamy, které ho zaujaly.

„B. věž“ byla bezpochyby Bubnová věž. Ale proč by někdo platil za to, aby se mohl podívat na nějakého spícího chlapce? Nora toho muže očividně považovala za jeho otce.

Zamračil se na větu „Kluk je nově v B. věži“ a zavzpomínal, kteří kakografové se do Bubnové věže nastěhovali před jedenácti lety.

Náhle se mu žilami rozlil chlad. Tehdy přibyl jen Nicodemus.

Co hůř, v témže roce akademie usoudila, že jeho kakografie dokazuje, že není Alkyón.

„Stvořitel buď milostiv,“ hlesl. Akademie se ohledně Nicodemovy spojitosti s Erasmovým proroctvím možná spletla. Je-li tomu tak, kvapem se blíží čas disjunkční války – posledního boje o záchranu lidského jazyka před zhoubným vlivem démonů.

Listoval dál. Našel další dva záznamy „Pán se přijede podívat na chlapce“, dělily je od sebe čtyři roky a po obou následovala „Platba od Spirijce“. Poslední zápis byl z předvčerejška: „Pánova zpr. se pomíchala? Žádné setkání, ale divné sny o něm.“

Ten, kdo Noru uplácel, změnil čas a místo setkání. Shodil ji pak z Vřetenového mostu?

Nalistoval poslední stranu a najednou zadržel dech. Stálo tam v rychlosti naškrábané a ostře formulované kouzlo. Nebezpečný text zářil oslnivým stříbřitým světlem magnu.

Rovné hrany run byly tvrdé jako ocel, zahnuté okraje ostré jako břitvy. V závislosti na struktuře se z magnových vět dalo vytvořit takřka nezničitelné lano i smrtící čepel. Dokonce i odbyté útočné kouzlo v magnu dokázalo zabít, a to před Shannonem nebylo odbyté ani zdaleka.

Tak nebezpečnou jazykovou zbraň viděl naposledy ve spirijské občanské válce.

„Horoucí nebesa, Noro,“ zaklel a hned deník zavřel. „Do jakého zmijího hnízda jsi to vlezla?“

Zašátral rukou a dotkl se dřeva, na němž deník ležel. Byla to velká truhla. Ohmatal ji a zjistil, že je odemčená.

Zvedl víko a panty vrzly. Hrábl dovnitř a zjistil, že jsou v ní mince o nezaměnitelné váze. Dost zlata ke koupi lornského hradu.

Zavřel truhlu, vstal a zkusil si všechno srovnat v hlavě. Nora se napojila na nesmírně bohatého neakademika, někoho, kdo chtěl navštěvovat spícího chlapce z Bubnové věže, a začalo to, právě když prohlásili Nicodema za kakografa. To naznačovalo, ale nedokazovalo, že tím, o koho tomu člověku šlo, je on.

Shannon také věděl, že Nořin pán byl buď spirijský šlechtic, nebo někdo, kdo ji o tom přesvědčil.

Zamrkal. Jediný mladík z Bubnové věže, který byl synem spirijského šlechtice, byl Nicodemus,

To pořád nedokazovalo, že k němu Nora za peníze někoho pouštěla, ale bylo to velice pravděpodobné. A jestli se akademici zmýlili a Nicodemus je opravdu spojený s Erasmovým proroctvím…

„Nebesa nás všechny chraňte,“ zašeptal a obrátil se k odchodu, ale jen se otočil a nějaký instinkt ho zastavil.

Protože měl oči citlivé na kouzla, stejně jako předtím viděl police s knihami jako stěnu mnohobarevného světla a obyčejný svět byl temný. Azura ho nevarovala ani nezaslechl nic zvláštního. Ale nějak poznal, že není sám.

„Kdo je tu?“ špitl.

Nejprve mu odpovědělo pouze ticho. Potom však uslyšel dlouhý nádech a tlumený nakřáplý hlas. „Napiš větu,“ zachrčel někdo a zase se nadechl, „a nacpu ti ji do chřtánu.“

***

Shannon se ani nehnul. V rukou pořád držel Nořin výzkumný deník.

„Polož tu knihu,“ přikázal hlas, „pomalu.“

Stařec se sklonil a poslechl, ale těsně před tím, než ji dal na zem, si ji přehodil, aby ji držel jen za desky. Až pak ji položil. „Ty jsi ten, kdo zabil Noru?“ zeptal se, jak se napřimoval.

„Ta megera se zabila sama, než jsem stihl něco udělat.“ Zabručení. „Nestalo se mi to poprvé. Svého pána jsem zabil, ještě než mi prozradil jméno toho kluka. S tebou už tuhle chybu nezopakuju.“

Shannon zkusil odhadnout, odkud hlas přichází. „Tvůj pán byl ten šlechtic, který platil za to, aby mohl navštěvovat spícího kakografa?“

Další sípavý nádech a krátké suché zasmání. „Ten starý ničema si dobíjel Smaragd, když ten kluk spal? Ano, to on uzavřel s magistrou Finnovou dohodu. Tu, kterou se mnou nechtěla prodloužit kvůli… upejpavosti.“

Shannon přimhouřil oči. V místnosti se dělaly takové ozvěny, že se nedalo pořádně odhadnout, kde vrah stojí. „Upejpala se, protože nejsi člověk?“

„Jak jsi to poznal?“

„Nadechuješ se jenom před tím, než chceš něco říct,“ odvětil Shannon tak klidně, jak jen dovedl. „To pro nás není snadné.“

Tvor se zasmál. „Dávám ti vyznamenání za bystrost, magistře. Nejsem člověk, ani pán nebyl. Ale dokázal o tom váš druh přesvědčit.“

„Podtextovost tvé prózy je opravdu působivá. Která klika tě napsala?“

Tvor se zasmál hlasitěji než předtím.

„Možná jsem o bystrosti mluvil trochu předčasně. Nejsem konstrukt a čárodějnické kliky jsou mi naprosto ukradené.“

„Jsi tedy démon?“

„Nejsem ani démon, ale na tohle nemám čas. Teď jde o to, jak se jmenuješ. Tuším, že budeš magistr Agwu Shannon, správce Bubnové věže. Nemýlím-li se, měl bych pro tebe nabídku.“

„Jsem magistr Shannon,“ opáčil Shannon pomalu. „A obávám se, že asi budu stejně upejpavý jako Nora.“

„Byl bych radši, kdyby ten kluk žil,“ zaskřehotal hlas. „Čím bude silnější, tím víc získám ze Smaragdu. To ti říkám proto, abys pochopil, jak… výhodné pro tebe bude, když se spolčíme. Pověz mi, jak se ten kluk jmenuje, a můžeme společně pokračovat v tom, co dělali pán s Norou. Dovol mi navštěvovat ho, když spí – jak vy tomu říkáte a budeš dostávat dvakrát víc než Finnová. Odmítni, a zabiju tě. Co víc, zmrzačím toho kluka, nebo ho budu muset rovnou zabít.“

Shannon ztěžka polkl. Nenapadlo ho, že Nicodemův i jeho život by mohl skončit už dnes v noci.

„Tobě na tom klukovi záleží,“ poznamenal hlas suše. „Víc, než by se dalo tvrdit o té gramatičce. Té záleželo jen na tom, co je, ne kdo.“

„A co je? Je tím, o kom se mluví v Erasmově proroctví?“

Vrah si odfrkl. „Máloco je otravnější než nevědomost.“

Shannon se zasmál. „A přitom nevíš, jak se ten kluk jmenuje.“

„Možná nevím, jak se jmenuje, ale klidně zabiju všechny kakografy na téhle akademii, abych ho našel. Vládnu sny stejně, jako ty můžeš vládnout sítí. Jestli nechceš, abych povraždil všechny hochy z Bubnové věže, přijmeš mou nabídku.“

Shannon kmitl očima po Nořině výzkumném deníku. Ležel na deskách. Byl otevřený na stránce, kde se blyštělo gramatiččino ostře formulované kouzla.

„Potřebuješ pobídnout?“ zeptal se hlas. „Jsou i lepší odměny než zlato. Se Smaragdem ovládnu prajazyk. Mohl bych ti říct, jak Stvořitel stvořil lidi.“ Na chvíli se odmlčel. „Víš, co je to prajazyk, ne?“

Shannon bezděky odpověděl: „Prajazyk je rouhání.“

Suchý smích. „Magistře, nezníš moc přesvědčivě! Určitě je ti jasné, že původní jazyk existuje. Zajímavé. Co tě s ním spojuje? Mohl bych tě naučit víc.“

Shannon zavrtěl hlavou.

„Lotře, nemáš napsané žádné kouzlo, nepřipravil sis žádný útok. Mám velice citlivé synestetické reakce. Vycítil bych, kdybys čaroval.“

Ozvalo se nějaké šoupání. „Pravda, nepřichystal jsem si žádný text, a ani nemůžu ve Starhavenu čarovat. Chtonici tu po sobě nechali příliš mnoho metakouzel. Ale nevyhrožuju ti slovy, vyhrožuju ti půl stopou zabroušeného železa, které ti proženu lebkou, než stačíš vyhrknout dvě slova.“

Měl pravdu. Vrhnout kouzlo by Shannon nestihl.

„Dost už řečí,“ sykl tvor. „Přijmeš mou nabídku, nebo mě přinutíš pozabíjet všechny hochy v –“

Shannon se vrhl k zemi. Něco mu prosvištělo nad hlavou a zařinčelo o zeď. Popadl magnové kouzlo v Nořině knize a škubl za ně.

Stříbrné runy válečného textu vyskočily ze stránky a rozzářily se. Shannon nevěděl, jak se to kouzlo jmenuje ani jak se s ním zachází, a tak jím poslepu mávl po hlase. Text se rozbalil do dlouhého tekutého biče a s hadí rychlostí švihl.

Vrah udiveně vykřikl – stříbřité kouzlo zasáhlo polici a s hlasitým páravým zvukem proťalo několik knih vázaných v kůži.

Všechny poškozené svazky vybuchly a v jasném mračnu rozsekaných vět z nich vyrazila tlaková vlna. Shannon sebou cukl, byl na text tak citlivý, že ho ta záře oslnila.

Pak už měl vraha na sobě. Začali se válet po zemi a celý vesmír se magistrovi proměnil v klokotající tmu plnou loktů a kolen. Nepřítel mu zkusil vytrhnout magnové kouzlo z ruky a nato ho praštil něčím tvrdým přes čelo.

Shannon divoce vykřikl bolestí, vyškubl se mu a ohnal se magnovým kouzlem. S tichým zasvištěním čímsi projelo.

Najednou byl volný. Místnost vyplnil ostrý, vysoký jekot. Shannon se posadil a vtom se k němu přihnala stránka zlatého textu. Ještě poznal, že je to strana z Nořina výzkumného deníku, a pak ho udeřila přes nos. Vrah ho určitě přetáhl celou knihou.

Vzápětí byl na zádech a snažil se vstát. Hlavu měl jako plnou bavlny a v uších mu zvonilo. Všude na stěnách a na podlaze se dekonstruovaly zlomky vět. Svíjely se, točily a skákaly do vzduchu.

Krom tohoto chaosu spatřil Nořin výzkumný deník, odlétal k černému obdélníku, který musel značit chodbu. Nelidské skřeky začínaly slábnout.

Pomalu si uvědomil, co vidí: vrah sebral deník a prchá.

Rozpadající se zlomky všude kolem Shannona začaly vybuchovat. Každá malá exploze rozhodila po místnosti věty. Ostrá slova se mu s horkými střepy bolesti zasekávala do mysli i do těla. Nahmatal cosi dlouhého a zčásti obaleného látkou. Popadl to a vyběhl z knihovny.

Bortící se věty začaly ničit i další knihy. Jejich obsah se brzy slije do jedné velké textové bouře. Zavřel podtextované dveře.

Chodba zčernala. Slyšel, jak dekonstruující se literatura za podtextem praská a syčí.

Ale už byl v bezpečí. Chaotická slova v knihovně se rozdrolí a zmizí.

Po tváři mu teklo něco horkého. Krev.

Pořád ještě držel tu tajemnou věc. Možná by si ji mohl prohlédnout Azuřinýma očima.

Azura!

Břicho se mu stáhlo strachem. Co s ní vrah udělal?

„Azuro!“ vykřikl ochraptěle. „Azuro!“ Obrátil se, dal se do běhu a natáhl ruce před sebe. Vrazil jednou do zdi a málem upadl. Uslyšel za sebou slabé hvízdnutí.

Otočil se a s nesmírnou úlevou uviděl smyčky numenského cenzorského textu, ležely nejspíš na parapetu. Vrah Azuru jenom magicky spoutal, ale nezabil. Určitě mu bylo jasné, že kdyby ji zabil, nikdy by jej nezískal na svou stranu.

Magistr ke zcenzurované familiárce dochvátal a vzal ji do ruky.

Byla tak vyděšená, že ho klovla do malíčku, až se mu po něm začala řinout krev. Ale Shannonovi to bylo jedno, nezlobil by se, ani kdyby mu ucvakla jeden dva prsty. Začal ji tiše konejšit a odvinul jí z hlavy cenzorský text.

Jen co ji osvobodil, zaplavila ho přívalem vyděšených slov: o bíle oděné postavě, co se objevila na chodbě, a zářícím numenském kouzlu, které přilétlo odněkud zvenčí a omotalo jí mysl.

Shannonovi to bylo divné, proč by vrah sesílal cenzorský text někde mimo věž? Pak si ale vzpomněl, že se zmínil, že ve Starhavenu nemůže čarovat.

„Los do toho, co to mohlo být za zrůdu?“ sykl a chňapl po Azuře, jako by to nebyl pták, ale poslední bochník chleba.

V levé ruce stále držel tu zvláštní věc v látce, kterou sebral v soukromé knihovně.

Napojil se na Azuřin zrak a na roztřesených nohách si pospíšil z Gimhurstovy věže. S přerývaným funěním vběhl do neobydlených čtvrtí.

Dvakrát se před ním rozutekly prašivé kočky. Zpomalil až u chodníků, kde svítily pochodně. Teprve tam si Azuřinýma očima prohlédl, v jakém je stavu.

Zlomky rozpadajících se vět mu nadělaly díry do roucha a zanechaly mu na rukou a na tváři malé krvavé ranky. Hůř pak vypadal šrám, jenž se mu zešikma táhl přes levé obočí. Čepel, která ho způsobila, mu nádavkem odťala dva stříbřité dredy.

Rychle prošel několika budovami a přes Velké nádvoří a dochvátal k Erasmově věži. Naštěstí tam nebyli žádní čarodějové a nikdo ho neviděl, jak se žene do schodů a následně k sobě do kabinetu.

Celý udýchaný odložil Azuru na opěrku křesla a tu věc v látce na psací stůl. Azura mu pořád posílala vystrašené vzpomínky na útok, už se však začínala uklidňovat.

Seslal nad stůl několik ohňušek, aby měl dost světla. Potom přemluvil Azuru, aby mu vlezla na rameno. Krátce se pomodlil ke Stvořiteli a pak se jejíma očima podíval na tu podivnou věc, kterou sebral v Nořině knihovně.

Nejdřív nechápal, na co vlastně hledí.

Leželo to na stole ve zbytku bílého rukávu. Zřejmě to usekl tím magnovým kouzlem.

Pomalu, zkusmo to otočil.

Odťal to těsně nad loketním kloubem. Neviděl žádnou krev. Zahnuté prsty vypadaly dokonale, na hřbetu palce to dokonce mělo chloupky.

„Nebesa nás chraňte,“ hlesl ohromeně. „Proroctví se naplňuje!“

Kusy té věci působily jako z bledé kůže. Ale zatímco na ni koukal, pozvolna tmavly a vycházelo najevo, že jsou z hlíny.

Až na tuto zvláštní drobnost se jednalo o přesnou napodobeninu useknutého lidského předloktí.

Kapitola devátá

Nicodemus vyběhl posledních pár schodů a s lapáním po dechu se zastavil přede dveřmi. Vypadaly úplně stejně jako ty, které viděl v noci ve snu.

Navzdory tomu, že očekával nebezpečí a úklady, den byl dlouhý a únavný, plný usilovné práce na výzkumu magistra Shannona. Před chvilkou rychle zhltal večeři, aby mohl pozorovat západ slunce ze stejného místa jako ve snu. Byl to zvláštní sen – po probuzení nevybledl, ale ještě získal na živosti.

Nicodemus otevřel dveře a uviděl úzký kamenný most a za ním Erasmovu věž. Zapadající slunce ji zalévalo rumělkovým světlem.

Usmál se a vykročil. Teď si na ten most sedne a začte se do rytířského románu, který si přinesl v podpaží. Otočil se k západu a ucítil, že se zvedl slabý teplý vánek.

Starhaven stál v polovině výšky Pinaklových hor a díky cimbuřím a mohutné bráně z dálky vypadal trochu jako veliký lornský hrad. Ale na rozdíl od hradu trčel ze Starhavenu celý les nepředstavitelně vysokých věží. Nejpyšnější z nich – Erasmova věž – se tyčila do takové výše, že z jejího vrcholku mohl člověk hledět na Pinaklové hory svrchu.

Dokonce i z Nicodemovy současné pozice v půlce nižší věže bylo vidět na míle daleko. Okolní krajinu tvořila mozaika žlutohnědých polí posázených malými statky. Za těmito usedlostmi se až k obzoru táhla bujná savana porostlá duby.

Díky krásnému výhledu Nicodemus vnímal most jako ideální místo pro čtení a snění s otevřenýma očima.

Otevřel rytířský román, uslyšel dobře známé vrznutí nové vazby a usmál se. Stránky voněly dětstvím.

Potom mu úsměv zvadl. Nejradši by na mostě seděl až do noci. Brzy se však bude muset vrátit ke svým povinnostem. Zadíval se přes celý Starhaven na východ, k opuštěné Chtonické čtvrti. Večerním vzduchem nad rovnými střechami věží se už rojili netopýři.

Jak zvláštní museli mít chtonici vzhled, pomyslel si. Některé příběhy je líčily jako stvoření připomínající děti s baňatýma očima a zuby jako jehlami. V dalších se mluvilo o drápatých zrůdách s kůží krytou tvrdými pláty –

Nicodemus upřel zrak za Chtonickou čtvrť. Nespočtem starhavenských věží proniklo jen pár odkrojků světla. Většina paprsků přistávala na horách, ale najednou jeden ozářil Vřetenový most, který se klenul mezi tvrzí a nejbližší skalní stěnou.

Všechny ostatní mosty ve Starhavenu byly tenoučké odkazy chtonických kameníků. Ale Vřetenový most byl tlustý a kulatý jako větev obrovitánského stromu. Nicodemus se předklonil, aby lépe viděl.

I na takovou dálku rozeznával vzory, jež chtonici vytesali do horského úbočí. Nalevo od Vřetene byly obrysy břečťanových listů; napravo pak geometrické obrazce – tři nízké, široké šestiúhelníky posazené jeden na druhém a vroubené dvěma vyššími.

Při pohledu na ně zabloudil v myšlenkách k údolí Nebeského stromu. Podle některých příběhů chtonici utekli před Novoslunečním císařstvím po Vřetenovém mostě do údolí, kde rostly květiny velké jako větrné mlýny a houby rozložité jako pavilónové stany. Nicodemus si povzdychl a sklouzl očima ke knize.

Žádnou knihu ale neviděl.

Místo ní měl v rukou hroudu krvavé hlíny.

Vykřikl a hned tu mokrou hmotu zahodil. Pleskla na kamennou dlažbu. Zkusil od ní poodstoupit, ale nohy mu úplně zdřevěněly, a ruce zrovna tak. Krev a hlína černaly, až vypadaly jako kus hvězdného nočního nebe.

Pak se ta olejnatá masa začala plazit Nicodemovi k nohám. Potáhla mu kotníky a rozpustila je. Skácel se, jako když shodí sochu.

Praštil se čelistí do kamenů a kousl se do jazyka. Ústy se mu rozlila slaná krev.

Zavřeštěl, ucítil, že se mu olej šíří po nohách, trupu i krku. Nebe zčernalo a sneslo se k zemi jako plátno. Nicodemovi začala puchřet pokožka a měnit se ve velké šedé šupiny. Most se zachvěl a pak se roztekl ve vlny a ty se natáhly až k obzoru a utvořily oceán.

Z rozpraskané pokožky začala Nicodemovi prýštit krev. Ze zad mu vyrazily kosti a vyrostla křídla. Krk se mu zaškubal a prodloužil. Tlející pleť ztvrdla v brunátné šupiny.

A pak už byl ve vzduchu, tloukl křídly a letěl hustým oceánským vzduchem. Rozkvetla před ním zlatavá záře úsvitu. Ale on sám byl něčím stále jasnějším a jasnějším. Kdyby ho teď ostatní viděli, všechny by omráčila krása jeho široké hrudi, zlatých očí, bělostných zubů. Ve větru za ním jako praporec povlával ocas.

Nad obzor se vyloupl temný pás země a vykreslil siluetu města. Nicodemus ho ještě nikdy neviděl, ale dobře ho znal. Tisklo se k srpkovité zátoce jako strup k ráně. Dál na pevnině se rýsovalo pět kopců. I na tu dálku viděl drolící se hradby citadely. Za a nad touto vzpomínkou na starobylý svět se tyčil vysoký Novosluneční palác a v jeho magicky vyleštěné mosazi se odrážel rudý rozbřesk.

Najednou všechno strnulo. Nicodemus zůstal s rozpřaženými křídly zcela nehybně viset ve vzduchu. Nějak se rozdělil na více osobností. Byl teď starým rybářem, který z přístavu pozoroval zvláštní létající stvoření. Byl také žebrákem, jenž z uličky vzhlížel ke krychli hmotné černoty, která se vznášela na nebi, A přitom byl i mladým čarodějnickým učněm, jenž kdesi daleko spal v Bubnové věži.

Ale pak se v něm rozhořel plamen nepochopitelné nenávisti. Všechno se zase dalo do pohybu a Nicodemus měl opět krásné drápy, křídla, zuby.

Začal klesat. Svištěl vzduchem a blížil se k městu. Těsně před nárazem roztáhl křídla, mávl zadníma nohama a sekl drápy do paláce. Zasáhl střechu, a do vzduchu se jako kapky vody rozletěly kameny s kusy kovu. Zabral mocnými křídly a vychrlil do otevřené rány ve střeše proud ohně.

Musel palác obletět ještě osmkrát, než se mu podařilo svrhnout ústřední věž. Slunce už vystoupalo na nebe, ale jeho zář halil a tlumil kouř z trosek.

První útočníci neměli nejmenší šanci, byli bezmocní jako mravenci, kterým se ostatně podobali, když se v kovových zbrojích hemžili po zemi. Z města se s řevem přihnaly celé pluky. Šípy se Nicodemovi odrážely od šupin, nebolelo to víc než píchnutí špendlíkem. Vznesl se do výšky a střemhlav se vrhl k zemi. Vojáci se naježili kopími a píkami. Ale Nicodemus na poslední chvíli máchl křídly a zabočil doprava. Natáhl před sebe drápy a vrazil do zdi.

Většinu vojáků zabily padající trosky a ostatní se obrátili na útěk.

Nicodemus přistál na pobořené zdi a všechny zbylé životy ukončil úzkým proudem ohně.

Když pak zase vzlétl, vystřelil z citadely oblouk stříbrného magnu a zasáhl ho těsně nad pravou přední nohu. Náraz ho poslal k zemi a pouze díky zoufalé práci křídel se jen taktak udržel ve vzduchu.

Pomalu nabral výšku a obrátil se k citadele. Jak se k ní přiblížil, vylétla z ní další dávka textu. Nicodemus už s ní počítal, a tak ji podletěl a vrhl se na hlouček čarodějů, kteří metali bojová kouzla.

Pár černých rouch vzalo do zaječích, ale většina jich zůstala na místě a seslala před sebe textovou stěnu. Nicodemus se jedinkrát ohnal ocasem, roztříštil ji a usmažil je dechem.

V divoké radosti zbořil další zeď a zaryčel, až ho zabrněly zuby.

Ale potom svět explodoval zvláštním ohněm. Všude kolem vyrazily z rozvalin oranžovočerné plameny. Nicodemovy smysly zostřila palčivá bolest. Vyskočil do vzduchu, ale oheň vyletěl s ním. Plameny ve větru od křídel nehasly, pouze prskaly a třepotaly se. Co je to za zvláštní čáry?

Nicodemus zahřímal.

Pak je uviděl, jak vykukují zpoza podtextů ohýbajících světlo – celou skupinu pyromantů v oranžových rouchách.

Past! Vletěl přímo do kouzla, které ohňomágové napsali pyrokinetickým jazykem. Teď se mu zákeřný text propaluje šupinami a proměňuje mu nádherné tělo v popel.

Propadl panice a začal rychle mávat křídly. Na východě se v ranním svitu zablyštělo moře. Moře! Třeba dokáže textové plameny uhasit.

Několika mocnými pohyby křídel se vzdálil od citadely a prohnal se vysoko nad kupeckým srdcem města. Čarotepci ho však nenechali uletět tak snadno. Pravé křídlo mu proklálo žhnoucí kopí žlutého světla. Roztříštilo mu čtvrtý článek prstu a protrhlo kožnatou blánu. Další kouzlo ho zasáhlo do břicha, až se zakymácel a začal padat na město.

Vykřikl hrůzu a plameny. Pětkrát přemohl bolest a máchl křídly, aby přestal klesat, a opět vyrazil k moři.

Pomalu si uvědomil, že ho nezachrání. S každým mučivým záběrem se mu díra na křídle zvětšila. Až zajede do vody, už z ní nevzlétne. Bude z něj snadný terč pro válečné lodě. Co hůř, možná k moři ani nedoletí – ještě jedno kouzlo a zřítí se do města.

Ale čas se vlekl; každé mávnutí křídly mu zaplavovalo mysl trýzní. Byl už necelou míli od zátoky a ohňomágové mu pořád nezasadili smrtící ránu.

Pak mu to začalo docházet: nedorazí ho, dokud bude nad jejich drahocenným městem. Je jim jasné, že hořící mršina by zažehla požár a zničila jim ty nablýskané kupole a krásné věže.

Celé dlouhé plazí tělo se mu zachvělo zlostí. Proč by měl před smrtí umdlévat ve vlnách? Vztek mu zchladil myšlení a dodal mu sílu, aby se otočil zpátky k budovám.

Když musím umřít, vezmu je s sebou.

Ale vtom všechno zase strnulo. Nicodemus nehybně ztuhl ve vzduchu. Znovu se rozdělil ve více osobností – mladou žebračku, která se schovávala v průchodu, vojákovu ženu, jež křičela při pohledu na hořící palác, starého rybáře, který se modlil za spásu.

Avšak bolest a muka rostly, až se všechno znovu rozhýbalo.

I složil křídla a vrhl se k městu, že ho zapálí. Textové plameny zahučely, zamihotaly se a zhasly. Město tiše leželo v ranním světle. Brzy poznají jeho příšernou vznešenost v celé její kráse.

Přistál a zběsile udeřil. Dosedl tak prudce, že se země zachvěla a všechny zvony ve městě začaly zvonit… a zvonit… a zvonit…

Kapitola desátá

A zvonit… a zvonit… a zvonit…

Vysoko nad Bubnovou věží, ve zvonici Erasmovy věže, zahlédl učeň první paprsky světla a začal odbíjet na mohutný ranní zvon.

Nicodemus ležel v polospánku na pryčně, ale pak sebou najednou trhl a probral se.

Celé tělo mu pokrýval studený pot, až se musel zachvět. Uviděl na odraném polštáři tmavou skvrnu. Přejel si hřbetem ruky po ústech a zjistil, že je má olepená zaschlou krví. Musel se během toho zlého snu kousnout do jazyka.

Zašátral v bledém světle po šatech na podlaze. Sen se ho pořád nechtěl pustit; všechno, od krvavé hroudy až po hořící město, se mu stále míhalo před očima.

Svlékl si košili, opláchl ze sebe pot a potom ho podzimní chlad přinutil, aby si rychle oblékl čistou košili. Zvenčí se ozvalo třepotání holubích křídel. Nicodemus potřásl hlavou, aby už zahnal sen, přehodil si dlouhé vlasy na bok a začal si za krkem zavazovat roucho.

„Byl to jenom zlý sen,“ zamumlal a nasoukal se do bot. „Jenom zlý sen,“ zopakoval, když si umýval obličej.

Pálilo ho v očích a tělo se mu nechtělo přestat chvět – kvůli tomu zvláštnímu snu si ve spánku vůbec neodpočinul. Nedalo se ale nic dělat, musel dál fungovat.

S posledním úderem ranního zvonu už sbíhal po schodech na snídani.

Bylo ještě brzy a v jídelně naštěstí skoro nikdo nebyl. Když byla plná, Nicodemus nikdy nevěděl, kam si sednout. Obvykle musel čelit neradostné volbě: buď si přisedne ke kakografům a upozorní na svou poruchu, nebo si přisedne k ostatním a bude poslouchat rozhovory o textech, k jakým se jaktěživ nedopracuje. Ale dnes bude sedět sám a jogurt s opečeným tmavým chlebem si vychutná v klidu.

O několik míst dál po jeho pravé ruce seděl a tlachal hlouček mladých nižších čarodějů. Podle oranžového lemování na kápích se jednalo o knihovníky. Pár jich probíralo, jak se vypořádat s knihomolskou kletbou, ale ostatní si spolu šuškali naléhavým tónem, který vypovídal o tom, že řeší nové klepy.

Nicodemus se k nim trochu nahnul a zaslechl pár útržků: nějaká vyšší gramatička se nedostavila na večerní seminář a nikomu ze studentů se ji nepodařilo najít. Někteří dospěli k závěru, že se vydala s jakýmsi tajným úkolem do Lornu, jiní zase, že skočila z mostu; hrstka, že utekla z akademie.

Nicodemus zapřemýšlel, o které gramatičce se baví, ale vtom si jeden z klevetníků všiml, že je poslouchá, a odkašlal si. Nicodemus se odvrátil.

Po jeho levici si učeň a učnice s nepřítomnými pohledy posílali psaníčka v běžném magickém jazyce. Nicodemus se na ty dvě hrdličky zadíval a chvíli pozoroval, jak mezi nimi poletují slabě svítící zelené texty.

Vzpomínky, jak kdysi snídal s Amy Hernovou, mu vyvolaly na tváři nepatrný úsměv. Jí nevadilo, že jeho zprávy jsou plné chyb. Občas se spolu smáli, když kvůli kakografii přetvořil nějaké slovo v jiné a naprosto nevhodné.

Ale úsměv pohasl, jakmile zapřemítal, kde najde jinou ženu, která by chtěla někoho, kdo píše tak, že se to skoro nedá rozluštit.

Vzápětí si k němu přisedl John a hladově se pustil do první ze tří misek ovesné kaše. „Dobré ráno, Johne. Jak je?“

Kolohnát udělal, jako by zaklimbal a hlava mu spadla do misky. „Ještě bys spal?“ zkusil Nicodemus. John po něm blýskl křivým úsměvem. Přiložil mu ruku k loktu.

„Taky bych spal,“ opáčil Nicodemus. „Zdálo se mi, že jsem se proměnil v příšeru.“

„Ne,“ řekl Prosťák John mírně.

Nicodemus pokýval hlavou.

„To doufám.“ Usmál se. „Johne, rozumí ti tu ještě někdo tak dobře jako já?“

„Prosťák John!“ zvolal Prosťák John a hnědé oči se mu úplně rozzářily.

Nicodemus přikývl. „Ano, ovšem, ten ti rozumí.“ Poplácal přítele po rameni. „Dokážeš těmi svými třemi větami říct víc, než bych já svedl s nejtěžším lexikonem z velké knihovny.“

Hromotluk rozesmátě opáčil: „Nééééé-ééé.“

Nicodemus se uchechtl a vstal. „Musím si pospíšit ke staroušovi do kabinetu – tak večer.“ Vrátil talíře do kuchyně, opustil jídelnu a vyšel na Velké nádvoří. To bylo širé travnaté prostranství porostlé jilmy a protkané chodníky vydlážděnými břidlicí. Všude se sami nebo ve dvojicích procházeli čarodějové v černých rouchách. Na západě stála kolem jedné sochy podkova modře oděných hydromantů. V severovýchodním koutě zahlédl hlouček druidů ve sněhobílých hávech. Zadoufal, že mezi nimi není Deirdra.

Střihl to středem nádvoří a zvedl zrak k nesmírným výšinám Erasmovy věže, jež v tu chvíli rozřezávala vejpůl nějaký nešťastný mrak.

Z vrcholku věže vyletělo kopí zlatého světla a střelilo k východním horám. Nicodemus potlačil zívnutí a zapřemýšlel, který z velkých čarodějů tohle kouzlo kolaboris seslal. Možná šlo o zprávu nějakému vzdálenému vládci, či dokonce bohovi.

Nicodemus si v duchu hýčkal opravdu mnoho mladických snů, že se jednou stane velečarodějem – skoro tolik, jako že se stane potulným rytířem. Jak úžasné by bylo radit panovníkům a sesílat zářivá kouzla kolaboris, jež v okamžení přenášejí informace přes nedozírné vzdálenosti. Promnul si nevyspalé oči a zauvažoval, jestli si vyslouží alespoň kápi nižšího čaroděje.

Přes severovýchodní štíty přiletělo další oslnivé kouzlo a tiše vniklo do Erasmovy věže. Přišla nějaká zpráva, pomyslel si Nicodemus a zadumal odkud asi. Najednou se ze severovýchodu přihnalo další kouzlo kolaboris a také vlétlo do věže. A hned po něm další.

Nicodemus se udiveně zarazil. Z věže vypálilo další kouzlo, tentokrát na sever; záhy přilétla odpověď.

„Při Losově krvi!“ zaklel. Všichni na nádvoří, kdo plynule ovládali numen, ohromeně ztuhli. K seslání kouzla kolaboris bylo zapotřebí značné množství složitého textu, takže se používalo, jen když pro to byl opravdu pádný důvod. Tím obvykle bývalo zlato – Řád udržoval své velké bohatství tak, že účtoval vládcům a bohům přemrštěné poplatky za kouzla v jejich jménu. Akademii tady vlastně založil čistě proto, že Starhaven díky vysokým věžím představoval ideální přenosovou stanici. Nicodemus však v životě neviděl, že by někdo seslal tolik kouzel kolaboris za tak krátkou dobu. Muselo se stát něco důležitého.

Najednou začalo z několika směrů přilétat jedno numenské kouzlo za druhým. Čarodějové kolem Nicodema omráčeně vykřikli.

Vodorovná smršť kouzel neustávala a neustávala, až si Nicodemus pomyslel, že musela vyprázdnit všechny svitky a vyčerpat všechny velečaroděje. Stále však přilétaly další a další zlaté zprávy. Okamžiky se táhly jako celé hodiny. Potom magická bouře skončila stejně náhle, jako začala, a ranní nebe najednou působilo jaksi tmavě.

Nicodemus se rozběhl k Erasmově věži. Právě se stalo něco velmi, velmi vážného.

~

„Magistře!“ spustil, hned jak vpadl do kabinetu. „Přilétlo tolik kouzel kolaboris, že něco takového jste ještě neviděl. Muselo jich být třicet a…“ Ztichl.

Shannon stál vedle dvou cizinek. První byla vysoká bledá žena s modrýma očima a tmavými dredy. Po rukávech černého roucha se jí táhly řady stříbrných a zlatých knoflíků, podle nichž se dalo poznat, že je to velečarodějka.

Druhá byla snědá zelenooká Deirdra. Na sobě měla bílý druidský háv s dřevěnými knoflíky na rukávech.

„Promiňte, magistře. Počkám na chodbě…“ Došla mu řeč, když si všiml, že Shannon má obličej samou ranku.

„To je v pořádku, chlapče,“ odvětil Shannon klidně. „Jen pojď dál. Čekali jsme na tebe.“ V ruce držel výzkumný deník a prsty přejížděl po hvězdičkách vyražených do desek. „Těch škrábanců si nevšímej, pracoval jsem moc dlouho do noci a trochu se mi vymkla z ruky práce s jednou starobylou knihou kouzel. Vybuchla a drobet mě pocuchala.“ Ukázal si deníkem na tvář.

„Ano, magistře,“ opáčil Nicodemus nejistě. Každý rok se párkrát doslechl, že se rozpadl nějaký prastarý svazek, ale velečarodějům se něco takového stávalo opravdu jen výjimečně.

Starý učitel mu hleděl slepýma očima na hruď. „A co ty, chlapče, jsi v pořádku? Nestalo se včera v Bubnové věži nic zvláštního?“

Nicodemus nervózně střelil očima po cizinkách. „Došlo k souboji v immaturských kletbách. Mrzí mě, jestli to někoho vyrušilo.“

Shannon nasadil měkčí výraz. „S tím si nelam hlavu. Prosím, pozdrav naše hosty.“ Pokynul k čarodějce. „Magistra Amadi Okekeová, strážkyně z Astrophellu.“

Nicodemus se jí uklonil a žena na něj kývla.

„A Deirdra, členka delegace Tiché sněti.“

„Promiňte, magistře,“ ozvala se druidka, „ale nezastupuji tu zájmy Tiché sněti. Můj ochránce a já jsme tu jako nezávislí poradci.“

Nicodemus se musel v duchu napomenout, aby na ni necivěl. V noci mu Deirdra připadala krásná. Ale teď, když stála ve světle z okna, zdály se mu její oči zelenější, pleť tmavší, rozpuštěné vlasy černější a lesklejší. Teď byla přímo překrásná a přišla mu ještě povědomější.

Shannon zabloudil nevidoucím pohledem ke stropu. „No tak dobrá, Nicodeme, pozdrav prosím Deirdru, nezávislou vyslankyni z Dralu.“

Nicodemus si začal dělat starosti. Shannon řekl, že na něj čekali. Že by včerejší rozhovor s druidkou podnítil nový zájem o jeho kakografii?

Uctivě se Deirdře uklonil.

„Podrbat!“ vykřikla Azura a vzlétla z Shannonova křesla. Nicodemus včas nastavil předloktí, aby se na něj mohla usadit.

„Povězte mi o tom ptákovi ještě něco,“ pronesla Deirdra pobaveně. „Myslela jsem, že je to vaše familiárka a s nikým jiným mluvit neumí.“

Shannon se k ní otočil. Chvilku mlčel a pak odpověděl: „Azura za Nicodemem občas zaletí se vzkazem, ale jejímu numenskému nářečí rozumím jen já.“ S tím mu z čela vyletěla zlatá věta a zanořila se Azuře do čela. Papoušice pokývala hlavou a odtřepotala se Shannonovi na rameno.

„Některé čaroděje připraví o schopnost vidět cokoli jiného než magický text věk či literární trauma.“ Shannon si ukázal na celobílé oči. „Mně to způsobil čas. Ale čarodějové jako já si umějí velice rychle vyměňovat informace se zvířecími familiáry.“

Mezi ním a ptákem kmitly dva proudy numenu. Pak se podíval přímo na Deirdru. „Prostřednictvím tohoto protokolu vidím Azuřinýma očima. Právě jsem se na ně napojil.“

Deirdra si je oba prohlédla. „Vy čarodějové máte ale zvláštní praktiky.“

Shannon opět nechal narůst mlčení a teprve potom odvětil: „Slyšel jsem, že druidové taky mají zvláštní vztahy se zvířaty. Ale výsledkem této rady snad bude víc než jen prodloužení dohod; snad nám naše rozdílná společenství přestanou připadat tak podivná.“

Nicodemus ještě nezažil, že by jeho starý učitel mluvil tak váhavě a opatrně.

Azura už toho pro Shannona zřejmě obhlédla dost, a tak přerušila numenský proud, otočila se a začala Shannonovi urovnávat jeden ze stříbrných dredů.

Promluvila magistra Okekeová. „Měli bychom tady chlapci vysvětlit, co tu chceme.“

Shannon stáhl rty a pak pokynul ke třem křeslům. „Pak se posaďme. Tenhle rozhovor, Nicodeme, je dílem šťastné náhody. Deirdra na mě dnes ráno narazila na chodbě a zeptala se mě na tebe. A chvilku nato se u mých dveří naprosto nečekaně objevila magistra Okekeová.“

Strážkyně nejprve věnovala chladný pohled Shannonovi a pak Deirdře a potom pronesla: „Ráda bych si s ním promluvila o Erasmově proroctví.“

Nicodemus ucítil, že se začíná červenat.

Shannon se otočil ke strážkyni. „Vidím, že jsi čile zkoumala starhavenské drby.“

Druidka se pousmála, sklouzla zrakem z Shannona na čarodějku a dodala: „Mě to proroctví zajímá taky.“

Strážkyně se na ni podívala s přimhouřenýma očima.

V místnosti seděli tři velcí autoři a vzájemně si nevěřili – Nicodemus by se cítil víc v bezpečí, kdyby byl kabinet plný vyhládlých lykantropů.

„Ohledně proroctví není moc co řešit,“ prohlásil Shannon. „Nicodemus není Alkyón.“

„Jak si můžete být tak jistý?“ Deirdra se na starého magistra upřeně zadívala zelenýma očima. „Možná bychom měli začít tím, co předpověděli první čarodějové.“

Shannon už chtěl něco říct, ale pak se zarazil. Proroctví se úzce pojilo s náboženstvím a členové různých magických společností se o něm bavili jen zřídka. Takový rozhovor býval považován přinejlepším za nezdvořilost, přinejhorším za rouhání.

Shannon nicméně nemohl odmítnout přímou žádost od hosta. „Erasmus předpověděl disjunkční válku: poslední souboj mezi démony a lidmi, ke kterému dojde, až běsi uniknou ze starého kontinentu a vtrhnou na náš. Podle proroctví by se měl znovuzrodit Los a vést Pandemonium – velké vojsko démonů – přes oceán s úmyslem zničit všechny lidské jazyky. Erasmus založil Numenský řád občanských čarodějů, aby Pandemonium odrazil. Podle jeho proroctví prý Řád zvítězí, jen když se bude řídit učením velkého čarotepce známého jako ‚Alkyón‘.“

Deirdra si poposedla. „Ale jak může nějaká síla vůbec zničit lidské jazyky?“

Magistra Okekeová netrpělivě odvětila: „Démoni budou používat zvláštní kouzla, takzvaná metakouzla, aby přerušili vazby mezi významem slov a jejich podobou.“

Druidka jí věnovala nechápavý pohled.

„Magistra Okekeová to myslí tak,“ vysvětlil Shannon, „že démoni odloučí označující od označovaného. Věty a slova pak budou nabývat nečekaných významů. Civilizace se rozpadne a zavládne zvířecí divošství.“

„Nerozumím vašemu žargonu,“ řekla Deirdra. „Ale zajímá mě to. Druidové věří v proroctví o Peregrinovi, podle kterého nám Pandemonium spálí háje a rozdrtí stojící kameny. Obyčejné i magické texty máme uložené v posvátných stromech a megalitech.“

„Myslela jsem, že podle druidů je disjunkční válka na spadnutí,“ prohodila magistra Okekeová. „Kvůli tomu, že nějaké houby zabíjejí v Dralu stromy.“

Deirdra si strážkyni s úsměvem prohlédla, jako by ji teď uviděla vůbec poprvé. „Amadi Okekeová, narážíte na Tichou sněť. To je složitá záležitost. Raději bych ji tady nerozebírala.“

Strážkyně našpulila rty. „Ale třeba byste nám mohla trochu objasnit víru vašeho řádu, když už byl magistr Shannon tak sdílný ohledně proroctví čarodějů.“

„Nemusíme se –“ začal Shannon.

„To je v pořádku.“ Deirdra zvedla otevřenou dlaň. „Tichá sněť je… ‚změna‘, tak ji asi musím označit pro nedruidy. Ano, Sněť je změna světa, kterou jsme vypozorovali před několika desítkami let. Není to nemoc, ale… stav, který ovlivňuje celou přírodu. Důkazem je skutečnost, že ve všech lidských královstvích umírají jisté druhy stromů. Co za tím je, o tom se vedou spory. Někteří věří, že to značí, že disjunkční válka vypukne každým dnem. Podle jiných to nemá s proroctvím nic společného. Nicméně všichni druidové se shodnou na jedné, a pouze oné jedné věci: až disjunkční válka vypukne, cizí čarotepec známý jako Peregrin nám ukáže, jak ochránit naše svatá místa a tím pádem i náš jazyk.“

Shannon přikývl. „Podle některých našich učenců všechny magické společnosti věří, že jim disjunkce zničí jazyky a jen jediný čarotepec tomu dokáže zabránit.“

Deirdra pokynula k Nicodemovi, ani se na něj nepodívala. „A čarodějové si původně mysleli, že tohle by mohl být Alkyón?“

Magistra Okekeová se předklonila a přelétla očima mezi Deirdrou a Shannonem.

Shannon si zachoval nevzrušený výraz, ale poslal krátkou větu Azuře. Ta sklonila hlavu a nechala se podrbat na hubeném krku. Nicodemovi došlo, že se jedná o zvyk, který uklidňuje jak Azuru, tak jejího pána.

Nakonec Shannon řekl: „Naše proroctví líčí Alkyóna jako dítě neznámé matky, ve kterém se probudí taková magická síla, že bude cítit na míle daleko, a které před svými dvacátými narozeninami ovládne numen i magnus. To všechno na Nicodema dokonale sedí.“

Pronesl to tak pyšně, že se Nicodemus opět začervenal.

„Nicméně,“ navázal Shannon, „Erasmus se také zmínil o tom, že Alkyón bude mít na těle vrozený keloid o tvaru runy zvané ‚cop‘. Nicodemův není jednoznačný. Co víc, podle proroctví má Alkyón umět mnoho stylů a jazykem vládnout ladně a precizně. Erasmus předpověděl, že zničí divošská království a vytvoří hůl tak mocnou, že zabije i znovuzrozeného Lose.“

„A proto nemůžu být Alkyón,“ vmísil se Nicodemus. „Jsem kakograf, takže se nedokážu naučit žádný styl ani napsat něco, co by se aspoň podobalo uhlazenému textu. Čarodějové si nějakou dobu mysleli, že to překonám. Ale když se ukázalo, že můj dotyk pomíchá vždycky všechno, poznali, že Alkyón vážně nejsem.“

„Nicodeme,“ řekla Deirdra, „kdy se v tobě probudila magie?“

Zavrtěl se v křesle. „Ve spánku, když mi bylo třináct let.“

Druidka takřka neznatelně povytáhla koutky rtů v úsměvu. Strážkyně v tutéž chvíli rty stáhla.

Deirdra se zeptala: „Vzpomínáš si, o čem se ti té noci zdálo?“

„Ne,“ zalhal.

Nato promluvila strážkyně. „Jako kakograf ovlivňuješ dotykem texty, ale nevšiml sis někdy, jestli nevyvoláváš chaos i v jiných věcech? Například nejsou lidé kolem tebe často nemocní? Nerozlézají se ohně, které zapálíš, ven z krbu?“

Nicodemus už chtěl odpovědět, že ničeho takového si nevšiml, ale Shannon hrubě pronesl: „Amadi, Nicodema si osobně prohlédl rektor Montserrat a dospěl k závěru, že není Alkyón.“

Nicodemem se rozlilo zamrazení – napůl vzrušení, napůl strach. Prohlédl si ho rektor? Ale kdy a jak?

Magistra Okekeová věnovala Shannonovi dlouhý pohled.

„Ráda bych se teď podívala na ten jeho keloid.“

Nicodemus si zajel rukou do dlouhých černých vlasů. „Opravdu není proč, magistro. Je beztvarý. A nevíme, jestli jsem se s ním narodil, nebo ne.“

Strážkyně ho provrtala očima. Nicodemus se podíval na Shannona, ale výraz jeho tváře teď byl pustý jako zasněžené pole. Ten mu nepomůže. Podíval se na Deirdru. Ta jen nasadila svůj nesnesitelný poloúsměv.

A tak s ledem v srdci otočil křeslo, obrátil se ke strážkyni zády, přehodil si vlasy přes rameno a začal si rozvazovat roucho.

~

Jak si rozvázal límec, přejel prsty po keloidu.

Ohmatal si ho už nesčetněkrát, obkreslil každý coul jizev konečky prstů. Jednou si dokonce nastavil dva kusy vyleštěné mosazi tak, aby si ho mohl prohlédnout v odrazu.

Na rozdíl od většiny jizev nebyl keloid bledý a plochý, ale vyboulený a tmavý. Nicodemova pleť měla zdravý olivový odstín, ale jizvy na krku mu zářily lesklou modří a černí – jako kolonie parazitujících měkkýšů, kteří mu vrostli do těla.

Každý večer pečoval o vlasy, aby je měl dost dlouhé a keloid přes ně nebylo vidět. Nemusel ho ukazovat už skoro pět let.

Rudý ve tváři roztáhl límec a odhalil krk a ramena.

„Bohyně!“ zaklela druidka. „Bolí to?“

„Ne, magistro,“ odpověděl tak klidně, jak jen dovedl.

Uslyšel, jak k němu strážkyně přistoupila. „Já v těch jizvách cop vidím.“

„Cop“, na který narážela, byla runa v běžném jazyce jménem vulgatus; skládala se ze dvou svislých čar spojených vlnovkou uprostřed. Sama o sobě znamenala „pořádat“ či „spojovat“.

V keloidu Nicodemus neměl cit, ale vnímal, jak mu magistra Okekeová jezdí prsty po krku. Pak řekla: „Druidko, má mít i Peregrin keloid ve tvaru copu?“

„Podle proroctví se s ním má narodit,“ odpověděla druidka. „Už se objevili falešní Peregrinové, zkusili si ho udělat cejchem. A pokud tomu dobře rozumím, není jasné, jestli jsou Nicodemovy jizvy vrozené.“

„Ale, vážené magistry, uprostřed je chyba,“ poznamenal Nicodemus, pořád ještě celý rudý.

Magistra Okekeová zabručela. „Ani nevíš, jakou máš pravdu, chlapče.“

Zkusil sebou necuknout, když se jí dotkla. Druhá jizva vypadala přibližně jako psací písmeno „k“, které někdo shodil doprava na nožky – stejně jako runa „nespojenost“.

Ta sama o sobě znamenala „tak daleko od sebe, jak jen to jde,“ či „tak nesprávně, jak jen to jde“. V kombinaci s copem tedy mohla znamenat „dezorganizovat do nejzazší míry“ či „rozložit na základní části“.

Deirdra tiše hlesla: „Bridget mě podrž!“

Takovým rouháním vůči vlastní bohyni Nicodema zaskočila tak, že se otočil. Druidčin poloúsměv byl tentam, teď se mračila a hleděla mu na krk.

„Vyvedlo vás to z míry, Deirdro?“ zeptala se magistra Okekeová. „Říkáte si, jestli Nicodemus není Peregrin?“

Druidka si povzdychla a vrátila se ke křeslu.

„Ano, Amadi Okekeová. Odpověď na obě otázky zní ano.“

„Inu, druidko, souhlasím s vámi,“ odvětila strážkyně. „Je-li tahle jizva dílem osudu, pak je to jasné znamení, že Nicodemus není Alkyón. Ale zajímalo by mě, jestli nemá jiný význam.“

Shannon si odfrkl. „Odbíháš od tématu, Amadi.“ Pak promluvil jemnějším tónem. „Díky, Nicodeme. Už se můžeš obléct.“

Nicodemus si celý omámený úlevou začal zavazovat límec.

Deirdra si sedla zpátky do křesla. „Agwu Shannone, Amadi Okekeová, omlouvám se, že jsem vás zdržela.“

I magistra Okekeová se vrátila do křesla a řekla: „Co si o té nespojenosti myslí rektor?“

„Podle něj se nejedná o runu,“ odvětil stroze Shannon. „Tvrdí, že jde o následek lidského pochybení.“

Magistra Okekeová přimhouřila oči. „Nerozumím.“

Shannon už otevíral ústa k odpovědi, ale Nicodemus ho předběhl: „Magistr je příliš taktní člověk, než aby řekl, že si mě rodiče nejspíš ocejchovali. Mohlo by to pro mě být trapné a mnozí by kvůli tomu možná pohlíželi na mou rodinu spatra. Ale radši budu snášet ostudu, než aby si všichni zase mysleli, že mám něco společného s proroctvím.“

Shannon se zamračil. „Nicodeme, kdo ti řekl, že tě ocejchovali?“

Nicodemus sklopil zrak k nohám. „Nikdo, magistře. Jen jsem tak uvažoval, co si o tom lidi asi myslí.“

Deirdra koukala z okna, veškerý zájem už z ní vyprchal.

Strážkyně zatím přejížděla Nicodema pohledem, odshora dolů a zase zpátky. „Ty jizvy máš odjakživa?“

Nicodemus se přinutil podívat se jí do očí. „Když jsem byl ještě nemluvně, matka mě po nich pojmenovala.“

Magistra Okekeová nadzvedla obočí.

„‚Weal‘ je synonymum pro slovo ‚jizva‘,“ vysvětlil Nicodemus. „A tak se z ‚Nicodema s jizvami‘ stal ‚Nicodemus Weal‘.“

Shannon si odkašlal. „Ale slovo ‚weal‘ má i jiný význam. Může znamenat i ‚všeobecné dobro‘. Je to antonymum pro slovo hoře.“

Nicodemus nasadil co nejstatečnější úsměv. „Vždycky jsem říkal, že je to autoantonymum.“

Deirdra se k němu otočila tak prudce, až sebou škubl. „Proč?“ Na rty se jí vrátil úsměv na půl pusy.

„No-o,“ zakoktal Nicodemus. „E-ehm, autoantonymum je slovo, které znamená opak sebe sama, jako třeba ‚zřejmě‘ nebo ‚vesměs‘. Když řeknu ‚zřejmě‘, může to znamenat buď ‚pravděpodobně‘, nebo ‚zjevně‘. A ‚weal‘ znamená opak hoře, ale zároveň hoře pro toho, kdo takovou jizvu nosí na těle.“

Shannon se potichu zasmál, i když tento pokus o vtip už slyšel. Nicodemus po něm hodil vděčným pohledem.

Deirdra pokývala hlavou. Vypadalo to, že se chystá něco říct, ale vtom se ozvalo naléhavé zaklepání na dveře.

„Dále,“ houkl Shannon. Dveře se otevřely a objevil se v nich magistr Smallwood. „Agwu! Jdu kvůli tomu šílenému přívalu kouzel kolaboris. Z ciziny přišly hrozné zprávy!“

Kapitola jedenáctá

„Nicodeme, postarej se prosím o našeho druidského hosta, než si poslechnu, co se děje.“ Shannon vstal. „Deirdro, omluvte nás na okamžik.“ Mezi starým čarodějem a Azurou prolétly dva numenské oblouky a magistr vykročil ke dveřím. Strážkyně se vydala za ním.

Nicodemus vstal a díval se, jak odcházejí. Dal by cokoli, aby nezůstal s druidkou sám.

Otočil se k ní. Díky velkým očím a hladké pleti vypadala nanejvýš na dvacet let, ale ve tváři jí hrál nepatrný úsměv s pobaveným výrazem starší, dospělé ženy. „Myslím, že jsem to zvládla celkem dobře,“ prohodila. „Posaď se. Máme toho hodně co probrat.“

Nicodemus se zmateně zamračil a sedl si zpátky do křesla.

„Nicodeme, víš, že jsme vzdálení příbuzní?“ zeptala se a usmála se o něco víc. „Byla jsem se podívat ve starhavenské genealogické knihovně. Máme stejné prapraprarodiče.“

Nicodemus zaklonil hlavu. Tohle nečekal. Pak mu ale došlo, proč mu připadala tak povědomá: až na ty oči byla mladší a pohlednější kopií jeho tety. „Jste Spirijka?“

Zavrtěla hlavou. „Jsem z Dralu, ale císařské krve. Víš, co to znamená? Starému světadílu vládl císařský rod, který se vyznačoval černými vlasy, zelenýma očima a olivovou pletí, jako máme my dva.“

V Nicodemovi se zavrtěla stará vzpomínka. „Otec kdysi říkal, že by mohl vysledovat svůj původ až do časů prvního přistání ve Spirii.“

Deirdra přikývla. „Přesně tak. Když lidé prchali ze starého kontinentu, každý člen císařské rodiny nastoupil na jinou loď. Pak ale celé loďstvo rozprášil Maelström; následkem toho se naši příbuzní roztrousili po světě do mocných i prostých rodin.“

Bedlivě se na Nicodema zadívala. „Já mám dost císařských rysů, neodpovídá jen výška, nebo spíš její absence. Ale ty máš zřejmě všechny.“

Nicodemus přemohl touhu začít si hrát s rukávem. „To mi lichotíte.“

„Člověku to nedá a musí přemýšlet, kdo byla tvá matka,“ nadhodila druidka.

Nicodemus upřel zrak z okna.

„Promiň,“ omluvila se Deirdra a dotkla se ho na koleni. „Jen tak dumám.“

„Není co promíjet,“ opáčil, ale neotočil se k ní.

„Nicodeme, musím ti něco říct.“ Odmlčela se. „Prosím, dobře poslouchej, co ti povím.“ Nahnula se k němu. Ticho. „Byl jsi zmrzačen strašlivou kletbou.“

Nicodemus zamrkal. „Prosím?“

„Jsi prokletý.“

„V jakém jazyce?“

„V žádném, který se používá v této zemi.“

„Promiňte mi tu nedůvěru, ale jestli mě někdo proklel v neznámém jazyce, jak jste to poznala?“

Složila osmahlé ruce do bílého klína. „Vidím spoustu věcí, které unikají těm, kdo píší novou magii.“

„Novou magii?“ Nicodemus se zamračil, co to používá za výrazy.

Druidka přikývla. „Většinu dávné magie ztratili naši předkové při plavbě přes oceán. Jen Dralům a Verdantáncům zůstala po předcích tradice, ze které se vyvinula stará magie. Všechna ostatní byla vynalezena až potom.“

Nicodemus věděl, že to je pravda. „Ale co to má společného s tou kletbou? A neměli bychom se bavit o starých jazycích, ne o staré magii?“

Deirdra na chvilku pevně semkla rty, ale pak se jí na ně vrátil obvyklý poloúsměv. „Magie, jazyky, to je jedno a totéž. Jde o to, že i když jsou nové jazyky mocnější, omezují své pisatele v rozhledu, brání jim v pochopení moudrosti starého světadílu.“

„Tu kletbu nevidíme kvůli nim?“ zeptal se pochybovačně. „Promiňte, ale zrovna včera v noci jsem si odvolával jednu kletbu z čela.“

Druidka to odbyla mávnutím ruky. „Čarodějové říkají kletba každému škodlivému kouzlu. Kletba, která nakazila tebe, je jiná. Byla napsána v jazyce starého kontinentu, a proto kolem sebe má slabou auru, kterou vidí ti, kdo plynule ovládají staré jazyky, ale ne ti, kdo ovládají pouze nové.“

„Tak dobře, řekněme, že jsem prokletý. Čím mě ta kletba nakazila? Nějakou nemocí?“

Deirdra chvíli mlčela. Potom se k němu naklonila a řekla: „Není snad nabíledni, příteli, že tě někdo připravil o schopnost čarovat?“

Zamrkal.

„To není možné. Neznám kouzlo, které by –“

„Tahle kletba pochází z dávného světa, kde čarodějové věděli mnohem lépe, jak jazykem ovlivnit tělo. V příbězích se mluví o magii, která člověku vrátila useknutou ruku, nebo i vzpomínky, o něž přišel při ráně do hlavy.“ To Nicodemus nemohl popřít – staré národy měly až nepochopitelně rozsáhlé znalosti o materiálním světě, a to se týkalo i lékařství.

Druidka pokračovala: „Tvá kletba je jedním z prastarých kouzel. Musela ti proniknout do mysli a zastavit její růst nebo upravit vývoj. Ať už tak či onak, připravila tě o to, co je potřeba k psaní kouzel.“

„Ale kdo by mě chtěl proklít?“

„V každém lidském království žijí muži a ženy, kteří uctívají démony,“ odvětila. „Moc toho o nich nevíme, jen to, že si založili tajný řád. Říkají si Disjunkce, protože chtějí rozpoutat disjunkční válku. Ať už tě proklel kdokoli, určitě to byl někdo z jejich řad.“

Nicodemovi se stáhlo hrdlo. „Vy si myslíte, že jsem Alkyón.“

Deirdra mrkla po dveřích. „Minulé léto mi bohyně přikázala, abych se vydala do Starhavenu, s tím, že tu najdu ‚poklad zahalený v černi a ohrožený snášející se nocí‘.“ Ukázala na jeho černé roucho. „Podle dralského proroctví bude Peregrin osiřelý cizinec – ve kterém se magie probudí v říši snů.“

„Ale co ten keloid?“ rozkřikl se Nicodemus. „Viděla jste přece, že to není pravý cop. Vlastně jste při pohledu na něj zaklela. Přitakala jste magistře Okekeové, že nemůžu –“

Zvedla prst. „Amadi Okekeová se mě zeptala, jestli mě to vyvedlo z míry a jestli si myslím, že jsi Peregrin. Obojí byla pravda. Sama si domyslela, že kvůli tomu keloidu Peregrin být nemůžeš.“

„Tak můžu?“

Deirdře se opět vrátil poloviční úsměv. „My Dralové máme pro běžné magické jazyky různá nářečí, běžné runy pro nás mají jiné významy.“

„A můj keloid pro vás znamená něco jiného?“

Úsměv na druidčině tváři se rozšířil. „Pro nás cop znamená ‚spojovat‘ nebo ‚růst‘. Ale co víc, ta druhá značka na tvém krku je přesná kopie runy, které říkáme křivá větev.“

„A ta znamená?“

„Popisuje něco divokého či nespoutaného. Kombinace křivé větve a copu tedy znamená ‚divoký či nespoutaný růst‘.“ Zasmála se. „Když jsem uviděla tvůj keloid, zaklela jsem ne proto, že by tě vylučoval z proroctví, ale proto, že tě označuje jako někoho, kdo nepůjde jen tak ovládnout či zkrotit.“

Nicodemus zavrtěl hlavou. „Ale pořád nevíte, jestli je, nebo není vrozený.“

Naklonila hlavu. „Tobě se nelíbí vyhlídka, že bys mohl naplnit proroctví?“

Nicodemus se zakoktal, ale nedokázal na to nic říct.

Deirdra pokrčila rameny. „No, víc mě přesvědčovat nemusíš. Jsi tu, přesně, jak bohyně předpověděla – v černém a v nebezpečí. Ve smrtelném nebezpečí. Někdo tě do téhle državy nové magie odstavil, protože sem druidové skoro nikdy nechodí. Naším prvním úkolem bude vysvobodit tě ze Starhavenu.“

„Ale já nejsem ve vězení.“

„Nicodeme Weale, přemýšlej o tom, co znamenají tvůj keloid a kletba. Někdo ti brání stát se Peregrinem. Nejsi tu v bezpečí.“

„Vždyť mám všude kolem sebe čaroděje. Kdo by mi tu mohl ublížit?“

„Kdo? Ten, kdo tě proklel, jak jinak.“ Zavrtěla hlavou. „Nicodeme, nebylo ti souzeno žít jako mrzák.“

Její slova mu vyvolala v hlavě závrať a zmatek. Co když má pravdu? Co když doopravdy není kakograf? Všechno se změní. On se změní. Začne nový život.

Deirdra se na něj upřeně zadívala. „V srdci cítíš, že si nevymýšlím. Poslouchej. Víš, co je to archa?“

Nicodemus odvrátil zrak. „Kakografové se teologii neučí.“

„Archa je nádoba s duší určitého boha a značnou částí jeho síly. Spolu s Kyranem a tuctem stoupenců jsme sem dopravili archu mé bohyně. Kdybychom tě k ní dostali, mohla by z tebe tu kletbu sejmout.“

Nicodemus našpulil rty. Je něco takového možné?

Deirdra vzrušeně pokračovala: „Nemohli jsme archu vzít do Starhavenu. Je tu tolik chtonické magie, že by se poškodila. Nechali jsme ji pod ochranou v té vesnici… v té na Nejzápadnější cestě. Nemůžu si vzpomenout, jak se jmenuje.“

„Grayova křižovatka.“

Druidka se usmála. „Přesně tak. Moje skupinka se tam ubytovala v hostinci. A teď všichni věrní, dva z nich jsou druidi, střeží archu. Potřebujeme s tebou jen vyklouznout ze Starhavenu a dostat tě do Grayovy křižovatky, tam už tě bohyně ochrání. Potom vyrazíme do obydlených dralských lesů a začneme s druidským učením.“

Něco na tom, jak mluvila – možná zápal v jejích očích, nebo snad naléhavost jejího tónu – zchladilo Nicodemovo vzrušení. „Ale proč by mě vaše bohyně chtěla zbavit kakografie?“

„Protože jsi Peregrin!“ zvolala Deirdra a nahnula se k němu. „Obránce naší civilizace!“

Z jasných očí jí nekoukal klam, přesto jí však nevěřil. „Nemůžu s vámi odejít.“ Složil roztřesené ruce do klína.

Deirdřin úsměv povadl. Trhla sebou, jako by se probudila ze sna. „Ano,“ řekla a z tváře jí vyprchalo nadšení. „Cop a křivá větev. Mohla jsem to tušit.“

„I kdybych vám naprosto věřil, ze Starhavenu odejít nemůžu. Čarotepci, kteří se naučí numen a magnus, nesmějí opustit Řád. Kdybych zmizel, poslali by za mnou strážce, seslali na mě cenzorské kouzlo a zbavili mě gramotnosti.“

Druidka si poklepala prstem na vyšpulené rty. „Zdá se, že tvůj věznitel to má dobře promyšlené. Jsi v pasti. Musíme počítat s tím, že takhle mazaný protivník bude mít mezi čaroději spiklence.“

„Spiklence?“ zasmál se Nicodemus. „Podívejte, Stvořitel ví, že chci, aby to všechno byla pravda, ale nemáte jediný důkaz.“ Vstal a přešel k oknu.

„Nicodeme, když mi nebudeš věřit, dojde na násilí,“ prohlásila Deirdra najednou zase pohnutě. „Ten, kdo tě proklel, odhalí mě i mou bohyni. Ve Starhavenu poteče krev.“

Přestože oknem svítilo slunce, Nicodemus se zachvěl. Z každého Deirdřina pohledu vyplývalo, že upřímně věří tomu, co říká. Nicméně v jejím tónu zaznívalo zoufalství a v oku se jí zračilo šílené zanícení.

Takový zápal už viděl – viděl ho růst a následně chřadnout v každém mladém kakografovi, který prošel Bubnovou věží. Deirdra stejně jako děti s poruchou určitě upnula všechny své touhy k jediné naději.

„Omlouvám se, druidko,“ řekl a podíval se jí do očí, „ale nemůžu vám věřit takhle slepě. Proberu to s magistrem Shannonem.“

Z druidčiny tváře se znovu vytratilo zaujaté vzrušení, zůstal po něm jen trpký poloúsměv. „Bála jsem se, že ten tvůj keloid značí, že se nenecháš ovládat, protože jsi příliš tvrdohlavý. Víc už jsem se splést nemohla. Tvá neovladatelnost pramení z něčeho horšího.“

Nicodemus se odvrátil od okna. „A to z čeho?“

„Jsi vyděšený. Nejistý, závislý na učiteli, dětinský.“

Nicodemus zavřel oči – tato slova ho zasáhla jako pěsti do břicha. Ale zachoval chladnou hlavu. Se vstřebáváním kruté pravdy už měl spoustu zkušeností.

„Deirdro, neodvážím se odhadovat váš věk.“ Otočil se, aby na tváři zase ucítil slunce. „Vypadáte sice mladě, ale musíte být o desítky let starší než já. Vedle vás jsem ještě dítě. Nemám ponětí, co tu hrajete za hru. Ale chápu aspoň to, že jste hráčka a ze mě chcete udělat figurku.“

Suchým, vyčítavým tónem odvětila: „Tím, že jsem tě upozornila na tu kletbu, jsem se vystavila značnému nebezpečí.“

Nicodemus se dlouze nadechl. Pořád se snažila získat převahu, stále se ho snažila přesvědčit. Vrátil se na nejistých nohách do křesla. „Deirdro, jsem kakograf, mrzák, mizerný učeň. Nespřádám plány, nekuju pikle. Ale pětadvacet let s poruchou mě naučilo rozeznávat, co je předstírané a co přirozené, kdo je úskočný a kdo upřímný,“

Druidka se na něj zadívala: „A taky pěkně mluvit.“

„Lichotky.“ Zavřel oči a přitiskl si rozechvělé prsty k čelu. „Vím, že magistr je upřímný a vy úskočná. Proberu to s ním.“

Deirdra potřásla hlavou. „Pak mě poslouchej, figurko Nicodeme. Jednoho dne už si nebudeš moci dovolit ten luxus schovávat se za svou poruchu. Jednoho dne, a bude to brzy, si budeš muset vybrat stranu a hrát mou hru, jinak zemřeš.“

Neodpověděl.

„Než to povíš Shannonovi,“ pokračovala chladně, „uvědom si, že možná, třeba i nevědomky, slouží nepříteli.“

Začal vznášet námitky, ale druidka zvedla ruku.

„A možná taky ne. Ale někdy platí mluviti stříbro, mlčeti zlato. Když Shannonovi prozradíš, co jsem ti řekla, mohlo by se o tom začít šuškat. Tvůj věznitel zatím netuší, že o něm víš. Tím, že o všem informuješ Shannona, ho na to možná upozorníš. Tím, že o všem informuješ Shannona, možná rozpoutáš krvavý boj dřív, než tě s Kyranem budeme moct ochránit.“

Nicodeinus se zamračil.

„Kdyby Shannon patřil k uctívačům démonů, nikdy by mě tu nenechal jen s vámi.“

Deirdra naklonila hlavu. „Ty ho máš rád.“

Nicodeinus zamrkal.

Druidka opět nasadila ten svůj nesnesitelný úsměv na půl úst. „Figurko Nicodeme, dej si na Shannona pozor. Je to jen člověk. Jestli tě vězní právě on, možná není dokonalost sama. To, že tě tu se mnou nechal o samotě, mohla být prostě chyba.“ Na chvilku se odmlčela. „Nechtěl bys vědět, kde přišel k těm zvláštním rankám ve tváři?“

Nicodemus otevřel ústa, aby řekl něco na mistrovu obhajobu, ale než stihl cokoli vyslovit, ozvaly se zpoza dveří tlumené hlasy.

„Vracejí se.“ Deirdra se k němu naklonila a chytila ho za ruku. „Nicodeme, jestli si máš něco pamatovat, tak ať je to skutečnost, že čarodějové jsou víc, než se zdá. Shannon je víc, než se zdá. Musíme tě dostat do Grayovy křižovatky k arše mé bohyně, tam už budeš v bezpečí. Do té doby si vezmi tohle.“

Vytáhla ze záhybů roucha kuličku z vyleštěného dřeva a vložila mu ji do dlaně. Obtáčel ji kořen.

„Říkáme tomu hledací semínko,“ vysvětlila tiše. „Když mě budeš potřebovat, utrhni ten kořen a já přijdu. Mám ještě jeden artefakt a ten mě k tobě zavede, ale musíš se semínka dotýkat.“

Sevřela mu ruce v dlaních a klekla si před něj. „Při Bridgetině lásce,“ pronesla a upřeně se na něj zadívala zelenýma očima, „tímto přísahám, že budu chránit Nicodema Weala, našeho drahého Peregrina.“

Kapitola dvanáctá

Nicodemus hleděl na dřevěnou kuličku. Nepodobala se žádnému semínku, které kdy viděl. Prsty se mu rozlévalo šimravé teplo. „Působí rychle,“ zašeptal.

Deirdra ho pustila. „Dobře ho opatruj. Mnozí čarodějové by za tohle kouzlo dali vlastní váhu ve zlatě.“

Podíval se jí do očí. „Kdybych ho dal nějakému čaroději, aby mohl studovat druidské jazyky, které obsahuje, a ostatní druidové se o tom dozvěděli –“

„– zardousili by mě před oltářem naší bohyně. Druidové si vyšší druidské jazyky střeží stejně žárlivě, jako si čarodějové střeží numen a magnus.“ Vstala. „Vidíš, riskuju kvůli tobě život.“

Na druhé straně místnosti zaškrábala zástrčka. Nicodemus se zvedl a schoval si druidský artefakt do brašničky na opasku.

Deirdra poodstoupila a vzápětí se ve dveřích objevil unavený Shannon. Na pravé ruce mu seděla Azura a pokyvovala hlavou.

„Má ctěná druidko,“ zabručel velečaroděj, „právě jsem slyšel hlášení, které vám potrápí duši. Ale nemohl bych si nejprve na chvilku promluvit se svým učněm?“

„Ovšem,“ opáčila Deirdra a uklonila se.

„Nicodeme.“ Shannon pokynul ke dveřím.

Mladík vyšel s velečarodějem na chodbu.

Jakmile za nimi zacvakly dveře, Shannon si přiložil sukovitý prst ke rtům a vyslal malý proud numenu ze svého čela do Azuřina. Papoušek se mu otočil na rameni a zadíval se do temné chodby. Potom mu poslal odpověď.

Až v tu chvíli si Nicodemus všiml, že o kus dál stojí na chodbě strážkyně, magistra Amadi Okekeová. Byla napůl natočená k nim a mluvila se strážcem s dlouhými černými vlasy staženými do ixosského drdolu.

Azura zničehonic začala mávat křídly a skřehotat. „Pomoz mi ji uklidnit,“ řekl Shannon. „Vstřebala mou úzkost z těch zpráv.“

Nicodemus k němu přistoupil a podrbal Azuru na zádech. Nebránila se, ale vřeštět nepřestala. Shannon ji začal tišit: „Pššš, Azuro, stará přítelkyně, Azúúúro… ták… Azúúúrko.“

Nicodemus se zamračil – když jí někdo věnoval tolik pozornosti, obvykle hned zmlkla.

Najednou mu došlo, že se ji Shannon nesnaží utišit, byla to jen zástěrka pro nenápadný rozhovor. „Azuro, pššš… Amadi možná poslouchá. Ne, nedívej se na mě… Azúúúro, no tak… mluví teď se svým osobním tajemníkem, je to Ixan a jmenuje se Kale.“

Azura vůbec nebyla rozrušená; schválně dělala rámus, aby je přehlušila.

„Dokážeš se tvářit jakoby nic,“ zamumlal Shannon, „když ti řeknu něco šokujícího?“

Nicodemus nepatrně přikývl.

„Ale no tak, Azuro. Znal jsi magistru Finnovou?“

„Ano, ale mluvil jsem s ní jenom párkrát,“ zašeptal Nicodemus.

„Včera v noci ji někdo zavraždil.“

Nicodemovi jako by někdo vysál všechen dech z plic.

„Ale už dost, Azuro, přítelkyně moje. Netvař se tak překvapeně. Dobře. Nó, Azúúúúro. Tvař se normálně, to ještě není všechno. Strážcové podezírají z vraždy nás dva. Co hůř, včera jsem narazil na skutečného vraha. Skoro určitě ti jde po krku. Pš, Azúúúúro. Pšššš… nedýchej tak rychle, ještě mi tu omdlíš.“

Nicodemus měl pocit, že se s ním nahýbá podlaha. Musel se opravdu soustředit, aby zklidnil dech.

Shannon pokračoval: „Vyhrožoval, že ublíží ostatním kakografům. Zdvojnásobil jsem ochranná kouzla kolem Bubnové věže a nařídil, že žádný kakograf teď nesmí opustit Starhaven.“

Pak přimhouřil oči. „Háček je v tom, že mě strážci vyšetřují pro podezření z vraždy. Nebudou mi nic věřit. Když je požádám, jestli by nedohlédli na chlapce z Bubnové věže, budou si myslet, že je to nějaká lest, a odmítnou. Nicméně se mi možná podaří zjistit víc a přesvědčit magistru Okekeovou, aby… Nicodeme, není ti nic?“

Nicodemus už dýchal pomaleji, ale přišlo mu, jako by se s ním všechno zvolna točilo. „Kdo je ten vrah?“ zeptal se šeptem.

Shannon vyšpulil rty.

„Nějaká neznámá bytost, ani člověk, ani konstrukt. Ale to nemůžeme probírat tady na očích. Dvě hodiny po poledni, před výzkumem, se za mnou stav v kompluviu. Víš, kde to je?“

„Mezi Satálovou plošinou a Vřetenovým mostem.“

„Ano, Azuro. Ano. Moc hodný ptáček,“ řekl Shannon a pak opět ztlumil hlas. „V kompluviu ti to dovysvětlím. Odteď tě budou sledovat strážci. Díky nim se k tobě nedostane vrah, ale jestli usoudí, že jsi zavraždil Noru, bez odkladů zahájí černokněžnický proces.“

Nicodemus zaťal pěsti. „Černokněžník“ byl pro čaroděje každý čarotepec, který používal prózu k páchání nezákonných či zlých činů. Jednou z povinností strážců bylo pořádat na ně hony a následně je soudit a vykonávat na nich spravedlnost. Soudy nicméně vedli sami strážci, takže obviněné často čekala poprava, ať už právem, či neprávem.

Shannon navázal: „Nebude to nic lehkého, ale musíš se tvářit klidně a nevinně. Strážci tě budou neustále sledovat.“

„Magistře, to mi připomnělo – když jste odešel, tak mi ta druidka řekla zvláštní věci.“ V rychlosti mu přetlumočil Deirdřina slova.

Shannon se chvilku hryzal do rtu.

„Netuším, jestli má pravdu ohledně kletby či keloidu, ale taky už mám dojem, že jsi součástí proroctví.“

„A-ale sám rektor přece říkal, že jsem ocejchovaný.“

„Na tohle teď nemáme čas. Poslyš, musíš se tvářit nevinně z ještě jednoho důvodu. Magistra Okekeová a další vyslanci z Astrophellu možná patří ke kontraprorocké klice. Všichni její členové věří, že přijde Antialkyón, velký bojovník chaosu. Jestli dospějí k závěru, že bys to mohl být ty, do hodiny bude po tobě. Musíme je přesvědčit, že jsi obyčejný kakograf.“

„Ale jak –“

„Pšššš.“ Shannon dál dělal, že uklidňuje svou familiárku. „Nesmíš o tom nikomu říct – žádnému čarodějovi, ani Johnovi, a obzvlášť ne Devin.“

Když se tak Nicodemus zamyslel, jaká je Devin drbna, musel souhlasit.

„Nuže, až Azura ztichne, musíme se bavit o zprávách z Trilionu, přesně to bude Amadi čekat.“

Dal Azuře znamení a familiárka přestala skřehotat. Zahákla se mu zobákem v záhybu roucha, vylezla mu na rameno a začala si urovnávat peří nad ocasem. „Tak je hodná,“ prohodil Shannon. „Nicodeme, obávám se, že nesu nepříjemné zprávy.“

Nicodemus vrhl přes jeho rameno letmý pohled na strážkyni. Už dohovořila s Kalem a teď jen stála a sledovala je.

„Trilion zřejmě sužuje nějaký zlomyslný konstrukt,“ oznámil Shannon. „Městem teď vládne oheň a smrt. To obludné kouzlo spálilo část Astrophellu a zabilo řadu severských čarodějů.“

„Co je to za kouzlo?“

„Nerozumíme mu.“ Shannon se zamračil. „Zprávy hovoří o –“ Azura si na znamení nesmírné úzkosti vyškubla pero ze zad. „Azuro!“ napomenul ji velečaroděj a hned jí poslal několik uklidňujících vět.

„O čem hovoří zprávy, magistře?“

„O mohutném konstruktovi, který pobořil Novosluneční palác a zapálil město. Prý měl podobu…“ Shannon zavrtěl hlavou, jako by už teď nevěřil, co se chystá říct. „Podobu rudého draka.“

~

„Není ti nic?“ zeptal se Shannon.

Nicodemus si přitiskl ruku k ústům a potichoučku odvětil: „Magistře, v noci se mi zdálo, že jsem drak a útočím na město. Nevěděl jsem, na které… rozhodně ale leželo na severu…“

Shannon zakašlal. „Nicodeme, jsi celý bledý. Vyspal ses pořádně?“

„Ne, ale –“

„Vidím, že jsi unavený, a tyhle zprávy tě očividně vyděsily.“

„Magistře, zdálo se mi, že jsem se proměnil v dra –“

„Nicodeme! Chápu, že ti ty zprávy připadají jako z noční můry. Ale co se ti zdálo, byl jen zlý sen, nic, co by stálo za opravdové…“ – významně ztišil hlas – „… prošetření.“

Nicodemus sebou trhl, už mu došlo, jak to stařec myslí. Střelil očima do chodby a uviděl, že je Amadi Okekeová stále pozoruje. „Magistře, omlouvám se. V noci se mi zdál hrozný sen a moc jsem se nevyspal. A ty zprávy… celé je to tak matoucí.“

„Naprosto tě chápu,“ řekl Shannon a položil mu ruku na rameno. Azura vydala hlasitý skřípavý výkřik. „Ale ne, už zase,“ postěžoval si Shannon nahlas. „Nicodeme, pomoz mi s ní ještě jednou.“

Jen co začal Azuru hladit, starý učitel zamumlal: „Rychle mi to popiš.“ Nicodemus mu svou noční můru co nejstručněji vylíčil. Jak skončil, Shannon zahuhlal: „Nebyl jsi v tom snu dvěma lidmi naráz?“

„Ano!“ špitl Nicodemus. „Těsně před tím, než drak zaútočil, jsem nebyl jenom on, ale i starý rybář, manželka vojáka a malá žebráčka, která se na toho draka dívala. Ale ta neviděla draka – viděla na obloze černou krychli.“

Shannon se zašklebil. „Měl jsi myšlenky čtvrtého řádu.“

Nicodemus se na něj podíval, jestli to míní vážně. „Měl jsem za to, že čarotepci můžou vnímání čtvrtého řádu dosáhnout, jen když si sešlou kolem hlavy mocné texty.“

„Vrah tvrdil, že umí ovládat sny. Myslel jsem si, že se jen tak vychloubá, ale teď jsem si vzpomněl, že v historických textech se píše o prastarých kouzlech, která mohou propůjčit spící mysli myšlení čtvrtého řádu. Zřejmě ti tu noční můru poslal.“

„Když mi ji poslal, tak nemůžu za to, že ten drak zaútočil na město?“

„Přesně tak,“ opáčil Shannon s nepatrným kývnutím. „Myšlení čtvrtého řádu mění vnímání, ne svět. Je životně důležité, abys měl na paměti, že to není tvoje vina.“

Nicodemus vydechl a až v tu chvíli si uvědomil, že zadržoval dech. „Ale proč mi ten sen poslal?“

„To nevím. Ale vyplývá z toho, že mezi vrahem a tím drakem je nějaká spojitost. Proklatě, co když ta bytost posílá sny i ostatním kakografům? Jak je před tím mám ochránit? Buď jak buď, nikomu o tom neříkej. Probereme to v kompluviu.“ Stiskl mu rameno.

Azura přestala se skřípavým vřískáním a Nicodemus si začal pohrávat s rukávem, jako by ho něco napadlo. „Co vaše rodina v Trilionu, magistře, neublížil jim ten oheň?“

Shannon se usmál. „Jeden starý přítel mi poslal zprávu s posledním kouzlem kolaboris. Mí příbuzní jsou v bezpečí. Díky za zájem. Nuže, všichni děkanové a správci by měli jít na výjimečnou radu, což se teď moc nehodí, protože musíme pokračovat ve výuce. Chlapče, potřebuji, abys mi prokázal laskavost.“

Nicodemus vykulil oči. „Chcete, abych místo vás učil? Magistře, chtěl jsem… a trénoval jsem… ale nevím, jestli za těchhle okolností podám nejlepší výkon.“

Shannon přikývl. „Vím, čekal jsi na to hrozně dlouho a příležitost dostáváš zrovna dnes. Ve světle dnešních zpráv ti to možná připadá jako banalita, ale je důležité“ – významně Nicodemovi stiskl rameno – „životně důležité, abys udělal dobrý dojem. Rozumíš?“

„Ano, magistře,“ opáčil Nicodemus. Vzpomněl si, že ho teď budou sledovat strážci.

„Dobře.“ Shannon mu spustil ruku z ramene. „S ohledem na dnešní události nebude nikdo nic namítat. Neofyté jsou ještě písklata; žádnému není víc než třináct let. Tvá porucha nebude ničemu vadit. Učit budeš v síni Bolideové, ve druhém patře v západním křídle. Nastiň žákům základy skladby. Po hodině jdi ke mně do pokojů a zkus do oběda nahnat co nejvíc spánku. V přístěnku v učebně najdeš učitelský zvonek a hesla ode dveří. Obojí si vezmi. Odpoledne musíš být odpočatý.“

Strašné zprávy Nicodema sice probraly, ale oči ho pálily únavou. „Ano, magistře.“

„Až se vzbudíš, naobědvej se a najdi mě.“ Nicodemus vydechl. Navzdory všem hrozným dnešním zjištěním bude konečně opravdu učit.

Shannon se tlumeně zasmál. „Vím, že ti to připadá nemožné, ale až budeš učit, musíš zapomenout na všechno, co se dnes událo, a ponořit se do toho. Když si to budeš užívat, tak si hodinu užijí i žáci. Jsi nervózní?“

Nicodemus uznal, že ano, ačkoli „líp by to vystihla slova,“ dodal, „ohromený a omráčený.“

Shannon se široce usmál. „Pochopitelně, ale nesmíš to před žáky dát najevo, jinak si na tobě smlsnou jako smečka lykantropů. Když už, radši to přežeň s přísností.“ Shannon byl proslulý empatickým stylem učení.

Nicodemus se rozhodl, že napodobí jeho styl. Což znamená, že v sobě musí nějak potlačit sílící strachy a naděje spojené s proroctvím.

„Nuže,“ Shannon na něj kývl. „Teď už běž, nebo přijdeš pozdě.“

Nicodemus vyrazil ke schodům.

„Á, ještě něco,“ houkl za ním Shannon. „Měl bys vědět, že jeden hoch dělá trochu potíže a…“ Hlas starého čaroděje utichl.

Nicodemus se zastavil a ohlédl se.

Shannon se mračil. „Měl bys ho poznat, asi je to kakograf.“

Kapitola třináctá

Nicodemus chvátal pásy světla, které se linulo z hranatých oken. Nebe za nimi zářilo tak modře, že vypadalo jako glazované. Studený podzimní vzduch voněl kouřem z ohňů na přípravu snídaní.

Jeho první hodina skladby a on přijde pozdě.

Snažil se soustředit na nadcházející vyučování, ale myšlenky se mu neustále rozbíhaly. Skutečnost mu připadala neskutečná. Severští strážci ho vyšetřují pro vraždu. Z nějakých neznámých důvodů po něm jde jakýsi nelidský zabiják. Vrátila se mu ztracená naděje, že naplní Erasmovo proroctví. A v odpovědi na to…

… v odpovědi na to bude učit mrňata základům čaropsaní.

Přišlo mu to naprosto šílené.

Magistr ví, co dělá, řekl si, zabočil za roh a rozběhl se po širokém schodišti. Konec konců on je učeň a kakograf a Shannon velečaroděj. Snad by si měl poradit s ani ne třináctiletými žáky, zatímco starý učitel se bude zabývat opravdu strašlivými silami a fanatickými strážci, akademickými klikami a nelidskými vrahy.

Vzápětí doběhl ke dveřím a vešel do třídy. Byla spořádaná, čtvercová, s řadami lavic. Stěny byly bílé, okna klenutá a široká.

Nicméně dva tucty žáků v rouchách neofytů rozpoutávaly chaos. Chlapci stáli v hloučcích u oken. Někteří pokřikovali, zřejmě na další třídu bez učitele ve vedlejší věži. Jiní z oken zase plivali, bezpochyby se snažili trefit chrliče, kteří spali o několik podlaží níž.

Děvčata se shlukovala na druhé straně třídy. Většina jich seděla kolem lavic a hádala se nebo smála. Pár jich hrálo hru, jež obnášela zpívání a tleskání.

„Á…“ uslyšel se Nicodemus, „… sakra.“

Třída ztichla. Dva tucty dětských obličejů se k němu obrátily jako jeden.

V tu chvíli si uvědomil, že se zmýlil: s opravdu hrozivými silami se nepotýká Shannon. Strach, jejž vyvolávali strážci a vrahové – a že byl velký se nedal vůbec srovnávat s hrůzou, kterou vzbuzovaly dva tucty žáků před pubertou.

„Vy nejste magistr Shannon,“ poznamenal bledý chlapec s hnědou kšticí.

Měl naprostou pravdu. Starý pán by do třídy nakráčel rázně a hned by začal chrlit vtípky a rozkazy. Caparti by natěšeně uháněli na svá místa.

„Jsem Nicodemus Weal,“ oznámil sebejistým tónem, i když žádnou sebejistotu necítil. „Shannonův učeň. Uvedu vás do základů skladby, takže se posaďte.“

Neofyté kupodivu zamířili do lavic. Chlapec s hnědými vlasy zvedl ruku. Nicodemus na něj kývl a hoch se zeptal: „Proč nepřišel magistr Shannon? Kde jsou všichni čarodějové?“

Nicodemus si odkašlal. „Magistr, stejně jako ostatní čarodějové, musel na důležitou radu.“

„Řekl vám, jaké zprávy přišly ze severu?“ zeptala se vysoká dívka s krátkými černými vlasy.

Nicodemus už začal odpovídat, ale vtom mu došlo, že netuší, kolik toho může prozradit. Zadržel dech a prohlásil: „Nevím, jestli vám můžu něco říct.“

„Nebo možná nevíte nic,“ poznamenal hnědovlasý chlapec tak upřímným tónem, že tím – skoro – změkčil to nepříjemné rýpnutí.

„Možná,“ uznal Nicodemus. „Ale krásně jsi poukázal na jednu věc: neřekl jsem, jestli jsem ty zprávy doopravdy slyšel – jen to tak vyznělo.“

Hoch se zamračil.

„Možná vám to připadá jako hloupost, ale je to dobrý výchozí bod, když se chceme bavit o čaropsaní. Proč asi?“

Ticho. Další zamračené tváře.

„Proč jsem zvolil taková slova, aby to znělo, že vím víc, než doopravdy vím? Proč jsem asi využil tak sebezveličující prostředky?“

„Protože bez nich byste nemohl učit?“ zeptal se hnědovlasý chlapec jízlivě.

Nicodemus sice zčervenal rozpaky, ale zasmál se. Pár žáků se usmálo.

„Možná,“ připustil. „Spíš jsem si ale říkal, že taková slova vás pobídnou k tomu, abyste přestali přemýšlet o těch zprávách a zaměřili se na mě, což by vám pomohlo soustředit se na dnešní učivo. Tak jako tak se mu teď musíte začít věnovat – jestli to chcete dopracovat na čaroděje, musíte se zamyslet, jak se vás jazyk snaží ovládat. Co vám podsunulo ten předpoklad? Co odvedlo vaši pozornost?“

Chlapec zase zvedl ruku.

Ale tentokrát se na něj Nicodemus usmál. „Dej tu ruku dolů, hochu. Neřeknu ti, jestli jsem ty zprávy ze severu slyšel nebo neslyšel. Na to ses mě chtěl zeptat, že?“

Chlapec přikývl.

„Tak se mi to líbí. Vytrvalost je jedna z nejdůležitějších vlastností čarotepce. Jak se jmenuješ?“

„Derrick. Pan magistr –“

Nicodemus vykulil oči a skočil mu do řeči. „Derrick, pan magistr? To už je z tebe čaroděj?“ Pár žáků se zasmálo.

Chlapec se zamračil. „Myslel jsem –“

Nicodemus si v předstíraném překvapení přiložil ruku k ústům. „V tak útlém věku!“ Zasmálo se pár dalších žáků.

„Myslel jsem vás, magistře,“ prohlásil Derrick dopáleně a Nicodemus poznal, že už by to stačilo.

„Nuže, polichotil jsi mi, Derricku. Ale jak už jsem zmínil, jsem jenom učeň.“ Otočil se k ostatním. „Možná vám to připadne hrozné, ale dnes budete muset říkat někomu, komu je už přes dvacet let, křestním jménem!“

Pár pobavených úsměvů.

„Vyzkoušíme si to.“ Ukázal na děvče s krátkými černými vlasy. „Jak se jmenuješ?“

„Ingrid.“

Ukázal na sebe. „A já?“

Ingrid otevřela ústa, ale jen se začervenala. Naklonil se k ní soused, Nicodemus ho však rychle předběhl: „Ne, ne, zkazíš mi dojem nového protivného učitele.“

Tím si vysloužil pár nervózních zasmání.

Děvče se usmálo, ale zrudlo ještě víc.

„Nnnn…“ pomohl jí. „Nnnnicooo…“

Zkusila: „Nicodermis?“

Nicodemus zaskučel. „To zní jako nějaká kožní nemoc.“

Upřímný smích.

„Promiň, že si tě tak dobírám, Ingrid, ale jmenuju se Nicodemus.“ Otočil se ke třídě. „Tak a teď všichni, jak zní moje jméno, které nebude nikomu připomínat kožní nemoc?“

Třída rozesmátě odpověděla a vtom si všiml, že se u oken jaksi zamihotalo světlo. „Nuže, dáme se do práce,“ pronesl a zamířil k oknu. „Hodina je krátká a já se vynasnažím, aby vás bavila, když…“

Odmlčel se. Mihotání se od něj vzdálilo. Přes tvář se mu přelila vlna tepla. Jen s vypětím vůle si udržel úsměv.

„… vynasnažím, aby vás bavila, když mě budete dobře poslouchat.“ Dál mluvil nenuceným tónem, přestože teď s jistotou poznal, že je s ním ve třídě podtextovaný čarotepec, nejspíš strážce.

„Nuže, jak člověk ovládne magický jazyk?“ zeptal se žáků. „Vlastně je to úplně stejné, jako když se učí obyčejný jazyk nebo matematiku. Nejdřív se naučí znaky. Obyčejné jazyky mají písmena, matematické jazyky čísla, magické jazyky runy. Nicméně obyčejný text může napsat každý, kdo má brk a kalamář. Obyčejný text vidí každý, kdo má oči. Ale aby někdo viděl či napsal magický text, musí se narodit s vnímavostí vůči magii.“

Hnědovlasý Derrick se nahnul ke kamarádovi a něco mu nahlas pošeptal.

Nicodemus k nim vykročil. „Pamatujte si, že když čarotepci mluví o ‚gramotných‘, myslí tím ty, kdo můžou dosáhnout magické gramotnosti. My jsme tady gramotní všichni – máme to štěstí, že patříme k hrstce těch, kteří se narodili s citlivostí na magii.“

Zastavil se před Derrickem a ten musel přestat šeptat.

„Proč je většina lidí magicky negramotná?“ položil řečnickou otázku. „Někteří autoři – žel je mezi nimi i pár čarodějů – zastávají názor, že čarotepci jsou díky Stvořiteli nadřazení, že jsme už ze své podstaty lepší než negramotní. Někteří autoři mají pocit, že jsme byli stvořeni k tomu, abychom vládli společnosti. Musím vám připomenout – tak, jako to magistr Shannon připomenul mně, když jsem byl neofyt –, že rodiče nás všech jsou negramotní. Bez negramotných bychom tu nebyli. Je to tak, jsme jim hluboce zavázaní. Nejsme tu proto, abychom vládli, ale abychom sloužili –“

Derrick mu skočil do řeči: „To nechápu. Proč bychom tu nebyli?“

Nicodemus se na něj bedlivě zadíval. „Čarotepci nemůžou mít děti. Co víc, negramotní mají těžší život než my.“

„Promiňte, Nicodeme, ale pořád tomu nerozumím.“ Derrickův tón zněl upřímně, ale chlapci kolem něj se pohihňávali.

Nicodemus přimhouřil oči. „Čemu nerozumíš?“

„Proč nemůžeme mít děti.“ Tím vyvolal vlnu nervózního chichotu.

„Čarotepci jsou sterilní,“ odpověděl Nicodemus. Musel se opravdu hodně soustředit, aby nedal najevo rozpaky.

„Jako že jsme čistí?“ zeptal se Derrick. Teď už z jeho hlasu bylo znát, že se baví. Jeho sousedé se nepokrytě rozesmáli.

„Ne, Derricku,“ opáčil Nicodemus a věnoval mu upřený pohled. Jestli do toho Derrick hodlá rýpat, bude nejlepší vyřešit to hned. „Jako že čarotepci nemůžou sexem zplodit děti.“

Třída se rozezvučela smíchem. Nicodemus zapochyboval, jestli ji ještě zkrotí.

„Sexem?“ opáčil Derrick v předstíraném šoku a přitiskl si ruce ke tvářím. „Á, mé panické uši!“

„Á, tvé panické všechno,“ oplatil mu to Nicodemus znuděným tónem.

Smích rázem zesílil. Bledý Derrick celý zrudl.

Nicodemus se rychle vrátil do čela před třídu. „Zpátky k magickému jazyku. Řekli jsme si, že všichni máte gramotnou mysl. Díky tomu se můžete naučit vytvářet ve svalech runy. A stejně jako u každého jiného jazyka si budete muset vybudovat slovní zásobu a porozumět mluvnici, která jí vládne. Potom se naučíte přesouvat runy tělem, spojovat je do vět a konečně je vypouštět do světa.“

Smích utichl, Nicodema teď upřeně pozorovaly dva tucty usměvavých tváří. Spokojeně navázal: „Proto jste chodili na hodiny anatomie a proto budete provádět pitvy. Je obzvlášť důležité, abyste se naučili rozložení svalů a kostí. Budete si třeba chtít ovinout jeden odstavec kolem pažní kosti a druhý kolem loketní a tak dále. Nějaké otázky?“

Derrick okamžitě zvedl ruku.

Nicodemus protočil oči. „Dovolte, abych to přeformuloval: nějaké otázky ohledně psaní kouzel?“

Hoch se usmál, ruku svěsil a třída opět vybuchla smíchy.

Nicodemus pokýval hlavou. „Tak dobře, promluvíme si o různých magických jazycích. Tři z nich používají všechny magické společnosti, takže jim říkáme běžné jazyky. První, který se naučíte, se jmenuje immaturus. Běžné jazyky jsou poměrně slabé, ale i tak jsou pro nás důležité. Kdo plynně ovládá běžný jazyk, může ho naučit jiného čarotepce.“

Zvedl prst. „Nicméně jako budoucí čarodějové budete věnovat mnohem víc času jiným jazykům, těm říkáme ‚vyšší jazyky‘. Všechny vyšší jazyky jsou výsadou určitých magických společností. Kupříkladu my čarodějové máme numen a magnus. Na rozdíl od běžných jazyků nemůže vyšší jazyky učit jen tak někdo. Já dokážu psát runy v numenu i v magnu, ale nedokázal bych vás je naučit bez pomoci magického artefaktu zvaného spis.“

Začal před třídou přecházet, nejprve zamířil ke dveřím. „Spisy jsou krásné veliké knihy. Kontaktem s nimi se mocný autor může naučit vyššímu jazyku. V současné době existují jen tři magnové spisy a tři numenské. Tady ve Starhavenu máme po jednom. No a jsou důležité, protože…“

Po tváři se mu přelilo horko. Zarazil se. Pak si všiml nepatrného mihotání vzduchu pár kroků ode dveří.

Další podtextovaný čarotepec? Stáhl se mu žaludek. Druhý strážce? Nebo ho špehuje někdo jiný?

Vytěsnil to z hlavy a obrátil se zpátky ke třídě. „Promiňte. Skončili jsme u toho, že spisy jsou důležité, protože díky nim mají magické společnosti dohled nad jazyky. I když plynně ovládnete numen či magnus, nemůžete se jen tak vytratit a naučit naše vyšší jazyky hierofanty nebo hydromanty. K tomu byste potřebovali spis. Nicméně byste jim mohli napsat kouzla, která umějí jen čarodějové – a proto by po vás Řád šel, kdybyste utekli.“

Zastavil se a vystrčil ruce z rukávů. „Teď malá ukázka. Začal jsem psát runy na jednoduchou větu v magnu. Vytvářím je tady, v ohýbačích v předloktí. Teď už se mi rostoucí věta přelévá do zaťaté pěsti. Kouzlu musíte dát správný tvar, aby začalo působit. Teď mu pomáhám, aby se samo poskládalo. Vidíte ty runy? Kdo je vidí, ať zvedne ruku.“

Pár žáků se přihlásilo, mezi nimi i Derrick.

Nicodemus se usmál a zavrtěl hlavou.

„Ts ts ts. Všichni, co jste zvedli ruce, lžete. Runy magického jazyka nemůžete vidět, dokud ho plynně neovládáte.“

Třída se rozesmála, Derrick nejhlasitěji.

Jakmile se žáci zklidnili, Nicodemus navázal: „Každopádně když mávnu rukou a otevřu dlaň… takhle… tak kouzlo vypustím. Kdybyste plynule ovládali magnus, uviděli byste ve vzduchu řádek svítících stříbrných run, připadal by vám asi jako stuha, co vlaje ve větru.“

Upřeně se na žáky zadíval. „Nuže, když jsem to kouzlo seslal, někdo z vás možná zaslechl vzdálené zvonění, někomu se možná udělalo trochu zle. Ostatní možná měli pocit, že je ve třídě najednou tepleji nebo jasněji. To není náhoda. Vy to moje kouzlo totiž vnímáte, i když ne tak, jak byste měli. To proto, že když je někdo citlivý na magii, hlava mu přepojí vnímání neznámého či skrytého magického textu na některý z běžných smyslů. Tomuhle jevu se říká synestezie. Je to složité slovo, pět slabik a tři přízvuky. Chci, abyste si ho všichni zkusili nahlas: SY-nes-TE-zi-E.“

Třída to po něm monotónně zopakovala.

Nicodemus přikývl.

„Většiny synestetických reakcí si čarotepec ani nevšimne, pokud se vyloženě nemá na pozoru. Navíc jsou jedinečné, čímž myslím, že u každého se synestezie projevuje jinak.“

Dívka s krátkými vlasy zvedla ruku. „Jak se projevuje u vás?“

Nicodemus se letmo podíval k oknu. „V přítomnosti skrytých kouzel se mi po tvářích rozlévá teplo. Je to trochu, jako bych se červenal. Nuže, většině žáků trvá celé roky, než odhalí, jak se synestezie projevuje právě u nich. Takže si z toho nic nedělejte, jestli –“

Zarazil se. Možná to bylo tím, že zrovna mluvil o své synestetické reakci, ale po celém obličeji se mu rozlilo teplo. Zrychlil se mu tep a hlavou se mu rozběhly myšlenky na podtextované strážce.

Ohlédl se po dveřích a trhl sebou, když spatřil muže v černém. Nově příchozí na něj kývl. „Mám po hodině odvést žáky zpátky do věží.“

„Ó,“ hlesl Nicodemus v rozpacích, poznal v něm totiž jednoho z vychovatelů neofytů. „Ovšem, už můžeme skončit.“

Z tváří mu začalo pomalu vyprchávat teplo a zklidnil se mu tep. Otočil se ke třídě. „Tímto vám blahopřeju, že jste přežili mou první hodinu. Teď prosím pojďte v řadě ke dveřím za svým vychovatelem. Derricku, my si ještě promluvíme mezi čtyřma očima.“

~

Nadšení z učení začalo opadávat, Nicodemus si promnul oči a znovu ucítil, že ho pálí únavou. Zapřemýšlel, kdo ho v hodině sledoval a jaký dojem na něj asi udělal.

„Provedl jsem něco?“ uslyšel zkroušený hlas.

Otevřel oči. Třída už byla prázdná, zůstal jen Derrick, stál před ním se založenýma rukama a hleděl do země.

„Ani v nejmenším.“ Nicodemus si sedl a vzal z první lavice papír a brk. Na jednu stranu napsal „uspat“ a na druhou „upsat“.

„Sedni si, Derricku, a přečti mi to.“ Podržel mu list před očima.

Derrick poslechl, ani se mu nepodíval do tváře. Mrkl na papír a řekl: „Uspat.“

Nicodemus papír otočil. „A tohle?“

„Uspat,“ zopakoval Derrick.

Nicodemus mu podal čistý list a brk. „Teď mi napiš slovo ‚upsat‘.“ Chlapec nadrápal ‚uspat‘.

Nicodemus dlouze vydechl. „Derricku, oprav mě, jestli se pletu, ale učení ti moc nejde, i když všechno chápeš.“

Chlapec se zamračil, ale nic na to neřekl.

Nicodemus nasadil jemnější tón. „Pálí ti to. Jako učitel jsem měl co dělat, abych ti stačil, a mrzí mě, jestli jsem na tebe byl moc tvrdý.“

„Nebyl –“ začal hoch.

„Podle mě tu svou hlavu, tu svou schopnost vyrušovat při hodině, využíváš k odvedení pozornosti, aby si nikdo nevšiml, že s tebou není něco v pořádku. Říkám to, protože jsem to kdysi zažil na vlastní kůži. Rozumíš?“

Chlapec povolil semknuté rty. Zvedl k němu oči. „Ne.“

Nicodemus vzal do ruky papír. „Tady stojí ‚upsat‘.“ Otočil ho. „Tady stojí ‚uspat‘. Já to poznám snadno jen proto, že když jsem to psal, udělal jsem na té straně, kde je ‚uspat‘, do rohu tečku. Kdyby to napsal někdo jiný a chtěl po mně, abych to přečetl, tak jako jsem to chtěl já po tobě, musel bych se hrozně soustředit, jinak bych si toho rozdílu nevšiml. Celý život se s tím snažím něco dělat, ale marně. Pořád špatně čtu i píšu. Už to chápeš?“

„Trochu.“

„Dobře. Teď mě poslouchej: něco je v tobě špatně, stejně jako ve mně. Půlka lidí ti bude namlouvat, že jsi hlupák a že jsi k ničemu; druhá půlka ti bude říkat, že s tebou nic není. Pár lidí by ti dokonce mohlo tvrdit, že tahle porucha je vlastně dar.“

Nato se odmlčel a zapřemítal, jak si jeho slova asi vyloží všichni ti, kdo ho tajně poslouchají. „Ve skutečnosti to není ani prokletí, ani dar. Záleží jen na tobě, jak se budeš snažit. V tomhle ohledu se vůbec nelišíme od ostatních studentů. To si musíš uvědomit, protože sebedivočejší šaškování v hodinách tě před světem nezachrání.“

„Tomu… tomu nerozumím, magistře.“

„Neříkej mi magistře, nejsem čaroděj, a možná nikdy nebudu. A že tomu nerozumíš, tím se netrap. Já sám to pochopil až teď, když jsem ti to musel vysvětlit. A ve tvém věku bych tomu asi nerozuměl nebo by mi to bylo jedno. Ale budeš si to pamatovat?“

Derrick přikývl.

„Tak mi to zopakuj.“

Zopakoval mu to slovo od slova.

„To, že sis mou přednášku zapamatoval tak přesně, vypovídá o tom, že ti nechybí určitá nadání, která mají jen někteří z nás. Každopádně mi slib, že si budeš navždycky pamatovat, co jsem ti řekl.“

Hoch mu to slíbil a Nicodemus najednou musel potlačit zívnutí. V duchu poděkoval Shannonovi, že mu nakázal, ať se před obědem ještě prospí.

„Můžu už jít?“ zeptal se Derrick zkroušeně.

Nicodemus přikývl. „Běž, běž. Dožeň třídu. O tomhle rozhovoru se zmiňovat nemusíš. Když se tě vychovatel zeptá, tak mu řekni, že jsem ti vynadal za neuctivost.“ Usmál se na něj.

Derrick beze slova vyskočil z lavice a odchvátal.

Nicodemus si znovu zívl, opřel se lokty o lavici, složil unavenou hlavu do dlaní a zůstal chvíli sedět. Už chtěl vstát, když vtom uslyšel něco u dveří.

Čekal, že tam uvidí další důkaz o přítomnosti podtextovaných strážců, ale byl to Derrick, ještě neodešel, ale stál na prahu.

„Něco se stalo?“ zeptal se Nicodemus.

„Ne,“ odpověděl chlapec a poprvé se mu podíval do očí. „Ale… děkuju, magistře.“

Kapitola čtrnáctá

Když Deirdra přišla k sobě, ležela na zemi a vzlykala.

Kyran klečel vedle ní, hladil ji po vlasech a říkal jí, že všechno bude dobré.

Nad nimi se klenul holý kamenný strop. Byli ve svých pokojích ve Starhavenu.

Pomalu se jí přestaly řinout slzy. „Co se stalo?“ zeptala se. Bolelo ji břicho, a krk a ústa jí úplně hořely.

„Byli jsme podtextovaní a dívali se, jak ten kluk učí, ale pak přišel další podtextovaný čarotepec, nejspíš Amadi Okekeová,“ zabručel Kyran. „Dostala jsi záchvat, a tak jsem tě odnesl sem.“

Posadila se. „A ta strážkyně si nás nevšimla?“

Kyran zavrtěl hlavou.

„A další druidové nic netuší?“

Další zavrtění.

„Díky Bridget a Boann,“ zamumlala Deirdra a otřela si rty. Na ruce jí zůstaly rozmoklé kousíčky chleba. Podívala se na svého ochránce.

„Zvratky. Přišlo to na tebe během toho záchvatu. Část zvratků jsi vdechla. Měl jsem po ruce texty na vyčištění plic. Ale nemůžu ti slíbit, že se ti nic nestane, jestli se ty záchvaty zhorší.“

„Taková už je božská nemoc,“ odvětila Deirdra s očima upřenýma na potřísněnou ruku. „Je to vůle bohyně.“

Kyran si odfrkl. „Bohyně chce, abys umřela?“

„Je to odpovídající trest za to, co jsem provedla.“

Uchopil ji pod bradou a natočil si ji k sobě. „Co jsme provedli.“

Deirdra odvrátila zrak.

„Kyi, už se nechci hádat, jestli jsem hloupá já nebo ty nebo…“

Přitáhl si ji k sobě. Měl rozepnutý rukáv, aby se mu lépe čarovalo, a tak mu přitiskla tvář k holé kůži.

„Kyi, já nevím, kdo jsem,“ zahuhlala mu do ramene. „Tentokrát jsem při tom záchvatu měla hrozné vidiny. Stála jsem na břehu řeky někde na Vysočině a pak se na mě vrhl vlk s lidskou hlavou a rudýma očima. A nějak mě pořád bodal a bodal. Rozlila jsem se jako olej a stekla do řeky.“

Kyran ji něžně hladil po vlasech, dokud se zase neuklidnila.

Pak oba vstali, Kyran jako vždy ulevil pravé noze. Deirdra si rozechvěle oddychla a rozhlédla se po skromném pokoji: truhla, umyvadlo, nočník, dvě lůžka, u dveří Kyranova hůl.

Sedla si k polštáři.

Kyran si k ní přisedl a kousek od nich procupitala stěnou krysa. „Pověz mi, co ti ten kluk řekl, než šel učit,“ prohodil Kyran a podal Deirdře čistou tuniku.

„Byla to marnost.“ Utřela si obličej. „Je vystrašený a nenechá sebou manipulovat. Nejspíš o našem rozhovoru poví Shannonovi. Ale aspoň rozuměl, co mu říkám. Tohle semínko ještě vyklíčí.“

Kyran přimhouřil oči. „A to kdy?“

Deirdra si povzdychla. „Ten uctívač démonů, co ho proklel, nemůže být daleko. Sice se mi to nelíbí, ale až půjde do tuhého, pozná, že jsem nelhala.“

Kyran zavrtěl hlavou a začal si zapínat rukáv. „Hodláš toho uctívače dohnat k boji, jen aby nám ten kluk uvěřil?“

„To ne.“ Deirdra vstala. „Radši bych s ním utekla ještě dnes v noci, ale má z té svojí poruchy takový strach, že se nechce vzdát současného života.“ Začala přecházet sem a tam. „Nedívej se tak na mě, Kyi. Nějaký střet by mu prospěl. Posílil by ho do budoucích bojů.“

„Možná by ho posílil,“ připustil Kyran. „Ale možná by ho stál život.“

~

Zatímco se Shannon pachtil do schodů v Alacranově věži, Azura vyhlížela z geometrických oken. Ležela za nimi severozápadní čtvrť Starhavenu. Řady spirijských věží se pyšnily hruškovitými mosaznými kupolemi. Tyčily se jako hrdé prostřednice mezi šedými lornskými jehlami na jihu a bílými polokoulemi, jež kryly vrcholky věží v Císařské čtvrti na severovýchodě.

Občas Azura zahlédla hluboko pod sebou zahradu Bolideové. Z této výšky vypadala jako pouhý hnědý čtvereček. Vloni v létě se Shannon přestěhoval do pokojů, odkud na ni byl pěkný výhled. Jenže pak se začalo s renovací a všude vyrostly hromady kamení a haldy hlíny.

Když zrovna nešli kolem okna, Azura sledovala indigové kachle na stěnách a geometrické mozaiky na stropě.

Nicméně krásu, kterou viděla, teď Shannon nedokázal ocenit. Pořád se zaobíral úvahami, jestli za sebou dost důkladně zametl stopy. Když předtím předstíral, že obhlíží několik chrličů, přesekal jim nožovým kouzlem jádrový text. Potom do nich vepsal vzpomínky, že se s ním bavili ještě hodinu po poledni. Pak musel vymyslet, jak setřást dva strážce, které na něj Amadi pověsila jako ochranku. Doufal, že ti dva hlupáci pořád čekají v Marfilově věži, až vyleze ze záchodu.

Najednou narazil na úzkou chodbu, odbočovala vpravo. Zastavil se, aby popadl dech, a Azura mu napsala pár škádlivých zpráv ohledně stáří a slábnoucích nohou. Shannon sehrál naprostou vyčerpanost, nečekaně svěsil rameno a Azura musela zamávat křídly, aby se udržela ve vzduchu. Začala chrlit rozesmátá obvinění ze zrady.

Pak zkontrolovala schodiště a Shannon zahnul do tmavé chodby a vylezl po žebříku k malým kovovým dvířkám. Ve starhavenských správcovských záznamech byly už po staletí vedeny jako rozbité: „Porouchané západkové kouzlo: nezlomné.“ Školníci necítili nejmenší potřebu je opravit, vedly jen k nedůležitému hřadu pro chrliče, odkud bylo vidět na severní hradby.

Ve skutečnosti tyto dveře a odpočívadlo za nimi představovaly ostře střežené tajemství Synů Ejinduových – politické kliky, ke které Shannon kdysi patřil.

Azura pokyvovala hlavou. Neměla ráda temná, stísněná místa.

„Už jen chvilku, má stará přítelkyně,“ zkusil ji Shannon utišit a vyslal do zámku svítící shluk numenských hesel. Dveře se s kovovým zaskřípěním otevřely dokořán.

Shannon opatrně vešel na úzké odpočívadlo a rozhlédl se po slunné krajině. Po levé straně se rozkládala širá travnatá pobřežní planina. Vpředu se až k obzoru táhly západní svahy Pinaklových hor. Příkrá úbočí pokrývaly zelené horské lesy s šarlatovými a zlatými tečkami osikových hájků.

Všiml si koster několika mrtvých stromů. Vrátil se v myšlenkách k tomu, co říkala Deirdra o Tiché sněti a umírajících stromech po celém světadílu.

Za roucho mu zatahal studený vítr a Azura musela zatřepotat křídly, aby neztratila rovnováhu.

Samotné odpočívadlo tvořil úzký plát šedého kamene vroubený zdí s cimbuřím. Napravo ode dveří, v malém kamenném výklenku, spal bezoký chrlič s hlavou netopýra a tělem obtloustlého nemluvněte. Shannon mu zacloumal ramenem.

Kouzlo sebou cuklo a probralo se. „Otec nemá uši,“ zaskřehotalo. „Naučil mě slyšet. Otec nemá oči – naučil mě vidět. Otec je potažený kravskou kůží.“

„Konstrukte, zplodila tě kniha kouzel,“ odpověděl Shannon na ověřovací hádanku. „A mé znalosti zplodil kodex Ejinduova učení. Jmenuji se Agwu Shannon.“

Chrlič si sáhl pod nohy, do kamenné škvírky, kde měl oči z bílého mramoru. Kdyby s nimi spal, jiní, těžší chrliči by mu je ukradli.

Zastrčil si bulvy do důlků a změřil si Shannona.

„Odchytil jsem pro vás zprávu z posledního kouzla kolaboris.“ Vytáhl si z břicha zlatý svítící odstavec.

Shannon si ho od něj vzal. Numenské runy mu na omak připadaly jako sklo. Přeložil si je:

Synové Ejinduovi vítají Bratra ve vyhnanství. Obávali jsme se, že jsi nás opustil. Od útoku na Trilion a toho strašného požáru, který zažehl, vládne v Astrophellu zmatek.

Ceníme si informací, jež nám Bratr ve vyhnanství poskytl. Nevíme, zda události ve Starhavenu souvisejí s Erasmovým proroctvím. Podle nás Nicodemus Weal pravděpodobně není Alkyón. Nicméně rádi poskytneme veškeré možné odpovědi a pomoc.

Odpověď: Nevíme o žádné frakci, jež by chtěla Bratru či jeho žákům ublížit.

Odpověď: Netušíme, kdo uplácel Mgr. Finnovou ani kdo ji zabil. Nevíme o žádném vzkříšení prajazyka.

Odpověď: O Mgr. Amadi Okekeové víme jen to, že tajně odpřisáhla věrnost kontraprorocké klice.

Odpověď: Pakliže nám Bratr veřejně slíbí podporu, na oplátku mu dáme plně k dispozici všechny naše starhavenské konstrukty; nicméně mu zatím nepřidělíme nikoho z hrstky našich starhavenských čarotepců, jelikož si je nepřejeme ohrozit.

Doufáme, že touto velkorysou pomocí Bratra přesvědčíme, aby se k Synmn vrátil a pokračoval v boji za jednotný a pokojný Numenský řád.

Shannon si dlouze oddychl úlevou. Tato odpověď na jeho ranní zprávu předčila jeho očekávání. Roztrhal věty na kusy a zamyslel se nad jejich obsahem.

Synové byli vždy v obraze, co se týkalo akademické politiky. Vzal by jed na to, že když nevědí o žádném spiknutí proti jeho osobě, pak žádné neexistuje. To spolu se skutečností, že nevěděli o uplácení ani o vraždě Nory Finnové, představovalo jasný důkaz, že bytost, s níž se střetl, nebyla napojená na akademii.

Větší starosti mu dělalo Amadiino spojení s kontraprorockými klikami. Strážcové měli zakázáno do čarodějnické politiky jakkoli zasahovat: to však řadě strážců nezabránilo jednat ve prospěch určité frakce potají.

Co víc, touto Amadiinou vazbou se vysvětlovalo, proč ji rektor – stoupenec kontraproroků – pověřil vedením vyšetřování. Navíc se jí vysvětloval i Amadiin zájem o Nicodemovu jizvu ve tvaru nespojenosti a proč chtěla vědět, co na ni rektor říkal. Taky se Nicodema ptala, jestli si nevšiml, že by se kolem něj vzmáhal chaos. Určitě chová podezření, že Nicodemus není Alkyón, ale Buřňák – ničitel, který se podle kontraproroků postaví Alkyónovi.

„Magistře, jak odpovíte?“ zakrákal chrlič s netopýří hlavou.

Shannon sebou škubl; úplně zapomněl, že mu Synové nabízejí pomoc, „Konstrukte, četl jsi tu zprávu?“

Kouzlo nakrčilo netopýří čumák. „Ano, jak po mně její autor chtěl.“

„Z ničeho tě neviním, chrliči, jen bych potřeboval pár odpovědí. Kolika konstruktům Synové velí? Ovládají ještě kompluvium?“

Chrlič zvedl oplácanou ruku a podrbal se za dlouhýma netopýříma ušima. „Ta část střešního světa je stále naše. Stejně jako dvě lornské věže a pět spirijských. Naše řady čítají čtyřiapadesát chrličů lehké a střední váhy; a dvanáct těžkých válečných obrů – pouze dva rychlé. Máme také tři ochranná kouzla.“

Shannon nepřítomně podrbal Azuru za krkem a zapřemítal o tom. „Budu potřebovat, aby se oba rychlí váleční chrliči usadili v kompluviu. Budu taky potřebovat dost chrličů střední váhy na obsluhu Bláznova žebříku.“

Konstrukt s netopýří tváří se začal drbat za druhým uchem. „Váš záměr?“

„Asi budu potřebovat válečné texty na ochranu a možná i evakuaci devíti mladých kakografů.“

Chrlič zamrkal. „Jejich cena?“

„Jsou to zdraví a živí mladíci,“ odsekl Shannon.

Netopýří stvoření pokrčilo rameny. „Obry můžeme editovat hned, ale sestavení Bláznova žebříku potrvá přinejmenším tři hodiny.“

Shannon se dlouze nadechl. Bylo by lepší, kdyby mu Synové svěřili několik členů. Rychlí váleční chrliči jsou sice mocní, ale živého autora nenahradí. Horší byla cena. Pokud Synům veřejně přislíbí podporu, bude konec s jeho nezávislostí na politice. Bude se muset postavit za všechno, co si frakce usmyslí. Znovu se z něj stane figurka na krvavé šachovnici.

Pomalu vydechl a pomyslel na Nicodema. Najednou se mu z paměti bez varování vynořil obraz dávno mrtvé manželky, jejích tmavých očí…

„Přísahám věrnost Synům Ejinduovým,“ pronesl a stvrdil to prohlášením v numenu.

Konstrukt se vyškrábal na dětské nohy a s formální úklonou odstavec přijal.

„Ještě jedna věc,“ řekl velečaroděj a vyňal z roucha dlouhý předmět zabalený v plátně, „nevíš o nějakém stvoření či konstruktovi, co je zaživa z masa, ale po dekonstrukci se mění v tohle?“ Rozbalil látku.

Chrlič si uťatou hliněnou ruku pečlivě prohlédl a zamračil se. „Ne, magistře.“

Shannon zabručel. „Díky, chrliči. Posloužil jsi mi dobře. Přeju ti klidné sny.“ Uklonil se.

Konstrukt mu úklonu neohrabaně oplatil a pak si vydloubl oči a usadil se ke spánku.

Shannon se vrátil do věže. Nedostal se o nic blíž k odhalení, kdo nebo co je vrah, aspoň však podnikl nějaké opatření proti případnému dalšímu útoku.

~

Tvor s vražednými úmysly vykročil do osikového háje a spokojeně si zabručel, že se Shannon nedokáže pořádně bránit. Už tomu starému kozlovi přichystal ve Starhavenu jedno nemilé překvapení a brzy mu sebere další život.

Zauvažoval, co tomu bláznovi brání zareagovat. Pravda, kvůli vyšetřování vraždy se nemůže obrátit na strážce. A pravda, nejspíš dospěl k závěru, že získal trochu času, když mu usekl ruku.

Při vzpomínce, jak mu stříbrný text utíná šlachu a kost, se mu zaťala nová pěst. Mohl by Shannonovi ukroutit ruku a počkat, jestli mu taky doroste.

Jeho úkol ve Starhavenu byl sice nanejvýš důležitý, ale nudný. A přestože se už těšil, až Shannona zabije, prahl po dalších zkušenostech s poměřováním důvtipu s lidmi. Jednou bude jeho přežití možná záviset na tom, nakolik bude těmto zvířatům rozumět.

Všude kolem se tyčily bílé osiky. Chladné podzimní noci jim pomalovaly listy zářivou žlutí. Nahoře, nad jasně zbarveným baldachýnem, se klenula sytě modrá obloha narušovaná pouze množstvím tmavých a nesourodých starhavenských věží.

Tvor se zastavil, upravil si bílý plášť a zadíval se na ně. Různé civilizace si prastaré město přikrašlovaly po svém, pod lidskými ozdobami však pořád stály chtonické kameny. To, jak každý tenký most vplýval do věže, jak se vlnily hradby – to vše vypovídalo o dokonalém ovládnutí kamene. Tvor nedokázal pochopit, jak se lidem podařilo chtoniky vyhladit.

Opravdu, samotná lidská povaha mu zůstávala záhadou. Ve skupinách si tato zvířata libovala ve sjednocování zákonů, náboženství, mluvnic. A přece dosud nenarazil na člověka, který by denně nespáchal zločin, hřích nebo obojí. Co hůř, lidé mluvili a psali nedbale, rozmarně – porušovali vlastní gramatiku, ale přesto svému nelogickému jazyku rozuměli.

Občas se divil, že se lidské komunikaci vůbec naučil. Jeho původní pán mu moc styků s těmito stvořeními nedopřával.

Možná by mu prospělo soustavnější pozorování. Už editoval jednoho chrliče na vrcholku Erasmovy věže, aby sledoval kouzla kolaboris. Zřejmě by nebylo k zahození ovládnout další starhavenské chrliče. Zauvažoval, jestli si nenapsat malého chrliče o velikosti krysy, obdařeného zesíleným sluchem. Mohl by mu shromažďovat informace o tom, jak lidé žijí.

Uslyšel vykřiknout sojku a zvedl zrak. Dvacet stop před ním se rozkládala mýtinka, kam mladší čarodějové chodili pít kradené víno a válet se v trávě.

Došel ke kraji lesa. Plášť mu ladil s kmeny osik. Otevřelo se před ním malé prostranství porostlé trávou vysokou zhruba po kolena.

Čekal a uvažoval o Shannonovi. Zklamal se v něm; dalším protiútokem starce zřejmě zmrzačí.

Teď, když vylétl ten vadný drak, nemusí se vracet do Trilionu. Ostatní uctívači démonů znali rozkazy. Takže mu zbývá spousta času na nalezení chlapce a dobití Smaragdu – na úkol tak důležitý, že ho musel tajit i před ostatními uctívači démonů. Toužil po něčem jako výzvě, ale nemohl riskovat, že přijde o svého kakografa.

Severně od něj praskla větvička. Mezi stromy kráčel malý člověk v černém rouchu. Plán vycházel – mladí se nechali snadno ovlivnit sny.

Ale třeba to není ten mladík, kterého hledá. Třeba s Shannonem sehraje další kolo. Třeba se mu ten starý hlupák postaví na odpor, než mu rozsápe hrdlo.

Člověk v černém se přiblížil k okraji mýtiny.

Tvor se zamračil a usoudil, že protahovaný boj s Shannonem by si přát neměl. Jestli přijde o Smaragd, bude muset začít úplně od píky.

Začal psát dlouhé věty v prajazyce a tvořit z nich vředovou kletbu. Když tímhle textem neroztrhá tomu dítěti střeva na krvavé cáry, tak disjunkční válka vypukne dřív. Roztáhl rty v širokém vlčím úšklebku.

Na kraji mýtiny stál – a zvědavýma očima hledal krásnou louku, kterou viděl ve snu – mladý kakograf.

Kapitola patnáctá

Nicodemus potlačil zívnutí a otevřel dveře do Shannonových pokojů. Přední místnost tvořil široký prosvětlený pokoj s velkým trilionským kobercem, psacím stolem, dvěma policemi knih a čtyřmi stojany na svitky.

Nicodemus si poseversku vyzul boty i ponožky a došel k oknům. V oslnivé záři poledního slunce uviděl čtvercovou zahradu Bolideové.

Původně se jednalo o bujný trávník vroubený stromy. Jako neofyt si mezi nimi hrával. Jilmy však přede dvěma lety zemřely na neznámou chorobu.

Od té doby začali školníci celou zahradu renovovat. Kvůli nedávným přípravám na radu však práce pozastavili a zahrada teď byla plná světlé hlíny.

Haldy přímo pod Shannonovými pokoji byly blátivé a tmavé. Na jejich místě dříve stála fontána. Zřejmě špatně zapečetili vyústění jednoho ze starhavenských podzemních akvaduktů.

Najednou si Nicodemus zívl, až mu lupla čelist. „Nebesa, díky magistrovi, že mě poslal spát,“ zamumlal. Potěžkal učitelský zvonek, který si po hodině vzal s sebou, a zapřemítal o tom, co mu Shannon řekl o vrahovi, drakovi a možnosti, že je spojený s proroctvím. Naplnil mu srdce nadějí i strachem. Pak tu byla ta druidka. Dá se jí věřit?

Přemohl další zívnutí a uvědomil si, že už je tak vyčerpaný, že mu to ani pořádně nemyslí. Vyrazil do ložnice.

Shannon se narodil v Lornu, ale jeho matka pocházela z Dralu. Její vliv na Shannonův vkus byl patrný z postele se čtyřmi sloupky a péřovou matrací, kterou si sem magistr nechal dopravit až z Vysočiny.

Nicodemus si na ni sedl a prohlédl si kulový mosazný zvonek s čtvercovým otvorem u dna.

Potom vyňal z brašničky na opasku složenou stránku, kterou si vzal z Shannonovy katedry. Stálo na ní hodinové zvonkové kouzlo.

Bylo sice napsané v běžném jazyce, ale strukturu mělo složitou. Jindy by stačilo, aby se Nicodemus snažil, a dokázal by se takového kouzla krátce dotknout, aniž by se runy pomíchaly a text porouchal. Nicméně únava zvyšovala pravděpodobnost, že tomu bude právě naopak. A proto se soustředil tak, až se kousal do rtu, a teprve potom sloupl první odstavec ze stránky.

První bílá slova vyskočila do vzduchu kolem jeho stisknutých prstů a následující věty stáhla s sebou. Odstavce začaly skládat hranatou klícku.

Nicodemus zdvojnásobil soustředění. Měl jen tohle jediné zvonkouzlo. Jestli ho pokazí, může na spánek zapomenout.

Konečně vylétl poslední odstavec, utvořil kouli a ta začala poletovat ve zvonkové klícce. Pokaždé, když udeřila do textové stěny, v tichosti rozbila pár run. Klícka vydrží hodinu; pak se koule probourá na svobodu a rozezvučí zvonek.

Nicodemus do něj kouzlo vložil, postavil ho na noční stolek a svalil se na měkkou postel.

Ucítil, že přistál hlavou na polštáři; ucítil, že se mu zpomaluje dech; ucítil, že se mu cukají nohy, jak už se to před spaním občas stává. Ale neměl pocit, že usíná. Měl pocit, že se… točí?

Uslyšel vykřiknout sojku.

Otevřel oči a zjistil, že leží na louce někde za Starhavenem. Poznal v tom místě „rokli“ – mýtinu, kam studenti chodili popíjet ukradené víno a hubičkovat se.

Tady poprvé políbil Amy Hernovou. Bude to už pár let.

Stalo se to jednoho tichého večera po krátké sněhové nadílce. Každý krok doprovázelo křupnutí, každý výdech lehoučký chochol sraženého dechu. Nebe nad nimi sálalo vážným zimním levandulovým odstínem, který maloval všechny větve nejčernější černí. Rty měla rozpraskané; jazyk horký. Byli teprve akolyté.

Při vzpomínce na Amy se Nicodemus zamračil. Už to nebyla Amy Hernová, ale magistra Amaryllis Hernová – nižší čarodějka na hradě Starfall. Neviděl ji od chvíle, kdy před čtyřmi lety odjela. A na svoje zprávy se nedočkal jiné odpovědi než krátkého neosobního vzkazu o novém životě ve Starfallu.

Znenadání mu došlo, že už sní. Posadil se a čekal, že se probudí v Shannonově měkoučké posteli, ale místo toho seděl v rokli.

Po jeho pravici stál nějaký neofyt. Byl k němu otočený zády a hleděl do osikového háje.

Mezi světlými stromy se pohybovalo něco velkého. Našlapovalo to tak ztěžka, že se země chvěla. Dýchalo to dlouze, pomalu, jako šelma.

Nicodemus se snažil vstát, ale nohy ho nechtěly poslouchat. Byl jako omámený.

Tvor vystoupil z lesa. Nicodemus se na něj zkusil podívat, ale nedokázal zaostřit. Tvorovo tělo se nadmulo do ohromné hroudy rozmazaného sinalého masa. Nicodemus se znovu pokusil vstát, ale jen přepadl. Znovu se na toho tvora podíval, ale pořád nemohl zaostřit.

Neofyt vzal nohy na ramena. Nicodemus se opile zvedl na kolena. V tu chvíli z tvora vyrazil tenký svalový prut. Střelil přes mýtinu a proklál chlapci bedra. Hoch se nezastavil.

Nicodemus zkusil vykřiknout, ale znovu upadl na tvář. Do očí se mu dostala hlína. Neohrabanýma rukama si ji vymnul.

Pak už nebyl v rokli. Ocitl se v podzemní jeskyni.

Strop se třpytil křemeny. Podlaha se leskla jednolitou šedí. Před ním stál černý kamenný stůl a na něm leželo tělo. Halil ho bledý plášť. V rukách navlečených do rukavic spočíval malý, zeleně žhnoucí drahokam. Byl to lakriform – měl tvar slzy.

Na okraji osvětlené plochy sebou něco škublo. Bylo to nějaké malé stvoření. Blyštivá a hladká modrá záda mu pokrývaly šestiúhelníkové pláty – byla to příšerná suchozemská želva. Zasyčela a s dupáním zamířila k Nicodemovi. Zpod nohou jí vyrazily tmavé úponky a proměnily se ve šlahouny břečťanu s mastnými černými listy –

Stropem pronikl paprsek rudého světla a zasáhl želvu do zad. Ozvalo se rupnutí a krunýř jí pukl. Z praskliny se vyřinul modrý olej. Zhmotnila se druhá želva a pak třetí.

Jak se blížily, vlekly s sebou vlny bujících šlahounů černého břečťanu. Z černoty vylézaly další a další želvy. Kopí rudého světla rozbilo další krunýř z šestiúhelníkových plátů. Potom udeřilo ještě dvakrát, pak desetkrát.

Tělo v bílém plášti dál nehnutě leželo na stole. Potom jeskyní zadul vítr a shodil mu bílou kápi.

Odhalená tvář patřila Nicodemovi. Zamotala se mu hlava a na chvilku nebyl jen sám sebou, ale i postavou na stole. Byl také želvami, jež se šinuly po zemi, a vyděšeným neofytem, který uháněl lesem do Starhavenu.

Stejně jako postava na stole se posadil. Nadmul tváře, rozlepil rty a vydal ohlušující kovový řinkot. V ústech mu poletovala malá kulička.

Najednou se probudil v Shannonově měkké posteli. Unikl noční můře a hleděl přímo na rozklepaný zvonek, který ho probudil uširvoucím drnčením.

Kapitola šestnáctá

Když se Shannon vrátil do kabinetu, přistihl Amadi, jak ho s pomocí tří severských strážců obrací naruby. V prvním – štíhlém Ixanovi – poznal Kalea, Amadiina osobního tajemníka. Další dva byli ti hlupáci, kterými ho nechala sledovat.

Hned, jak ho uviděli, začali psát cenzorská kouzla – lapací texty, jimiž mu hodlali omotat hlavu, aby nemohl čarovat.

Shannon si jich nevšímal, došel ke stolu a posadil Azuru na křeslo. Pak vytáhl ze sklenice na knihovničce pár vlašských ořechů. „Mám dojem, že si zasloužím vysvětlení,“ pronesl mírně.

Amadi napjatě odvětila: „Magistře, záměrně jsi obelstil strážce, které jsem pověřila tvou ochranou.“

Shannon nabídl Azuře ořech do natažené nohy. „Já byl pod ochranou? Ani jsem si nevšiml. Tví strážci zřejmě umějí napsat vynikající podtexty. Zajímalo by mě, kde mě ztratili.“ Usmál se na ty dva, kteří ho sledovali.

Byla to zvláštní dvojka. Jeden byl vysoký a tlustý a na rukávu se mu blyštěly zlaté knoflíky. Druhý byl malý a hubený a knoflíky měl stříbrné.

Azura zobákem rozlouskla skořápku a vytáhla si jádro.

Amadi se zadívala na malého strážce. „V Marfilově věži,“ vyhrkl. „Šel na záchod a pak si napsal text a vyšplhal nahoru na most.“

Shannon se zasmál a vzal si od Azury prázdnou skořápku. „Lichotí mi, magistře, jestli si myslíte, že bych na stará kolena dokázal něco takového.“ Znovu se zasmál.

„Ve skutečnosti jsem ze záchodu šel na balkon, abych si promluvil s chrličem, co vynáší latríny. Váš kolega, který tam hlídal, mě musel vidět.“ Sjel očima na tlustého strážce a nadzvedl obočí.

Cizinec uhnul pohledem.

„Á, taková ostuda,“ prohodil Shannon s lehkým úsměškem. „Nenapadlo vás, že ze záchodu se dá odejít více než jedněmi dveřmi. No, to nic. Můžete si mé tvrzení ověřit u toho chrliče na balkonu. Měl by si mě pamatovat.“ Podal Azuře druhý ořech. „Potom jsem se šel podívat na další chrliče.“ Vyjmenoval je.

Amadi upřela pohled na své poskoky. „Jděte magistrovo tvrzení ověřit.“

Dva strážci horlivě pokývali ve stejném rytmu hlavami a odchvátali.

„A Kale,“ obrátila se Amadi ke svému tajemníkovi, „ty bys teď mohl jít doručit ty zprávy. Když se neobjeví nic naléhavého, tak mě nevyrušuj.“

Mladý Ixan přikývl, odešel a zavřel za sebou dveře.

Amadi si odhrnula dred z obličeje a otočila se k Shannonovi. „Magistře, myslela jsem, že jsme se nějak dohodli. Snažím se dokázat tvou nevinu.“

„Amadi, prostě jsem nevěděl, že mě někdo… ochraňuje, jak jsi to nazvala.“

„Magistře, už nejsem malá holka.“ V jinak pevně ovládaném hlase zazněl náznak bolesti. „Bylo ti jasné, že tě někdo sleduje.“

„Amadi, ne –“

„No dobře.“ Mluvila popuzeně. „Aby už tedy nedocházelo k žádným nedorozuměním, musím ti říct, že jsme nechali hlídat tvé pokoje nad zahradou Bolideové. K tomu jsme se rozhodli po tom, co nás k nim zavedl Nicodemus. Nechali jsme ho vyspat, ale když odešel, mí autoři to tam prohledali, ale opatrně, aby nic nepoškodili. Jestli budeš dál jednat takhle podezřívavě, budeme muset přikročit k důkladnější prohlídce.“ Odmlčela se, aby slovům dodala váhu. „Taky jsme napsali silná ochranná kouzla ke dveřím a k oknům.“

Shannon nadzvedl obočí.

„Žádný autor ani text nebude moct vstoupit ani odejít, dokud nezruší ochranné kouzlo. Na tvém místě bych na ně upozornila. Kdo se pokusí dostat do tvých pokojů nebo ven, toho přesekne v pase. Při tvém příchodu nebo odchodu ho strážci samozřejmě vyřadí.“

Shannon se ani nesnažil skrýt rozhořčení. „Tvá reakce mi připadá dost vyhrocená na to, že nemáš jediný důkaz, že bych něco provedl.“

„Vážně nemám? Nechtěl bys mi objasnit, proč teď tvůj obličej vypadá jako strom, který chodí škrábat lev?“ Shannon protočil nevidoucí oči. „Říkal jsem ti přece, že jsem včera pracoval dlouho do noci a rozpadla se mi jedna kniha. Můžu ti donést, co z ní zbylo, vlastně šlo hned o několik knih.“

„Ovšem, že můžeš. A ti dva, co jsem je poslala ověřit tvou historku o obhlížení chrličů, bezpochyby zjistí, že podle konstruktů všechno sedí. Jsi lingvista se zaměřením na textovou inteligenci. Určitě jsi jim editoval –“

„Magistro, tohle už přesahuje všechny meze! Odpověděl jsem ti na všechny otázky, nechal jsem si narušit výzkum, dokonce jsem ti i poskytl přístup ke svým žákům. A čím mi mou dobrou vůli oplácíš? Špehuješ mě, převracíš mi knihovnu naruby, obviňuješ mě ze zásahů do akademických konstruktů.“

Amadi sevřela rty.

„Ještě jednou zopakuji,“ pokračoval Shannon klidnějším tónem, „že mi dlužíš vysvětlení.“ Natáhl k Azuře ruku s dalším ořechem. „Jestli mi ho nepodáš, budu si muset stěžovat u –“

„Zemřeli dva tví žáci.“

Ořech mu vypadl z prstů. „Cos to řekla?“

„Zemřeli dva tví žáci. Adan z Kruhověže a Eric Everson. Adana našli na střeše kovárny. Zřejmě skočil z Weshurstova mostu. Při požárech v Astrophellu mu uhořel starší bratr. Ten druhý kluk, Eric, přiběhl z lesa s nějakým pakouzlem. Trhalo mu útroby a nakonec ho udolalo. V Erikově rouchu jsme našli numenský svitek – zřejmě ho ukradl a šel si s ním do lesa hrát.“

„Při Losově krvi,“ hlesl Shannon a ztěžka se opřel do křesla. Azura mu vylezla na rameno a začala mu urovnávat dredy.

Amadi si k němu sedla naproti přes stůl. „Ani v jednom případě nic nenaznačuje, že by šlo o vraždu. Ale vzhledem k tomu, co se stalo Noře Finnové, mi to nějak nesedí. A tak se tě znovu zeptám: magistře, kde jsi byl v posledních hodinách?“

„Nelhal jsem, když jsem říkal, že jsem se bavil s chrliči,“ odvětil Shannon otupěle.

Vrah udeřil dřív, než považoval za možné. Co bylo ještě děsivější, Shannon rozkázal všem čarodějům, kteří kakografy hlídali, že musejí dohlédnout na to, aby jejich svěřenci neopustili Starhaven. Jak se vrahovi podařilo ty dva chlapce přesvědčit, aby neposlechli učitele a utekli?

Tvrdil, že vládne sny tak, jako jiní vládnou sítí. Musel ty chlapce přimět, aby se vydali za starhavenské ochranné hradby, pomocí snů. „Stvořitel mi odpusť!“ zabručel si Shannon pod vousy. Tím se všechno mění.

Amadi se ho začala vyptávat na ty dva nešťastníky.

Zarazil ji a vytáhl z roucha uťatou hliněnou ruku. Pomalu už ztrácela tvar. I tak ji ale položil na stůl.

Zatímco si ji Amadi bedlivě prohlížela, popsal jí soukromou knihovnu Nory Finnové a souboj s vrahem.

Amadi se na něj zadívala s nezúčastněným výrazem ve tváři. „Magistře, to čekáš, že ti to uvěřím?“

Promluvil naléhavěji. „Jdi do Gimhurstovy věže – prohlédni si Nořinu soukromou knihovnu sama.“

„Podle toho, co jsi povídal, rozpadající se knihy všechno zničily – i zbraň toho útočníka. A sám jsi řekl, že s výzkumným deníkem Finnové utekl. Nic bych tam nenašla.“

To Shannonovi nedošlo. „Ale co ta ruka?“

Amadi k ní sjela očima a dlouze se nadechla. „V životě jsem neslyšela o ničem živém ani magickém, co by se měnilo z masa v hlínu. Třeba takové proměny byly možné na starém světadíle. Třeba je za tím nějaký bůh a hledíme na výsledek bohokouzla.“

Shannon ucítil, že se mu rukama rozlil chlad. Bohokouzla byly nesmírně mocné a zdobné texty, které psali bohové. Byly také krajně vzácné.

Amadi se Shannonovi bedlivě zadívala do tváře. „Magistře, věříš, že ses včera v noci střetl s bohem? Ostatní autoři by snad přítomnost boha ve Starhavenu odhalili.“

Měla pravdu. „Možná ne s bohem, ale s bohokouzlem,“ opáčil pohotově. „Amadi, musíš mi věřit. V pohybu jsou tu síly, které se vymykají všemu, s čím jsme kdy měli tu čest.“

Amadi chvilku počkala a pak mu jemnějším tónem položila další otázku: „Magistře, měl jsi někdy vidiny, které nebyly důsledkem vnímání čtvrtého řádu?“

Zamrkal. „Ne, ovšemže ne. Myslíš si, že mi přeskočilo?“

„Pověz mi, co tě pojí s tou druidkou Deirdrou.“

„S tou druidkou?“ zeptal se zmateně. „Deirdrou? Nic, vůbec nic. Požádala mě, jestli by si nemohla promluvit s Nicodemem, a já k tomu svolil, abych pomohl radě a –“ Zarazil se. „Myslíš si, že mi přeskočilo a že to má něco společného s tou druidkou?“

Amadi zavrtěla hlavou. „S tím klukem. Vyzařuje z něj… moc. Proč jsi mi o jeho spojení s proroctvím neřekl už během našeho prvního rozhovoru?“

„Protože vůbec není potvrzené.“

Amadi naklonila hlavu na stranu. „Připadá mi, že k sobě ten mladík nevědomky přitahuje čarotepce – tebe, možná i tu druidku. Vezmi v úvahu, že jeho druhové umírají na pakouzla. Třeba za to… co se ti přihodilo… může on.“

„Co mi tím naznačuješ?“

„Vzpomeň si na tu jeho jizvu – cop přečmáraný nespojeností. Kontraproroctví předpovídá příchod Buřňáka, který ‚rozplete Alkyónovo předivo‘ a ‚zpřetrhá vazby, jimiž Alkyón protká lidská království‘.“

Shannon vstal a začal rázovat po kabinetu. „Amadi, zpochybňuješ moji příčetnost, a přitom věříš, že obyčejný učeň s kakografií je Antialkyón? To je přece šílené. Co tě dovedlo k přesvědčení, že je Buřňák? Velký bojovník uctívačů démonů?“

„Pátrám po teoriích, které by vysvětlovaly nedávná úmrtí. Tahle je jediná, co vysvětluje všechna.“

Shannon důrazně zavrtěl hlavou. „Ale vždyť jsem se o tom bavil s rektorem. Shodli jsme se, že Nicodemovy jizvy jsou zřejmě památka po jeho fanatické matce, že si ho ocejchovala.“

„Už jsem si s rektorem Montserratem promluvila. Dospěl k závěru, že bychom si měli Nicodema ještě prohlédnout.“

Shannona přepadla závrať. „Myslíš si, že ty kakografy zabil on?“

Zavrtěla hlavou. „Když ti dva hoši umřeli, Nicodemus zrovna učil neofyty. Krom toho nemáme jediný důkaz, že by byl některý z těch dvou zavražděn. Jak už jsem říkala, kontraproroctví praví, že kudy prolétne Buřňák, tam zavládne zmatek. Jestli se nepletu, Nicodemus si není vědom své pravé podstaty, ale nějakou neznámou silou všechny ty strašné události rozhýbává.“

Shannon přestal rázovat. Jestli Amadi veřejně prohlásí, že se naplňuje kontraproroctví, vypukne chaos. Musí jí v tom zabránit. Musí ochránit Bubnovou věž. Pokud zůstane ještě alespoň jeden den na svobodě, tajně mladé kakografy přesune do kompluvia a tam už je ochrání chrliči.

„Magistře,“ řekla Amadi, „musíš uznat, že Nicodemus možná je hlavní postavou kontraproroctví.“

Najednou uviděl příležitost. Bude potřeba trocha šikovnosti, trocha lstivosti. Vrátil se ke křeslu, ale nesedl si. „Tvá frakce asi bude ráda, že tu vyvoláváš rozruch ohledně kontraproroctví.“

Amadi přimhouřila oči. „Strážci nesmějí zasahovat do hry frakcí.“

Čas na klamný výpad. „Našlo by se pár takových, kteří by si tě mohli spojit s kontraprorockou frakcí. A jestli je Nicodemus nebezpečný, mohlo by se zdát, že ho necháváš trochu moc řádit, že necháváš mrtvoly, aby se trochu moc kupily, že sbíráš trochu moc krve na podporu svých tvrzení o kontraproroctví.“

Amadi se zatvářila zaraženě. „Co to povídáš, magistře?“

„Povídám, že jestli hodláš prohlašovat něco o kontraproroctví, měla bys Nicodema i zbytek Bubnové věže bedlivě střežit. Musíš udělat, co bude v tvých silách, abys předešla dalším úmrtím. Jestli to neuděláš, mohl by někdo naznačit, že jsi své povinnosti schválně zanedbala, abys vyvolala strach a získala podporu pro svou frakci.“

Amadi zabručela. „Snažíš se mě přinutit, abych ochránila kakografy před tím tvým smyšleným netvorem?“

Shannon si sedl. „Oba bychom dosáhli svého.“

„Výhrůžky nesnáším moc dobře, magistře. Už nejsem tvá žákyně. Nedokážeš mě spojit s žádnou frakcí. Krom toho teď mám k ruce jen velmi málo strážců. Všechny ostatní mi sebrali rektorovi úředníci, kvůli radě, aby měli lidi na sledování hostů. Ale to, co jsi řekl, dává určitý smysl.“ Odmlčela se. „No dobře, pověřím dva strážce, aby v noci hlídali Bubnovou věž, a další dva, aby chránili Nicodema.“

Shannon potlačil úsměv. „Pomoc uvítám. Ale musíme dohlédnout na to, aby ohrožení chlapci neopouštěli Starhaven. Musím znovu zdůraznit, že je nikdo nesmí pustit ze dveří. Nejlepší by bylo, kdybys Bubnovou věž na noc zapečetila a dveře a okna popsala ochrannými kouzly. Já budu potřebovat hesla pro případ, že se s žáky budu muset spojit.“

Pomalu přikývla. „Platí.“

Shannon si oddychl úlevou.

„Amadi, budeš ještě ráda, že jsi mě poslechla. Teď už musím na terénní výzkum v kompluviu. Nicodemus tam bude taky – zavedu tam ty tvé strážce. Můžou nás hlídat oba. Potom budeme ve výzkumu pokračovat v hlavní knihovně.“

Amadi se k němu naklonila a vážně pronesla: „Magistře, půjdu do Gimhurstovy věže a podívám se po soukromé knihovně magistry Finnové. Ale jak už tu padlo, nemáme jediný přímý důkaz, že ty chlapce někdo zavraždil. Prosím, nezavrhuj kontraproroctví. Uvědom si, že Nicodemus je možná Buřňák.“ Odmlčela se. „Domnívám se, že máme co do činění se silou mnohem hroznější, než jsou obyčejní vrazi.“

„Magistro,“ opáčil Shannon, „tak to nejsi sama.“

~

Deirdra se klidně podívala na Amadi. Ta se před chvilkou objevila přede dveřmi jejích pokojů a zeptala se, jestli by si nemohly promluvit.

„Proč se zajímáte o Nicodema Weala?“ otázala se strážkyně a sedla si na Kyranovo lůžko.

Deirdra se posadila na protější postel. Tuhle otázku čekala. „Jak jste poznamenala, Amadi Okekeová, doufala jsem, že by to mohl být Peregrin a že ho dostanu jako na stříbrném podnose. Ale tahle naděje vzala za své, když jsem uviděla ten jeho keloid.“ Vlastně ani nelhala – keloid jí zmařil naději… že Nicodema hravě získá na svou stranu.

Amadi nepřítomně pokývala hlavou. „Druidko, ví váš řád o kontraproroctví?“

„O něčem takovém slyším prvně.“

„Erasmovo kontraproroctví nepatří k běžně známým věcem, dokonce ani mezi čaroději. Předpovídá příchod zlovolného čarotepce, který se stane Alkyónovým protivníkem, bojovníkem chaosu, označovaným jako Buřňák.“

„A tenhle bojovník,“ zeptala se Deirdra, „by mohl Alkyóna zabít a pomoct démonům se vpádem do naší země?“

Strážkyně přikývla. „Kontraproroctví praví, že jestli tomu nezabráníme, začne Buřňák ničit všechny jazyky. Démoni pak dílo dokončí.“

Deirdra si s vypětím vůle udržela klidný výraz. „A Nicodemova nezvyklá jizva ve spojení s tou jeho poruchou podle vás naznačují, že by tím ničitelem mohl být on?“

Amadi se pomalu nadechla. „Určitě jste slyšela zvěsti o… nepokojích tady ve Starhavenu. Všimli jsme si řady nebezpečných pakouzel, několika nehod, ale ničeho, co by vás mělo znepokojovat jako vyslance. Jakožto strážkyni mi jde především o udržení bezpečnosti během rady. Proto beru v potaz všechny teorie, co by mohlo tyto podivné události způsobovat.“ Na chvíli se odmlčela. „Kdyby druidové také věděli o kontraproroctví a dokázali v Nicodemovi identifikovat –“

„My na kontraproroctví nevěříme,“ skočila jí Deirdra do řeči.

„Ti, co se potýkají s Tichou snětí, by na to mohli nahlížet jinak. Neměla bych si promluvit s dalšími druidskými vyslanci?“

Deirdra zavrtěla hlavou. „Nevěříme na žádné kontraproroctví. A nejsme si vůbec jistí, jestli Sněť nějak souvisí s proroctvím. Obávám se, že v tomhle vám nepomůžeme.“

„Chápu. Díky, druidko, že jste si na mě udělala čas.“ Amadi vstala a vykročila ke dveřím.

Deirdra se zvedla taky. „Jestli můžu pomoct nějak jinak, stačí říct.“

Amadi se zastavila na prahu. „Možná…“ opáčila a otočila se. „Zajímalo by mě… jestli druidové neznají konstrukty, kteří vypadají jako živí, ale po dekonstrukci se mění v hlínu?“

Deirdry se zmocnil pocit, jako by jí utíkala síla z nohou. „Vy jste na takového tvora narazila?“ zeptala se, jak doufala, nevěřícným a ne otřeseným tónem.

Strážkyně se jí bedlivě zadívala do tváře. „Zaskočila jsem vás. Nemyslete si, že jsem se pomátla, když se ptám na takové věci. Řešili jsme s magistrem Shannonem, jestli je něco takového vůbec možné.“

Deirdra přinutila rty k úsměvu. „Zabývat se něčím takovým mi nepřipadá jako pomatenost. Pořád se musíme snažit pochopit něco nového.“ Odmlčela se. „Co když je Nicodemus doopravdy tím nebezpečným čarotepcem z kontraproroctví?“

Strážkyně zavrtěla hlavou. „Není třeba se plašit. Za necelou čtvrthodinu se na něj pověsí dva strážci, budou ho hlídat ve dne v noci. Jeho věž na noc textově zapečetíme. Jakmile získáme důkaz, že je nebezpečný nebo spojený s kontraproroctvím, zcenzurujeme mu hlavu a zavřeme ho do kobky pod Hradebními věžemi.“

„Díky, že jste mě na něj upozornila.“ Deirdra se uklonila.

Amadi jí úklonu oplatila a pak odešla. Její kroky na chodbě pomalu odezněly.

„Kolik jsi toho slyšel?“ zeptala se Deirdra.

„Dost,“ odpověděl Kyran za jejími zády „Vypadá to, že se černá roucha střetla s tím uctívačem démonů, kterého jsi tu čekala. Musím ti vysvětlovat, co znamená ta bytost, která se mění z masa v hlínu?“

Deirdra se otočila a uviděla jeho mihotavý obrys, už si nechal dekonstruovat krycí podtext. „Ne, to teda nemusíš.“

Podtext mu sklouzl z hlavy a odhalil přísný obličej. „Měli bychom se toho kluka zmocnit teď hned. Dostaneme ho k arše a pak už bude pod ochranou bohyně.“ Deirdra si promnula oči. „To nejde. Slyšel jsi tu strážkyni, chce mu opatřit ochranku.“ Jak si promasírovala víčka, před očima jí pluly oranžovočerné kaňky. „Kyi, myslíš, že bychom mohli tělo autora nalézt, že bychom mohli toho uctívače démonů zabít, zatímco tu bude ten tvor slídit?“

„Ne. Pravé tělo může být kdekoli.“

Deirdra zaklela. „A jestli si Amadi Okekeová vezme do hlavy, že Nicodemus je Buřňák, zcenzuruje ho a nechá ho pojít někde v kobce.“

„Nebyl by ve vězení v bezpečí před tím netvorem?“ Svěsila ruce a věnovala mu popuzený pohled. „Co se stane, když spoutáš beránka a necháš ho jen tak v ohradě?“

Kyran se zašklebil. „Z lesů vylezou lykantropové.“

Kapitola sedmnáctá

Nicodemus pozoroval zbytky guláše na dně vyjedené misky od oběda.

Do jídelny proudilo polední slunce. Velkou lornskou síň lemovaly goblény a okna z čirého skla a u stropu ji přetínaly masivní trámy, ze kterých visely prapory akademie. U stolu o pár míst dál hrstka knihovníků šeptem rozebírala strašné zprávy z Trilionu.

Nicodemus lžičkou rozmačkával kapky houstnoucího guláše v misce. V hlavě mu vřela směsice protichůdných pocitů.

Před půl hodinou se sem přihnal s rozbušeným srdcem. Dnešní noční můra byla stejně živá jako ta poslední, když se mu zdálo o drakovi. Dal by ruku do ohně za to, že také přišla od vraha, ale nedokázal si představit, proč by mu ten ničema posílal tak divné vidiny.

Ve frontě na guláš a při hledání klidného místa přemítal nad tím, co viděl. Čím víc o tom snu uvažoval, tím silnější měl pocit, že části o neofytovi a o želvách spolu nesouvisely. To ho trochu uklidnilo. V normálních nočních můrách dochází k takovým nesmyslným skokům pořád. Možná ten podivný výjev značí, že to byl prostě jen obyčejný sen.

Ať už tak či onak, řekl si, Shannon bude vědět, co dál. Nemá smysl dělat si s tím hlavu už teď.

Zkusil se soustředit na to, že úspěšně odučil první hodinu skladby, ale v myšlenkách se pořád ustaraně vracel ke strážcům, kteří ho špehovali. Věří ještě, že by byl schopný někoho zabít? Jen si tuhle otázku položil, pomyslel na Jamese Berra, vražedného kakografa z dávných časů. Nevidí v něm strážci druhého Jamese Berra?

Pak zapřemítal nad tím, co mu řekla ta druidka. Probudila mu v srdci dřímající touhu. Není doopravdy Alkyón? Nemohli by ho po všech těch letech, kdy se musel se svou poruchou vyrovnávat, kakografie zbavit?

Jedna jeho polovina se chtěla ztratit ve snech, jak by asi žil, kdyby druidka měla pravdu. Ale druhá polovina byla opatrná a nemálo vyděšená. Co kdyby se odvážil uvěřit, že je naprosto v pořádku, a pak zase zjistil, že je to celé jen pustá lež? Přežil by takové zklamání i podruhé?

Hmátl do brašničky na opasku, jestli v ní pořád má magický artefakt od Deirdry. Hledací semínko mu říkala. I přes látku ho z něj rozbrněly prsty.

Síla artefaktu vypovídala o tom, že druidka myslela všechno vážně. Očividně jí ale šlo o něco víc než o to zbavit ho kakografie. Čím víc o tom přemýšlel, tím víc pochyboval o jejích pohnutkách.

„Při ohnivé krvi,“ zabručel, přitlačil na lžíci a rozmáčkl další kapku guláše.

Pak tu byla rada, kterou dal ve třídě tomu mladému kakografovi s ostrým jazýčkem: „Když se se svou poruchou naučíš žít, budeš volný,“ znělo jádro sdělení. V tu chvíli mu to připadalo jako pravda, ale teď tu seděl a horoucně toužil, aby mu poruchu někdo odstranil.

Není pokrytec? Zvedl lžíci ke rtům a poklepal si špičkou na přední zuby. „Ano,“ zamumlal, „to teda jsem, a jaký.“

Najednou zatoužil, aby všechno někam zmizelo. Kéž by si tak mohl zalézt do pokoje a po zbytek dne si číst rytířský román, který má zastrčený pod postelí.

Znenadání o stůl vedle něj třískla plná miska a přisedla si k němu Devin. „Užs to slyšel?“ zeptala se. „Proto se tváříš, jako bys viděl Erasmova ducha?“

Nicodemus pustil lžíci, dřevo jen zarachtalo. „Dev, díky nebesům, že jsi tu! Musím ti říct…“ zmlkl, protože si vzpomněl, jak Shannonovi slíbil, že nebude nikomu věřit „… musím ti říct, že jsem dnes učil první hodinu čaropsaní. Šlo to dobře. Ale ty zprávy mě tak rozházely, že… ani nevím co cítit.“

„To nás všecky,“ zabručela Devin a zajela otlučenou dřevěnou lžící do guláše. „Nico, myslíš, že se o nás Starhaven postará?“

„Jasně. Kdybychom byli v Astrophellu, nejspíš by nám natrvalo zcenzurovali magickou gramotnost.“

„Třeba by to nebylo zas tak strašný. Myslíš, že obyčejný lidi trápěj zprávy o požáru v Trilionu? Co takový zvěsti z ciziny znamenaj pro chovatele prasat?“

„Ale vždyť bys pak, Dev, byla negramotná.“

Pokrčila rameny. „Stejně nečtu nic než školnický texty. Občas mi připadá, jako bysme byli jen mravenci v mraveništi, a ke všemu zmrzačení mravenci. A tady nám přichází mravenčí král.“ Pokynula k vyvýšenému pódiu na druhé straně síně. Kolem dlouhého stolu tam stálo několik děkanů a cizích čarotepců.

Na pódium připlul rektor v dřevěném křesle s vysokou opěrkou. I ze své současné vzdálenosti Nicodemus viděl, jak se mu pod křeslem dme kouzlo muris. Kdyby seděl blíž, uviděl by odporně starého muže, kterého tíha času zpola zlomila v pase. Uviděl by také starého prošedivělého mývala, rektorova familiára.

„Pohleďte,“ přednesla Devin nabubřele, „rektor Ferran Montserrat: jediná nezávislá mysl v týdle kamenný kopě. Tenhle chlap se nezpovídá nikomu kromě našeho boha a jeho vtělení. My ostatní jsme jak mravenci podřízení jeho vůli.“

Nicodemus se díval, jak rektor letí do čela stolu. Prastarý arcičaroděj s překvapivou obratností přistál a vzal do ruky vidličku. Děkani a hosté se posadili a dali se do jídla.

„Všechno je tak zatraceně složité,“ zabrblal Nicodemus a vzápětí tiše zaklel: „Při Losově krvi.“

„Krev a chcanky ve stříbrný míse!“ sykla Devin. „Úplně jsem zapomněla!“

Nicodemus trochu poskočil na lavici. „Na co?“

Bledá Devin celá zrudla, bylo jasně vidět, že se snaží zadržet salvu nadávek. „Předevčírem mě magistra Highsmithová nachytala, jak spím ve službě. Teď po mně ta stará dějepisářská škatule chce, abych během úklidu udělala ostatním holkám krátkou přednášku o Losovi. To je její představa trestu. Moc dobře ví, že kakografové nikdy nestudujou teologii, sůva jedna stará. Měla jsem si to dohledat, ale zapomněla jsem na to.“

Nicodemus nadzvedl obočí. „Kdy to máš?“

„Za půl hodiny,“ řekla Devin a očima ho vyzvala, ať ji pokárá. Nicodemus naštěstí chápal, že bude lepší držet jazyk za zuby. Když promluvila znovu, už to znělo klidněji: „Řekni mi všechno, co o Losovi víš.“

„Hele, taky jsem kakograf. Taky jsem nikdy nestudoval teologii.“

„Ale pamatuješ si všecko, co Shannon řekne, a podlejzáš –“

„No dobře, dobře. Jednou na starém světadíle zavládl zlatý věk, bylo to, když Sluneční císařství… a tím nemyslím Novosluneční císařství, co vzniklo na tomhle kontinentu. Každopádně tohle původní Sluneční císařství žilo v míru s bohy. Jenže pak někdo spáchal těžký hřích a umožnil Losovi, tehdy mocnému bohu země, aby se stal prvním démonem.“

„Ale jakej hřích –“

Nicodemus pokrčil rameny. „Na to odpovídá každé náboženství po svém. Pravdu zřejmě nemá nikdo, nejspíš se ztratila, když naši předci pluli přes oceán. Jako čarodějové se nekloníme k žádné víře, takže nejsme spojení s žádným náboženstvím ani královstvím. Stačí, když si zapamatuješ, že Los zavedl třetinu bohů na horu Kalax a proměnil je v démony. Ze všech démonů pak udělal vojsko a nazval ho Pandemonium. Proto ten název: Pan, všichni, demonium, démoni. Takže když třeba řekneš, že ve třídě vypuklo hotové pandemonium, je to vlastně nadsázka –“

„Sakramentskýho sračko –“ Devin se sama uťala a zklidnila se. „Nico, tohle já chápu. Nemohl bys mi prostě říct něco z dějin bez těchhle lingvistickejch žvástů?“ Nicodemus zabručel, že dějiny a lingvistické žvásty jsou vlastně jedno a totéž a pak pokračoval: „No, po tom, co Los vytvořil Pandemonium, vypukla mezi démony a bohy válka známá jako Apokalypsa. Když už bylo jasné, že démoni vyhrají, lidští bohové postavili obří únikové lodě na plavbu přes oceán. Skupinka lidských hrdinů nějak – nikdo pořádně neví jak – proměnila Lose v kámen. Tím zajistila lodím čas k odplutí. Démoni byli svázaní se starým kontinentem, a tak je nemohli pronásledovat. Pak přišla velká bouře nazývaná Maelström a exodové lodě rozprášila. Proto teď v každém království, kde se naši předkové vylodili, žijí lidé různých podob a barev.“

Devin přimhouřila oči. „V dávnejch královstvích vypadali všichni stejně?“

„Víceméně. Někdo s černými vlasy a olivovou pletí jako já přece nemůže pocházet ze stejného království jako někdo s tvými ryšavými vlasy a pihami.“

„Dobírat by sis mě nemusel, Nico. Kakografy tohle nikdo neučí. A nežeru každou magistrovu krátkou přednášku tak jako ty. Když čarodějové jen tak klevetí, tak je poslouchám. Ale radši bych žrala štěrk, než abych musela poslouchat většinu těch jejich akademickejch blábolů.“ Odfrkla si. „Další důvod, proč by mi bylo líp, kdybych byla negramotná.“

„Promiň, Dev, nechtěl jsem… Ale nedělej si z toho takovou hlavu. I kdyby tě nadobro zcenzurovali, stejně bys nebyla svobodná. Sama jsi mi říkala, že magičtí analfabeti jsou svázaní se zemí nebo řemeslem. Musejí dřít na polích pro lordy, barony a kdovíkoho ještě.“ Jen pokrčila rameny a vrátila se ke guláši. „Horší než tady to bejt nemůže.“

Nicodemus se k ní nahnul. „Dev, nemohla bys sis pak kouzlem umýt hlavu ani vyčistit zuby. Ani vyčarovat konstrukta, co by ti vynesl nočník. A nežila bys tak dlouho.“

Náhle jí v hnědých očích zaplál příznačný oheň. „Tak to k –“ Znovu očividně spolkla nadávku. „Tak to je mi úplně fuk! Všichni nejsme tak silní jako ty, Nico. Já se jen sotva dožiju stovky. A už je mi skoro padesát. Možná na to nemyslím, ale je to tak. Kdybych byla negramotná, aspoň bych nepřežila rodinu.“

Nicodemus začal něco namítat, ale potom toho nechal. „To se nechceš vdát?“

„Á, na to sere osel!“ odsekla. „Vím sakra dobře, že po vdavkách netoužím.“ Začala roztřesenou rukou míchat guláš.

Nicodema nenapadalo, co na to říct, a tak jen mlčky seděl a čekal, až se uklidní.

„Dev,“ prohodil konečně. „Včera v noci jsem se tě ptal, co tím Smallwood myslel, když o mně řekl, že jsem Shannonův mazánek kakograf.“

„Kašli na to. Je to blbina.“ Zamračila se. „I když to potvrzuje můj názor na negramotnost.“

Nicodemus se jí dotkl na lokti. „Řekneš mi to? Prosím?“

Zadívala se na něj. „Je to jenom šuškanda.“

Přikývl.

Odložila lžíci a spiklenecky se přisunula o půl palce blíž. „No, před lety magistrova hvězda v Astrophellu stoupala jak ve výzkumu, tak v politice. Byl takovou zvláštností, protože jeho otec pocházel z Dralu, ale matka z Trilionu. Proto jeho jméno zní tak odlišně – Agwu Shannon. Každopádně jeho frakce, Synové Ejinduovi, chtěla, aby čarodějové hráli aktivnější roli a bránili zběhlejm čarotepcům, aby se zapojovali do spirijský občanský války. Shannon byl jejich mluvčí na Dlouhé radě. A…“ Devin ztlumila hlas. „A… udělal dítě rektorově praneteři!“

Nicodemus nasadil pochybovačný výraz. „Čarotepci přece nemůžou mít děti. Všichni jsme neplodní.“

Devin se na něj usmála. „Nico, občas zapomínám, jak seš mladej. Tohle říkáme všem akolytům. Jsme neplodní mezi sebou. Dva čarotepci v životě nepočali dítě. Ale čas od času se nějaký narodí čarotepcovi a negramotné.“

„Shannon udělal dítě negramotné!“

„Pšššš!“ Plácla ho po rameni „Ne tak nahlas. Teď už chápeš, proč se autoři musej zříct rodiny. Všechny bysme přežili a ještě bysme se dívali, jak umíraj. Proto z toho byl tak hroznej skandál, když Shannon zbouchl rektorovu praneteř,“

Nicodemus dokázal jen zavrtět hlavou.

Devin navázala: „Shannon se to dítě snažil utajit, ale jeho protivníci na to přišli a udělali z toho aféru. Astrophellskej rektor zuřil a jmenoval Shannona správcem Bubnový věže ve Starhavenu. Aby se ho jako zbavil.“

„A dál?“

„To nikdo přesně neví. Někdo tvrdí, že magistr provedl něco zoufalýho ve výzkumu, jelikož doufal, že když udělá nějakej zásadní objev, rektor mu odpustí. Někdo tvrdí, že je slepej, protože mu to výzkumný kouzlo vypálilo normální zrak. Ale ať už se stalo cokoli, skončil tady ve Starhavenu. Nějakejch dvacet let nesměl do Astrophellu ani na návštěvu. Manželka mu zatím umřela a syn se oženil. Magistr se s ním snažil všechno urovnat, ale syn ho očividně nenávidí za to, že opustil rodinu, a veřejně se magistra zřekl.“

Nicodemus dlouze vydechl.

„A tak se magistr vrátil sem a stal se mistrem kakografů.“ Kmitla pohledem po Nicodemovi. „Z každý generace kakografů si vybere jednoho kluka a pak se mu snaží pomoct se získáním kápě. Před tebou to byl Tomas Rylan. Bydlel se mnou a s Johnem. Magistr mu pomohl a teď je z něj nižší čaroděj a dělá školníka ve Starfallu.“ Nicodemus ucítil, že se mu rozpalují tváře. Shannon si ho vybral za učně jen proto, že chtěl mít pod křídly dalšího žáka s poruchou?

Devin zamíchala zbytek guláše. „Tebe si Shannon oblíbil, hned jaks přišel do Bubnový věže. Vůbec nás nepřekvapilo, že ti přidělil pokoj v nejvyšším patře u mě s Johnem o celé roky dřív, než sis to zasloužil.“

„Ó.“ Na víc se Nicodemus nezmohl.

Devin se na něj podívala. „Takhle to Smallwood myslel.“

Nicodemovi se točila hlava. Shannon si ho vybral za učně jen z lítosti? Udělalo se mu zle. „Díky, Dev,“ vypravil ze sebe tiše.

„Nico, neměl by ses na magistra zlobit, chce ti jenom pomoct.“

Vstal. „Měl bych už jít.“

Devin ho chytila za ruku a zmáčkla ji. „Nico, v Bubnový věži tě všichni máme rádi. John a já… Neber si to tak.“

„Musím za staroušem do kompluvia.“ Taky jí stiskl ruku. „Nechci přijít pozdě.“

„Dobře.“

Sebral po sobě misku a pohár. „Tak večer,“ rozloučil se a odešel.

Kapitola osmnáctá

Šest z dvaceti východních starhavenských věží drželo Satálovu plošinu ve výšce více než čtyři sta stop nad zemí. Nicodemus se na tu výšku snažil nemyslet a dál se po úzké kamenné plošině ubíral na východ. Po každých zhruba padesáti stopách vystoupal po pár širokých schodech na další úroveň.

Okolní věže a nedaleké hory sem nevpouštěly přímé sluneční světlo déle než na pár hodin denně. Chtonici tu kdysi měli stinnou zahradu. Dějepisné texty hovořily o vysokých horských vavřínech a záhonech, které jen překypovaly andělskými křídly, leukothoí a škornicí.

Teď v nich nerostlo nic než plevel a břečťan. Mezi kameny ve zdech se ježil mech. Podrostem se kradly divoké kočky a hledaly čerstvou vodu. Nicodemus neslyšel, že by ho někdo sledoval, ale tušil, že nedaleko bude podtextovaný strážce.

Čím dál byl na východě, tím víc se věže shlukovaly k sobě. Každá další úroveň byla menší, schodiště užší.

Nakonec plošina skončila malým, mechem porostlým podloubím. Tam Nicodemovi přehradila cestu třicet stop vysoká hradba, která se táhla mezi dvěma opuštěnými věžemi, Itanovou a Karkinovou. Do půlky hradby, k úzkému ochozu, stoupaly železné příčle. Shora se nesly hlasy.

Nicodemus se pustil po žebříku a shledal, že příčle jsou příliš blízko u sebe, než aby se po nich dobře lezlo člověku. Chtonici museli mít malé ruce, usoudil. Nebo spíš malé pařáty? Nebo možná neměli ani pařáty, ani ruce a příčle chytali do zubů.

Na ochozu stál pobavený magistr Shannon s Azurou na rameni. Vesele poučoval čtyři severské strážce: „… z jasných důvodů jsou konstrukti v kompluviu napsaní bojovně. Proto nesmíme – á, Nicodeme, konečně jsi tu.“

Všichni strážci, tři muži a jedna žena, byli staří zhruba šedesát let a na rukávech se jim skvěly zlaté nebo stříbrné knoflíky. Přimhouřenýma očima si Nicodema prohlédli. Shannon je rozmarně představil jako svou osobní ochranku.

Nicodemus se uklonil. Věděl, proč se ti čtyři tváří tak zmateně. Dostali za úkol starého učitele sledovat a jeho nadšení je zaskočilo. Naprosto je chápal.

Shannon chňapl Nicodema za ruku a protáhl ho mezi nimi. Měl stisk jako svěrák.

Ochoz, na němž stáli, vbíhal do pukliny v místě, kde se Karkinova věž setkávala s hradbou. Odtamtud vedlo na vrchol hradby úzké schodiště. U nejspodnějšího schodu stál na stráži sedm stop vysoký chrlič.

Svalnaté tělo vypadalo humanoidně, ovšem pod obvyklým párem rukou mělo dvě navíc. A kamenná křídla, která mu vyrůstala ze zad, připomínala ptačí, až na to, že měla navíc dva zápěstní klouby, díky nimž se dala pevně složit do spirál podobných svinutému kapradí. Kamennýma očima na ně hleděla obří jestřábí hlava.

Shannon už zase držel strážcům přednášku. „Ten z vás, kdo už měl čest s těžkým válečným chrličem, si bude pamatovat, že je nebezpečný, cenný a popudlivý. Tak si dejte dobrý pozor, až mu budete předávat hesla.“ Vytáhl z rukávu svitek a začal z něj stahovat odstavce v numenu.

Nicodemus se díval, jak je rozdává jednotlivým strážcům. Nicméně ti si prohlíželi mohutného chrliče a vyměňovali si letmé pohledy.

Nicodemovi najednou došlo, že Shannon zlatým odstavcům umožňuje, aby se přehýbaly a skládaly na sebe: většinu slov tak stabilizuje, ale vznikne napětí ve větách, kde je text přehnutý. Takové napětí pak může způsobit zpřeházení textu nebo jeho rozpad.

Opravdu, když Shannon podal kopii hesel strážkyni, dvě přehnuté věty praskly.

Nicodemus řekl: „Magistře, ten text se –“

„Bez obav, chlapče. Tebe provedu osobně. Promiňte, čarotepci. Můj učeň se ještě pořádně nenaučil numen.“

Znovu Nicodema chytil a přitáhl ho před velikého chrliče. Nicodemovi se zkroutil žaludek, ale pak ho starý učitel pustil a podržel před sebou dvě sady hesel.

Chrlič natáhl všechny čtyři ruce. Každým párem chytil jeden odstavec a začal ho přehýbat. Budou-li napsány správně, složí se do předem určeného tvaru.

Ptakohlavý chrlič zpřehýbal oba odstavce na malé hvězdičky, zašveholil a ustoupil stranou.

Shannon vzal Nicodema kolem ramen a navedl ho na schodiště mezi Karkinovou věží a hradbou.

Dva strážci za nimi se s hesly natáhli k chrliči.

„Připrav se na všechno,“ zamumlal Shannon.

Nicodemus se popleteně ohlédl a v tutéž chvíli se těžký válečný chrlič rozvřeštěl. Praštil dvěma hřmotnýma kamennýma rukama do zdi, až to zadunělo. Roztáhl křídla a přehradil cestu.

Z druhé strany se sborově ozvali zaražení strážci.

„Magistři,“ pokáral je Shannon, „nechali jste si rozpadnout hesla! To jste si nemohli dát trochu pozor, když jsem vám dal složené listy? Zkuste další dva odstavce.“

Ženský hlas omluvně odvětil, že i ty se rozpadly.

„Úžasné,“ vyštěkl Shannon. „Přes tohohle válečného chrliče nemůžu poslat numen, jinak ho vydráždím k násilí.“

Zasmušilý mužský hlas odvětil: „Magistře, dostali jsme rozkaz nespouštět vás z očí.“

Shannon se zasmál. „To se vám tedy povedlo. Teď jsme s Nicodemem bez slíbené ochrany. Do horoucích nebes! Mám sto chutí postěžovat si na vás Amadi.“

Strážci zmlkli.

Shannon jim poradil, ať si pospíší na zem a pak do Itanovy věže. Odtamtud se dostanou na Vřetenový most. On a Nicodemus tam na ně počkají. „Do hodiny ať jste tam a Amadi se nic nedozví,“ řekl, s tím se otočil a vykročil po schodech na hradbu.

Strážci vyrazili opačným směrem. Nicodemus dohnal starého čaroděje.

„Teď si můžeme klidně promluvit,“ pronesl Shannon spokojeně. „Přes tohohle obra se nedostal ani ten podtextovaný strážce, co šel za tebou.“

Nicodemus se zamračil. „Magistře, dostali špatně napsaná hesla?“

„Ani v nejmenším,“ opáčil Shannon, ohlédl se a mrkl na něj nevidoucím okem. „Lépe už ani napsat nešla.“

~

Deirdra se v Itanově věži musela zasmát tomu, co viděla přes mříže v okně.

Stála vedle Kyrana na opuštěné chtonické chodbě – temném místě s břidlicovou dlažbou, popraskanou tmavomodrou omítkou a černým stropem, připomínajícím kořeny a kameny. Všechno pokrýval prach několika staletí.

Zamřížovanými okny šikmo pronikaly jasné paprsky podzimního slunce a osvětlovaly oblaka malátných zrnek prachu. Pohyb ruky chladným vzduchem rozvířil pár rozzářených vloček; Kyranovo tělo s sebou přitáhlo Maelström poletujících svítících teček.

„Shannon využil toho chrliče s jestřábí hlavou a čarodějové ze severu se nechali napálit,“ prohodila Deirdra. „Teď ty hlavy dubové spěchají zpátky na zem. Kyi, jdi a sleduj je. Zajímalo by mě, jestli tuhle lest nahlásí.“

„Neměl bych tě tu nechávat o samotě.“

Podívala se na něj. Přestože se hrbil a opíral o tlustou hůl, musel kvůli nízkému stropu nepohodlně naklánět hlavu. Vypadal tak jako úplný kolos.

„To už se chceš zase hádat?“ zeptala se s úsměvem. „Víš, že nikdy neprohrávám.“

„Protože se nikdy nehádáš o ničem důležitém.“

„Kyi, na tohle teď není vhodná doba. Potřebuju, abys sledoval ty čaroděje.“

„V okruhu půl míle není ani živáčka. Sem nechodí ani černá roucha.“

Přestala se usmívat.

Kyran se jí zadíval tmavými zraky do očí. Pak se sotva slyšitelným zabručením přikývl. Jedním dlouhým krokem se přenesl k zamřížovanému oknu. Světlo mu proměnilo vlasy v blyštivé zlato a dodalo jeho rouchu slunečně bílý odstín. Chvíli pozoroval, jak čtveřice strážců pospíchá po kamenné plošině, potom se otočil, vykročil po chodbě a s klepáním hole o kamennou podlahu zmizel v dáli.

Deirdra opět vyhlédla z okna. Shannon a Nicodemus stoupali po strmých schodech mezi hradbou a věží. Bude muset vyjít o pár poschodí výš, aby na ně pořád viděla. Vyrazila na opačnou stranu než Kyran.

Projednou jí nevadilo, že není zrovna vysoká. V chtonických průchodech se nemusela shýbat a na úzkých schodech jí neujížděly malé nohy.

Kolem nedalekého okna se prohnalo mračno holubů. Náhle si uvědomila, že přemýšlí o Shannonovi. Důvěřuje mu Nicodemus právem? Odvážím se k tomu starému čaroději přiblížit?

Tyto otázky ji zaměstnaly natolik, že dokončila kolečko kolem věže a vystoupala do dalšího podlaží, než za sebou zaslechla kroky.

Zastavila se na vrcholku schodiště.

Kroky ztichly.

„Kyi,“ houkla, „měl jsi sledovat ty strážce, ne jako matka kvočna hlídat mě.“

Nejdřív jí odpovědělo ticho. Pak zase uslyšela kroky, někdo se rozběhl.

Divoce se jí rozbušilo srdce. Čarodějové jí nedovolili nosit s sebou meč. Mimoděk zapátrala očima po zbrani a spočinula pohledem na vodorovných mřížích, které chtonici vsadili do oken. Přiskočila k nim a popadla dva železné pruty zazděné do okenního rámu.

Nikdo na světě by je nevytrhl. Deirdře ale stačilo zapřít se nohou o stěnu a zabrat. V obláčcích kamenného prachu vyletěly z rámu.

Kroky už zněly nahlas a dunivě. Deirdra se přikrčila a uchopila oba železné pruty jako spirijská válečnice.

Po schodech se přiřítila postava v rozervaném bílém plášti – spíš narychlo sešitém prostěradle než opravdovém kusu oděvu. Hlavu a obličej jí zakrývala objemná kápě.

Deirdra pozvedla provizorní zbraně a tvor zatím proběhl čtvercem světla proudícího z okna. V ruce třímal jakousi věc, která se proměnila v dlouhý obdélník odražených paprsků.

Ty Deirdru na chvíli oslnily, a až když byl tvor pár kroků od ní, poznala v té ocelové věci prastarý lornský meč.

~

„Dobře mě poslouchej,“ řekl Shannon a přelezl na hradbu uzavírající Satálovu plošinu. „Nemáme moc času.“

Na rameni měl Azuru a rozhlížel se jejíma očima.

„Jistě, magis –“

Pár palců před ním hradba končila a klesala zhruba o sedmdesát stop níž do stinného impluvia: hluboké nádrže na dešťovou vodu, která měla sítí několika akvaduktů poskytovat vodu neobydleným čtvrtím. Pod hladinou ležely mohutné uzávěry a výpustě. Kolem nich něco plavalo, nejdřív to Nicodemus považoval za macaté šedé ryby, ale pak mu došlo, že jsou to vodní chrliči na obsluhu uzávěrů.

Za impluviem se rozkládala míli široká polomísa střech, štítů a žlabů, jež sváděly déšť do nádrže. Této metastruktuře z řady rozličných sousedících jihovýchodních budov se říkalo kompluvium; a všude se to tam hemžilo okapovými chrliči – dřepícími, sehnutými i ležícími. Měli plné ruce práce s vybíráním listí z akvaduktů, zaháněním ptáků a opravou děravých střech.

„Úchvatné,“ hlesl Nicodemus polohlasem.

„Všechny tyhle chrliče ovládá klika, ke které jsem kdysi patřil,“ vysvětlil Shannon a rychle přešel na druhý konec hradby k točitému schodišti. „Jestli se ty nebo Bubnová věž někdy dostanete do nebezpečí, musíš sem přivést všechny chlapce kakografy. Ten obr u Satálovy plošiny udělá, co mu řekneš. Budeš mít za úkol zavést kluky sem do kompluvia a schovat je. Místa je tu dost a chrliči znají spoustu tajných zákoutí.“

Nicodemus polkl. „Do nebezpečí před čím? Před tím vrahem? Před strážci?“

„Odpovím za chvíli,“ zasupěl Shannon. „Nejdřív ti vysvětlím co dělat. Pojď.“ Došli k točitému schodišti a rychle se po úzkých stupních pustili dolů. Azura musela pokyvovat hlavou, aby Shannon dobře viděl na cestu a obraz se mu tolik netřásl.

U paty schodiště začínal zamřížovaný tunel do nějaké budovy, kterou Nicodemus nepoznával.

Shannon s pomocí několika numenských hesel odemkl bránu a otevřel ji dokořán. „Jestli si vás nebezpečí najde i v kompluviu, zaveď kluky sem.“ Vešel do tunelu a Azura ustrašeně zapískala. „Pozor na hlavu.“

Tunel byl temný, dlouhý a bylo v něm po kotníky vody, ale mistr a učeň se probrodili až k další bráně. Shannon uvolnil zámek a zavedl Nicodema na krátký ochoz, odkud se naskýtal pohled na strmá skalnatá úbočí Pinaklových hor.

Ocitli se na nejvýchodnější starhavenské hradbě.

Shannon si po ní pospíšil k patě Vřetenového mostu. Vedle toho stál další čtyřruký chrlič s jestřábí hlavou.

Čaroděj se před ním zastavil a otočil se ke svému učni. „Zavedeš kluky k tomuhle konstruktovi. Střeží soustavu konstruktů a kouzel, které říkáme Bláznův žebřík. Kromě hlavní brány je to jediná cesta ze Starhavenu. Když bude potřeba, můžete utéct do lesa a odtamtud už hochy zavedeš do Grayovy křižovatky.“ Vytáhl z roucha měšec a hodil mu ho.

Nicodemus ho chytil a váček zacinkal.

„Magistře!“ zvolal, sotva do něj nakoukl. „Vždyť to je zlata, že bych si za to mohl celou Grayovu křižovatku koupit.“

„Snad ti bude stačit k útěku nebo k zajištění ochrany.“

„Ale neměl bych v případě nebezpečí prostě jít za vámi?“

„Možná nebudeš mít čas mě hledat.“ Zavřel nevidoucí oči a promnul si je. „Krom toho, jestli se vážně dostaneš do nebezpečí, tak proto, že umřu.“

~

Na čepeli, která jí svištěla ke krku, zahlédla Deirdra skvrnky rzi.

Uskočila a ladně přistála na úzkých schodech. Přes nahrubo sešitou kápi pořád nespatřila protivníkovu tvář. Zapřemýšlela, jak asi vidí. Pak se podivila, proč riskuje útok ve Starhavenu, když tu nemůže čarovat.

Tvor se po ní ohnal. Vykryla výpad pravým prutem. Rána byla tak prudká, že jí ho málem vyrazila z ruky. Co do síly se jí tvor vyrovnal. Rychle se přes hlavu rozmáchla a švihla ho levým prutem.

Tvor zvedl levou ruku včas, aby si uchránil hlavu.

Ocelová tyč ho udeřila do předloktí tak silně, že by pod ní pukl balvan. Ale zapraštění kostí se neozvalo. Prut zajel tvorovi na dva palce do ruky a tam se zarazil.

Tvor sebou škubl a stáhl se. Deirdra v šoku pustila prut a nechala si ho vyklouznout z prstů. Bytost znovu napřáhla.

Deirdra odtančila, ale zakopla o vlastní patu a skácela se naznak na schody. Tvor zvedl meč nad hlavu. Ocelový prut mu dál trčel z předloktí.

Hlína! došlo jí. Ten zatracený šmejd je z hlíny!

Obouruční meč se zableskl a opsal oblouk. Deirdra se odkulila doprava a uslyšela, jak čepel zazvonila vedle ní o schod. Podívala se nad sebe a uviděla, že už se na ni snáší znova.

Oběma rukama nastavila zbylý prut. Ocel se srazila s ocelí a ohlušivě to zařinčelo. Deirdra švihla nohou a kopla tvora patou do kolene. Kloub z masa a kostí by praskl, ale tenhle se jen prohnul.

Protivník se se sípavým zavřísknutím zhroutil. Deirdře však bylo jasné, že mu nezpůsobila trvalé zranění.

Nějak věděla, že se mu nebude moci bránit kouzly ani mečem. A tupé zbraně nepředstavují pro tvora z hlíny žádnou hrozbu, bez ohledu na to, jakou silou by do něj bušila. Zabije ho, jen když najde pravé tělo jeho autora.

Neztrácela čas dalším útokem, vyškrábala se na nohy a rozběhla se do schodů.

~

„Umřete?“ zděsil se Nicodemus. „Magistře, proč byste umíral?“

„Pojď se mnou na Vřetenový most,“ odvětil Shannon unaveně. Šli vedle sebe. Nad mostem se hlasitě rozléhal klapot podpatků.

Hluboko pod nimi se rozprostíral horský les; před sebou měli strmou horskou stěnu. Shannon cestou mluvil o všem, co zjistil o vraždě Nory Finnové, o svém střetu s nelidským vrahem, Amadiiných podezřeních, kontraproroctví a smrti Erika a Adana.

„Dobrá nebesa!“ vykřikl Nicodemus a zarazil se. „Malý Eric Everson, ten s dlouhými hnědými vlasy, umřel? A Adan taky?“

Ani jednoho z chlapců neznal moc dobře, ale jejich smrt ho i přesto omráčila.

„Magistře, když jsem spal, zdálo se mi o nějaké obludě, přepadla v rokli jednoho neofyta.“ Popsal mu bledou příšeru a poté i jeskyni plnou zvláštních želv.

Shannon neodpověděl hned. Závan studeného větru zatřepotal Nicodemovi rouchem a rozevlál mu vlasy. Byli v půlce mostu.

Konečně Shannon řekl: „Tahle nová noční můra – kdy jsi zároveň sám sebou a tou postavou na stole – se mi taky jeví jako nějaká forma myšlení čtvrtého řádu. Co víš o stupních vnímání?“

„Jen to, že lidi mají vnímání třetího řádu,“ opáčil Nicodemus. „A že konstrukti můžou mít vnímání druhého anebo prvního řádu, což je totéž jako vnímání třetího řádu, ale s určitým omezením v tom, co si dokážou myslet, přát nebo pamatovat.“

„A myšlenky čtvrtého řádu?“ zeptal se Shannon. Nicodemus zaváhal. „To jsou myšlenky, které člověk dokáže myslet, jen když si na hlavu sešle určité texty.“

„Přesně tak, ale víš, co to znamená?“

„Nemám nejmenší tušení,“ přiznal Nicodemus a uchechtl se. „Nemyslitelné myšlenky, to je jako tichý hluk nebo zářící tma.“

Shannon se usmál. „Ale už jsi je v hlavě měl. V těch zlých snech jsi myslel za sebe a zároveň i za jiné bytosti. Tomuhle jevu říkáme sdílené vědomí, je to nejprostší forma vnímání čtvrtého řádu. Jako úplně nejnižší úroveň vnímání čtvrtého řádu bývá chápáno myšlení dvěma myslemi – jednou ve vlastní hlavě a druhou z magického textu.“

„Takže když jsem spal, ten vrah na mě seslal kouzlo a umožnil mi přemýšlet jeho prostřednictvím?“

„Ano, ale to kouzlo na tebe možná neseslal on,“ odvětil Shannon pomalu. „Vzhledem k tomu, co mi řekl, pravděpodobně upravil sny Adanovi a Erikovi, aby je vylákal za starhavenské hradby. Ale tvé noční můry mi připadají spíš jako varování než nějaké lákání. Ta vidina z rokle, to musel být konec chudáka Erika. Nepřítel by se ti přece nesvěřoval s tím, kde a jak útočí na kakografy.“

„Ale kdo jiný by mi ty sny posílal?“

„To nezjistíme,“ odvětil Shannon a podrbal se ve vousech. „Ale můžeme si položit otázku, co je spojuje. Zdálo se ti, jak drak útočí na Trilion a vrah na Erika, právě když se to dělo. Ať už ti ty sny posílá kdokoli nebo cokoli, chce, abys o těch událostech věděl. Určitě chce, abychom mezi nimi odhalili nějakou souvislost. Třeba mají ten vrah a drak něco společného.“

„A ty želvy v podzemí?“

„Ty jsou ze všeho nejdivnější. Snad se dozvíme něco víc z dalších snů.“ Opřel se do nich další poryv větru a starému učiteli se rozhoupaly bílé dredy.

„Ale proč ty sny někdo posílá zrovna mně?“ zeptal se Nicodemus teď už napjatým tónem. „A co Eric a Adan, co jejich smrt…“

Shannon mu položil ruku na rameno. „Já vím, je to hrůza, ale nemáme čas propadat panice ani smutku. Musíme uvažovat logicky.“

S tím nadmul tváře a ztěžka vydechl. „Víme, že po tobě vrah jde proto, aby si dobil nějaký artefakt, Smaragd. Nevím, co si představit pod tím ‚dobitím‘, ale vzal bych jed na to, že při pátrání po tobě zaútočí na kluky z Bubnové věže. Musíme tebe i ostatní kakografy ochránit. Proto jsme tu.“

„Magistře, ta druidka říkala, že je tu někde uctívač démonů. Možná bychom se s ní měli poradit.“

„Ne, dokud nezjistíme víc o ní i o tom vrahovi.“ Čaroděj se zašklebil. „Zatím v podstatě nevíme skoro nic.“

Nicodemus zamrkal. „Víme, že mě ten vrah připravil o schopnost čarovat.“

„To tvrdí druidka.“

Nicodemovi se hrudí rozlil zvláštní žár. „Ale vy tvrdíte, že mě ten tvor potřebuje k dobití artefaktu. Tvrdíte, že jeho pán na mě ten drahokam používal, když jsem spal. Určitě proto jsem kakograf.“

Rozklepaly se mu ruce. To musí být ono! Ochromili ho kouzlem – proto se může kouzlem dát zase do pořádku.

„Magistře! Když tomu tvorovi uniknu nebo třeba získám ten jeho drahokam, zbavím se kakografie! Možná jsem vážně Alkyón.“

„Nicodeme, nelíbí se mi, co říkáš.“

„Myslíte si, že jsem ten, o kom se mluví v kontraproroctví? Buřňák?“

Čaroděj zavrtěl hlavou. „Vzhledem k tomu, co se stalo, jsi nejspíš nějakým způsobem spojený s proroctvím, ale ještě je moc brzy na to bavit se o tom, jak –“

„Ale ten netvor v soukromé knihovně magistry Finnové řekl, že mu ten Smaragd dává vládu nad prajazykem. Magistře, co je to prajazyk?“

Mezi Azurou a Shannonem přeskočil zlatý numenský oblouk. Papoušice zvedla hlavu a věnovala Nicodemovi bedlivý pohled.

„Chlapče můj, dobře mě poslouchej. Prajazyk je velice nebezpečná, velice rouhavá myšlenka. Ať tě ani nenapadne zmiňovat se o něm, když by tě někdo mohl slyšet.“

„Ale proč?“ zeptal se Nicodemus. Musel starého učitele přesvědčit, že mu nebyl souzen život s poruchou.

„Měli by o něm vědět jen velečarodějové.“

„Ale, magistře, s ohledem na situaci –“

Stařec zvedl ruku. „Mě nemusíš o ničem přesvědčovat. Jen mi slib, že to, co ti povím, budeš držet v naprosté tajnosti.“

Nicodemus mu to odpřisáhl při všech polobozích Nebeského kánonu.

Čaroděj vážně přikývl a pronesl: „Možná už jsi slyšel, že když započal čas, byl všude jen neživý prach. Do tohohle pustého světa pronesl Stvořitel první slova. Ta slova byla v prajazyce, prvním magickém jazyce, jazyce, ze kterého vznikly všechny ostatní.“

Udeřil do nich další poryv chladného větru a rozhoupal Shannonovi stříbrné dredy. „Těmi slovy stvořil tenhle živý svět a všechno, co ho obývá. Dnešní učenci zastávají názor, že potom prajazyk zanikl. Ale když se bohové kdysi dávno, hned po Exodu, probudili na novém světadíle, trpěli ztrátou paměti a skoro i rozumu. Mnozí prohlašovali, že znají Stvořitelův jazyk. Někteří tvrdili, že hovořili přímo se Stvořitelem. Ve snaze ovládnout prajazyk a podrobit si veškeré lidstvo rozpoutali krvavé války. Následný boj a chaos málem vyhladily všechny lidi. Proto je honba za prajazykem považována za rouhání.“

Shannon se odmlčel a dlouze se nadechl. „Proto dnešní učenci tak ochotně věří, že už neexistuje. Kdyby věřili v něco jiného, zažehli by náboženské války a zničili tu trochu míru, kterou nová království zatím poznala.“

Nicodemus horlivě přikývl. „Ale vy si myslíte něco jiného, magistře? Vy věříte, že prajazyk existuje?“

„Nemusím v jeho existenci věřit, prostě o ní vím.“

„Jak to?“

Shannon si stiskl kořen nosu. „Protože poslední, co jsem v životě viděl – než mi to vypálilo z očí normální zrak –, byly dvě věty v prajazyce.“

~

Deirdra oběhla půl obvodu věže, ale pak ji zezadu něco udeřilo.

Levé rameno jí vybuchlo bolestí; třískla sebou na zaprášenou podlahu. Na zemi vedle ní zařinčel ocelový prut, který zarazila tvorovi do předloktí. Musel ho po ní hodit.

Překulila se a vstala právě včas, aby druhým prutem vykryla sek shora. Oplatila ho rychlým bodnutím.

Tvor, stále zahalený v bílé, uskočil. Máchl mečem obouruč. Deirdra útok odrazila, přikročila k němu a praštila ho loktem do tváře.

Něco mu rozdrtila, zřejmě nos.

Tvor vykřikl a skácel se. Zpod zad mu vyrazilo mračno prachu.

Deirdra skočila po meči.

Ale netvor byl pořád moc rychlý. Odplazil se a podržel jí zbraň mimo dosah krátké ruky. Pak ji sekl přes bok, jen to syklo.

Jak jí čepel přejela po žebrech, celý svět vybuchl černotou. Vrhla se na záda. Tvor zkusil vstát, ale nakopla ho špičkou boty do krku. Vydal přiškrcený výkřik a přepadl. Deirdře se podařilo vyskočit a udeřila ho prutem do brady.

A utekla.

~

Nicodemus zamrkal.

„Vás oslepil prajazyk?“

Velečaroděj si unaveně promnul oči. „Začalo to v Astrophellu. Byl jsem tehdy hráč ve hře frakcí a trochu arogantní mladík. Zamiloval jsem se do magicky negramotné praneteře astrophellského rektora. Přivedl jsem ji do jiného stavu a pak jsme se tajně vzali.“

Nicodemus mlčky pokýval hlavou.

Starý učitel pokračoval: „Moji nepřátelé těhotnou manželku odhalili, využili toho a vyvolali skandál. Sjednotili tím nespokojené kliky – hlavně ty, kterým by se líbilo, kdyby si Řád vybudoval větší vliv na království. Rektor mi v naději, že všechno utají, oznámil, že pošle ženu na jedno tajné místo a dítě na druhé, abych je nenašel ani já, ani nespokojenci. Vyděsil jsem se. Musel jsem něco udělat, než žena porodí a rektor ji odtrhne od malého. A tak jsem… vyhledal božskou pomoc.“

„Vy jste vyhledal našeho boha? Mluvil jste s Hakímem?“

Shannon přikývl.

„Ale nikdo přece… vy –“ zakoktal Nicodemus. „Jak?“

Na čarodějovy rty se vkradl úsměv. „Ti, co by chtěli proniknout do literárních tvrzí, si o tom vyprávějí něco jako legendu. Můj výzkum textové inteligence mi byl výhodou. Napsal jsem kouzlo na vnímání čtvrtého řádu, abych dokázal myslet jako tvrz.“

„Jako tvrz?“

Starý čaroděj si poklepal na čelo. „Nemožné, já vím, ale vzpomeň si, že myšlení čtvrtého řádu umožňuje člověku myslet nemyslitelné. Líp už ti to nevysvětlím, to bych musel to kouzlo seslat i na tebe. Nicméně chci říct, že vyzbrojený tímhle textem jsem se vplížil do tvrze a bojoval s jejím obranným jazykem. Půl míle jsem sekal, rubal a editoval, až jsem si proklestil cestu do chrámu našeho boha.“

Shannonův úsměv se roztáhl. „Když jsem se k Hakímovi dostal, seděl za stolem a četl si. Zjevil se mi jako hubený snědý mužík se stříbrnými vlasy a dlouhým plnovousem. Byl to ten nejpozemštější pohled, jaký si jen dovedeš představit, a já do jeho chrámu přiklopýtal celý naježený útočnými kouzly a zbrocený vlastní krví. Hakím se na mě ani nepodíval, zvedl ruku a řekl: ‚Chvilku strpení, synu, jsem u konce kapitoly‘.“

Nicodemus vykulil oči. „A pak?“

„A pak jsem ho tu kapitolu samozřejmě nechal dočíst.“ Shannon se rozesmál. „A vrhl jsem se mu k nohám a prosil za odpuštění. Řekl jsem mu, že udělám cokoli, abych pomohl rodině – splním jakýkoli úkol, odvedu jakoukoli práci, klidně i položím život… a Hakím pro mě opravdu našel uplatnění.“

S tím čarodějův úsměv povadl do ponuré rovné čáry. „Hakímovou obranou proniklo zákeřné bohokouzlo jednoho z jeho nepřátel a zavrtalo se mu do archy, fyzického ztvárnění jeho duše. Ať zkoušel co zkoušel, nepodařilo se mu tu pasťovou kletbu sejmout. A protože ji nemohl zneškodnit, musel ji spustit.“

„Hakím vás přesvědčil, abyste tu kletbu vzal na sebe?“

„Přesvědčil? Já to uvítal. Byla napsaná tak, aby zničila boha, ne člověka. Bylo možné, že mi nic neudělá; bylo možné, že mě na místě zabije. Bylo mi to jedno. Bez ženy a bez syna bych stejně nedokázal žít.“

„A ta kletba byla napsaná v prajazyce? Proto víte, že existuje?“

Starý čaroděj se zašklebil. „Tahle božská kletba měla vnést do hlavy oběti jistou znalost a potom jí jejím prostřednictvím ublížit. Hakím mi jasně řekl, že když přežiju, tak mi všechny vzpomínky na ten text vymaže bohokouzlem.“

Shannon přimhouřil bílé oči. „Vzpomínám si, že jsem vešel do malé tmavé místnůstky. Vzpomínám si na Hakímovu archu – vysoký křišťálový obelisk popsaný pohyblivými runami. Pak se mi všechno rozmazalo. Šíleně rychle mě to někam neslo, ale přitom jsem stál na místě. Objevily se dvě věty. Ovíjely se kolem sebe, jako když se páří hadi. Pak runy vybuchly a mě bodlo v očích. Dál nic. Bylo po obraze, po zraku, zůstala jen… slepota.“

Nicodemus zadržel dech.

Shannon si povzdychl. „Probudil jsem se ve voze jedné karavany do Beš-Lo. Hakím se postaral o to, aby se všichni čarodějové z Astrophellu báli byť jen pomyslet, že nějak ublíží mé ženě a synovi. Dokonce přinutil kupce zaměstnané Řádem, aby dali mé manželce dobré místo v některé z obchodních společností. Nicméně mně ochranu neposkytl, možná ze mě dostal strach, když jsem mu vnikl do chrámu. Dovolil rektorovi, aby mi zabavil výzkumné materiály a vyhostil mě do Starhavenu.“

Nicodemus chvilku mlčel a doufal, že se mu tak podaří vyjádřit soucit, než se zase začne vyptávat. „Ale ta božská kletba vás, magistře, naučila prajazyk?“

„Ano, a Hakím mi všechny vzpomínky na něj vymazal, zůstal mi jen pohled na ty dvě věty. Doteď jsem o tom nikomu neřekl, ani člověku, ani textu. Vždycky jsem se bál pomyslet, co asi musel Hakím udělat, aby mi vymazal paměť,“

Nicodemus cítil, že se mu začíná zrychlovat tep. „Tak je to pravda: prajazyk existuje. Pak jsem s ním možná nějak spojený. Určitě proto mi ten tvor jde po krku. Magistře, copak to nechápete? Neměl bych být kakograf.“

Shannon zvedl ruku. „Nicodeme, bereš to moc hopem. To stvoření říkalo, že potřebuje dobít Smaragd. To tě ještě nespojuje s prajazykem. Musíš pochopit, že žádná lidská bytost nemůže prajazyku rozumět.“

„Ale to víte jak?“

„Protože,“ odvětil Shannon, „má jen čtyři runy.“

~

Přes most zadul větrný poryv. Rozevlál Nicodemovi dlouhé černé vlasy a srazil Shannonovi Azuru z ramene. Nebohá papoušice musela zběsile zamávat křídly, aby se vůbec udržela nad mostem.

„Čtyři runy!“ podivil se Nicodemus a zkusil si zkrotit vlasy. „Jazyk, ze kterého se vyvinuly všechny ostatní, má jen čtyři runy?“

Shannon nastavil Azuře ruku, aby mohla přistát. „Zvláštní, ale prosté geometrické runy. Dvě byly šestiúhelníky s několika paprskovými čárami; další dvě byly pětiúhelníky spojené s podobnými šestiúhelníky.“

„Ale to přece, magistře, není možné.“

„Těžko se tomu věří,“ pronesl Shannon, jakmile mu Azura znovu přistála na ruce. „Nejobyčejnější z běžných jazyků má dvaadvacet run. A ten nejsložitější, vysoký jazyk šamanů, jich má přes šedesát tisíc.“

Vítr trochu polevil a Nicodemus si zastrčil vlasy do roucha.

„Ale jazyk jen se čtyřmi runami může mít jenom čtyři slova o jedné runě, šestnáct slov o dvou runách, čtyřiašedesát slov o třech runách a tak dál.“

„Přesně,“ přitakal Shannon a pomohl Azuře zpátky na rameno. „Prapůvodní slova musela být hrozně dlouhá. Vezmi si, že běžný jazyk má sto tisíc slov, numen třikrát tolik. Za předpokladu, že prajazyk má aspoň tři sta tisíc slov, musejí ta slova mít takových…“ Odmlčel a spočítal to. „Devět run, aby se dala poskládat všechna. Ale kdyby měl prajazyk dvacet run, stačilo by na ta slova…“ Další pauza. „Pouhých pět run.“

Nicodemus zavřel oči a zapřemýšlel, jakými počty k tomu jeho učitel došel.

Shannon dlouze vydechl. „A protože má runy jen čtyři, všechna ta dlouhá slova musejí vypadat skoro stejně. Jen si to představ, jak by ses snažil naučit tisíc devíticiferných čísel o číslicích od jedné do čtyř. To nejde. A věty by měly stovky, možná tisíce run. Naprosté drmolení.“

Nicodemus přestal počítat a zasmál se. „Představte si, že chcete v tomhle jazyce něco vyhláskovat. Všichni bychom byli kakografové.“

Shannon už začal odpovídat, ale vtom se zarazil. Zamračil se. Otevřel ústa, zavřel, zase otevřel. „Nicodeme… to je hluboká myšlenka.“

„Vážně?“

Přes most se přelil vánek z druhé strany, ze Starhavenu. Přinesl s sebou podzimní vůně tlejíďho listí a kouře.

Shannon pokýval hlavou. „Co když je kakografie prostě jen nesoulad mezi myslí a jazykem? Naše jazyky vyjadřují význam způsobem, který se tvé hlavě těžko reprodukuje v neporušené podobě. Ale logická struktura ti potíže nedělá. Když po tobě text opravím, funguje bez chybičky.“

Nicodemus přikývl a samými rozpaky ho začaly hřát uši.

„Ale nedal by se vytvořit jazyk, který by tvá mysl zpracovávala snadno? Pokud ano, pak by to mělo platit i naopak: mělo by být v našich silách vytvořit jazyk tak složitý, že ani ta nejmocnější mysl by s ním nedokázala pracovat souvisle.“

„Ó,“ hlesl Nicodemus, když mu došlo, co Shannon říká. „A možná právě to Stvořitel udělal, když vytvořil prajazyk. Možná je tak složitý, že každý, kdo v něm zkusí něco rozluštit nebo napsat, bude jako kakograf.“

„Nejen jako kakograf, ale naprostý analfabet.“

Nicodemovi se vzrušením opět roztřásly ruce. „Magistře, možná opravdu existuje spojení mezi prajazykem a mou kakografií. Možná ta druidka nelhala. Možná mi ten tvor něco sebral a vložil to do toho Smaragdu. Možná vůbec nemám být kakograf!“

Shannon neodpověděl a zamířil ke konci Vřetenového mostu. Tam se před nimi rýsovala horská stěna a chtonické rytiny – nalevo listy břečťanu a napravo geometrické obrazce.

Starý čaroděj pronesl: „Chlapče můj, možná právě zažíváme první dny proroctví. Ranní dračí útok na Trilion zřejmě značí začátek střetu, který pohltí všechna království a ohrozí samotný lidský jazyk. Ale co mě děsí právě teď, je ta změna ve tvém hlase.“

Zastavil se a otočil se k Nicodemovi. „Věříš, že jsi Alkyón?“

„Já –“ zajíkl se Nicodemus. „To jsem podle vás hlupák, když věřím, že by to druidčino proroctví mohla být pravda?“

Stařec zavrtěl hlavou. „Ani v nejmenším. Kromě toho, že tě s ním spojují současné události, jsem si všiml, že máš zvláštní vliv na určité texty. Když jsi včera v noci porouchal tu chrličku, obdařil jsi ji větší svobodou myšlení. O něčem takovém jsem ještě neslyšel. Možná se to stalo, protože jsi Alkyón, možná z nějakého jiného důvodu souvisejícího s proroctvím. Ale neodpověděl jsi mi na otázku: myslíš si, že jsi Alkyón?“

„Ještě jsem… Nevím, jestli jím jsem, nebo ne. Asi máte pravdu, nemůžeme to brát tak hopem. Ale šlo mi o tu kakografii. Jestli mě vrah magicky připravil o schopnost čarovat, možná ji zase magicky obnovím!“

Shannon si založil ruce. „O co ti jde víc: abys naplnil svou roli v proroctví, nebo se zbavil kakografie?“

Nicodemus potřásl hlavou. „Jestli mi schopnost čarovat ukradl uctívač démonů, musí mezi nimi být nějaké spojení. Magistře, copak vám to nedochází? Třeba nejsem opravdový kakograf.“

„Opravdový kakograf?“ zopakoval Shannon a nadzvedl obočí. „Nicodeme, i kdybychom z tebe celou poruchu vymazali, neodestane se, čím už sis prošel. Vzhledem k tomu, jaký doopravdy jsi, vzhledem k tomu, na čem doopravdy záleží, se skoncováním s kakografii nic nezmění.“

Nicodemus málem nevěřil vlastním uším. „Změní se všechno!“

Shannon opět vykročil. „Třeba není vhodná doba.“

Nicodemus ho rychle dohnal. „Magistře, vám by vadilo, kdybych se naučil pořádně čarovat?“

Shannon šel dál. „Proč se mě takhle ptáš?“

„Vždycky, když se objeví nějaká naděje, že bych mohl být celý, rozmáčknete ji.“

„Tobě vůbec nic nechybí. Vždycky jsi byl celý a nebudeš –“

Nicodemus učiteli snad vůbec poprvé schválně skočil do řeči. „Jestli už jsem celý, jestli už ze mě nikdy nebude nic víc než váš postižený mazánek, tak nechápu, proč se vůbec snažíme o mou záchranu!“

Oba se zastavili.

Nicodemus si najednou uvědomil, že poslední tři slova skoro zařval. Odvrátil se.

Uviděl před sebou mostní zábradlí. Chytil se ho a zkusil popadnout dech.

Hluboko pod ním kroužil sokol, létal nad roztroušenými balvany a borovicemi. Některé stromy umřely a seschly do podoby dřevěných koster.

„Postižený mazánek,“ řekl Shannon pomalu. „Chápu.“

„Vím, že si vybíráte postiženého oblíbence v každé generaci,“ odvětil Nicodemus. „Devin to ví taky. Při ohnivých nebesích, ví to celá akademie!“

Rozhostilo se ticho a táhlo se až do chvíle, kdy vítr zesílil natolik, aby jim zatřepotal rouchem.

Konečně Shannon promluvil hlubokým, drsným hlasem. „Vyhoštění z Astrophellu mě téměř zdrtilo. Přišel jsem o všechno – o ženu, o syna, o zrak, o výzkum. Mohl jsem se tou ztrátou nechat prožrat od srdce až po kůži.“

Nicodemus se k němu opět otočil.

Azura sklonila hlavu skoro až k Shannonově bradě, aby ji starý čaroděj podrbal za krkem.

„Můj výzkum přišel vniveč,“ pronesl čaroděj vážně. „V Astrophellu jsem dospěl k úžasným objevům. Ale v téhle akademické stojaté vodě nedokážu ani čtvrtinu toho, co jsem dokázal dřív. V Astrophellu jsem měl skupinu výborných učňů, kteří mi se vším pomáhali. Tady učím kakografické neofyty co dělat, aby si neublížili. Politika mi neustále připomíná mé hříchy.“

Nato si starý čaroděj podrážděně odfrkl. „Celé roky jsem marně toužil po tom, co jsem ztratil, až ke mně jednou přišel malý kakograf a se slzami v očích mi poděkoval za všechno, co jsem pro něj udělal. Popravdě řečeno jsem neudělal o moc víc, než jsem musel. Ale pochopil jsem, jak hluboce to s tím chlapcem hnulo, jak hrozně potřeboval ždibec vlídnosti. Spatřil jsem v něm cestu k novému životu. Jmenoval se Allen, byl z Lornu. Teď žije v Astrophellu. Seveřané nemají nejmenší ponětí, že je kakograf, a přitom je z něj knihovník s kápí.“

Shannon se odmlčel. „Myslíš si, že jsem si tě vybral za učně z lítosti? Protože u sebe rád mívám kakografa, abych si na něm dokazoval, jak jsem dobrý? Abych se cítil tak velký, jako když jsem mluvil před Dlouhou radou? Nuže, jestli si tohle myslíš, Nicodeme Weale, tak jsi hlupák.“

Mladík se nadlouho odmlčel. „Tak proč jste si mě vybral?“

Shannon si ukázal na mléčně bílé oči. „Vybral jsem si tě, protože jsem v minulosti pochopil kakografy a oni pochopili mě. Vybral jsem si tě, protože jsem si říkal, že právě tobě dokážu nejvíc pomoct. Navíc jsi užitečný učeň. Když mi sešleš runovku, napíšu kouzlo čtyřikrát rychleji než obvykle.“ Zabručel. „Probrali jsme to dostatečně?“

Nicodemus na to nic neřekl, a starý učitel tedy vykročil k horskému úbočí. „Tak pojď. Za chvíli nás ti strážci doženou.“

Téměř celou cestu ke skále šli mlčky. Jejich kročeje se hlasitě rozléhaly, skoro až nepřirozeně. Nicodemus se musel zhluboka nadechnout, než se odvážil prolomit mlčení. „Omlouvám se, magistře. Já jen… když je tu možnost, že bych se zbavil kakografie –“

„Docela tě chápu,“ opáčil Shannon stroze a oba se zastavili před strmou skalní stěnou. „Teď už zase z trochu jiného soudku. Víš, proč jsme na Vřetenovém mostě?“

„Protože tu umřela magistra Finnová?“ Nicodemus upřeně pozoroval vytesané obrysy obrovských listů břečťanu.

„Přesně tak. Zajímalo by mě, jestli to, že zemřela zrovna tady, mělo nějaký důvod. Chtěl jsem si tuhle skálu prohlédnout svýma slepýma očima. Napadlo mě, že tu třeba uvidím nějaké skryté kouzlo, nějakou stopu.“ Povzdychl si. „A můj zrak proniká kameny, ale nic za nimi nevidím.“

Napsal několik vět v numenu a vrazil je do hory. „A vypadá to, že před námi není nic než skála.“

Nicodemus poodstoupil a podíval se na šestiúhelníkové obrazce u druhé strany mostu. „Magistře, říkal jste, že runy prajazyka vypadaly jako šestiúhelníky. Nepodobají se třeba trochu chtonickému vzoru?“ Ukázal na něj.

Shannon zavrtěl hlavou. „Od chvíle, kdy jsem přijel do Starhavenu, jsem ty obrazce zkoumal snad tisíckrát. Ale žádnou podobnost jsem nenašel.“

Nicodemus se učiteli kradmo podíval do tváře. Zlobí se ještě? „Magistře, věříte příběhům o tom, jak chtonici díky mostu unikli vojákům Novoslunečního císařství? Myslíte, že utekli do údolí Nebeského stromu?“

„Ne, dějepisci měli pravdu: naši předkové je pobili do posledního.“ Otočil se zpátky ke Starhavenu. „Nic tu není. Pojď.“

Nicodemus chvíli počkal a pak vykročil za ním. „Co teď budeme dělat?“

„Zkoumat nepřítele,“ odvětil Shannon. „Víme, že dokud vraha nezraníme, bude vypadat jako živý; potom se promění v hlínu. Musíme najít nemagické texty, které se takovým bytostem věnují. Jindy by nám bádání ohledně tak obskurního tématu zabralo zbytek podzimu. Ale teď možná bude stačit, když upravíme výzkum, který máme odpoledne dokončit s magistrem Smallwoodem.“

Nicodemus se přistihl, že se ohlíží po vzorech na skále. „Nechápu.“

„Zkoumáme mocný artefakt nazývaný Rejstřík. Dá se s ním rychle prohledávat množství textů. Není sice tak mocný jako ten, co mají v Astrophellu, ale i tak stojí za to. Ty budeš mít za úkol nějak před koncem projektu zabavit Smallwooda a strážce, abych do něj mohl potají nakouknout.“

„Proč jim prostě neřekneme, co potřebujeme?“

Shannon zavrtěl hlavou.

„Smallwood ani strážci by nás to nenechali vyhledat. Však uvidíš. Potom se musíme prospat. Dnešek je jako zlý sen.“

„Zlý sen,“ zopakoval Nicodemus. Zastavil se a ještě jednou se ohlédl po chtonických obrazcích.

Čaroděj se také zastavil. „Co je?“

Nicodemus otevřel ústa a zkusil nějak popsat výjevy, které se mu honily hlavou.

„Ve snu, jak jsem si odpoledne zdříml,“ vysoukal ze sebe konečně, „jsem se ocitl někde v podzemí a uviděl jsem bíle oděné tělo se zeleným kamenem.“ Podíval se na Shannona. „Se zeleným kamenem, magistře! A ten vrah říkal, že mě potřebuje k dobití Smaragdu!“

Starý čaroděj se zamračil.

Nicodemus ukázal na břečťan vytesaný do skály.

„V tom snu se po zemi plazil břečťan. A ze tmy vylezly jakési divné želvy. Byly jich stovky, syčely a svíjely se v hrozných mukách, protože jim pukaly krunýře.“

„Tomu nerozumím. Želvy?“

„Podívejte se na ten šestiúhelníkový vzor,“ řekl Nicodemus a ukázal na druhé chtonické dílo, „je to vzor želvího krunýře.“

~

Deirdra se řítila temnou chodbou. Po levici míjela tmavé chtonické průchody; po pravici zamřížovaná okna.

Už za sebou slyšela zběsilý dusot. Tvor jí byl opět v patách.

Oběhla věž a začala stoupat po schodech na druhé straně. Vtom se strop rozpadl na tisíce poletujících stvoření.

Netopýři! Viseli na stropě. Podlahu pokrývala měkká vrstva jejich trusu.

Běžela dál. Sečná rána na žebrech byla mělká a rychle se hojila, ale i tak jí každý nádech vyvolal v boku vlnu nesnesitelné bolesti. Roucho jí prosakovalo krví.

Tvor za ní zavřeštěl.

Zdvojnásobila úsilí, oběhla věž a vylétla po dalším schodišti – jen aby musela zabrzdit.

Objevil se před ní vchod na most. Kameny zalévalo jasné polední slunce. „Ne.“ Z věže nemohla – za starhavenskými hradbami tvor vládne kouzly. „Ne!“ Zprudka se otočila.

Po schodech se blížil dupot.

Rozběhla se k jedněm z malých černých dvířek, jež vroubily vnitřní stěnu chodby. Byl to tlustý kovový portál. Nad ním sedělo zamřížované okno.

Vzala za dveře, ale ani se nehnuly. Zabrala… a plát se s kovovým skřípěním pootevřel na čtvrtinku.

Najednou se jí zatočila hlava. „Bohyně, ne!“ hlesla a vklouzla do temné komory. „Teď ne!“ Začínaly se jí chvět ruce.

Místnost byla obdélníková; u jedné zdi se krčila černá masa prastarého kamenného lůžka. V jednom koutě švitořil sbor vyděšených krys. Deirdra za sebou s dalším hlasitým zaskřípáním přitáhla dveře.

Ruce se jí už vyloženě třásly. Měla pocit, že se jí roztahuje žaludek. „Ne, ne,“ zakňučela a doklopýtala ke kamennému lůžku. Srdce jí tlouklo v pomalém nepravidelném rytmu.

Zmocňuje se jí aura!

Obličej a krk ji začaly šimrat, jako by jí na holou pleť vanul letní větřík. Začala dýchat přerývaně, dlouhými neovladatelnými nádechy. Připadalo jí, že celým světem prostupuje krása. Chtělo se jí vykřiknout radostí. Podlomily se jí nohy a zhroutila se na podlahu.

Ozval se za ní hluboký nakřáplý smích.

Podařilo se jí otupělýma rukama odrazit a překulit se.

Všude bylo černo, viděla jen zamřížované okénko nade dveřmi. Tím se dovnitř hrnulo prudké bílé světlo. Tvor stál venku.

Dveře pod jeho náporem zaskřípěly. U veřejí se objevil svislý pruh světla. Tvor zabral ještě jednou. Panty zase vrzly a pruh světla se zvětšil. Tvor se opět zasmál. Co nevidět si otevře úplně.

Deirdra zkusila vykřiknout, zkusila vstát. Ale byla příliš schvácená aurou. Divoce se jí klepaly ruce a po zádech se jí rozlévalo blažené teplo.

„Ne, můžeme se domluvit,“ uslyšela se zasténat. „Můžeme se domluvit!“

Okénkem uviděla, že tvor se zastavil. Zvedl bledé ruce a stáhl si kápi. Deirdra přimhouřila oči a zkusila se mu podívat do tváře.

Ale všechno vybuchlo světlem a ona upadla do bezvědomí – do područí prudkého záchvatu.

Kapitola devatenáctá

Nicodemus a Shannon hleděli na chtonické rytiny.

Už nepochybovali o tom, že Nicodemova druhá noční můra měla spojit vraha s Vřetenovým mostem – ale jak, to neuhádli. Tělo v bílém rouchu, Smaragd, želvy, břečťan – všechno to působilo příliš nesouvisle.

S hlasitým klapotem podpatků si pospíšili zpátky ke skalní stěně, aby si ještě jednou prohlédli chtonické rytiny. Shannon napsal několik numenských textů na vyhledání skrytého kouzla či magických dveří do hory.

Znovu však našel jen pevnou skálu.

Z úrovně země už k nim vystoupali strážci. Všichni čtyři teď rázovali po Vřetenovém mostě a z dálky se od nich neslo klapání, jako když bubnuje pochod. „Už jsou tady,“ řekl Shannon. „Nesmíme se bavit o tvých snech ani o vrahovi. Jsou z Amadiny družiny, budou pátrat po stopách kontraproroctví.“

Nicodemus se zhluboka nadechl. Jestli si strážci vyloží nějaké jeho nezdařené kouzlo jako důkaz, že je Buřňák, spoutají ho, zcenzurují a zavřou někde do žaláře. V kobce si ho vrah najde jedna dvě, bude tam bezmocný jako pták v kleci.

„Budeme dělat, že nám jde jenom o výzkum,“ zašeptal Shannon. „Řiď se podle mě. Musíme zjistit víc o tom tvorovi z hlíny. Až ti dám znamení, odpoutáš pozornost, zabavíš strážce a Smallwooda a já se podívám do Rejstříku.“

„Ale, magistře, jak mám odpoutat pozornost pěti čarodějů? A co je ten Rejstřík, o kterém –“

Shannon ho uťal křiknutím na blížící se strážce. Proměnil se ve ztělesnění vzteku a učitelského zanícení, pokáral je, kde se loudají, pohrozil jim, že si bude stěžovat u Amadi, a začal nesouvisle drmolit o výzkumu.

Popoháněl skupinku zpátky na zem a do neobydlených čtvrtí a celou dobu mluvil o hlavním výzkumném kouzlu, a že sebou musejí hnout, aby nenechali magistra Smallwooda čekat.

Měl proč, protože když došli k Shannonově kabinetu, magistr Smallwood už stál u dveří s hromadou svitků v náručí. „Agwu, co je to za lidi?“ zeptal se překvapeně.

„Timothy, přivedl jsem pár rukou navíc.“ Shannon odemkl kabinet. „Pojďte, magistři a magistro, musíme toho hodně odnosit.“ Nahnal strážce dovnitř a začal jim do rukou nakládat knihy. Jeden zkusil něco namítnout, Shannon ho však umlčel výhrůžkou, že poví Amadi, že nechtěl spolupracovat.

Za krátkou chvíli měli všichni strážci hromadu knih od loktů až po oči. Nicodemovi naložil Shannon do náruče hotovou lavinu svitků. Musel si je přidržovat bradou, aby se mu nerozsypaly.

Shannon si také nabral knihy a přitom strážce poučil, jak se jim nejlépe ponesou.

„Nuže, jsme připraveni,“ oznámil, jakmile hromadu završil ještě několika svitky. „Nicodeme, nemohl bys využít své mladé oči a otevřít nám dveře?“

„Jistě, magistře.“ Nicodemus si napsal v pravém předloktí jednoduchou větu v magnu a pomocí ukazováčku – jediného volného prstu – ji omotal kolem zástrčky. Dalo to trochu práce, ale nakonec za ni zatáhl. „Je otevřeno, magistři a magistro. Kam teď?“

„Do hlavní knihovny,“ odtušil Smallwood zpoza haldy svitků. „Shannone, myslel jsem, že jsi se svým učněm o našem výzkumném kouzlu už mluvil.“

Dva velečarodějové pod Nicodemovým vedením vyšli na chodbu. Strážci se drželi v těsném závěsu.

Shannon podrážděně mlaskl. „Timothy, měl jsem dnes náročný den. Nebyl čas.“

„Nemusíš se hned bránit, Agwu,“ prohlásil Smallwood. „Jen jsem se ptal.“

Došli ke schodišti a jali se zdolávat úzké stupně.

„Nuže, Nicodeme a návštěvníci ze severu, všechno vám vysvětlím,“ prohodil Smallwood se svým obvyklým kantorským zápalem. „Před lety jsme s magistrem stvořili výzkumné kouzlo k zobrazení textů obklopujících Rejstřík, ale povolení pokračovat jsme dostali až včera, když –“

„Timothy,“ přerušil ho Shannon, „Nicodemus neví, co je to za artefakt, a měl bys pamatovat na to, že o něm smíš mluvit jen na bezpečných místech.“

„Pravda pravdoucí,“ uznal Smallwood. „Promiň, zapomněl jsem. Nicodeme, seslal bys na mě šeptací kouzlo, abychom si mohli promluvit bez obav?“

Učňové zpravidla sesílali všechna běžná kouzla, která jejich čarodějové potřebovali. Shannon této povinnosti Nicodema obvykle zprošťoval. Smallwood, jak pro něj bylo typické, na to zapomněl.

Nicodemus se zhluboka nadechl a začal v pravém předloktí vytvářet potřebné runy. Šeptací kouzlo se sice psalo v běžném jazyce, ale mělo složitou větnou strukturu a náročný závěr.

Když ho dopsal, nebyl s ním spokojený, ale nezbylo mu než zase mávnout ukazováčkem a seslat ho. Bíle svítící pakouzlo se však neroztáhlo do mraku, který by tlumil zvuky, ale spadlo na zem a roztříštilo se. Zlomky vět zatančily na dlažbě jako kapky vody na horké pánvi. Nicodemus zrudl studem. „Omlouvám se, ale –“

„Domnívám se, že takhle citlivá záležitost vyžaduje text v magnu, možná kouzlo tajnosti,“ pronesl Shannon. Nicodemus se po něm vděčně ohlédl.

Vykročili dál a Shannon se pustil do psaní. Strážci si mezi sebou něco zamumlali. Potom Shannon vyplivl kouzlo subrosa a ozval se vlhký zvuk. Skupinku okamžitě uzavřela zvukotěsná koule ze vzájemně se překrývajících okvětních plátků.

Smallwood si odkašlal. „Nuže, Nicodeme, magistři a magistro, jak už jsem řekl, ve Starhavenu máme spoustu svazků, ale jen jeden Rejstřík. Běžným pohledem ho uvidíte jako obyčejnou knihu obvyklých rozměrů. Ale proudí v něm výjimečná kouzla: spojují ho se všemi svitky, knihami a spisy ve Starhavenu.“

Zastavil se, aby si upravil svitky v náručí. „Když chce člověk najít nějaký obyčejný text, stačí na něj pomyslet a otevřít Rejstřík. Kdybyste si chtěli počíst o synestezii, o magickém nadání, o čemkoli, prostě byste ho otevřeli a jeho kouzla by vám zprostředkovala všechny dostupné informace o daném tématu.“

V tu chvíli vešli do Ženského atria. Na stropě se skvěly mozaikové podobizny slavných čarodějek. Nicodemus sjel očima k psovitým strážným kouzlům, jež stála po stranách klenutého vstupu do hlavní knihovny.

Jejich numenská těla měřila na výšku osm stop a měla dlouhé psí tesáky, svalnatá ramena a svítící oči. Strašlivé hlavy jim porůstala hustá kučeravá srst, ale jinak byli hladcí. Pod tlapou blíže ke vchodu oba drželi velké magnové koule.

Když k nim skupinka došla, ohrnuli rty, ale Shannon jim začal klidně posílat potřebná hesla.

Smallwood se nenechal vyrušit a pokračoval v přednášce. „Naopak když chcete Rejstříkem vyhledat magický text, jednoduše přiložíte ruku k některé z iluminovaných stran a vaše mysl vás napojí na rejstříková kouzla. Stačí pomyslet na to, co hledáte, a kniha vám zobrazí všechna známá kouzla odpovídající vašim podmínkám. Jakmile si nějaké vyberete – a to je opravdu úžasný aspekt artefaktu daný text se hned přesune do vaší mysli. Určitě už chápete, proč je Rejstřík tak cenný: s jeho pomocí lze bádání, které by jinak trvalo celé týdny, uskutečnit během chviličky.“

Konstrukti se nechali uklidnit hesly a pak oba natáhli přední tlapy v psí úkloně a ukázali skupince, že smí vstoupit.

Nicodemus se hned za dveřmi rozhlédl po krásách hlavní knihovny – byl tu zatím jen párkrát. Strážce vedle něj si něco ohromeně zamumlal.

Kam až oko dohlédlo, táhla se patra a patra zdobeného dřevěného obložení a knih vázaných v kůži. V každém poschodí se nacházela klenutá okna a vpouštěla do teplého a prašného vzduchu dlouhé snopy slunečního svitu. V takřka nepředstavitelné výšce kdesi nad nimi se přes jeskyňovitý prostor knihovny klenulo pár dřevěných lávek.

Uprostřed přízemí se rýsovala dvoupodlažní kamenná struktura, která sloužila jako základna pro knihovníky, ti se tu starali o knihy ve dne v noci. Z kamenné stavby vybíhalo bludiště kartoték, byly vysoké asi po pas a obkličovaly řady dlouhých studijních stolů. Od zhruba stovky začtených čarodějů se nesl šustot otáčených stránek a šum tlumených rozhovorů.

Smallwood pokračoval ve výkladu. „Nuže, o Rejstřík je strašný zájem. Rada práce s artefakty musí každou žádost prověřit, aby zajistila, že se kniha nikdy nedostane do nebezpečí. Je to náročná práce, obzvlášť když uvážíme, že s Rejstříkem sice umíme pracovat, ale netušíme, jak funguje. Jeho účinná kouzla jsou napsána neznámým jazykem.“ Čaroděj se zasmál. „Pak je tu ještě otázka soukromých knihoven. Rejstřík prohledává všechny knihy ve Starhavenu, a tak se řada velečarodějů, kteří si protizákonně zřídili soukromou knihovnu, bojí, že na to jejich rivalové s Rejstříkem přijdou.“

Dál šli s Shannonem a Smallwoodem v čele, Nicodemem uprostřed a čtveřicí strážců na chvostu.

Došli k protější stěně a vkročili do jednoho z mnoha přístěnků. Zrovna tohoto si Nicodemus v životě nevšiml. Na délku měřil přinejmenším sto yardů a vypadal jako dlouhá jeskyně obložená knihami.

„Víš, Nicodeme,“ řekl Smallwood, jak tak šli, „naše výzkumné kouzlo má zjistit, jak pracuje text kolem Rejstříku, tenhle artefakt totiž očividně oplývá nějakou formou textové inteligence. Mohlo by nám to odhalit hodně o vnímání čtvrtého řádu – jak nám některá kouzla umožňují myslet s pomocí textu. Najdou se tací, kteří tvrdí, že Rejstřík možná vytvořili chtonici.“

Vtom dospěli ke konci jeskyně a pohlédli na hlídací kouzlo, jež spalo před širokými kovovými dveřmi. Mohutná hlava zlatého konstrukta spočívala na magnové kouli. Jedno psí víčko se pomalu otevřelo a odhalilo zářící oko. V tu ránu byl konstrukt na všech čtyřech a zuřivě vrčel. Shannon mu hodil tlustý svazek hesel.

Konstrukt ho chytil za letu, jako by to byl plátek šunky. Věnoval skupince dlouhý nedůvěřivý pohled a pak se uklonil. Dveře za jeho zády se otevřely do kamenné místnosti bez oken. Uprostřed stál podstavec a na něm spočíval Rejstřík.

Byl potažený vyleštěnou hnědou kůží. Přes hřbet se mu táhly dva mosazné pásy, připevněné třemi ocelovými cvoky k deskám. Byl zavřený na mosaznou přezku a rohy mu chránilo trojúhelníkové ocelové kování. Když Nicodemus došel blíž, uviděl na mosazi rytiny připomínající nespočet slunečních paprsků. Na deskách nebyla žádná vystouplá ozdoba a kovové části nekrášlily drahokamy, ale i tak se jednalo o jednu z nejkrásnějších knih, jaké kdy spatřil.

Smallwood složil hromadu knih, začal si rozepínat rukávy a požádal strážce, aby položili knihy na prázdné police, jež lemovaly stěny.

Shannon už si rukávy rozepnul a ukázalo se, že i přes pokročilý věk má díky neustálému čarování ruce samý sval. „Naše výzkumné kouzlo se jmenuje traseus,“ vysvětlil Nicodemovi. „Napsali jsme ho zároveň v numenu a v magnu a slouží k tomu, aby zobrazilo pohyb jazyka artefaktu, až bude vyhledávat běžný text. Jediný háček je v tom, že je dost obsáhlé – proto budeme potřebovat, abys nám pomohl.“

Nicodemus se schoulil a začal soukat ruce z učňovských rukávů. Jestli Shannon a Smallwood budou potřebovat víc run, než dokáží napsat sami, pak ho čeká opravdu náročný úkol. Ohlédl se po dvou strážcích, kteří právě museli snášet jednu ze Smallwoodových přednášek. „Nemohli bychom požádat o pomoc je?“ zeptal se Shannona potichu.

„Jsou to plně dekorovaní čarodějové, vzali by to jako urážku. Navíc bych byl radši, kdyby jen tak zevlovali. Čím víc se budou nudit, tím snáz pak odpoutáš jejich pozornost.“ Významně si odkašlal.

Nicodemus přikývl. „A kolik už jste z toho kouzla napsali?“ Většina velečarodějů psala dlouhá výzkumná kouzla i několik dní a podkouzla si ukládala do svitků nebo knih. Později, při sesílání, je z nich stahovala a splétala je dohromady.

„Nic,“ přiznal Shannon. „Načrtli jsme si jen nástin.“

„A kolik run bude potřeba?“

„Několik set tisíc v obou jazycích,“ opáčil Shannon s povzdechem. „Je mi líto, chlapče, ale asi se tu nadřeš,“ Přistoupil k němu blíž. Kolem předloktí se mu nápadně ovíjela zelená věta.

Nicodemus si ji vzal a přeložil: „Nezapomeň; máž zabavit Smlwda a ty lofce črnokněžíků.“

Pak zašeptal: „Ovšem, magistře. Nenapadá vás, jak to udělat?“

Starý učitel nepatrně zavrtěl hlavou. „A tebe?“

Nicodemovi se zrychlil tep. „Ještě ne.“

Kapitola dvacátá

Kouzlo traseus bylo opravdu ohromující. Nicodemus však nemohl pomáhat s rozborem a analýzou textu. Mohl přispět jen silou. A aby ji Shannon dokázal využít, složil kdysi runovku: text, díky němuž si Nicodemus snad získá přízeň ostatních čarodějů.

Runovku seslal Nicodemus tak, že rozmístil znaky numenské i magnové abecedy do mřížky napsané v běžném jazyce. Jazykovědci pak jejím prostřednictvím přetahovali Nicodemovy runy k sobě do těla.

Když si některou vzali, Nicodemus hned napsal novou a poslal ji na místo. Tu zmizela runa z jedné abecedy – Shannon psal magnem, Smallwood numenem – a Nicodemus ji doplnil a tu zase runa z druhé abecedy a tak dále a tak dále, po celé hodiny.

První, koho to zmohlo, byli strážci. Přecházeli sem a tam nebo si prohlíželi Rejstřík, popřípadě police u stěn. Dva odešli, že se podívají na hlídací kouzlo, které stálo za vraty.

Nicodemus utvářel runy v pažích a nechával si je sklouzávat do prstů. Ale po dvou hodinách doplňování ho už začínala bolet zápěstí. Zeptal se, jestli by si nemohli udělat přestávku, a Smallwood mu vysvětlil, že traseus bude skoro až do dopsání nestálý – kdyby jeho skládání přerušili moc brzy, rozpadl by se. Pokračovali mlčky ještě hodinu.

Nicodemus ani na chvilku nespustil z očí slovní mřížku, ale slyšel strážce, jak rázují sem a tam. V jednu chvíli Shannon jednoho přemluvil, ať napíše štíty kolem polic – aby předešli řetězové dekonstrukci v případě, že se to s traseem nějak zvrtne. Kolem večeře přišli strážce vystřídat odpočatí severští kolegové.

Nicodemus nevydržel pracovat pořád stejně, a tak začal runy utvářet v předloktí. Posílal si je po hřbetě ruky do nataženého ukazováku a následně je sázel do mřížky. Tak přečkal další hodinu. Potom ho políbila inspirace, začal runy psát jazykem a na místo je plival. Bohužel to magistra Smallwooda rušilo, takže se musel vrátit k psaní rukou.

Jeden dřímající strážce začal chrápat.

Smallwood a Shannon občas vstali a umístili hotové podkouzlo kousek od Rejstříku. Avšak Nicodemův úkol byl tak náročný, že se od něj neodtrhl očima, dokud nebylo kouzlo traseus téměř hotové, a to už byl umořený a vyhládlý.

Ale pohled na zářivý text ho naplnil takovým úžasem, že se mu rázem zlepšila nálada.

Z tisíce stříbrných a zlatých vět upředli sedm stop vysokou kouli. Nicodemus si promnul bolavé svaly, došel k ní a prohlédl si ji zblízka: numenské a magnové pasáže utvářely na celém povrchu drobné prameny, které plynuly jako proudy v oceánu.

Kouzlo bylo stabilní, ale ještě ne jednolité; na dvou místech se text rozcházel a vytvořila se v něm svislá škvíra. Shannon odtáhl kus textu jako chlopeň stanu. Smallwood si vlezl dovnitř a jal se trhlinu editovat.

Shannon zatím vyhnal strážce na chodbu. „Magistři, klidně se můžete dívat z dálky,“ řekl, „ale potřebujeme tu mít místo na práci.“

Nicodemus chvíli obdivoval traseus a potom Rejstřík. Pak se vrátil na stoličku a uvědomil si, že ho únavou a hladem rozbolela hlava. „Magistři,“ prohodil a promnul si spánky, „můžu se na něco zeptat?“

„Samozřejmě,“ opáčil Shannon. Prohlížel si zářivou pasáž, kterou si psal v deltovém svalu a bicepsu.

„Až spustíme kouzlo traseus, co budeme v Rejstříku hledat?“

„Něco, o čem víme, kde to je,“ odpověděl Shannon a poslal si dopsanou pasáž do zaťaté pěsti. „Konkrétně ‚Pojednání o holích, hůlkách a magickém nadání‘ od Bolideové. Všechny opisy leží támhle v tom stojanu na svitky.“

Nicodemovi došlo, jak je to chytré. „Mohli bychom potom zkusit vyhledat ještě něco jiného?“

„Jako třeba?“ zeptal se Smallwood. Pečlivě zkoumal několik numenských pasáží, které spojil a zavěsil do malého mráčku nad povrchem kouzla.

Nicodemus na chvíli zaváhal. „Jako třeba možné léky proti kakografii, vyvíjené jinde než tady ve Starhavenu.“

„Výborný nápad,“ opáčil Smallwood a vyškubl z textového mráčku jednu větu. „Ale nejdřív musíš předložit žádost Radě práce s artefakty. A ta má vždycky plno práce.“

„Ale nemohl bych si to jen v rychlosti vyhledat, až budeme hotoví?“ zkusil Nicodemus.

Smallwood přepsal dvě runy a podíval se na něj. „Promiň, co jsi povídal?“ Nicodemus mu to zopakoval a Smallwood se usmál a zavrtěl hlavou. „Kdepak, ani nápad. Pravidla jsou pravidla. A Radě by se asi nelíbilo…“ Zamyslel se, jak formulovat další větu. „Radě by se asi nelíbilo, kdyby s Rejstříkem pracoval kakograf.“ Nicodemus sklopil oči k zemi.

„Žádost podám já,“ prohlásil Shannon, „pod podmínkou, že nejdřív prohledáš všechny příslušné texty ve Starhavenu, a samozřejmě“ – významně si odkašlal – „až po tom, co vyřídíme aktuální palčivé otázky.“

Nicodemus k němu zvedl zrak. Shannon si bílobílýma očima prohlížel kus textu. „Děkuji, magistře, můžu vám odpřisáhnout, že starhavenské knihovny jsem prohledal už stokrát.“

„Pak platí.“

Z těchto slov přepadla Nicodema závrať, úplně se mu zatočila hlava.

„No dobře, Agwu,“ Smallwood si promnul pravou ruku, „všechna numenská pole už jsou na místě.“

Shannon se usmál. „To znamená, že držím jediné dvě nespojené věty. Přátelé, pomodleme se k Hakímovi.“ Všichni tři pokývli hlavou na výraz úcty božskému patronovi čarodějů. Strážci venku před komnatou nakoukli dovnitř.

„Timothy, ty už začni vyhledávat v Rejstříku,“ zavelel Shannon. Spojil své dvě věty a poslal je do koule.

Smallwood rozepnul přezku na Rejstříku. Kývl na Shannona, otevřel knihu, chvilku počkal, pak ji zavřel, zase počkal, znova ji otevřel. Několikrát tento postup zopakoval.

Rejstřík pokaždé magicky opatřil informace, které Smallwood hledal. „Dávej dobrý pozor,“ upozornil Shannon a přisedl si k Nicodemovi. „Kouzlo traseus by mělo zobrazit jazyk Rejstříku.“

Nějakou dobu traseus vířil jen lenivě. Ale pak toky textu začaly vířit jako vítr a zaduly kolem textové koule v tisíci různých proudech. Točily se stále rychleji a rychleji, až Nicodemus přestal rozeznávat jednotlivé věty. Když Smallwood zase otevřel Rejstřík, zablesklo se kolem něj slabým fialovým světlem. Velečaroděj radostně výskl, kouzlo traseus nabralo na rychlosti.

Ale pak se něco zadrhlo.

Pár vět ztuhlo. Začaly se trhat a rozpadat. Proudy se úplně splašily a vytvořily v dolní polokouli kouzla lingvistický hurikán. Textová bouře hučela a burácela, ozývalo se z ní slabé hřmění, jak se prolamovala strnulými větami. Fialové záblesky kolem Rejstříku zmizely.

„Text se hroutí!“ křikl Shannon na strážce. „Zavřete sál!“

Nemusel je moc přesvědčovat, v následujícím okamžiku už se dveře začaly zavírat.

Shannon vytáhl z brašničky na opasku svitek a sloupl z něj kouzlo v numenu. „Ať se stane cokoli, zůstaň v tomhle textu,“ rozkázal Nicodemovi a seslal kolem něj zlatý kulový štít. Potom ho ještě napadlo, že učňovi pro jistotu posadí na rameno Azuru.

Dveře se zabouchly a místností se rozlehlo kovové třesknutí. Na chvíli se rozhostilo ticho, pak ohlušivě zaburácelo a několik vět se v traseu přetrhlo. Z horního pólu koule vyrazil lehoučký numenský gejzír a kouzlo se svraštilo jako staré jablko.

Shannon máchl rukou, seslal magnový bič a udělal na kouzlu trhlinu o velikosti člověka. „Timothy!“ houkl. „Okamžitě vylez.“

To nemusel říkat dvakrát. Smallwood popadl Rejstřík a vyřítil se ven.

Pak se oba jazykovědci rychle stáhli a veditovali se do ochranného kouzla kolem Nicodema.

Traseus se zatím bortil a zběsile dekonstruoval. Vzduchem létaly rozpadající se věty a narážely do průhledného štítu, až se otřásal. Všichni tři ten zářivý chaos jen mlčky pozorovali. Byli velmi unavení.

Jejich ochranné kouzlo naneštěstí nebylo větší než přístěnek na košťata a museli se v něm nepříjemně tísnit.

„Nicodeme,“ zeptal se Shannon a začal si zapínat rukávy, „co jsi viděl, když kouzlo ještě fungovalo?“

„Kolem Rejstříku se fialově blýskalo.“

Shannon přikývl. „Já viděl totéž. Co jsi viděl ty, Timothy?“

„Nic,“ opáčil bledý čaroděj. Hrbil se na stoličce, jež se vešla do jejich omezeného ochranného pole. Nicodemus a Shannon hleděli na Rejstřík v jeho klíně.

Nicodemovi byla zima, a tak vtáhl ruce zpátky do rukávů.

Shannonovi se s trochou snahy podařilo otočit zpátky do místnosti. Dělal, že sleduje dekonstrukci, ale přitom poplácal Nicodema po rameni a pokradmu mu do hrudi poslal větu v běžném jazyce.

Nicodemus si ji přeložil: „Msíme od Smllwda dostat ten Rejstřík, dokud jsme tu zařvení. Nějaký nápat?“

Nicodemus hleděl na rozpadající se kouzlo, ale duchem byl jinde. Shannon mu vnukl šílený nápad.

Podal mu odpověď: „Nemáte eště jeden štít? Jako tenhle?“

Shannon přikývl.

„Tak si ho nachistejte.“

Shannon předstíraně zakašlal. „Kdy?“ zabručel mezi kuckáním.

Nicodemus udělal, že ho plácá po zádech, pak ho chytil za roucho a prudce s ním škubl. Těsně před tím, než se starý učitel začal kácet na bok, poslal mu do prsou odpověď: „Teď!“

Kapitola dvacátá první

Shannon se výkřikem zřítil doleva a srazil Nicodema na Smallwoodovu stoličku. Nicodemus nechtěl přistát na sedícím čaroději, a tak se jednou rukou opřel o numenský štít. I tak udeřil Smallwooda bokem do tváře a čaroděj se po zádech sesul na textový štít. Rejstřík, jak Nicodemus doufal, spadl na zem.

Všichni začali křičet. Kulový štít se zakolébal, až to vypadalo, že se překulí a oni se budou sypat jeden přes druhého jako brouci v roztočené skleněné bublině.

Shannon se však opřel o protější stěnu a štít vyvážil. Pak se rychleji, než by do něj Nicodemus řekl, sehnul a sebral Rejstřík.

Nicodemus si oddychl úlevou. Teď přijde ta ošemetná část: postarat se, aby Shannon stihl vyhledat všechno o nepříteli.

Od prvního dne ve Starhavenu se Nicodemus snažil předcházet možnosti, aby kazil magické texty. Soustředil se na pořadí run, učil se složité větné struktury zpaměti, cvičil se ve vytěsňování všech myšlenek, které nesouvisely se zachováním kouzla v ruce.

Teď s rozbušeným srdcem udělal opak.

„Magistři!“ vykřikl a pokynul ke své ruce. Prsty se mu bořily do zlatých vět štítu. „Porouchá se!“

Silou vůle pobídl kakografii, aby proměnila původně hladké věty v pokřivené zubaté linky, a od ruky se mu rozběhla tmavá čára.

Složité numenské věty se kupodivu kazily přesně, jak chtěl. Většinou dotykem udělal z textu něco nebezpečně neovladatelného. Tentokrát to bylo úplně jiné. Ale neměl čas se tím zabývat, musel zabavit Smallwooda, aby se nedíval na Shannona.

„Nechce mě pustit!“ zalhal. „Zasekl jsem se tam!“ Od ruky se mu rozjela druhá tmavá čára. Vrstvy rozkladu vytvořily na kulovém štítu hlubokou brázdu. „Magistře, použijte ten druhý štít!“ sykl na Shannona. „Sešlete další kouli.“

Vzápětí brázdu prorazila rozpadající se věta v magnu. Stříbrný úlomek zasáhl Nicodema do tváře a pořezal ho od líce po čelist.

„Nicodeine!“ vykřikl Shannon, jak se do vzduchu rozstříkla krev.

Nicodemus si k ráně přitiskl volnou ruku. Štít už obkružoval smršťující se prstenec porouchaných vět, a stahoval se přímo nad Nicodemem. „Magistře Smallwoode,“ zařval Nicodemus. „Pomoc!“

Štítové kouzlo teď vypadalo skoro jako dvě koule spojené brázdou. Trochu připomínalo dvě spojené mýdlové bubliny.

Smallwood se škrábal na nohy. Nicodemovy výkřiky přitáhly jeho pohled k místu, kde se učňova ruka kontextovala se štítem. Zaskřehotal, vyskočil a začal porouchané věty kolem Nicodemovy ruky odřezávat.

Když se zkusil přidat i Shannon, Nicodemus zavrtěl hlavou. „Magistře, vy ne! Vy sešlete to druhé kouzlo.“

Shannon zdráhavě vyňal z pouzdra na opasku malý svitek. Nacvičeným pohybem z něj sloupl numenský text a připojil ho ke stěně štítu hned vedle sebe. Posílená textová oblast v Shannonově kouli snížila tlak na kaz, brázda se stáhla do pevného uzlu a dočista bubliny oddělila.

Nicodemus vytrhl ruku ze štítu a stáhl kakografickou sílu, kterou do něj vysílal. Smallwood začal pokažené věty zběsile odsekávat.

Shannon, nyní již v samostatném ochranném kouzlu, kývl na Nicodema a odkulil svůj štít na druhou stranu místnosti. Těsně před tím, než zmizel v bouři dekonstrukce, Nicodemus zahlédl, že si opřel Rejstřík o pravou ruku a levou už ho otevírá.

„Nicodeme, jak jen můžeš být tak neopatrný?“ zavřeštěl Smallwood, jakmile zakončil šev na štítu.

Ten se zmenšil. Nicodemus se musel krčit a naklánět hlavu na stranu. Dál si držel tvář, aby zastavil krvácení.

„Shannon vám kakografům tak věří,“ ucedil Smallwood nejostřejším hlasem, jaký u něj kdy Nicodemus slyšel. „Mohl jsi nás zabít. Mohl jsi nás zabít a zničit Rejstřík!“

Nicodemus zamumlal omluvu.

„No… ukaž mi tu ránu,“ řekl Smallwood už jemnějším tónem. „Udělám, co bude v mých silách, a Shannon ti to pak zašije magnem.“

Nicodemus svěsil ruku a nastavil hlavu. Když mu Smallwood utřel šrám rukávem, zabodly se mu do ní trny bolesti – ani tak ovšem nedokázal potlačit drobný samolibý úsměv.

~

„Ten kousek se štítem byl hrozně hloupý a…“ zašeptal Shannon Nicodemovi.

Šli v doprovodu čtyři strážců do Bubnové věže a jeden ze severských čarotepců se teď na Shannona zamračil.

Shannon počkal, až se na něj seveřan přestane dívat, a teprve pak větu dokončil. „Hrozně hloupý, Nicodeme, a hrozně odvážný.“

Nicodemus se začal usmívat, ale zraněnou tváří mu hned projela bolest. I když mu ji Shannon zašil opatrně, magnové stehy příšerně bolely. „Co jste se dozvěděl?“ zeptal se.

Azura na Shannonově rameni zvedla hlavu a rozhlédla se po okolních strážcích. Šli teď širokým spirijským podloubím v severní čtvrti. Žádný ze strážců se v tu chvíli nedržel dost blízko, aby něco slyšel.

„Nic o Smaragdu ani o prajazyku. Ani o chtonicích, břečťanu a želvích krunýřích.“ Shannon se odmlčel.

„Promiň, Nicodeme, až teď mi došlo, že jsem se zapomněl podívat po možných lécích na kakografii.“

Nicodemovi se zase zhoršila nálada. „Na tom teď nesejde. Co jste zjistil o našem nepříteli?“

Pod čarodějovým krátkým vousem se objevil úsměv. „Zjistil jsem, jakému stvoření čelíme.“

Nicodemus se k němu otočil. „Magistře!“ zašeptal a pak se vzpamatoval a zase sjel očima k zemi. „Tak co to je?“ zeptal se ještě tišeji.

„Je to golem,“ špitl čaroděj. „Golemové jsou kouzla z dávného světa. Co se tak píše, na téhle straně oceánu na žádného ještě nikdo nenarazil a nikdo ho ani nevytvořil.“

„Při Losovi v pekle,“ zaklel Nicodemus tiše. „Čelíme tedy autorovi, který zná dávné texty. Nakonec to možná bude uctívač démonů. Co dál, magistře? Co je golem za konstrukta?“

Azura se znovu rozhlédla po strážcích – pořád se drželi mimo doslech. „Když chtěl čarotepec v dávných dobách vytvořit text golema,“ zašeptal Shannon, „musel převést svou mysl do složitého textu, kterému se říkalo ‚duše‘ a který obsáhl jeho magické a duševní schopnosti. Tuto duši potom vložil do těla golema z hlíny – hlavně z jílu, ale padly zmínky i o kovu a kamení. Když se golem probudí, není konstrukt, ale živá bytost. Jeho životnost se odvíjí od toho, z čeho je vyroben: železný golem přežije mosazného, mosazný zase přežije hliněného a tak dále. Ale čím je bytelnější, tím více textu a času je potřeba k jeho přichystání.“

Nicodemus na to nic neřekl, protože v podloubí došli do zatáčky a jeden ze strážců se dostal na doslech. Až když se od nich zase vzdálil, Nicodemus odvětil: „A proto toho vraha ani nezpomalilo, když jste mu usekl ruku?“

Shannon přikývl. „Autorův duch se prostě odpojil od zraněného těla a potom si vytvořil nové. Ale co jsem tak pochopil, každý golem, co vstoupí do Starhavenu, musí odolávat chtonickým metakouzlům. Hliněný golem by tu neměl vydržet ani pět hodin. A vytvořit ve městě nového nejde.“

Nicodemus se ohlédl po nejbližším strážci. „Takže ten zákeřný autor není tady ve tvrzi. Může být kdekoli.“

„Kdekoli poblíž,“ opravil ho Shannon.

Nicodemovo vzrušení začal zchlazovat strach. „Musíme najít autora osobně. Ať už je to člověk, nebo nějaká zrůda, můžeme ho zabít, dokud bude jeho duše v golemovi.“

Shannon potřásl hlavou. „To bychom mohli, kdybychom věděli, kam si schoval tělo. Ale to nemáme jak zjistit.“

„Ale jak s ním pak máme bojovat?“

Shannon začal odpovídat, ale zarazil se, protože se k nim přiblížili strážci. Před skupinkou se rýsoval vchod do jedné z dlouhých chodeb, jež oddělovaly Spirijskou čtvrť od Císařské. Bubnová věž už nebyla daleko.

Jakmile vkročili do chodby, strážci se rozestoupili a Nicodemus a Shannon si zase mohli šeptat.

Shannon tiše vysvětlil: „Když se golem dekonstruuje, než ho autorova duše stihne opustit, autor zemře s ním. Různí golemové mají různé slabosti. Hlinění golemové jsou díky poddajnosti odolní téměř vůči všemu, kromě nejprudších drtivých a bodavých útoků. Nicméně jsem zjistil, že se dají snadno rozsekat.“

„Ale co golem z žuly?“

„Ten by byl pomalejší, silnější a zranitelný tupými útoky o dostatečné razantnosti.“ Čaroděj si vzal Azuru na ruku. „Nicodeme,“ řekl nahlas, „podržel bys mi ji na chvilku? Musím si urovnat kápi.“

Nicodemus natáhl ruku a ani ho nepřekvapilo, když mu papoušice vtiskla do dlaně krátkou větu v numenu. „Pořádně si tu větu prohlédni,“ zamumlal Shannon, když začal dělat, že si upravuje kápi. „Myslíš, že ji přečteš?“

Nicodemus si přehodil Azuru do druhé ruky a podíval se do dlaně. Po přeložení vypadaly runy následovně: „nsohnannanhosn.“ Nicodemus si odkašlal. „Je to vaše jméno pozpátku, proložené vaším jménem popředu?“

Starý učitel se uchechtl. „Nedokázal bys vyhláskovat ingredience na smažená vajíčka, ale tohle je pro tebe hračka?“

Nicodemus pokrčil rameno. „Na pořadí písmen mi nikdy nezáleželo.“

„Teď už mi můžeš Azuru vrátit,“ oznámil Shannon, aby to slyšeli strážci.

Když Nicodemus poslechl, čaroděj špitl: „Tuhle šifru budu používat pokaždé, když ti něco pošlu rozhlasem. Kdyby se něco zvrtlo, můžeme se tak vždycky najít… Co je?“

„Promiňte, magistře, vím, že spousta učňů toho hodně rozhlašuje, ale já jsem ještě nikdy –“

„Rozhlas je koule krátkých vzkazů, která se po seslání neustále rozpíná. Čarotepci je používají, aby se vzájemně našli, když se ztratí. Ve Starhavenu je tohle kouzlo zakázané, protože by tu vyvolalo zmatek. Nicméně v případě nebezpečí jich začnu sesílat hodně, abys mě našel. Některá se správnou šifrou, některá s klamnou. Pokaždé v rostoucí kouli. Tvým úkolem bude jít podle správných šifer ke zdroji.“

Vystoupali po krátkém širokém schodišti.

„Ještě jedna věc,“ dodal čaroděj, „ta brázda v mém numenském štítu u Rejstříku, jak jsi ji vytvořil?“

Nicodemus mu vylíčil, jak s pomocí kakografie schválně narušil a zvrásnil hladký povrch kouzla. Nezmínil se, že ho při tom prostoupil zvláštní pocit, jako by měl nad poruchou textu stále větší vládu. Pořád tím byl zmatený a znepokojený a raději se soustředil na to, jak se jím narušené věty stáhly a zaměstnaly Smallwooda.

Shannon nadzvedl obočí. „Takže to vlastně byla chyba?“

„Ne, magistře,“ opáčil Nicodemus a zašklebil se, i když to bolelo. „Moc dobře jsem věděl, co dělám.“

Shannon se zachechtal. „Dobrá práce, chlapče.“ Prošli vchodem na Kamenné nádvoří. Nicodema udivilo, že přes hlavní dveře a okna v přízemí Bubnové věže se táhnou zářící numenské mříže.

Starý čaroděj vysvětlil: „Dveře a okna blokují ochranná kouzla. Dají se odvolat s pomocí klíče, jako když vkládáš heslo do dveří. Přesvědčil jsem Amadi, aby mi ho dala. Byl bych rád, kdybys měl kopii pro případ, že budeš muset z věže zmizet. Když to půjde, tak ti ji večer pošlu po Azuře. Jinak ji dostaneš zítra.“

Nicodemus přikývl. „Tahle kouzla mají nás kakografy ochránit před vrahem?“

„Žádal jsem silnější ochranu, ale rektor nechce, aby se o vrahovi dozvěděli účastníci rady. Nevím, jestli tahle kouzla zastaví autora, který dokáže vytvořit golema. Ale věž budou také hlídat dva strážci. Dva budou hlídat i moje pokoje. Alespoň pro dnešní noc budeme v bezpečí.“

Nicodemus se na něj podíval. „Ale ještě jsme neprohráli všechno z mé poslední noční můry. Viděl jsem tu jeskyni s tělem a divnými želvami a šestiúhelníkový vzor na konci Vřetenového mostu. Třeba náš nepřítel má s Vřetenem něco společného. Třeba stačí otevřít dveře do skály nebo pohnout horou…“

Shannon ho gestem přerušil. „Taky jsem na to pomyslel. Ale dnes večer už nic nevyřešíme. Teď si musíme odpočinout, dokud to ještě jde.“

S tím se na chvíli odmlčel. „Chci, abys dnes věnoval zvláštní pozornost snům.“

Kapitola dvacátá druhá

Když Deirdra přišla k sobě, stejně jako předtím ležela na zemi, plakala a nad ní se skláněl Kyran. Ale tentokrát pro ni neměl pohlazení ani vlídná slova. Tentokrát třeštil oči strachy. „Při Losovi v pekle, Deirdro! Proč jsi mě poslala pryč? Nejsi zraněná?“

„Ne,“ vydechla mezi vzlyky. „Ne, nic… mi není.“

Vzduchem poletovaly magické bludičky, vydávající slabý modrozelený přísvit. Pořád byla v chtonické kobce, kde ji ten tvor polapil. „Vidiny!“ hlesla. „Vidiny se vrátily.“

Kyran ji objal a tiše pronesl, že jestli není zraněná, všechno bude zase dobré.

„V téhle vidině,“ řekla Deirdra rozechvěle, „jsem zase stála na břehu řeky na Vysočině a znova přišel ten bílý vlk. Měl lidskou hlavu se svítícíma červenýma očima. Nějak…“ Ztěžka polkla. „Nějak mě bodl… a já se rozpadla a stekla do řeky.“

„Byla to jen vidina,“ zašeptal Kyran. „Co se stalo tady?“

Přerývaně mu vylíčila, jak ji tvor pronásledoval až sem do cely a jak na ni přišel záchvat právě ve chvíli, kdy se mu podařilo otevřít dveře. „Ale proč jsem, Kyi, ještě naživu? Jak jsi mě našel?“

„Sledoval jsem strážce na zem a pak nahoru na Vřetenový most, tam se sešli s Shannonem. Nikomu ten jeho trik nenahlásili. Potom Shannon, ten kluk a strážci vyrazili do knihovny, ale tam už jsem je sledovat nemohl, byla příliš dobře chráněná.“ Zamračil se. „Deirdro, neměla jsi mě vůbec posílat pryč! Mohl jsem –“

„Kyi, ty mě neposloucháš!“ Odstrčila od sebe jeho ruce. „Proč ještě žiju? Proč mě ten netvor nezabil?“

„Musela se v tobě zjevit naše bohyně, abys ho porazila.“

Deirdra se posadila.

„Co to povídáš? Že mě během záchvatů ovládá Boann? Proč by to…“

Odmlčela se, když spočinula zrakem na těle u zdi. Leželo tam v potrhaném bílém plášti.

„Třeba,“ špitl Kyran, „nebudeme muset hledat pravé tělo. Třeba jsi toho konstrukta zabila, než se autorova duše stačila odpojit.“

Ze současného úhlu Deirdra neviděla z tvorovy hlavy nic než hliněný krk, přeťatý jedinou ranou mečem.

~

Tvor stál na mostě mezi věžemi nad Císařskou čtvrtí a shlížel na Kamenné nádvoří a čaroděje na stráži před Bubnovou věží.

„Tak u dveří strážci, Shannone?“ zeptal se jen tak do vzduchu. „A na dveřích a oknech ochranná kouzla?“ To mu zabrání, aby vylákal chlapce z akademie pomocí snů.

Bude muset přikročit ke smělejším činům.

Třeba k přímému útoku? Na Kamenném nádvoří může čarovat. Strážce by mohl zabít, ochranná kouzla odvolat a do Bubnové věže vtrhnout s mečem. Strážci by však mohli vyhlásit poplach nebo by ho uvnitř mohl napadnout obranný konstrukt.

Příliš riskantní.

Znovu zapřemítal, jestli nepřepsat další starhavenské konstrukty. Už přepsal chrliče na Erasmově věži, aby sledoval kouzla kolaboris. A načrtl si krysího konstrukta s velkým uchem na zádech. Nemohl by třeba ovládnout těžkého válečného konstrukta?

Ne, to by trvalo moc dlouho.

Znovu se zaměřil na Shannona a přejel si hřbetem ruky po rtech. Tak staroch šel za strážci a opatřil si ochranu, ale obětoval svobodu – strážci ho teď budou sledovat na každém kroku.

To nebyl ten znamenitý protiúder, ve který tvor doufal.

Napadlo ho, že by na Bubnovou věž zaútočil v pravém těle – to by nebylo tak nebezpečné jako v golemovi. Ale i tak by to bylo příliš riskantní. Měl by dokázat vymyslet bezpečnější plán, obzvlášť teď, když se střetl s tou ženou v druidském rouchu.

Někde mezi věžemi začal krákat krkavec. Tvor si vzpomněl, že se ještě musí vydat do Grayovy křižovatky. „Zpropadená vesnice,“ zabrblal.

Opřel se o zábradlí, přimhouřil oči a začal uvažovat. Nadešel čas odstranit Shannona ze hry.

~

Deirdra nohou překulila hliněnou hlavu. Obličej se rozplácl o podlahu. Nezůstal jediný rozlišitelný rys. V prachu na zemi se válely dlouhé cáry čehosi, co nejspíš představovalo vlasy.

Kyran opřený o dřevěnou hůl zabručel: „Třeba jsi autora zabila spolu s tělem.“

Deirdra zavrtěla hlavou. „Musíme předpokládat, že žije. Měli bychom Peregrina co nejrychleji dostat k bohynině arše. Ten tvor už o mně ví a možná začne jednat zoufaleji.“

„Teď se k tomu klukovi nedostaneme, hlídají ho strážci. Ale přes noc ho ochrání. Měli bychom se prospat.“

Deirdra se na něj zadívala. „Vážně myslíš, že je v bezpečí?“

Chvíli na ni hleděl a jeho hnědé oči vypadaly v zelené záři kouzel téměř černě.

„Musíme se prospat.“

~

Přišel nápad a tvor se hlasitě zasmál.

Přes most vanul studený vítr. Dole na Kamenném nádvoří se mihotalo a třepotalo pár loučí. Dva strážci u vchodu do věže si přitahovali černé pláště ke křehkým tělům.

Tvor se zasmál ještě jednou; tenhle plán nemá chybu. Tím, že si Shannon zajistil podporu strážců, vytvořil nástroj k vlastnímu zničení.

Když tvor narazil na Shannona poprvé, utekl s výzkumným deníkem Nory Finnové v naději, že v něm najde chlapcovo jméno. Magistra však byla natolik opatrná, že ho nikde neuvedla. Deník ovšem tvorovi zůstal a nyní nadešel čas ho využít.

Nový plán na chycení Shannona pro něj bude výzvou – v knihovnách nemůže čarovat. Nicméně do nich může poslat text zvenčí. Složitější pak bude dostat se do pokojů toho starého trouby. Aby tam pronesl deník, bude muset obětovat současného golema. Ještě náročnější to bude časově: musí zaběhnout do té zatracené vesnice a zase zpátky.

Ale když sešle kletby hned, měl by to stihnout.

Otočil se a upřel pohled na nejbližší věž. Shannona odstranit nemusí, strážci to udělají za něj.

Kapitola dvacátá třetí

Když Nicodemus otevřel dveře do společné místnosti, svíčky byly zhasnuté a oheň jen doutnal. Jak se rozloučil se Shannonem, vzrušení i strach v něm zeslábly. Teď mu kručelo v prázdném žaludku, tepalo v ráně na tváři a pálily ho unavené oči.

„Při ohnivých nebesích,“ zamručel, zatímco se proplétal temnou místností. Co když ho Shannon neomluví z ranních učňovských povinností? To bude utíkat před golemem a u toho vytírat –

Tvrdě do něčeho vrazil levou holení. Ať už to bylo cokoli, zarachotilo to na podlaze. „Losova krev!“ zaklel. Zašátral kolem sebe a nahmatal hranaté nohy židle. V pokoji Prosťáka Johna vrzla postel.

Nicodemus židli postavil. „Já jim dám, nechat tu takový nepořádek,“ zavrčel. „Až se mi –“

Otevřely se dveře a do tmy se rozlil svislý pás světla z ohně. „Prosťák John?“ zeptal se Prosťák John.

Nicodema opustil vztek. „To nic, Johne. Jenom jsem zakopl.“ Dveře se otevřely dokořán a místnost zaplavila mihotavá záře z kolohnátova ohně. „Johne, jsem v pohodě.“

Prosťák John si ho ustaraně prohlédl. „Ne,“ řekl a ztěžka k němu vykročil. Nicodemovi přistála na rameni mocná pracka.

„Vážně, Johne, tu ránu mám od nehody při výzkumu. Nemusíš –“

„Ne,“ opáčil Prosťák John a přitáhl si ho do náruče. „Prosťák John,“ řekl a zabořil si jeho obličej do hrudi.

Nejdřív se Nicodemus o tu mohutnou stěnu jen opřel a nechal ruce volně viset. Ale po chvíli mu objetí vlažně oplatil. Prosťák John ho pustil a zvolal: „Hnus humus!“

„Hnus humus,“ přitakal Nicodemus. „To celkem vystihuje můj život: hnus humus.“

Popřáli si dobrou noc a Nicodemus se odpotácel k sobě do pokoje. Zapomněl zatáhnout přes okno papír, a tak tam měl zimu.

„Á, hrom do toho,“ povzdychl si a mrštil do ohniště podpalovací slova. Zakrátko mezi poleny zatančily plameny a osvítily obvyklý nepořádek. Mladík si odepjal z opasku brašničku a hodil ji na postel.

Uslyšel zaklepání, otočil se a uviděl ve dveřích Devin. Stahovala si plášť kolem ramen a zkoušela si různé zamračené výrazy.

„Slyšela jsem tě přijít,“ zahuhlala. „Dostala jsem noční službu. Ten náš zpropadenej rektor chce, abysme v jídelně uklidili v noci, aby nikdo z těch cizích – krev a oheň! Co se ti stalo?“

Nicodemus si zakryl tvář rukou. „Nic. Nehoda během Shannonova výzkumu.“

„Nico, neblbni, ta lingvistická kápě za to nestojí. Jestli ti Shannon zadává práci, co je pro tebe nebezpečná, měl bys –“

„Dev, jsem v pohodě.“

Zvedla ruce. „No dobře, no dobře. Nemusíš se hnedka čílit. Ale potvrzuje to mý slova o tom, jak se o nás Starhaven stará. Myslíš, že si negramotní při práci pořežou obličej?“

Nicodemus si ztěžka sedl na lůžko. „A, Dev, omlouvám se za to, co jsem dnes řekl v jídelně – že se chceš vdát. To jsem si jenom domyslel, protože pořád klevetíš, kdo se tahá s kým… no a to –“

„No a to dokazuje, že máš místo mozku oslí lejno, souhlasím,“ odsekla Devin. „Ale úplně marnej nejseš – všechno, cos mi pověděl o tom, jak se Los stal prvním démonem, mi dneska pomohlo u magistry Highsmithový.“

Nicodemus otevřel pusu, ale než stačil něco říct, vyhrkla: „Každopádně, jak už jsem řekla, musím jít uklízet do jídelny. Vrátím se v nějakou nesvatou hodinu nad ránem. Dnes v noci tu budete s Johnem sami. Mladý sice úplně rozházeli ti strážci venku u vchodu, ale teď už spěj.“

Ještě vychrlila pár nadávek ohledně toho, jak strážci napsali na dveře ochranná kouzla. „Budu na ně muset zahulákat a počkat, až mi otevřou.“ Protočila oči. „Nevíš, proč nás tu zavíraj a proč nesmíme ze Starhavenu?“

Nicodemus zavrtěl hlavou. Slíbil Shannonovi, že bude mlčet.

„No, jestli dneska dostane některá z malejch kakografek strach, bude muset za tebou. Myslíš, že to zvládneš?“

Nicodemus řekl, že zvládne, a Devin odešla, ani za sebou nezavřela. Unaveně se zvedl a zavřel sám. Když se pak otočil, uviděl pod postelí svůj nejnovější rytířský román. Rty se mu zvlnily ve slabém úsměvu.

Zapálil si u postele svíčku, stáhl přes okno papír, sedl si na lůžko a vzal knihu do ruky. Byl to Stříbrný štít. Ten podomní obchodník za něj chtěl sedm lornských pencí; Nicodemus to usmlouval na čtyři.

Byla to prostá kniha, vázaná v kůži, bez kování, zavřená na obyčejnou koženou šňůrku.

Zlehka přejel prsty po hřbetě a zavzpomínal na dlouhé hodiny mezi jednotlivými povinnostmi, které strávil čtením.

Když polena v ohni začala praskat, román otevřel a zadíval se na první větu. Čtyřikrát po ní přejel očima, ale pokaždé viděl jen písmena, ne slova. Jeho pozornost strhávaly iluminace při okrajích. Dva rytíři na koních se hnali proti sobě. Voják s kopím bojoval s černou obludou se šupinatým jazykem.

Lehl si na záda, podložil si hlavu polštářem a znovu upřel pohled na první větu. Hlava však stále odmítala číst. Pomaličku, opatrně pohladil iluminace.

Ráno si možná vynadá za rozcitlivělost, ale nyní se mu hruď zvedla a zase klesla s hlasitým povzdechem.

Jako malý vždycky toužil utéct do nějakého takového příběhu. Ve snech osidloval nedaleké lesy vymyšlenými příšerami, jež se pak vypravoval porážet.

Toužil si obléct brnění a postavit se Tamelkanovi, bezokému drakovi, nebo Garkexovi, rohatému trollovi, nebo třeba novodémonovi, který si podle vlastních potřeb překrucoval magický jazyk. Toužil obnovit mír, zachránit království, stát se hrdinou.

Teď se mu srdcem prohnala ozvěna jedné z jeho chlapeckých tužeb. Pomalu si položil knihu na prsa. Zavřel oči a zkusil si vybavit své mladické sny.

Chtěl vidět hejno sněhobílých ptáků, jak letí přes holé skalnaté štíty, obstupující zelené údolí. Chtěl, aby mu u pasu visel meč a aby dostal příležitost se tím údolím projít. Chtěl přenocovat u vodopádů, chtěl vidět zpola skryté zlaté světlo ohňů z lidských obydlí.

A tak pozvolna, pokojně usnul. Nejdřív se mu zdálo o tom, po čem toužil, a zavládl v něm klid.

Ale pak ho přepadla noční můra.

~

Magistra Amadi Okekeová potlačila zívnutí a vyrazila se svým tajemníkem na další obchůzku Daganova nádvoří.

„Ale co když ani Shannon, ani Nicodemus nemají s těmi vraždami nic společného?“ zeptal se Kale a promnul si oči.

Bylo už pozdě a o vyšetřování se bavili celé hodiny.

Amadi se zamyslela nad Kaleovou otázkou a rozhlédla se po nádvoří. Široké obdélníkové prostranství osvětlovala bíle zářící próza rozvěšená po okolních věžích a klenutých podloubích.

Chodníky rozdělovaly nádvoří na čtvrtiny, v každé se nacházela zahrada a v besídkách vroubených keři stálo několik kamenných laviček. Na některých seděli zeleně odění hierofanti a po dlouhém nočním vyjednávání v zatuchlých knihovnách si užívali čerstvého vzduchu.

Uprostřed nádvoří se rýsoval hlouček osik. Podzim už jim zbarvil okrajové lístky dozlatova.

Amadi se otočila ke Kaleovi. „Je krajně nepravděpodobné, že odhalíme nějakého vyslance nebo akademika, který by přál Noře něco zlého. Proto se musíme soustředit na Shannona.“

Kale zavrtěl hlavou. „Magistro, vždycky jste říkala, že strážce si nemůže dovolit ignorovat nepravděpodobné eventuality. Neměli bychom vyslechnout další starhavenské čaroděje a cizí delegáty?“

„Kale, jenom se zlobíš, protože jsem z tvého vyšetřování vyškrtla pár autorů. Ale máme hrozně omezené možnosti a musíme hlídat Bubnovou věž a Shannona.“ Popuzeně si oddychla. „Pořád žasnu nad tou jeho historkou o bytosti, která se mění z masa v hlínu.“

Kale pokrčil rameny. „Třeba mu už přeskočilo.“

„Nebo možná chce, abychom si mysleli, že mu přeskočilo. Nebo je Nicodemus opravdu Buřňák a porouchal tomu starému bláznovi hlavu. Kolem těch dvou visí strašné nebezpečí.“

Kale se na ni zadíval. „A co rektorova žádost, abychom umístili další strážce před pokoje vyslanců?“

Amadi si promnula oči. „Dobrotivá nebesa, máš pravdu. Kdyby zabili některého z vyslanců, rektor by mě nechal zaživa stáhnout z kůže. Ale kde seženeme další autory?“

„Prohlédl jsem si ochranná kouzla na Bubnové věži,“ pronesl Kale opatrně. „Ta odvolá jedině mistr čarotepec. Nejsou tam strážci zbyteční?“

Amadi se hryzla do rtu a oba zabočili za roh. „Lákavá myšlenka, ale ne, necháme je tam, než zjistím víc o té Shannonově historce. Možná, že nelhal.“

Na to Kale nic neřekl.

Amadi se rozhlédla po nádvoří.

„Starhaven je určitě nejdivnější architektonické dílo, které kdy lidé osídlili.“

„Proč?“

Nejprve pokynula k nádvoří jako takovému a poté k osikám uprostřed. „Podívej se na ty křížící se klenby, na ty fontány se zářivými kachli. Pro lepší ukázku spirijské královské architektury bychom si museli zajet až do Daru. Ale uprostřed všech těch minaretů rostou osiky. Osiky! Tady by měly stát palmy rozevláté mořskou brízou, ne zlaté listy, co se třesou v řídkém horském vzduchu.“

Kale se usmál. „Je vážně zvláštní, že to tu spirijská královská rodina kolonizovala. Musela být hrůza, když jim tady nasněžilo.“

Amadi přikývla. „Tři království se snažila přetvořit tuhle hromadu chtonického kamení k obrazu svému. Neuspělo ani jedno a teď si my čarodějové hrajeme v rozvalinách.“

Kale se uchechtl. Ale než stihl říct, co ho pobavilo, rozlehl se nádvořím dusot běžících nohou.

Amadi se otočila a uviděla, že se k ní přiřítil mladý starhavenský akolyta. „Magistro Okekeová, máte okamžitě přijít do Inženýrské knihovny!“

Amadi se zamračila. „Na čí rozkaz?“

Chlapec zavrtěl hlavou. „Nevím, jak se jmenuje, magistro. Je to velečarodějka, nosí bílý odznak a na rukávu má tři pruhy.“

Amadi zaklela. Takové symboly smějí nosit jen zmocněnci rektora. „Honem nás tam zaveď,“ poručila.

Poslíček se otočil a rozběhl se. Amadi si podkasala roucho a pustila se za ním.

Pádili za mladým poslem nekonečnými chodbami, až dorazili ke klenutému průchodu o takových rozměrech, že by jím projelo sedm koní vedle sebe.

Za ním se rozkládala nesmírně velká knihovna. Starhavenští stavitelé ji kdysi dávno překlenuli řadou vápencových mostů.

Každý oblouk byl ozdobený dřevěnou řezbou ve spirijském stylu a přeměněný v regály s knihami. Pod nimi se jako spletité proudy v řece klikatilo bludiště tradičních polic.

Všude se to hemžilo křičícími knihovníky. Po mostech a mezi regály pobíhaly skupinky černých rouch. Náhle z jednoho mostu vytryskl zlatý příval numenského textu a záhy ho doplnilo sborové řvaní.

„Matko moře!“ zaklel Kale jako správný Ixan. „Co se tu děje?“

Znenadání jedna z nedalekých polic vybuchla v kouli roztaveného stříbrného magnu. Amadi se jen taktak stihla odvrátit a zakrýt si tvář, než do ní udeřila tlaková vlna rozcupovaných textů a rukopisů.

Když se zase otočila, uviděla na místě regálu už jen hromadu suti. „Při Losově ohnivé krvi!“ ulevila si. Uprostřed hromady se svíjeli čtyři bledí konstrukti připomínající obří červy či housenky.

Každý měřil zhruba stopu a měl velikánské oči a článkované tělo. Těsně pod baňatou hlavou jim rašily tři páry nohou zakončené dětskýma ručkama. Ještě horší však byly jejich zadní části – v posledních článcích jim průhledným krunýřem prosvítaly skvrnité zbytky zpola strávených slov.

„Odčaruj je, než se dostanou k dalšímu regálu!“ vyštěkla Amadi a natáhla ruku. Pěst se jí ve chviličce naplnila trhavým protikouzlem.

Odporní konstrukti už pelášili k dalším knihám. Chápavé dětské ručky je přes suť nesly znepokojivou rychlostí.

Kale si spatra napsal kopí z běžného jazyka. S pronikavým pokřikem vyrazil do útoku.

Amadi pozvedla protikouzlo nad hlavu a hodila ho, jak nejlépe dovedla. Trhavý text – vířící masa magnových střepů – proletěl vzduchem a rozřízl jedné zrůdě břicho. Konstrukt zavyl, krunýř se mu otevřel a vyhřezly z něj textové vnitřnosti.

Kale rozpadající se potvoru přeskočil a ještě za letu ladně bodl po další. Červ před kopím ucukl.

Kale to, stejně jako mnozí Ixané, s kopím opravdu uměl. Sotva přistál, znovu se odrazil a zase bodl.

Červ opět zkusil ucuknout, ale tentokrát příliš pomalu. Kopí se mu zabořilo do břicha. Konstrukt zavřeštěl a zkusil se odtáhnout, ale Kale kopím zatočil a zuby za hlavicí se červovi zahákly za krunýř.

„Magistro,“ houkl Kale, zaimprovizoval a vyčaroval si kyj z těžkých vět. „U mostu!“ Mocně se rozmáchl a přetáhl konstrukta po hlavě, jen to luplo.

Amadi se podívala za něj a uviděla, že další cupitá k mostu. Mezitím si stihla přichystat druhé trhavé protikouzlo. „Kde je ten čtvrtý?“ zařvala. „Najdi ho.“

Trhavý text se, přesně jak chtěla, rozptýlil a zasypal nešťastnou příšeru smrští čepelí. Tvor se začal s mlaskavými a kňučivými zvuky svíjet a dekonstruovat.

„Nemůžu toho čtvrtého najít!“ křikl Kale. „Nikde ho nevidím!“ Zběsile se otáčel a rozhlížel.

Amadi přeběhl mráz po zádech. Stvoření se dostalo k regálu ani ne osm stop od něj. Vzepjalo se, natáhlo dětské ručky a vyňalo z polic těžký svazek.

„Za tebou!“ zařvala Amadi.

Kale se otočil v momentu, kdy obří červ otevřel knihu. Hlava se mu rozpletla v oblak svítících zlatých vět.

Kale se po něm vrhl. Ale ve chvíli, kdy vzduchem prosvištělo kopí, tvor zabořil textovou hlavu do knihy. Okamžitě se celý ztextoval a zanořil do stránek.

Kaleovo kopí udeřilo naprázdno a svazek spadl na zem a zavřel se.

„Hrom do toho! Jdi od té knihy!“ rozkázala Amadi. Kale hbitě odskočil. Amadi doběhla k nakaženému svazku a obalila ho tlustým magnovým štítem.

„Magistro, co se stalo?“ zeptal se někdo vyděšeným hláskem.

Amadi zvedla zrak a uviděla, že na Kalea hledí chlapec, který je sem přivedl. Vrátila se k zavinování knihy pláty magnu.

„Co to bylo za potvory?“ zajímal se hoch.

Kale si dřepl a podíval se mu do očí. „Není ti nic, chlapče? Teď už nic nehrozí, ale musíme se držet dál.“

Kluk přikývl a nechal se kousek odvést. „Co to bylo?“

„Knihomoli,“ odtušil Kale smrtelně vážně. „Zákeřný jazyk, který napadá knihy. Sežere veškerý text a využije ho ke zkopírování sebe sama. Když je v nějakém svazku moc knihomolů, vybuchne. Pomocí explozí se dostávají do dalších knih.“

„A jeden teď zalezl do téhle?“ zeptal se chlapec.

„Proto ji teď magistra uzavírá kouzlem. To nás ochrání, kdyby se ten svazek rozletěl.“

Amadi to dělala prvně v životě, a tak se jí ulevilo, když uviděla, že k ní chvátá krátká řada knihovníků. V čele rázovala prastará velečarodějka v rouchu zástupkyně rektora.

„Strážkyně Amadi Okekeová z Astrophellu, nemýlím-li se?“ zahučela. Byla to malá tučná ženština. Vrásčitou tvář jí vroubila tenká svatozář bílých vlasů. Na kápi měla oranžové lemování, které ji označovalo jako knihovnici. Vzhledem k jejímu postavení to bezpochyby byla děkanka starhavenských knihoven.

„Ano, magistro,“ vyhrkla Amadi a v duchu si vynadala, že si nezjistila, jak se jmenuje.

Děkanka neztrácela ani chviličku.

„Co se tu stalo?“

„Z jedné prudké dekonstrukce se vyklubali čtyři knihomolové čtvrtého stupně,“ oznámila Amadi. „Tři jsme zničili, ale poslední se zavrtal do tohohle svazku.“

Prastará děkanka pokynula ke knihovníkovi za sebou. „Dejte ji tady magistru Lurovi. Ten kletbu sejme, nebo knihu zničí.“

Amadi podala napadený svazek mladému velečaroději, který na pokyn předstoupil.

Zástupkyně rektora si ji chvíli bedlivě prohlížela. „Magistro, knihomoli se nám tu teď nějak přemnožili, něco takového jsem ještě nezažila. Starhavenský ochranný jazyk patří k nejsilnějším na světě, ale i přesto se nám tyhle kletby rozšířily do čtyř knihoven. Velkou rychlostí ničí nesmírně cenné knihy.“

Stará žena potřásla hlavou. „Mají vnímání čtvrtého řádu a jejich jádrový jazyk odolává všemu až na ty nejpřímější ničivé prostředky. Ať už je napsal kdokoli, moc dobře rozuměl textové inteligenci.“

„Textové inteligenci?“ zopakovala Amadi. Na tu se zaměřoval Shannon.

„Přesně tak,“ odpověděla děkanka. „Chci, abyste mi svěřila všechny volné strážce, dokud tuhle invazi nezastavíme. Nemůžeme dopustit, aby tuhle spoušť viděl někdo z cizích vyslanců. Vrhlo by to na akademii špatné světlo.“

Jakoby ke zdůraznění těchto slov vykvetla na nejvzdálenějším mostě velká stříbrná koule. Vzápětí knihovnou otřásla hromová rána.

Amadi sebou trhla. „Jistě, magistro, hned to bude.“ Ale děkanka už vykročila tam, kde to vybuchlo. Družina knihovníků se rychle pustila za ní.

Amadi se otočila ke svému tajemníkovi. „Probuď ty, kteří spí, a pošli sem všechny, co nedostali žádný zásadní úkol. Ať se jí okamžitě hlásí.“

Kale nadzvedl obočí. „I ti, co hlídají Bubnovou věž a magistra Shannona?“

Amadi se zhluboka nadechla. „Ti dva, kteří sledují Shannona, ať v tom pokračují, ale ty, co hlídají Shannonovy pokoje a Bubnovou věž, stáhni. Pošleme je zpátky, hned jak se vypořádáme s touhle nákazou.“

„Rozkaz, magistro,“ opáčil Kale a odběhl.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Nicodemus kupodivu věděl, že sní.

Klokotal kolem něj tunel šedého a černého jazyka – nekonečná nesmyslná míchanice psaných slov. Letěl jí dolů. Kdesi nad ním zazněl hlas magistra Shannona: „Tomu nerozumím. Želvy?“

Pak jeho vlastní hlas:

„Podívejte se na ten šestiúhelníkový vzor…“ – slova zeslábla – „… želvího krunýře.“

Hlasy utichly a vystřídal je dlouhý sled rytmického, rozléhajícího se řinkotu.

A pak Nicodemus stanul v jeskyni z poslední noční můry – nízký strop, šedivá podlaha, stůl z černého kamene. Na stole opět leželo tělo v bílém rouchu. V rukou navlečených do rukavic opět spočíval smaragd o tvaru slzy.

Něco však v jeskyni přibylo – stojící kámen, vysoký jako člověk a široký jako koňská hruď. Rýsoval se za černým stolem. Odshora až dolů se po něm táhly tři vlnité čáry.

Ze země vyrazily popínavé bílé stonky a zakývaly se v nepocítěném větru. Obrostly bledými listy břečťanu a začaly se proplétat. Za chviličku už podlahu pokrývala po kolena vysoká spleť albínského břečťanu.

„Byl jsem démonův otrok,“ zaduněl hluboký hlas. Ozýval se odevšad. „Ubodal jsem ho v řece.“ Hlas zesílil. „Ubodal jsem ho v řece!“

Nicodemus zkusil utéct, ale sinalý břečťan mu omotal nohy. Zkusil vykřiknout, ale z hrdla mu vyšlo jen dlouhé bolestivé zasyčení. Sehnul se, že se vyprostí, avšak ztuhl, protože uviděl, že mu ruce pokrývají šestiúhelníkové pláty želvího krunýře.

Najednou nedokázal pohnout ničím jiným než očními víčky. Od hlavy až k patě ho uzavřel tlustý černý krunýř.

„UBODAL JSEM HO V ŘECE!“

Pak ho obklopilo oslepivé rudé světlo. Krunýř pukl a každičkou částečku Nicodemova těla proklála mučivá bolest.

Zvedl zrak a uviděl, že kolem Smaragdu se rozsvítila světelná koule – při okrajích chomáčovitá a nažloutlá, ale v jádru jasně zelená.

Záře malého smaragdu sílila, až spálila celou sluji a všechno v ní a zůstala jen větrná prázdnota.

Nahoře se rozprostíralo bledě modré nebe, dole bujná savana. Ze svahu sem tam porostlého prastarými duby bylo vidět na širokou zelenou hladinu vodní nádrže. Nicodemus poznal, že se ocitl na jedné louce ve Spirii, zjara, nedaleko od otcovy tvrze.

Uprostřed louky ležela ošuntělá deka a na ní seděli chlapec a žena. Žena oplývala výjimečnou krásou: bledou pletí s lehkým popraškem pih, sytě oříškovýma očima, kratičkým nosem, tenkými rty, jemnou bradou.

Avšak nejkrásnější byly dlouhé bronzové lokny, které jí v pozvolných vlnách splývaly na záda a zářily na slunci jako zlato.

V klíně držela knihu, rytířský román. Pohybovala rty, četla nahlas, ale sen byl němý.

Hoch měl dlouhé černé vlasy a tmavě olivovou pleť. Bylo mu asi osm let a ženu pozoroval divokýma zelenýma očima. Nebyl to jen sen, byla to i vzpomínka.

Žena se jmenovala April, chlapec Nicodemus.

Byl to starý výjev z doby, kdy lord Severn – Nicodemův otec – uznal za vhodné poskytnout svému parchantovi vzdělání. April vzal do svého domu naoko proto, aby učila jeho syna, ale skoro všichni věděli, že za ní po večerech chodí do její komnaty.

April byla milá učitelka, ale nebyla důsledná. Po prvním tuctu hodin, kdy se Nicodema marně snažila naučit číst, mu začala předčítat ze svých oblíbených knih. A protože pocházela z Lornu, milovala rytířské romány. A po prvním příběhu o pannách a příšerách si je zamiloval i malý Nicodemus.

Sen se začal proměňovat. Pohled na April a mladší verzi sama sebe se začal mihotat. Najednou bylo Nicodemovi deset let. Občas letmo zahlédl, jak si čte sám, ale mnohem častěji se viděl s April, jak ji o něco prosí.

Paměť mu poskytla detaily, které ze snu vypadly. April se snad jedinkrát v životě zachovala lišácky, a když vypozorovala Nicodemův zájem o rytířské romány, začala mu předčítat stále méně a méně. Když to šlo, přestala číst v nejnapínavějším momentu a prohlásila, že už je moc unavená.

Mladý Nicodemus se toužil dozvědět, jak příběh pokračuje, ale číst se učil pomalu, čas od času si pletl pocit marnosti, který v něm vyvolával text, s pocitem marnosti, který v něm vyvolávalo tělo jeho guvernantky.

April si všimla, že se zlepšuje, a přestala mu číst úplně, zásobila ho však novými knihami. Teď už se ve snu míhaly jen obrazy, jak si Nicodemus čte sám.

Snový svět prodělal změnu. Tatam byla louka i slunce. Nyní Nicodemus sledoval své desetileté já, jak leží samo v posteli ve svém malém pokoji v otcově tvrzi. Četlo si knihu jménem Plamenný meč.

Svíčky u lůžka jen zatančily a během okamžiku uplynulo několik nocí – toto bylo období, kdy se Nicodemus během tří trýznivých měsíců naučil číst, aby zjistil, jestli Aelfgar, vznešený paladin, s pomocí Ohnivých kamenů Ta’naku opraví Kailus, svůj zlomený meč, a potom s ním vyrazí do boje a osvobodí krásnou Šaharu ze spárů Zada, zlého kněze, který velel hadovitým zadsernakům.

Tato šílená vymyšlená jména si mladý Nicodemus nedokázal pořádně zapamatovat, ale bavilo ho neodvratné směřování děje a už se nemohl dočkat, až přelouská dalších sedmadvacet svazků série, i když pochyboval, že by všechny byly stejně dobré.

Čas se opět zamihotal. Tentokrát Nicodemus spatřil vlahou noc, kdy dočetl Plamenný meč. Jeho mladé já si položilo knihu na hruď a nechalo se ukolébat šuměním jarního deště a pískotem z červenčího hnízda za oknem.

„Ne,“ zaúpěl dospělý Nicodemus. Té noci, během snění o April, se v něm probudí magie. Následná magická záře zapálí celé západní křídlo Severnovic tvrze, zabije koně a zmrzačí dva čeledíny.

„Vstávej!“ zařval Nicodemus. „Probuď se!“ Jeho dětské já však dál spalo. Zkusil se pohnout, ale zjistil, že dospělé nohy mu zdřevěněly. Vrzlo to a okno nad jeho mladým já se otevřelo.

Děsivou rychlostí jím trhavě prorostla tlustá paže přízračné bílého břečťanu, ovinula okenní rám a obtočila postel. Dospělý Nicodemus znovu vykřikl a zkusil se probrat.

Když byl malý, tak tam ten snový břečťan nebyl. Ale teď jeho bledá chapadla vylezla na postel a během chviličky přikryla snící dítě popelavými listy. Všechno vybuchlo světlem. Všude zahučely plameny. Ozvalo se smrtelné zaržání koně a kolem Nicodema se začaly hroutit trámy. Kamenné zdi se zachvěly a pak se s hlubokým zaduněním zbortily.

Najednou nad Nicodemem nebylo nic, jen příliš nízká snová obloha kypícího šedého textu. Vedle stála April, nedotčená plameny. „Utíkej, Nicodeme!“ křikla. „Má tvůj stín!“ Vyzařovala z ní tma a postupně zakrývala strašidelnou oblohu.

„Není tu bezpečno!“ Vlasy se jí proměnily v řetízky hvězd a roztáhly se po rostoucím nočním nebi.

„Jestli neutečeš ze Starhavenu, bílá bestie si tě najde! Seber se a utíkej!“

Tělo se jí rozplynulo do nicoty a tvář se proměnila v zářící bílý měsíc.

„Utíkej a neohlížej se!“

Přišla ohlušující rána a pak… nastala tma.

„Vůbec se neohlížej!“

~

Když Kale našel Amadi, seděla na chodbě a vytahovala si pomocí dvou magnových vět třísky z předloktí.

„Magistro! Co se stalo?“

Škubla sebou, jak z ní jedna věta vytáhla půl palce krvavého dřeva. „Knihomoli napadli knihy po obou stranách mostu. Právě jsme se potýkali s následky prvního výbuchu, když nastal druhý přímo vedle mě. Zástupkyně rektora měla pravdu: tihle červi jsou nějak podezřele chytří. Pokaždé, když už to vypadalo, že jsme zničili posledního, došlo k další divoké dekonstrukci a začalo to nanovo.“

Zvedla oči ke svému tajemníkovi. Pod jednou paží držel několik svitků a pod druhou tlustou knihu. Za ním stáli dva strážci, kteří předtím hlídali Shannonovy pokoje.

„A co ti, do horoucích pekel, trvalo tak dlouho?“ zeptala se. „Stráže od Bubnové věže tu byly už před hodinou.“

Kale se usmál. „Nesu opravdu skvělé zprávy! Našli jsme zraněného knihomola, který odpovídal na zbytek naváděcí pasáže.“

Natáhl k Amadi ruku s jedním ze svitků. „S knihomoly se teď potýká šest menších knihoven. Ale hlavní knihovna je zatím čistá, díky Hakímovi. A Starhavenu se dokonale daří celou věc utajit. Nicméně ve všech napadených knihovnách se zuřivě bojuje. A vypadá to, že ten náš knihomol byl v některé z nich zraněn mimořádně šťastným způsobem.“

„Šťastným?“ Amadi převzala svitek.

„Jedno protikouzlo mu šťastnou náhodou zničilo většinu jádrového textu. A tak se vrátil ke staršímu, původně vyřazenému protokolu, co dělat v případě zranění.“ Podal Amadi další svitek.

Amadi si ho vzala a podívala se na dva strážce, kteří hlídali Shannonovy dveře. Kale byl jen nižší čaroděj a knihomoli byli napsáni v numenu a magnu. „Vy dva jste toho konstrukta omráčili a analyzovali jeho strukturu?“

Strážci rázně pokývali hlavami.

Slova se opět ujal Kale. „Všichni ostatní zranění knihomoli se stahovali jinam. Ale tenhle byl tak zraněný, že nemohl. Nicméně se nám podařilo zjistit, kam se chtěl vrátit.“

Amadi nadzvedla obočí.

„Knihomoli se podtextovali a vraceli se do soukromé knihovny ve věži kousek od zahrady Bolideové,“ vysvětlil Kale. „Žrali tam nějaký text. Jakmile se dali do kopy, vydali se napadnout zase jinou knihovnu.“

„Autor jim tedy zřídil základnu v té soukromé knihovně?“

Kale jí předal zbytek svitků i knihu. „Přesně tak. A uměli se podtextovat tak dobře, že nebýt toho zraněného, nikdy bychom je nenašli. Každopádně když jsme objevili tu knihovnu, zničili jsme je a dali se do vyšetřování. Našli jsme tohle.“

Amadi položila svitky na zem a obrátila pozornost ke knize. „A co to je?“

„To, co teď držíte, je výzkumný deník Nory Filmové.“

Amadi ke Kaleovi prudce vzhlédla. „Deník, o kterém Shannon tvrdil, že s ním utekla ta hliněná příšera?“

Kale se zazubil, až to vypadalo, že mu úsměv přetne hlavu vejpůl. „Přesně! Nora Finnová očividně brala úplatky od nějakého spirijského šlechtice, který se chodil dívat na určitého studenta. A vypadá to, že tu pořád máme dalšího špeha. Támhleten svitek obsahuje zápisky ohledně korespondence s jiným spirijským vévodou a ještě s ixonským admirálem. Nepřišli jsme na to proč, ale podle všeho autorovi platili, aby narušil průběh rady,“

„Takže ve Starhavenu byli dva špehové ve službách spirijských šlechticů?“ zpola zaskřehotala Amadi. „Nora Finnová a majitel té soukromé knihovny? A ten druhý špeh za peníze vypustil knihomoly?“

„Ještě hůř,“ dodal tajemník. „Na svitcích, co máte u nohou, jsou návrhy kleteb, které mají čarotepci vniknout do těla, donutit ho nekontrolovaně tvořit text a přetížit ho!“

Amadi ztuhly ruce. „Jako to pakouzlo, co zabilo Noru Finnovou a toho neofyta. Našli jste něco, co by určilo totožnost tohohle špeha?“

Kale zavrtěl hlavou. „To samozřejmě ne. Na to je moc chytrý. Ale vzpomeňte si, magistro, na prvního knihomola, kterého jsme našli; měl se vrátit do té soukromé knihovny, ale zranili ho tak, že se omylem vydal na původně nastavené místo. No a my to místo prohledali a našli schovanou truhlu plnou velkého množství spirijských a ixonských mincí. A zapomněla jste se nás, magistro, zeptat kde.“

Amadi se podívala nejdřív na Kalea a potom na dva strážce za ním. „Ne, nic mi neříkej,“ odpověděla a přitiskla si ruku k čelu. „Už je mi to jasné.“

Kapitola dvacátá pátá

Shannon sice myslel upřímně, když Nicodemovi říkal, že by si měli odpočinout, dokud to ještě jde, přesto se však přistihl, že vyrazil ne do svých pokojů, ale k sobě do kabinetu.

Ani jeden ze strážců, kteří šli za ním, proti tomu nic nenamítal – budou vzhůru celou noc, ať už bude ležet v posteli, nebo sedět za stolem.

Nechal je za dveřmi, zamkl za sebou a pak postavil Azuru na bidýlko a ujistil ji, že si klidně může zdřímnout. Kabinet znal jako své boty a mohl po něm chodit i bez normálního zraku.

Myšlenka golema v něm přemohla únavu a vzbudila zvědavost. Jak lze magickým jazykem stvořit takovou bytost? Zatímco se touto otázkou zaobíral, ze zvyku sáhl po výzkumném deníku a nepřítomně pohladil tři hvězdičky vyražené do přední desky.

Co tak věděl, kouzlo mohlo nabýt inteligence pouze jedním ze dvou procesů: „řízením“ nebo „vtisknutím“.

Autoři „řízené“ textové inteligence museli psát chytrou prózu. Na nejzákladnější úrovni se jednalo o řetězce pokynů: když se stane tohle, udělej tamto; když se to nestane, udělej tohle a tak dál. S pomocí složitějších soustav řízení konstrukti rozeznávali různé vzorce a sami si psali rostoucí pavučinu rozhodovacích vět.

Nicméně žádné „řízené“ inteligentní kouzlo nestačilo „vtisknutému“ protějšku. „Vtisknutí“ vycházelo z prastarého kouzla, jež přežilo Exodus, a pracovalo se dvěma numenskými matricemi. První obývala živou mysl, druhá tvořila jádrový text kouzla. Když se k sobě fyzicky přiblížily, vtisknutá matrice začala napodobovat myšlenkové procesy živé mysli. Tímto způsobem dokázali čarotepci „vtisknout“ textům různé aspekty své inteligence.

Shannon pomocí vtisknutí obdařil Azuru plynnou znalostí numenu a většina chrličů a všichni duchové potřebovali živou mysl k modelování vlastního myšlení.

Na golemském kouzlu Shannona zaujalo, že bylo bezpodmínečně spjaté s vtisknutím. Aby golem ožil, musí čarotepec vložit do hliněného těla svou textovou „duši“. Aby napsal kouzlo potřebné k přesunu, musí se uchýlit k radikálnímu vtisknutí, které přeloží jeho mysl na text. Dokud se s duší nevrátí, zůstane z jeho pravého těla prázdná schrána.

Než tedy tenhle čarotepec vložil duši do golema, musel se přichystat k návratu do těla. Golem proto musí obsahovat únikové podkouzlo, aby se z něj v případě zranění mohl vymrštit.

Shannon se tedy rozhodl napsat lingvistický útok, kterým by golemovi vyřadil nebo zničil únikové kouzlo. Když se mu to podaří, mohl by golemova autora zabít, aniž by vypátral jeho živé tělo.

Pracoval se zápalem, jaký nezažil už půl století. Prošel si příslušné texty a udělal si představu, jaké funkce musí únikové podkouzlo vykonávat. Pak musel vyvodit, jak je asi text naplňuje a jak by je útočné kouzlo mohlo narušit.

Za hodinu si načrtl osnovu.

Psaní samotného kouzla byl tvrdší oříšek. Pracoval v numenu a první návrhy si ukládal na starší svitky. Pokročilejší návrhy sepsal na nejlepší pergamen. Občas se mu ruce tak rozechvěly nadšením, že skoro nedokázal psát rovně.

Po čtyřech hodinách dokončil pracovní verzi. Měla skoro osm tisíc znaků a zabírala čtyřiadvacet stran ve výzkumném deníku. Z práce s hladkými runami už ho bolely prsty. Pustil se do sepisování několika výkladových poznámek, aby nezapomněl, jak fungují některé složitější pasáže.

„Shannone, pořád jsi lingvista,“ poblahopřál si, když kouzlo dokončil. „Ale už stárneš.“ Opřel se v křesle a dovolil si pocítit únavu v rukou, bolest v kolenou. Jediné, díky čemu ještě neusnul, bylo vědomí, že pokud své nové kouzlo sešle na golema, uvězní duši jeho autora v hliněném těle.

Udělal si v křesle pohodlí a zaposlouchal se do důvěrně známého dřevěného vrzání. Vzápětí mu došlo, že musí okamžitě pořídit opis pro Nicodema. Ale jak mu ho dopraví?

Azura tiše pískla své dva tóny. Shannon jí poslal otázku a hned mu přišla odpověď: zaslechla něco neobvyklého.

Úkosem se podíval po dveřích. Na chodbě nikdo nečaroval, ale dál, v místech, kde musí být schodiště, zářila deset stop dlouhá stopa zlatého textu. Něco takového neviděl poprvé: byl to zástup půl tuctu čarodějů a všichni sesílali ohňušky, aby si posvítili na temném schodišti.

Něco bylo špatně. Hrozně špatně.

Vzal si Azuru na rameno a textově se s ní provázal, aby viděl jejíma očima. Vrátil se ke stolu a podíval se na kouzlo, které právě napsal.

Musí ho dát Nicodemovi, závisí na tom jeho život. Co je ještě děsivější, z Nicodemova spojení s proroctvím vyplývá, že jeho přežití je zřejmě klíčové pro boj proti disjunkci, a tím pádem pro zachování lidského jazyka.

„Hakím mi pomáhej!“ hlesl.

Ohlédl se po dveřích a uviděl, že řádka ohňušek postupně hasne, protože autoři se už blíží.

Sjel zrakem zpátky ke kouzlu. Bylo příliš dlouhé, než aby ho Azura dopravila v sobě. A neměl čas přenášet ho na svitek, aby ho mohla vzít do drápů. Potřeboval něco, co už bylo napsané.

Přejel pohledem po stole a spočinul slepýma očima na povědomých numenských odstavcích. Podíval se na rukopis i Azuřinýma očima: byl to svitek, kterým mu před pouhým dnem a půl oznámili, že dostal povolení zahájit zkoumání Rejstříku.

Z chodby k němu dolehly tlumené hlasy.

Rozechvělýma rukama nahmatal kalamář a použitelný brk. Obyčejná písmena psal jen výjimečně a nevěřil, že by teď unavenými prsty napsal něco čitelného. A tak namočil do inkoustu druhý konec brku a udělal přes oznámení ohledně povolení k výzkumu tlustou lepkavou čáru.

V rychlosti napsal numenské odstavce k odemčení začarovaných dveří do Bubnové věže. Připlácl je k horní části svitku a honem připojil poznámku v běžném jazyce, z níž po přeložení vyjde: „klíč od ochranných kouzel“.

Někdo zaklepal na dveře. „Magistře Shannone.“ Byla to Amadi.

„Hned to bude!“ houkl. Ještě musí Nicodemovi napsat něco víc o svém novém kouzlu – a musí to udělat, než se mu do toho začnou plést strážci. Amadi by nikdy nedovolila, aby Nicodemus vlastnil tak mocný text.

„Shannone,“ křikla Amadi, „okamžitě otevři!“

Shannon zbledl strachy. Jak Nicodemovi vysvětlí, co vymyslel?

Najednou se mu hlavou rozběhl nápad. Napsal pár run, ze kterých po přeložení vyjde „Výzkum ***“ a přilepil je k záhlaví svitku. Potom napsal další, z nichž vyjde „žrádlo pro psy“ a jednou si je opsal. Originál nalepil na první odstavec a opis na druhý.

Za dveřmi se rozzářila stěna stříbřitého textu – strážci se bezpochyby chystali je vyrazit.

Shannon smotal svitek a stáhl ho větou v magnu. „Nicodemovi,“ špitl a toutéž větou ho přivázal Azuře k noze. „A pozor na strážce před Bubnovou věží.“ Pak tyto pokyny zopakoval ještě v numenu.

Uslyšel za sebou ránu, strážci už kouzlem vytrhli dveře z pantů.

Vyskočil a rozrazil dřevěnou okenici.

„Magistře!“ křikla Amadi. „Ani hnout!“

Azura pískla dva tóny, zatřepotala křídly a odlétla.

~

Shannon dlouze vydechl úlevou. Amadi začala křičet a pak ho někdo chňapl hrubýma rukama za ramena a otočil. V kabinetu to zářilo cenzorskými texty. Vpadlo do něj snad sedm strážců.

„Amadi,“ pronesl Shannon klidně, „doufám, že máš pro tohle porušení zákona a zvyku opravdu dobrý důvod.“

„Magistře,“ opáčila někde po jeho levici, „obávám se, že ano.“

Podíval se jejím směrem. „A to?“

Pověděla mu o invazi knihomolů a o soukromé knihovně plné inkriminovaných rukopisů. Potom mu řekla o zraněném konstruktovi, který se snažil vrátit do jeho pokojů.

„Myslíš si, že bych byl takový hlupák, abych napsal kletbu, která se mi vrátí tam, kde bydlím?“ zeptal se nevěřícně.

Odpověděl mu někdo jiný. Shannonovi chvíli trvalo, než po hlase poznal, že je to Kale. „Pravděpodobnost, že knihomol utrpí právě takové zranění – že přijde o schopnost podtextovat se a o naváděcí protokol je velice nízká. Mohl jste klidně předpokládat, že vás nikdo neodhalí. Žel, magistře, okolnosti se spikly proti vám.“

Shannon si odfrkl. „Nebo vás pravý pachatel obelstil a hodil to na mě.“

Amadi suše odvětila: „Prohledali jsme tvé pokoje důkladněji než prve. Pátrali jsme po podtextech.“

Slova se ujal Kale. „Objevili jsme podtextovanou truhlu připevněnou ke stropu. Obsahuje hotové jmění ve spirijském zlatě.“

Shannon chvilku nechápal, co mu to vykládají. Jak by golem mohl pronést dovnitř tolik mincí? Ve Starhavenu přece nemůže čarovat.

„Tak kdo to byl, magistře?“ zeptal se Kafe. „Který ze spirijských šlechticů vám zaplatil, abyste narušil radu, a proč?“

„Amadi, děláš zásadní chybu,“ prohlásil Shannon ochraptěle.

Jeho někdejší žákyně nechala na moment zavládnout ticho a teprve potom pronesla: „Věděl jsi, že Nora Finnová taky brala úplatky od nějakého spirijského šlechtice?“

Přikývl. „Vyčetl jsem to z jejího deníku.“

„Proč jsi mi to neřekl?“ zeptala se Amadi.

Shannon se zamračil. „Protože jsem měl větší starosti přesvědčit tě o existenci pravého viníka.“

Amadi se opět na chvíli odmlčela. „Nebo jsi byl možná rád, že ses zbavil konkurenční špionky. Tak mi, magistře, pověz, jak se to spirijské zlato dostalo k tobě do pokoje?“

„Někdo ho tam nastražil.“

„Ta tvá hliněná obluda? Vyloučeno. Jak už jsem říkala: nechala jsem tvé pokoje hlídat. Co víc, všechny dveře a všechna okna jsme popsali ochrannými kouzly a taky mohutnými, vzájemně prolnutými obrannými texty. I kdyby se ten netvor proplížil přes strážce, kouzla by ho přesekla vejpůl. Musel by tu truhlu schovat jen s polovinou těla a potom ještě přeťatý utéct.“

Shannon vytřeštil slepé oči. Přesně to by hliněný golem dokázal. „Amadi!“ vyhrkl. „Určitě čaroval na zahradě Bolideové, pak užil přednapsané texty, vlezl dovnitř a schoval tam tu truhlu. Prohledejte okolí. Někde tam najdete hromadu hlíny.“

„Magistře,“ pronesla Amadi hlubokým tónem, „zahrada Bolideové se teď renovuje. To chceš, abych se plácala ve všem tom blátě a hledala hroudu hlíny, co vypadá jako příšera?“

Shannon se zhluboka nadechl. Golem to měl dobře promyšlené. Nejdřív u něj nastražil ten výzkumný deník a potom se určitě vrhl do zahrady. Tam se pak mohl dekonstruovat mezi haldami hlíny.

O tom však nemohl Amadi přesvědčit. Přinejmenším ne teď a tady. „Tak vy mě podezíráte, že jsem špeh,“ prohodil. Rozhodl se změnit taktiku. „Myslíte si taky, že jsem zabil Erika a Adana, své vlastní žáky?“

V kabinetu se rozhostilo mlčení. „Někteří si pamatují, jak zákeřně jsi v Astrophellu politikařil. Nejeden hlas naznačuje, že –“

„Že jsem chtěl narušit průběh rady vraždou vlastních žáků?“ zavrčel Shannon. „Že jsem zaprodal duši nějakému negramotnému lordovi? Amadi, tak odporné obvinění slyším poprvé. A klidně odpřisáhnu při jakékoli mocnosti, že jsem –“

„Černokněžnický proces ještě nezačal,“ přerušila ho chladným hlasem. „Neukvapuj se. Stojí tu všichni strážci, které teď mám k dispozici.“

Shannon už začal odpovídat, ale pak se zarazil. „Myslíš všichni kromě těch, které jsi nechala hlídat Bubnovou věž a Nicodema?“

„Pořád se mi snažíš namluvit, že kakografům jde po krku ta hliněná bytost?“ zeptala se Amadi. „Myslím, že bys měl lépe vážit slova, magistře. Dveře a okna věže střeží ochranná kouzla. Dnes v noci se nikdo ke kakografům nedostane. Krom toho nemůžu postrádat na jejich hlídání žádné čarotepce, ani kdyby na tom závisel můj život. Knihovny potřebují všechny volné autory, aby zastavily invazi knihomolů. Pokud nám tedy neřekneš, jak je vyhubit.“

„S těmi knihomoly nemám nic společného!“ rozkřikl se Shannon. „Nemůžete Bubnovou věž nechat bez ochrany!“

Na to nikdo nic neřekl.

Shannon začal ztěžka dýchat. „Amadi, poslouchej! Když jsem dnes ráno zkoumal Rejstřík, dozvěděl jsem se o dávných konstruktech, kterým se říkalo golemové, vytvářejí se z hlíny, ale obsahují autorovu mysl –“

„Magistře, někteří z těch, co tu stojí, pomůžou u vašeho procesu s určením rozsudku,“ pronesl Kale. „Ve vlastním zájmu byste neměl plácat hlouposti.“

Shannon pochopil, že nemá cenu se s nimi přít. Vrhl se ke knihovně a zadoufal, že stihne nahmátnout omračovací kouzlo, které si schovával v jednom svitku.

Než však ušel dva kroky, mihla se před ním vlna cenzorského jazyka. Hlavu mu obalily síťovité texty.

Všechno se s ním zatočilo a potom čáry svítícího textu zhasly. Zavládla černočerná tma.

Kapitola dvacátá šestá

Nicodema probudilo tlumené skřípavé zaskřehotání. Košili měl propocenou. „Kdo tam?“ Vydrápal se z postele. Ze svíčky zůstal už jen vyhořelý oharek.

Skřek se ozval znovu, a s ním i zaplácání křídly. Zlatý záblesk přitáhl Nicodemův zrak k oknu. „Azuro!“ zvolal a odtáhl papírovou roletu.

Papoušice mu slétla na prsa. Oba překvapeně vykřikli a svalili se na lůžko. „Shannon! Shannon!“ zakrákorala Azura vyděšeně a žalostně. „Shannon!“

Stála teď Nicodemovi na břiše. Malá hruď se jí ztěžka zdvihala a hlava kývala. Na noze měla malý svitek, přivázaný magnovou větou. „To bude dobré,“ zklidnil ji Nicodemus a vzal si ho.

Azura mu přelezla na rameno a Nicodemus se posadil a začal číst. Zmateně stáhl obočí. „Azuro, já to nechápu. Tady je klíč od ochranného kouzla na hlavních dveřích. Magistr říkal, že ho pošle. Ale všechen normální text je přetřený inkoustem a tyhle další odstavce v nurnenu jsou jen nějaké nesmysly.“

Přeložil si slova v běžném jazyce, která stála nad nimi. „Výzkum ***“ a „Žrádlo pro psy“.

„Shannon!“ křikla papoušice a vyslala do Nicodemovy hlavy větu v nurnenu.

Shannon, který vtiskl Azuře své lingvistické schopnosti, by té větě rozuměl dokonale. Avšak Nicodemovi po přeložení vyšlo: „Ti-z-mé-staré-domoviny snědli Shannona!“

Začaly se mu potit dlaně. Azura se vylíhla v Trilionu. „Ti z její staré domoviny“ museli být seveřané.

Přešel k oknu a shlédl na Kamenné nádvoří. Strážci, kteří hlídali u vchodu, byli pryč.

„Sníst“ znamenalo pro Azuru pozřít, pohltit. Severští strážci Shannona určitě zajali. „Polobozi Nebeského kánonu, stůjte při nás!“ hlesl.

Azura mu seskočila z ramene a odtřepotala se do tmy. Bezpochyby letěla zjistit, kde Shannona drží.

Nicodemus se obrátil do pokoje a zachvěl se, vzpomněl si totiž na svou poslední noční můru. „Uteč ze Starhavenu!“ radila mu April. „Utíkej a neohlížej se!“

Vytáhl čisté učňovské roucho a došel k praskajícím uhlíkům. Roztřesenými prsty si vysvlékl propocenou noční košili a zapřemítal nad tím, co se mu zdálo.

Podobně jako ostatní, ani tento sen nedával moc smysl. Jeskyně s tělem, výjevy z dětství, Aprilino varování – připadalo mu, že to nijak nesouvisí.

Nicméně na rozdíl od ostatních zaznělo v této noční můře jasné varování: „Bílá bestie má tvůj stín!“ říkala April.

„Bílou bestií“ určitě myslela tu bledou stvůru, kterou viděl napadnout Erika. Musel to být vrahův golem. Dávalo by tedy smysl, kdyby zahalené tělo v jeskyni byla jeho pravá, živá tělesná schránka.

Pořád však zůstávalo otázkou, kde jeskyni hledat.

Nicodemus si vzpomněl na želvy, jež spatřil v prvním zlém snu z jeskyně. Potom mu hlavou bleskla myšlenka na šestiúhelníkový vzor u konce Vřetenového mostu. To skryté tělo musí mít něco společného s Vřetenovým mostem. Ale co? Shannonovy texty neodhalily v hoře nic než kamení.

A kdo ty sny posílá? Vrah to nebude: všechno naznačuje, že nezná Nicodemovu totožnost, a i kdyby ji znal, nechtěl by ani naznačit, kde schovává tělo.

Potom si vzpomněl, že Shannon říkal, že mu ty noční můry někdo posílá zvláštním kouzlem, známým dávným autorům. Kdo ještě, kromě vraha s golemem, zná prastaré texty?

Že by se v tom snu skrývala nějaká nápověda? Aprilin hlas mluvil přímo k němu. V předchozích snech mu nikdo nic neříkal.

Jak se mu vybavilo Aprilino varování, znovu mu zatepalo v ráně na tváři. „Jestli neutečeš ze Starhavenu, bílá bestie si tě najde!“

Obyčejně by při takové předzvěsti nebezpečí hned běžel za Shannonem, ale ten byl teď pod zámkem.

Pak si všiml, že svitek od Azury spadl na zem. Zvedl ho. „Žrádlo pro psy,“ napsal Shannon nad oba odstavce – a nahoru: „Výzkum ***“.

Že už by neměl čas vysvětlovat, jaký výzkum měl na mysli? Nebo se k tomu hodlal vrátit a ještě to dopsat? Třeba chtěl Nicodemovi říct, ať se zaměří na tři hvězdy. Nebo na něco ohledně Starhavenu? Ale kde by vůbec mohl něco zkoumat?

Začal přecházet po pokoji. Zkusil si dýchat do dlaní, ale omylem zavadil rukou o magnové stehy na tváři. Píchlo ho v hlavě a najednou se mu v ní vynořila vzpomínka: „Utíkej a neohlížej se!“ pobízela ho April ze sna. „Vůbec se neohlížej!“

Podíval se na dveře. Měl bych utéct, napadlo ho a vykročil. Ale pak mu došlo, že i kdyby utekl, vrah by pokračoval v zabíjení kakografů. Otočil se zpátky k ohni. Musí zůstat.

Ale nemůže sny ignorovat. Znovu se podíval na dveře. Neměl by odvést ostatní kakografy do kompluvia? Ale kdyby po něm Shannon chtěl tohle, napsal by mu to na svitek.

Opět zvedl ruce, že si dýchne do dlaní, a znovu zavadil o ránu na líci.

„Při krvi zatracené ohnivé!“ zaklel nahlas. Bolest v něm zažehla pocity marnosti a vzteku. „Měl jsem být Alkyón. Měl jsem být sebejistý a rozhodný! A teď se bojím cokoli udělat!“

Sedl si před krb a natáhl ruce k uhlíkům.

Musí být prokletý. Nemá být takový strašpytel. Autor golema mu určitě sebral sílu a schopnost čarovat.

Ale je-li to pravda, pak by schopnost čarovat mohl získat zpátky. Pak by mohl skoncovat s kakografií.

Soustředil veškerou pozornost na naději, že by mohl být úplný. Nasytil ji svým strachem a nejistotou. Touha v něm zesílila a začala sálat teplem. Nebude tu přecházet jako nějaký rozechvělý mladíček. Ta stvůra mu ukradla část mysli. Zaplanula v něm nenávist. Získá ji zpět!

Vstal a rozhodl se, že odvede kakografy do kompluvia; tam naplánuje další krok. Možná se pokusí osvobodit Shannona. Možná přijde na to, jak golemovi oplatit úder.

Znovu se mu vrátila poslední noční můra. „Jestli neutečeš ze Starhavenu, bílá bestie si tě najde!“ řekla April. „Seber se a utíkej!“

Útěk do kompluvia bude svým způsobem útěk ze Starhavenu. Sen to musel předvídat. Ale co si vzít s sebou? Rozhlédl se po lůžku, rouchu, knihách a nespočtu listů s pravopisnými cvičeními. Co mu pomůže ochránit kluky nebo zranit golema? Spočinul zrakem na rozbaleném svitku od Shannona a zářivých numenských odstavcích.

Najednou si uvědomil, že do kompluvia s chlapci nemůže.

Ještě ne.

Shannonova slova mu najednou začala dávat jasný smysl. Starý učitel byl koneckonců lingvista a lingvisté studují všechny stránky jazyka… i metafory.

Žrádlo pro psy.

~

Vytratit se z Bubnové věže byla nakonec hračka. Klíčem od Shannona zrušil ochranné kouzlo na dveřích a na Kamenném nádvoří pořád nikdo nehlídal.

Dostal strach, jestli ho strážci nezastaví někde na chodbě. Ale jak tak chvátal útrobami tvrze, zjišťoval, že je z větší části liduprázdná. Občas zahlédl skupinku čarodějů pospíchat po chodbách, jako by měli naléhavé poslání. Většinu těchto skupinek kupodivu vedli knihovníci.

U vchodu do hlavní knihovny sáhl do Shannonova svitku a vytáhl z něj hesla. Dal si pozor, aby je nedržel moc dlouho, a rovnou je hodil hlídacímu kouzlu.

Psovitý konstrukt je chytil a věnoval Nicodemovi upřený pohled. Jestli odhalí v posloupnosti run nějakou chybu, urve mu ruce. Začal slova přežvykovat a čas jako by zpomalil. Nicodemus už se chtěl otočit a utéct, když vtom mu konstrukt vysekl psí poklonu.

Nicodemus se celý napjatý vkradl do knihovny. Bez slunce za okny tam panovalo přítmí. Rady svic vytvářely malé koule mihotavého světla, které se táhly ke stropu jako vysoký sloupec hvězd.

Mladík měl dojem, že je tam až nepříjemně pusto. Předpokládal, že tu v záři voskovic bude pracovat přinejmenším tucet čarodějů. Ale místo toho zahlédl jen pár knihovníků, kteří spěchali splnit nějaké neznámé úkoly.

Místnost s Rejstříkem našel snadno. A když hlídacímu kouzlu před vchodem hodil druhý odstavec od Shannona, nechalo ho projít.

Jak se blížil k Rejstříku, roztřásly se mu ruce. U sebe v pokoji si byl naprosto jistý – s pomocí Rejstříku najde zprávu od Shannona, pak si artefakt odnese do kompluvia a vyhledá si kouzla, kterými by se dal zničit golem.

Ale teď si všiml, že škvírou kolem veřejí proniká slabá záře numenských vět, jež tam předtím nebyla. Nemohlo to být nic jiného než věty poplašného zaklínadla. Když Rejstřík vezme, spustí poplach a přivolá houfy strážců.

Ukrást ho tedy nemůže, i tak ale zjistí, proč ho sem Shannon poslal.

Nervózními krůčky se přes síň připlížil až ke knize a zahleděl se na nepopsané desky. Zvenku k němu dolehl křupavý zvuk a podlaha se zachvěla; hlídací kouzlo si poposunulo magnovou kouli. Nicodemus si opřel Rejstřík o ruku a rozepnul přezku.

Magistr Smallwood říkal, že Rejstřík dokáže vyhledat text jakéhokoli rukopisu ve Starhavenu. A osobní výzkumný deník magistra Shannona měl na hřbetě a na desce vyražené tři hvězdičky, jeho název tedy zněl „***“.

Nicodemus otevřel Rejstřík, aby zjistil, co mu Shannon napsal do výzkumného deníku.

Dostavila se synestetická reakce na magii Rejstříku a po tvářích se mu rozlilo teplo. S nějakou reakcí počítal, ale její síla ho vylekala. Nepokazilo se něco? Zkusil se trochu naklonit.

Nešlo to. Nedokázal pohnout jediným svalem. Přepadla ho panika, vzpomněl si na zlý sen, který se mu zdál teprve před pár hodinami. Nebo pořád ještě sní?

Synestetické horko mu přímo spalovalo tváře a ještě znepokojivější žár se mu valil po břiše a tříslech. Věděl, že tohle – druhá synestetická reakce – upozorňuje na přítomnost nebezpečně mocného cizího kouzla. Strach přerostl v paniku.

Z Rejstříku bez varování vyrazily stuhy fialového světla, zasvíjely se a vjely mu do rukou. Přepadla ho závrať, až se mu zvedl žaludek a chtělo se mu nasucho dávit.

Rejstřík se rozzářil ještě jasněji a Nicodemus mohl jen přihlížet, kužel světla z knihy ho úplně ochromil. Podlomily se mu nohy a klesl na kolena. Kouzlo mu vlétlo do krku.

Všechno se rozmazalo a v uších mu zatepal zvláštní hukot. Z nosu se mu spustila krev a stekla mu do úst. Mimoděk se odvrátil a vyzvracel.

Proti vlastní vůli natáhl ruce a vrátil Rejstřík na mramorový podstavec.

V okamžiku, kdy se hřbet knihy dotkl chladného kamene, její vláda nad Nicodemem pominula a on se zhroutil do tmy.

***

Když otevřel oči, do protilehlých stran lebky mu bušila tupá bolest, jako když bije zvon. Celý svět se s ním točil a v ústech mu zasychala kyselá pachuť zvratků.

Ale bylo mu do smíchu.

S jemnou a nadpozemskou krásou před ním zářily smělé křivky a tlusté linky nové abecedy. Podobně jako numen i tento mocný fialový jazyk ovlivňoval světlo a další texty.

Nicodemus si utřel rty, vyškrábal se na nohy a uviděl, že kolem Rejstříku pluje v lenivých soustředných kruzích myriáda fialových vět. Ještě víc užasl nad tím, že z knihy proudila do jeho hrudi a zpátky malá řeka textu.

Pomalu mu došlo, co to znamená: Rejstřík je spis, magický artefakt, který může čtenáře naučit novému jazyku. Provedl to však šokujícím a záhadným způsobem.

Když bylo Nicodemovi šestnáct let, učil se s pomocí numenského a magnového spisu čarodějnickým jazykům. Byl to zdlouhavý proces, celé dny memoroval runy, slovíčka a pravidla pravopisu. Schopnost vidět čarodějnické jazyky v sobě rozvíjel velmi pracně. Bylo to všelijaké, jen ne vzrušující či traumatické.

Naproti tomu Rejstřík mu nový jazyk doslova nacpal do chřtánu.

Když se zamyslel, jak je to možné, proud run z jeho hrudi zesílil a vplynul do Rejstříku. Kniha v odpovědi na to začala listovat a našla stranu popsanou černým inkoustem. Nicodemus k ní přistoupil a začetl se:

Z textu Pojednání o ztrcených kouzlech & jazicích, Geoffrey Lea

Rytinové kouzlo bývá obecně považováno za jedno z nejtajuplnějších ztracených bohokouzel. O tomto prastrém textu víme vesměs jen to, že jej napsal pradávný slunění bůh Sol. Bohové zřejmně rytin využívali, když chtěli ovládnout nějakou inteligentní bytost, ne nutně člověka, a udělat si z ní avatára. Existuje rovněž znírnka, že kouzlo dokáže prostřednictvím přímého mentálního spojení „vtisknout“ jazik. Pro novosluneční panteon byly rytiny tabu. Velká bohyně Solmay zakázala všem bohům, jež toto kouzlo používali, vyrazit přes oceán do naši zemně. Můžeme se pouze domnívat, že v době Exodu se jako alternativní způsop ovládnutí avatárů již nabízela kouzla na rozštěp duše.

Vzhledem k tomu, že kouzlo na rozštěp duše je jediným bohokouzlem, o němž víme, že vyžaduje dobrovolnou spolúčast cíle, mnozí zastávají názor, že rytiny bývaly sesílány na cíle, které o to nestáli. Nicméně…

Nicodemus mlčky pohyboval rty. Ani se Rejstříku nedotkl a on mu vyhledal nějaký nemagický text. Znovu se na něj zadíval.

Vyplývalo z něj, že ho kniha pomocí bohokouzla naučila nový jazyk. Ale to bylo vyloučené – kouzla mohou psát pouze živé bytosti a bohokouzlo dovede seslat jedině bůh. Znovu se začetl.

Všiml si něčeho divného na slovech „prastrém“, „jazik“ a „rozštěp“.

Všechna si bedlivě prohlédl a zkusil odhalit, co ho na nich zaujalo.

Hlavou mu bleskla děsivá myšlenka.

„Ne!“ hlesl a břicho se mu stáhlo prudkým strachem. „Ne! Že jsem to neudělal!“ Dovrávoral k Rejstříku, aby si ověřil, jestli se nespletl. „Milostiví bohové, jen to ne!“ Ale nespletl se.

Ani příchod samotného Lose by v něm nevyvolal tak mučivý strach, jaký ho přepadl teď. Věděl, že ve slově „prastrém“ by měla být dvě „a“. A „jazik“ se asi píše s „y“. Pokud jde o „rozštěp“, jen trouba by ho nenapsal jenom s „š“ – roštěp. Nebo možná „rozštěp“, ale rozhodně ne „rozštěp“ – to je přece hloupost.

Nabízelo se jediné vysvětlení: po spojení s jeho kakografickou hlavou se slova v Rejstříku poškodila.

Ale na tom nesejde, řekl si a přitiskl si ruku k hrudi. Stejně ho přišel ukrást.

Avšak strach, který v něm narůstal, se nedal potlačit. Krádež artefaktu je vážný zločin a nikým čarodějové neopovrhují víc než ničiteli magických artefaktů. Jestli ho teď chytí, tak ho nadobro zcenzurují a připraví ho o magickou gramotnost. Co hůř, jejich nenávist vůči němu a kakografům vůbec stokrát zesílí. Stane se z něj další nechvalně proslulý kakograf, bude jako James Berr, když kdysi dávno zabil několik čarodějů.

„Uklidni se,“ napomenul se pomalu. Třeba jsi poškodil jen tenhle dokument. Je mu už skoro čtyři sta let. Třeba se tehdy psalo jinak.

Rozhodl se, že vyhledá poslední Shannonovo pojednání o kouzelné inteligenci, natáhl ruku a obrátil list. Pak se s hlubokými obavami začetl:

Z textu Účinky zřetězení na vnímání druhého řádu v poloatonomních nesmyslných & protismyslných numenských protikouzlech, Agwu Shannon

Nedávný vízkum kouzelné intelgence se soustředil na nutnost vložení určitého aspektu seslatelova vědomí, aby nedošlo k rozštěpení…

Při pohledu na poslední slovo Nicodemus zaúpěl a zavřel oči. Jak je to možné? Třeba, napadlo ho, třeba zkáze unikly aspoň magické texty. Třeba kontakt s jeho myslí poškodil jen ty normální.

Přitiskl dlaň ke stránce a pomyslel na kouzlo zvané „dotyk“. Vybral si ho, protože se sesílá tak jednoduchou, přímočarou posloupností run, že na něm pozná, jestli jeho verze v Rejstříku došla úhony.

Rejstřík, podobně jako rybář, když zasekne nic netušícího pstruha a vytrhne ho z potoka, vyškubl Nicodemovu mysl z vlhkých zákoutí lebky a poslal ji na plavbu rozlehlým vzdušným prostorem.

Nicodemovi chvíli trvalo, než nové prostředí vstřebal.

Neměl teď oči ani tělo. Neexistovalo žádné nahoře ani dole. Všude vládla tma.

Překvapení se proměnilo ve strach. Temnota ztěžkla a zhoustla jako vlhký vzduch. Zkusil se jí vymanit, ale nešlo to. Chtěl zařvat, ale neměl plíce; chtěl utéct, ale neměl nohy.

Konečně se přinutil zklidnit se. Pomalu novému světu otevřel mysl. Všude kolem se míhaly nepatrné záblesky. Postupně se rozjasňovaly, až se proměnily ve svítící drahokamy, jakoby rozvěšené po větvích neviditelného stromu.

Nicodemovi se zostřil zrak a zničehonic se ho zmocnil pocit, že plave v nočním nebi. Ze světélkujících klenotů se staly hvězdy různých tvarů a barev. Některé zaplanuly ostrým smaragdovým jasem; jiné žhnuly indigovými či slonovinovými odstíny tak matně, že když se nedíval přímo na ně, ani je nevnímal.

Nakonec mu došlo, že tahle černá nebesa jsou svět uvnitř Rejstříku. Potom si začal uvědomovat svoje tělo, kolébalo se kdesi hluboko na podlaze. Toto uvědomění v něm vyvolalo vlnu závratě a obličej se mu zkroutil šklebem.

V Rejstříku se objevily hvězdy v barvě stříbra a zlata. Nicodemovo vnímání knižní noční oblohy se rázem začalo zlepšovat – za chvilku už viděl na nespočet mil daleko. Hvězdnatá nebeská sféra se rozprostírala do nekonečna.

Najednou si uvědomil, na co vlastně hledí. Nejsou to hvězdy, ale kouzla. Zrak mu to potvrdil. Díval se přes Rejstřík na všechny texty ve Starhavenu.

Určitě přemýšlel přes kouzla spojená s Rejstříkem; získal myšlení čtvrtého řádu. Byl to překrásný, snový pocit. Ale radost opadla, když si vzpomněl, proč do Rejstříku vůbec vstoupil.

Musí najít kouzlo „dotyk“.

Jedna z bílých hvězd se rozjasnila a vystřelila k němu jako kometa.

Vzápětí do něj vrazila a došlo k neslyšnému výbuchu.

Nicodemus pustil Rejstřík a mysl mu jako blesk slétla zpátky do hlavy. Zamrkal. Návrat do stísněných kostlivých prostor lebky byl krajně nepříjemný. Zatřepal hlavou a ucítil, že se mu v ní myšlenky plácají jako řasy v moři.

„Á… ble!“ ulevil si.

Mysl se postupně lebce přizpůsobila. A Nicodemovi došlo, že už zase uvažuje jasně.

A získal novou znalost jednoduchého dotykového kouzla. Hlavní věta mu zářila před očima tak jasně, jako by ji právě tisíckrát napsal. Některé runy však nebyly na svých místech – věděl to, protože se jednalo o tak prosté kouzlo, že si ho zapamatoval znak po znaku.

A tak si teď byl jistý: znehodnotil jeden z nejcennějších artefaktů Řádu.

Složil hlavu do dlaní. „Ne… ne…“ zakňoural. Za očima mu zapulzovaly hanba a vina. Navěky se na něj bude vzpomínat jako na kakografa, který zničil nejvzácnější starhavenský artefakt.

„Počkat!“ vyhrkl. „Počkat.“ Zbývala ještě poslední naděje. Když dokáže opravit svou poškozenou mysl, třeba opraví i Rejstřík. „Vyhledej mi,“ rozkázal, „všechny normální texty o léčbě kakografie.“

Kniha začala listovat a Nicodemus zvedl zrak ke stropu a pomodlil se k Hakímovi. Když Rejstřík dokončil hledání, Nicodemus se zhluboka nadechl a podíval se na něj, že se opět začte.

Ale spatřil jen prázdnou stránku.

~

Vyrazilo to z něj všechen dech. Jeho kakografie zničila Rejstřík. Asi se zase pozvrací.

„Radši bych měl být Alkyón,“ zamumlal si sám pro sebe a přitiskl si ruku k břichu. Protože jestli Alkyón nebude, nikdy si neodpustí, že zničil tak krásný artefakt.

Rozklepaly se mu ruce.

„Los do toho!“ zavrčel. „Nehodlám být takový.“ Zavřel oči. „Nebudu slaboch. Nebudu narušenec.“

Začínalo se mu vracet odhodlání porazit golema a zbavit se kakografie. S dostatkem odvahy a kázně to dokáže. Na strach a vinu nemá čas.

Upřeně se zadíval na Rejstřík a vytěsnil z hlavy všechno až na tři hvězdičky z Shannonova výzkumného deníku. Potom položil ruku na prázdnou stranu před sebou.

Mysl mu jako šíp vystřelila do jiné sféry. Neobjevil se však na hvězdném nebi, ale před mohutnou zlatou zdí, jež se po obou stranách táhla takřka do nekonečna. Tvořily ji Shannonovy numenské zápisky.

Zíral na první stránku deníku, datovanou před více než dvaceti lety.

Stačilo jen pomyslet na pozdější zápisy a zeď se posunula doleva.

Podíval se až na vzdálený konec a uviděl, že se text ohýbá do obrovského kruhu.

Prstencový deník se roztočil ve zlatou šmouhu. Potom se bez varování, s omračující náhlostí a zcela neslyšně zastavil.

Před Nicodemem svítil Shannonův poslední záznam. Bylo to dlouhé numenské kouzlo, opatřené zeleně zářícími poznámkami v běžném jazyce.

Nicodemus svraštil čelo a zkusil odhadnout, k čemu slouží. Vypadalo to na protikouzlo, ale nejednalo se o žádnou obměnu běžných nesmyslů či protismyslů. Strukturou text připomínal svorku.

To nedávalo smysl. Obyčejně se protikouzla snažila tvrzení jiného kouzla rozcupovat. Zdálo se, že toto má udržet cílový text pohromadě.

Zaměřil se na poznámky. Jen se do nich začetl, po tváři se mu roztáhl úsměv. „Magistře,“ zašeptal. „To je úžasné!“

Nakonec to vůbec nebylo protikouzlo, ale útočné kouzlo upravené tak, aby udrželo magickou prózu v golemovi. Když ho na něj Nicodemus sešle, uvězní v něm duši. Autor bude zranitelný.

Shannonovo kouzlo se náhle rozlétlo a vrazilo Nicodemovi do mysli. Příval zlatého textu ho oslnil a pak zeslábl a odhalil fyzický svět.

Nicodemus opět stál před Rejstříkem a všechno se s ním točilo.

V mozku mu žhnula čerstvá znalost protigolemského kouzla. Došlo mu, že Shannon chtěl, aby ho měl, než vyrazí s kluky do kompluvia. S tímhle kouzlem dokáže ohrozit golemova autora, aniž by musel hledat pravé tělo.

Přeběhl mu mráz po zádech. Musí se vrátit do Bubnové věže.

Rejstřík ležel před ním. Zavřel ho a aureola fialových vět se stáhla do stránek. Nicodemus se dlouze nadechl, pak se otočil a vykročil ke dveřím.

„A tu knihu nechceš?“ zeptal se někdo rychlým pisklavým hláskem.

Nicodemus sebou trhl. „Kdo to řekl?“ Začal si v bicepsu utvářet kyj z jednoduchých magnových vět.

Z rohu místnosti vyšel vyčouhlý chrlič s tělem makaka, obříma netopýříma ušima a vykulenýma sovíma očima. Nicodemus v něm poznal konstruktku, kterou porouchal v Knižnici. „Chrličko, neviděli jsme se včera večer?“

„Petra,“ řekla a rázně pokývala hlavou. „Teď se jmenuju Petra.“ Zakřenila se na něj a rozcupitala se ke dveřím. „Tu knihu si vem. Pokazil jsi ji stejně jako mě.“

„Ale poplašné kouzlo –“

„Poplašné kouzlo nic.“ Chrlička sloupla z jedné strany veřejí pásek matných numenských vět. „Vem si tu knihu a podlez to.“ Zvedla poplašené kouzlo z podlahy a podržela ho nad hlavou.

Nicodemus na ni chvíli hleděl a pak popadl Rejstřík. „Vždyť s těmihle větami nedovedou hnout ani velečarodějové,“ řekl a protáhl se pod poplašným kouzlem.

Chrlička přikývla a pohotově odvětila: „Od chvíle, kdy jsi mě přepsal, umím věci, které jiní konstrukti neumějí. Umím obchodovat a smlouvat. Sehnala jsem si oči od chrliče z noční hlídky, uši od školníka, co loví myši. Ale řekla bych, že mám stále jen myšlení druhého řádu.“ Podívala se na něj s dětskou zvědavostí. „Jaký je rozdíl mezi vnímáním druhého a třetího řádu?“

Zašklebil se. „Konstrukti druhého řádu si nepamatují nic ohledně smrtelnosti. Podle akademie nejsou plně inteligentní, takže není nemorální je dekonstruovat.“

Chrlička sebou škubla. Pohnula jedním netopýřím uchem. „Smrtelnosti?“

Nicodemus přikývl. „Jako že můžou umřít. Konstrukti druhého řádu si nedovedou zapamatovat, co znamená umřít.“

„Ale řekla bych, že mám jen myšlení druhého řádu. Jaký je rozdíl mezi vnímáním druhého a třetího řádu?“ zeptala se navlas stejným tónem jako předtím.

Nicodemus si přitiskl Rejstřík k hrudi. „Promiň, Petro. Nevím, jak ti to vysvětlit.“

Chrlička ho snad ani neposlouchala – kmitala ušima, každým jinam. „Měl bys jít!“ zašeptala. „Hodně toho teď vidím a slyším. Pohybují se tu špatní chrliči. My konstrukti se o nich bavíme. Nikdo neví, kdo je napsal. Špehují čaroděje.“

Nicodemus polkl. „A co chrliči v kompluviu?“

„Těm nic není,“ odvětila opice. „Měl bys odsud okamžitě zmizet. Blíží se něco zlého.“

„Díky, Petro,“ poděkoval a otočil se.

Zasmála se a ještě za ním houkla: „Já děkuju, Nicodeme Weale. Jsi můj autor, který ze mě udělal autora sama sebe.“

Nicodemus nevěděl, co na to říct, a tak to přešel bez odpovědi a pustil se prostorným středem knihovny. Hlavou se mu honily tisíce myšlenek. A když prošel hlavním vchodem do Ženského atria, něco mu došlo a zarazil se.

„Los do toho!“ ulevil si. Když porouchal Rejstřík, možná se něco stalo i s Shannonovým textem. Nepozná, jestli podle něj dokáže vytvořit funkční kouzlo. Hrdlo mu stáhl strach. Napsat bojové kouzlo by mohlo být i nebezpečné.

Začal upřímně proklínat svou kakografii, potom si však vzpomněl na chrličku Petru. Chvíli mu to trvalo, ale pak poznal v pocitu, který se mu při pomyšlení na ni rozlil hrudí, pýchu – tu necítil už dlouho.

Zhluboka se nadechl a vzhlédl ke stropu atria. Shora ho pozorovala mozaika Uriel Bolideové. Rudou hůlkou v levé ruce ukazovala na svitek, který držela v pravačce. K vyobrazení jejích opěvovaných dlouhých vlasů použili úlomky jantaru.

Pobaveně se usmívala, jako by díky troše ženského přístupu právě odhalila tajemství magického nadání, nad nímž si všichni čarodějové opačného pohlaví marně lámali hlavu.

Nicodema překvapilo, jak silně mu připomíná April. Ve snu se Aprilina hlava rýsovala nad ním a vlasy se jí proměnily v šňůry hvězd. „Uteč ze Starhavenu!“ řekla. „Seber se a utíkej!“

Opět k sobě přitiskl Rejstřík. Byl to jediné, co měl.

Přidával do kroku, až se na Kamenném nádvoří rozběhl jako o závod. Do několika hodin si někdo všimne, že Rejstřík zmizel. Než k tomu dojde, musí schovat všechny mladé kakografy v kompluviu.

Kapitola dvacátá sedmá

Cestou do schodů Nicodemovi došlo, že v Bubnové věži panuje ticho. Vpadl do společné místnosti. Jedna židle ho zkusila uhodit do kyčle, a tak ji za to srazil k zemi. „Johne!“ křikl. „Johne, vstávej! Musíme zmizet.“

Vběhl do svého pokoje a otevřel truhlu u postele. Se soustředěnou naléhavostí si přehodil přes ramena zimní plášť a potom roztáhl na zemi prostěradlo. Položil na ně Rejstřík, měšec od Shannona a pár kusů náhradního oblečení.

V nohách postele ležela jeho brašnička na opasek. Zvedl ji a vtom ho zabrnělo v prstech. Nejdřív se zamračil, ale pak si vzpomněl na druidský artefakt – dřevěnou kouli obtočenou kořenem –, který dostal od Deirdry.

Hledací semínko. Položil ho na deku. Mohlo by se hodit.

Potom prostěradlo popadl, hodil si je na záda jako provizorní pytel a rozběhl se do společné místnosti.

„Prosťák John?“ zeptal se Prosťák John ze dveří. V ruce držel svíci, zalévala jeho pokoj mihotavým světlem a dlouhými stíny.

„Všechno je v pořádku, Johne,“ řekl Nicodemus. „Ale potřebuju, abys mi pomohl svolat všechny kluky. Vrátila už se Devin z nočního úklidu?“

„Ne,“ opáčil kolohnát s vytřeštěnýma očima. „Ne!“

„Johne, podívej se na mě. Stalo se něco strašného. Musíme odvést všechny kluky z Bubnové věže do kompluvia. Tam budeme v bezpečí. A když ne, můžeme společně utéct ze Starhavenu.“

Obr zavrtěl hlavou. „Ne!“

Nicodemus si v duchu vynadal. „Johne, nechtěl jsem tě rozrušit. Všechno bude dobré. Ale musíme honem vyrazit. Jdi do pokoje a vem si, co bys mohl potřebovat. Hlavně teplé oblečení.“ Vykročil ke dveřím. „Já půjdu vzbudit kluky.“

John mu zastoupil cestu. „Ne!“ prohlásil znovu a postavil se do dveří.

„Johne, já musím. Nemůžeme tu zůstat, není tu bezpečno.“ John zavrtěl hlavou. Nicodemus ho zkusil obejít a John do něj strčil takovou silou, až odvrávoral.

„Johne, poslouchej mě!“ řekl a odložil provizorní vak. „Musíme kluky odvést do bezpečí.“

Hromotluk opět zavrtěl hlavou.

Nicodemus začal na každém prstu psát větu v běžném jazyce. Kdyby takhle stál proti normálnímu čarotepci, kvůli své poruše by toho moc nezmohl. Ale teď stál proti dalšímu kakografovi, a tak mohl použít jednoduché věty, v nichž není co poplést. Prosťák John je nedokáže editovat ani odčarovat.

„Mrzí mě to, ale musím,“ omluvil se. Rozpřáhl ruce, mávl jimi a bíle zářící věty obtočily Johnovi ruce a nohy.

Vypadla mu svíčka a zhasla. Bílý svit Nicodemových kouzel a měsíce za okny naštěstí poskytovaly dostatečné osvětlení.

John se pokusil editovat texty, které mu spoutaly ruce, a seslal bradou zelenou větu. Nicodemus ji chytil a zničil protikouzlem. John to zkusil ještě dvakrát a vyplivl kouzla jako vzteklé nadávky. Ani tak to nestačilo. Nicodemus každou větu zcenzuroval protikouzlem, jen mávl prstem.

Johnovi zřejmě došlo, že na poli magie se s Nicodemem měřit nemůže, a začal kroutit mohutnými prackami. Dvoje přičarovaná pouta se přetrhla. Ale v tutéž chvíli, kdy přerval třetí, na něj Nicodemus seslal dalších deset bíle svítících vět, a pak ještě deset.

John naposledy hrdinsky zabral, převážil se a začal padat. Nicodemus k němu přiskočil a chytil ho za ruce právě včas, aby ho stihl jemně spustit na podlahu.

John se přestal vzpírat. Byl spoutaný stejně pevně, jako by skončil v okovech.

„Mrzí mě to, ale musel jsem, Johne,“ naléhal Nicodemus. „Rozvážu tě, až se uklidníš. Ale musíš pochopit, že jsme v nebezpečí. Jestli odsud neodvedeme kluky, mohlo by se jim něco stát.“

John zoufale vrtěl hlavou.

„Teď je půjdu vzbudit,“ pokračoval Nicodemus. „Pak se vrátím a sbalíme ti věci. Dobře?“ Zamířil ke dveřím.

Nato Prosťák John vydal nějaký zvuk, slabé zahučení, jako by mu ve velké hrudi bzučel včelí úl. „Nnnn… ne… nnn,“ vysoukal ze sebe. „Nnnn… nnn… Nico ne.“

„Johne, tys řekl něco nového!“

„Nnnnn… Nnnnico ne chodit.“

Nicodemus zavrtěl hlavou. „Musím sebou hodit. Hned jsem zpátky. Bez obav.“

John sebou trhl. „Nněnnnn… nějakej divnej chlap řekl Prosťák John nenechat Nika jít.“

Nicodemus se zamračil. „Ty ses bavil s cizími čarotepci?“

„Ne! Dlouho před tím, než Prosťák John přišel… přišel sem, Taifon řekl Prosťák John nenechat Nika jít.“

„Taifon?“ podivil se Nicodemus. „Myslíš tajfun? Mluvil k tobě vítr?“

John při mluvení přehnaně pohyboval rty. „Taifon… Taifoneus, rudý vlasy, lesklá černá kůže… starej, starej, starej.“

Nicodemus se na něj bedlivě zadíval. „Nevím, co to plácáš, a nechápu, jak je možné, že teď umíš říct tolik věcí. Ale, Johne, musíme pohnout kostrou!“

Velikánovi vyhrkly slzy a sjely mu do strniště na krku. „Jo!“ obrátil najednou. „Pomůžu. Ale potřebuju… potřebuju velký svitky.“

„Když tě pustím, pobereš si věci, abychom už mohli jít? Nebudeš mi bránit v probuzení kluků?“

„Nebudu,“ opáčil John, „stát ve dveřích.“

Nicodemus spokojeně stáhl kouzla do rukou. Ostatně je může kdykoli seslat znova.

John se vydrápal na nohy a odkolébal se k sobě do pokoje. Nicodemus zatím sebral pytel z prostěradla.

Vzápětí se kolohnát vrátil se dvěma svitky.

„Johne, jak to, že umíš říct tolik věcí, když tě nikdo nikdy neslyšel říct nic jiného než tvé jméno, ‚ne‘ a ‚hnus humus‘?“

„Hnus humus,“ zopakoval John nešťastně. „Kdysi dávno Prosťák John byl syn krejčího z Trili… Trilionu. Ale John byl hlupák, a tak otec povídá zmiz. Prosťák John žil léta na ulici, než přišel Taifon. A povídá, že zařídí, aby John byl nehlupák. Že může opravit všecky narušený. Ale povídá, že to závisí na… Nikovi. Povídá, že Prosťák John musí na něj dohlížet a postarat se, aby neodešel z jihoměsta… odsud. Taifon sem Prosťáka Johna přivezl. Povídá, ať říkám jen tři věci. Naučil mě velká písmena a povídá, ať tě hlídám. Vrací se co čtyři roky se Smaragdem a chodí se na Nika dívat, když spí. A povídá, ať použiju tohle“ – zvedl svitky – „jestli Nico zkusí utýct.“

„Se Smaragdem?“ vykřikl Nicodemus. „Johne, co to má znamenat? Ty znáš někoho, kdo se na mě chodí dívat, když spím? Neukradl mi schopnost čarovat?“

John místo odpovědi hmátl do svitku a vytáhl z něj kouzlo, o němž Nicodemus slyšel, ale které ještě nikdy neviděl.

Bylo napsané stříbrným magnem, bylo veliké jako dýně a mělo dvojdílné tělo podobné pavoučímu, ale trčela z něj stovka mnohakloubových noh, jež nepřipomínaly poměrně neškodné pavoučí končetiny ani zdaleka. Tyto děsivé údy měřily na délku dvakrát tolik co člověk na výšku a byly pokryté ostrými kamennými ostny. Škrábaly tarzálními kostmi o podlahu.

Nicodemus věděl, že toto kouzlo vzniklo během dialektových válek, když se Numenský řád zapletl do pádu Novoslunečního císařství. Byla to doba, kdy čaroděj bojoval s čarodějem, kdy se teprve utvářely nové magické jazyky a společnosti, kdy lidé umírali po tisících vinou lstí a krvokouzel. A toho dne, kdy se přestalo bojovat a nové magické společnosti se shodly, že už spolu nikdy nebudou válčit, přidali kouzlo arachnus – jaké teď John držel – mezi zakázané.

Soudě podle výrazu v očích neměl Prosťák John nejmenší tušení, co právě vytáhl. Když mu krvokouzlo vykvetlo v ruce, vykřikl a pustil ho na zem. Konstrukt zavířil nohama a vyrazil rychleji než útočící had k Nicodemovi.

Nicodemus pustil vak a bezděky seslal bílá kouzla, která předtím použil ke spoutání Prosťáka Johna. Ale mihla se před ním dlouhá noha a přeťala je jako nitky. A pak už měl krvokouzlo na sobě, uchopilo ho desítkami úděsných nohou a zvedlo ho. Ze zadečku mu vyjel lepkavý magnový provazec.

Vzápětí si Nicodema začalo otáčet, jako když pavouk ovíjí oběť vláknem. Za chvíli byl celý v zámotku, čouhala mu jen hlava a levá ruka.

Krvokouzlo ho nechalo na zemi a odcupitalo po zdi na strop. Potom se natáhlo, zvedlo mladíka do vzduchu, připevnilo ke kokonu druhý lepkavý provazec a pověsilo ho za trám.

Pak se roztáhlo a pořádně se chytilo všemi sty nohami: noční můra na stropě. Nicodemus se pod ní jen bezmocně houpal hlavou dolů.

Prosťák John celou dobu ječel: „ÚúÁÁááá, ÚúÁÁááááá.“ Do očí se mu vrátily slzy a šoupal velkýma nohama. „UúÁáááá.“ Když však uviděl, že Nicodemovi nic není, nechal toho.

Nicodema překvapilo, že ještě žije. „Johne, cos to provedl?“ zeptal se tak klidně, jak jen dokázal. „Kde jsi toho konstrukta sehnal? Je nebezpečný. Zavolej ho zpátky do svitku.“

John zavrtěl hlavou. „Taifon říkal Nico ne chodit. Říkal zastav ho pergamenem a pak Taifon přijde nebo Taifon pošle Fellwrotha. Fellwroth je rudoočko. Taifon se co čtyři podzimy chodí na Nika dívat, když spí. Tenhle podzim by měl přijít taky. A slíbil, že přijde, když použiju velký svitky. A když Taifon nebude moct, pošle Fellwrotha s rudejma očima.“

„Johne, to nedává smysl.“

John zavrtěl hlavou. „Taifon říkal Nico ne chodit. Musí každé čtyři roky dívat, jak Nico spí. Dotýká se jizvy Smaragdem. Taifon říkal, že přijde, ale něco mu určitě brání. Takže přijde Fellwroth s rudejma očima. Taifon povídá použij svitky a zastav Nika, než přijde Fellwroth.“

„Johne,“ křikl Nicodemus, „vždyť to nemá hlavu ani patu! Johne, pomoz mi!“

Kolohnát zavrtěl hlavou. „Rudý vousy, lesklá černá kůže, to je Taifoneus… Povídá použij taky tohle“ – zvedl druhý svitek – „než pošlu Fellwrotha s rudejma očima. Povídá, že nás opraví, že se postará, aby Nico nešel.“ S tím hmátl do druhého svitku a vytáhl z něj kouzlo.

Nejdřív bylo vidět jen zlaté numenské runy, ale potom kouzlo ztuhlo do podoby hnědozeleného konstrukta. Byl velký jako lidská hlava. Tlustým oslizlým tělem připomínal ropuchu s rozpáraným břichem. Vykulené oči mu svítily zvířecí nenasytností. Z bezzubé tlamy mu visel stopu dlouhý jazyk. Nicodemus samou hrůzou neartikulovaně zařval.

John zařval taky, ale kouzlo nepustil. „Nico ne křičet. Prosťák John musí.“ Chytil Nicodema za volnou ruku, aby se nevzpíral, a natáhl se k němu. Slizký konstrukt zatápal po Nicodemově hlavě jako nemluvně hledající bradavku.

Nicodemus ucukl a zkusil hlavu odtáhnout, ale bylo to k ničemu. Stvoření mu ovinulo studené zadní nohy kolem krku a zabořilo mu malé drápy na předních nohách do kštice. Natáhlo se přes něj a rozpláclo mu měkký podbřišek o hlavu jako nějaký příšerný klobouk.

„Johne!“ rozkřikl se Nicodemus ochraptěle. „To je cenzorské kouzlo! Sundej ho ze mě! Johne, prosím!“

Text připomínající ropuchu si s bublavým říhnutím proměnil jazyk zpátky v numenské runy, vrazil mu ho do hlavy a zcenzuroval dvě věty v běžném jazyce, které právě psal. Svítící bílé runy ztuhly, spadly Nicodemovi z ramen a roztříštily se o podlahu. „Johne! Sundej ho ze mě!“ zařval Nicodemus a vyškubl mu ruku. „Sundej ho ze mě!“

„Pššššš,“ zkusil ho Prosťák John utišit. Poplácal ho po rameni. „Neřvi, Niko. On opraví porouchané. Taifon povídal, že po nás půjdou zlý lidi a obludy. Ale Prosťák John ochrání. Taifon naučil Johna vrhací kouzlo.“ V pravé ruce držel vyčarovanou olověnou kuli. Šlo o jednoduché útočné kouzlo – hustou kouli běžného jazyka, jež při seslání nevážila víc než kus korku, ale po opuštění sesilatelovy ruky nabrala váhu olověné kule. „Neřvi, Niko,“ zopakoval a konejšivě mu stiskl paži.

Najednou vrzly panty.

John vyskočil, mocně se rozmáchl a s výkřikem „Zlý lidi!“ vypustil vrhací kouzlo.

Někde blízko cosi těžkého plesklo do masa. Na zem se zhroutilo čísi tělo a John vítězoslavně výskl.

Nicodemus volnou rukou zalomcoval cenzorským kouzlem, ale to ho na oplátku přiškrtilo nohama.

Zběsile se rozhlédl po čemkoli, co by mu pomohlo, a uviděl na zemi vak z prostěradla. Na bílé látce ležela dřevěná koule obrostlá kořenem, Deirdřino hledací semínko! Natáhl se, ale artefakt mu ležel těsně mimo dosah. Zamával rukou a zkusil rozhoupat zámotek.

John se mu o pár kroků dál se zmateným „á… á…“ odpotácel ze zorného pole. Kokon se zhoupl k prostěradlu a Nicodemovi se podařilo dotknout se hledacího semínka špičkou prostředníčku. Ale nechytil ho a setrvačnost ho odnesla.

Cenzorské kouzlo jako by vycítilo nebezpečí a stisklo mu hlavu ještě pevněji.

Zámotek se zhoupl zpátky a Nicodemus se celou bytostí upnul k tomu, aby tentokrát na druidský artefakt dosáhl – kdyby musel, poručil by ruce, aby vyskočila z kloubu.

Ale to nebylo třeba: chytil dřevěnou kouli mezi ukazovák a prostředník. Dal si pozor, aby mu nevypadla, a překulil si ji tak, aby ji naproti ukazováku stiskl palcem. A sevřel prsty tak silně, že přeštípl kořen.

Dřevěná koule mu spadla na prostěradlo a začala se měnit. Zčásti se rozpustila v louži zkapalněného dřeva.

Prosťák John monotónně skučel:

„ÚúÁáááá… ÚúÁáááá!“ Nezaznívalo v tom jen velké utrpení a lidskost, ale i jeho postižení. „ÚúÁáááá!“

Nicodemus se tak soustředil na semínko, že Johnovo halekání sotva vnímal. Magický artefakt nyní ležel ještě dál než předtím. Nicodemus zamával rukama a rozhoupal se, ale nedosáhl na něj.

Prosťák John přešel od jekotu ke sténání. Nicodemovi se podařilo zhoupnout správným směrem a chytit roh prostěradla. Jak se kokon zhoupl zase na druhou stranu, potáhl ho s sebou. Soudě podle těžkých kroků se k němu blížil Prosťák John. Zámotek se zhoupl zpátky a ve chvíli, kdy ho John chytil za ruku, se Nicodemovi podařilo chňapnout po semínku.

Jen co se ho dotkl, louže tekutého dřeva vyskočila ze země a pokryla mu hřbet ruky kůží podobnou kůře.

Hromotluk pořád skučel, ale mezi nádechy si sám pro sebe mumlal. Nicodemus slyšel útržky překvapivě složitých vět. „Taifon říkal zlý lidi a obludy… zastavit zlý lidi… špatně, špatně… Prosťák John byl hlupák a pochopil to špatně… ale teď už ne… než přijde pomoct rudý oko… Fellwroth… Fellwroth s rudejma očima… a obludy.“ Dřepl si k Nicodemovi.

Ten zaskuhral:

„Johne, musíš ze mě sundat tu cenzuru, jinak mi už navždycky z mysli zcenzuruje magii.“

Ale Prosťák John ho neposlouchal. Kýval se dopředu dozadu a nepřestával si drmolit „zlý lidi a obludy“.

Nicodemus ještě dvakrát zkusil upoutat jeho pozornost, ale marně.

Co hůř, s cenzorským kouzlem na hlavě mu to pořádně nemyslelo. Těžkla mu víčka. Musel se přemáhat, aby neusnul. Jeho život závisel na tom, jestli udrží hledací semínko. A čas plynul – Nicodemus už ani nevěděl, jak dlouho visí.

Potom se dveře rozlétly dokořán. Od schodiště se jimi rozlilo světlo. „Zlý lidi a obludy!“ zařval John a vypustil do dveří vrhací kouzlo. Přitom vrazil stehnem do Nicodema a kokon se rozkýval.

Zazněl pronikavý hlas. Nicodemus chvilku viděl jen rotující tmu. Potom letmo zahlédl Deirdru s napřaženým obouručním mečem. Prosťák John zaryčel a vrhl se na ni. Ale zámotek se zatočil a Nicodemus opět viděl jen černotu.

Když se zase otočil zpátky, spatřil něco tak divného, až si pomyslel, jestli neblouzní. Před Deirdrou stál hnědý medvěd s lesklými bílými drápy a zelenýma očima. John po něm skočil. Medvěd ho smetl jediným pohybem pracky.

Zhoupnutí donutilo Nicodema podívat se na strop. Vykřikl.

Kouzlo arachnus se spouštělo jako ztělesněná noční můra.

Další zhoupnutí ho odneslo do tmy. Medvěd zařval a břitvovité nohy krvokouzla zaškrábaly o kámen podlahy.

Nicodemus se otočil a uviděl, že zvíře mávlo tlapou a seklo kouzlo přes nohy. Zablesklo se. Něco neviděného odrazilo arachna do stínu.

Ozvalo se odporné křupnutí a pak ve tmě několik vteřin znělo jen těžkopádné dupání. Najednou se s Nicodemem přestalo všechno točit. Do tváře ho dloubl medvědův obrovský čumák, kterým zvíře pravidelně mohutně odfrkovalo.

Nicodemovi na tom medvědovi něco nehrálo a dost dlouho tím byl zmatený, protože nevěděl co. Potom mu došlo, že nemá hlavu z masa, kostí a chlupů, ale ze dřeva.

Černý nos měl vyřezaný z kusu gagátu; čenich z dubových plátů popsaný proměnlivými runami. Blyštivé oči tvořily lakované zelené knoflíky a střapatý hnědý kožich tlustá vrstva třísek.

„Stane se ti něco, když odčaruju toho konstrukta, co máš na hlavě?“ Drsný mužský hlas jako by zazníval odevšad.

Nicodemus zaskučel: „Ne.“

Před obličejem se mu mihly lesklé medvědí drápy a cenzorské kouzlo spadlo s bublavým zavřískáním na zem.

Nicodemus zalapal po dechu. Připadalo mu, jako by mu někdo odklopil temeno a nalil do lebky vědro ledové vody. Hlava zase mohla dýchat.

Najednou ležel na zádech a nad sebou viděl Deirdru a jejího společníka Kyrana.

Druid měl bílé rukávy rozepnuté, ale Deirdra ne. Zámotek i medvěd už byli pryč.

„Není ti nic?“ zeptal se Kyran.

Nicodemus zkusil něco říct, ale všechno ho bolelo.

„Neotrávil tě ten konstrukt?“

Nicodemus neodpověděl, a tak se Kyran sehnul a přiložil mu ruku ke krku. Nicodemem se rozlilo teplo. Každičký kousek jeho těla rázem zapěl silou.

Kyran ruku odtáhl a teplo zesláblo. „Bude v pořádku.“ Zvedl Nicodema na nohy. Deirdra ho chytila za ruku, aby se nekymácel. Na zádech jí visel prastarý obouruční meč, dlouhý skoro jako ona sama.

Nicodemus se omámeně rozhlédl. „Nemůžu… nechápu…“ Zkusil vykročit k sobě do pokoje, ale podlaha mu připadala měkká, jako by se do ní bořil.

Deirdra ho chytila pevněji. „Nicodeme, promiň,“ zašeptala. „Mysleli jsme, že tě hlídají strážci. A tak jsme spali. Přišli jsme, hned jak to šlo.“

„Ten obr byl spiklenec?“ prohodil za nimi Kyran. „To jsem nečekal.“

Tato slova zasáhla Nicodema jako kladivo. John! Pár vrávoravými kroky se otočil a uviděl, že Kyran kouká na přítelovo tělo na zemi. „Žije?“ bylo jediné, na co se zmohl.

„Ano,“ řekl Kyran. „Seslal jsem mu na hlavu omračovací kouzlo. Je to nebezpečný text, možná ho zčásti připraví o schopnost čarovat. Ale je to zvláštní; nějaké kouzlo už na hlavě měl. Bylo napsané jakýmsi zvláštním jazykem. Moje omračovací kouzlo ho zřejmě odstranilo.“

Nicademus si oddychl úlevou. „Někdo ho využil. Někdo, komu pořád říkal Taifon a Fellwroth. To kouzlo, které jste odstranil, na něj musel seslat Taifon nebo Fellwroth. John nebyl žádný spiklenec. Nechtěl mi nic udělat.“ ~.

Kyran nasadil jemnější výraz. „Nemluvil jsem o tom, co provedl tobě. Tebe jsem uviděl, až když jsem odčaroval toho pavouka.“

„Tak…“ zeptal se Nicodemus, „co…“ Všiml si druhého těla.

Deirdra ho od něj zkusila odvrátit. „Tohle,“ špitla, „je zlá noc.“

Jak se pohnula, stáhla z druhého těla svůj měsíční stín. Nicodemus jasně spatřil jednu stranu Devininy tváře, tu, kterou nerozdrtilo kouzlo Prosťáka Johna.

Kapitola dvacátá osmá

Nicodemovy plíce pořád nasávaly vzduch, srdce pořád pumpovalo krev. Ale při pohledu na mrtvou Devin měl pocit, že jeho tělo ztratilo spojení se smysly.

Přitiskl si prsty ke rtům a neucítil ani prsty, ani rty. Zavřel oči a nespatřil tmu pod víčky; pořád viděl mrtvou Devin.

Deirdra ho dovedla k nejbližší židli. „Pověz mi, co se stalo,“ řekla a posadila ho.

Otupělý Nicodemus jí vylíčil, jak Shannon přišel na to, že mladé kakografy zabíjí golem, a jak se mu John pokusil zabránit v evakuaci Bubnové věže.

„Ale nevím… co…“ zakoktal, když skončil. „Nechápu to.“ Popadl druidku za paži. „Řekněte mi, jak to mám pochopit.“

Stiskla mu ruku. „Jméno Fellwroth mi nic neříká. Ale Taifon nebo Taifoneus byl mocný démon z dávného světa. Velel Pandemoniu a zodpovídal se pouze samotnému Losovi. Z jeho jména se odvodilo slovo ‚tajfun‘. Přivolal Maelström, který při Exodu rozprášil lidské lodě.“

U Deirdřina ramene se objevil Kyran. „Musíme si pospíšit,“ řekl a podal jí hledací semínko. „Přepsal jsem ho.“ Nohy mu začaly mizet pod vrstvou podtextu.

Deirdra si semínko vzala a strčila ho Nicodemovi do brašničky. „Jestli nás něco rozdělí, tak z něj strhni kořen stejně jako předtím. Rozumíš?“

Nicodemus přikývl, ale pak potřásl hlavou. „Ale co Taifon… Nevím… Chci říct, John se přece nemohl setkat s démonem – to by znamenalo, že ten démon přeplul oceán.“

Deirdra vážně přikývla. „Přesně to to znamená. Nicodeme, moc disjunkce roste. Nepotrvá dlouho a připluje Pandemonium. Na to bych vzala jed. Jen uvažuj: co jiného než démoní bohokouzlo by dokázalo Johnovi tak pokřivit myšlení?“

Ze stínů zašeptal nyní už neviditelný Kyran. „Deirdro, honem!“

Nicodemus ztěžka oddychoval. Hlavu měl plnou palčivé touhy všechno pochopit. Kéž by to tak pochopil, pak by možná zase něco cítil.

„Takže,“ začal a odhodlal se, že se Kyranem nenechá umlčet, „démon seslal na Johna bohokouzlo, pokřivil mu myšlení, a ještě mu zhoršil poruchu?“ Zachvěl se. „Ano, to bude ono. John uměl říct jenom tři věty, ale dokázal napsat jednoduché texty v běžných jazycích. Dokonce se i naučil vidět numen a magnus. O druhém takovém kakografovi jsem ještě neslyšel. Někdo mu zpotvořil hlavu, aby navenek působil úplně jako postižený.“

Kyran rychle odvětil: „Ten chudák musel mít v hlavě kletbu, která ho nutila držet tě tady ve Starhavenu. Můj omračovací text ji zřejmě odstranil. Ale to nemění nic na tom, že si musíme pospíšit.“

Nicodemus zavrtěl hlavou: „John říkal, že mě ten démon každé čtyři roky navštěvoval, když jsem spal. Ale proč?“

Tentokrát odpověděla Deirdra. „Zjevně se mu nepodařilo připravit tě o celou schopnost čarovat. Z nějakého důvodu musí kletbu každé čtyři roky obnovovat.“

Nicodemus vytřeštil oči. „Golem Shannonovi řekl, že si jeho pán chodí dobíjet Smaragd.“

Najednou prozřel a na chvilku mu došla slova. „Ten démon určitě využíval magistru Finnovou a Johna, aby se ke mně dostal, když jsem spal. Golem věděl o magistře Finnové a zkusil ji získat na svou stranu. Ale o Johnovi vědět nemohl.“

Najednou se mu vrátil cit a první, co pocítil, byl strach, až se mu stáhl žaludek. „John říkal, že Taifona doprovázel ‚rudoočko‘ jménem Fellwroth. To on je určitě golemův autor.“

„A proto nesmíme otálet,“ vysvětlila mu Deirdra a vytáhla ho na nohy. „Démon musel k tomu pavoučímu tvorovi připojit nějaké přivolávací kouzlo. Říkal jsi, že John čekal, že v odpovědi na ty svitky přijde Fellwroth. Až dorazí, musíme už být pryč.“

„Máte pravdu, musíme utéct.“ Přitiskl si ruce k ústům. „Musíme –“ Zarazil se.

Něco mu nehrálo.

„Deirdro, proč jste si nerozepnula rukávy, abyste mohla čarovat?“ zeptal se.

„Používám jinou magii! Na vysvětlování nemáme čas. Nuže, řekni mi, co si musíš vzít s sebou.“

„Rejstřík! Nechal jsem ho –“ pronesl do ztracena, protože se otočil ke dveřím a uviděl tělo Devin. „Devin,“ hlesl.

Deirdra ho chytila za ruce a otočila k sobě. „Teď ne, Nicodeme. Teď nemůžeš truchlit. Poslouchej. Musíme tě dostat do Grayovy křižovatky, pak už budeš pod ochranou bohyně. Potom ji můžeme oplakat, ale teď musíme zmizet.“

„Ne,“ namítl, „nemůžeme zmizet bez ostatních kluků z Bubnové věže. Vezmeme je s sebou. Golem zabíjí kakografy jednoho po druhém. Neví, že jde zrovna po mně.“

„Nevěděl jsem to,“ ozvalo se tichým skřehotavým hlasem.

Deirdra a Nicodemus se obrátili. Ve dveřích stála shrbená postava v bílém.

Cizinec promluvil znovu: „Ale teď už to vím.“

~

Deirdra odstrčila Nicodema za sebe a jednou rukou tasila obrovský meč.

„Nemusíme to dramatizovat,“ ušklíbl se tvor. „Nezdržím se dlouho.“

Nicodemus z něj v měsíčním svitu viděl pouze bílé roucho, jímž byl zahalený. Když bytost promluvila, vzduch pod kápí se jaksi rozmazal.

Najednou si vzpomněl na protigolemské kouzlo od Shannona a rozhlédl se po svém pytli. Neodvažoval se Shannonův nový text seslat jen tak z hlavy. Ale s Rejstříkem by si ho mohl připomenout. Pak by to třeba zkusil.

Jenže artefakt ležel na druhé straně společného pokoje, ani ne sedm stop od golema.

„Tak slibovaný Fellwroth už je tu,“ zavrčela Deirdra a napřáhla meč. „Co jsi zač, ty lotře, nižší démon, nebo jen Taifonův lidský poskok?“

Tvor se tiše zasmál. „Ty víš, co jsem zač, i to, že Taifona jsem déle než před rokem zabil ve tvé domovině. Přeskočme lichotky a přejděme rovnou k výměně. Teď si toho kluka nemohu vzít. Letěl jsem do té zpropadené vesničky. Tenhle žalostný golem je tím jediným, co tu mám k dispozici. Měl jsem tušit, že Taifon opatřil našemu mladíkovi ochranku,“ Bílé roucho se zavlnilo, postava jako by se rozhlédla. „Kdo to byl? Obr, nebo ta přitroublá drzounka s rozmašírovanou hlavou?“

„Vyrvu ti srdce z těla!“ zavrčel Nicodemus a vykročil k němu.

Deirdra ho však chytla za ruku. „Nicodeme, ne,“ sykla. „Jakmile dostaneš příležitost, uteč.“

Golem se hvízdavě zasmál. „Tolik odvahy, Nicodeme. Těší mě, že už konečně vím, jak se jmenuješ.“ Vzduch pod sinalou kápí se znovu rozmlžil, zhoustl jemným prachem. Tvor se otočil k Deirdře. „Mám to chápat tak, že výměnu odmítáš? Těžko si představit, že bys byla tak hloupá.“

„Nechápu to, Fellwrothe. Když jsme se střetli posledně, srazila jsem ti hlavu. S radostí si to zopakuju.“ Nicodemus si všiml, že u zdi naproti němu se přelévá měsíční zář. Kyran! Podtextovaný druid se plížil ke golemovi.

Ten se zasmál. „Máš víc troufalosti než rozumu, děvče. Zamysli se nad tím, co tu děláš. Mám tvůj kámen a kvůli téhle mrtvé drzounce“ – ukázal na Devinino tělo – „nemůžeš zůstat tady ve Starhavenu. Strážci tě bez váhání zcenzurují a spoutají. Zavřou tě do žaláře pod nějakou věž – a dostat se k tobě a tady k mladému pánovi pak bude snazší než trhat jablka.“

Pískavě se nadechl. „A jestli se odvážíš utéct ze Starhavenu, kde nemůžu čarovat, pak teprve poznáš mou pravou sílu. Jsi v pasti, tak nevyváděj hlouposti. Vydej mi toho mladíka a já tě odměním.“

Deirdra zavrtěla hlavou. „Fellwrothe, mě si nekoupíš. Měl by ses víc bát o krk. Tady jsi bez kouzel.“

„Huso,“ odsekl golem. „Myslíš si, že se bojím tvého meče nebo toho, co se ke mně krade.“ Zasmál se. „To ti –“

„Teď!“ vykřikla Deirdra a vrhla se k přízraku.

Kyran vyskočil ze stínů a neartikulovaně zařval.

Deirdra byla u netvora první. Máchla mečem shora dolů, ťala golema do ramene a rozpárala mu bílé roucho od hrudi až po zem. Kyran mu vrazil do zad cosi neviditelného.

Bílá látka se propadla, nic v ní nebylo.

Nicodemus se rozběhl k Rejstříku. Ale než ho zvedl, bylo po všem.

Oba druidové si mávali rukama před obličeji a kašlali. Vzduch kolem nich zešedl.

„Celou dobu věděl, že mu nic nehrozí,“ vysoukal ze sebe Kyran mezi kašláním. „Mohl z těla vyletět skoro okamžitě.“

Nicodemus k nim došel blíž. Obklopovalo je husté mračno prachu.

~

„Máme hodinu,“ pronesl Kyran, „možná míň, než si vytvoří pevnější tělo. Musíme jít!“

„A co ostatní kakografové?“ zeptal se Nicodemus a přivinul si Rejstřík k hrudi.

„Jsou v bezpečí,“ opáčila Deirdra. „Netvor už ví, že chce tebe. Teď honem, možná na tom závisejí naše životy a osud disjunkce. Pověz mi, proč Bubnovou věž nehádají strážci. Řekni mi všechno.“

Nicodemus otevřel ústa, ale nic z nich nevyšlo. Ve strachu Deirdře pověděl o golemovi a o Johnově chování. Byl příliš otřesený, než aby ji podezříval. Ale teď už se vzpamatovával a přemítal, nakolik může druidům věřit.

Deirdra ho vzala za ruku. „Nicodeme, žiješ jenom proto, že jsem ti dala hledací semínko a přišli jsme ti na pomoc. Musíš nám věřit.“

Nicodemus potřásl hlavou. „Tím si nejsem tak jistý –“

Kyran mu skočil do řeči. „Nicodeme, nepřítel už zná tvou totožnost a jde si pro tebe. A nelhal, když říkal, že nemůžeme zůstat ve Starhavenu. Strážci nás budou podezřívat z vraždy tvé přítelkyně.“ Pokynul k mrtvé Devin. „Nejsme tu v bezpečí. A sám utéct nemůžeš. Za hranicemi Starhavenu bude ten tvor silnější, než si dokážeš představit. Máš jedinou naději, dojít k arše naší bohyně v Grayově křižovatce. Jen ta nás může ochránit.“ Měl pravdu. Nicodemus neměl na vybranou, musel jim věřit. „Johna vezmeme s sebou,“ prohlásil.

Deirdra zavrtěla hlavou. „Zpomaloval by nás.“

„Ne,“ nedal se Nicodemus. „Musíme ho vzít. Strážci by si domysleli, že zabil Devin. Když ho tu necháme, podepíšeme mu rozsudek smrti.“

„Nicodeme,“ pronesla Deirdra opatrně, „vždyť ho proklel démon. Nemůžeme vědět, jestli se mu dá věřit.“

„Jde s námi.“

Kyran se podíval na Deirdru. „Mohl bych ho zkrotit.“

„Jen si to zkuste!“ odsekl Nicodemus dopáleně. „Můžete mě zcenzurovat, spoutat, možná i zmlátit do bezvědomí. Ale přes hlavní bránu mě prostě nepropašujete. Obzvlášť takhle v noci. Všude budou stráže.“

Deirdra stiskla rty do rovné čáry. „Znáš jinou cestu ze Starhavenu?“

„Jenom, když s sebou vezmeme Johna.“

Změřila si ho pohledem od hlavy k patě a suše se zasmála.

„Kyi, probuď ho. Teď mi, Nicodeme, řekni, proč vás strážci přestali hlídat. Pověz mi všechno o nepříteli.“

Zatímco Kyran začal nad Johnem psát v nějakém neznámém jazyce, Nicodemus pověděl Deirdře o svých nočních můrách, o Shannonově zatčení, Rejstříku i Shannonově útočném kouzlu proti golemovi.

Když Kyran skončil, Prosťák John se s tichým zaúpěním probudil. Chvilku nato mu Kyran pomohl vstát. Omračovací kouzlo Johnovi zřejmě zamlžilo paměť. Byl zmatený a zdálo se, že si nevzpomíná, kde je. Nicméně na Nicodemův hlas zareagoval.

Všichni čtyři odspěchali ze společné místnosti na schodiště. Nicodemus držel jednou rukou Rejstřík a druhou Johna.

„Tak kam?“ zeptal se Kyran, když pak chvátali po schodech.

„Na Satálovu plošinu a do kompluvia,“ houkl Nicodemus přes rameno. „Měli bychom sehnat další druidy. Mohli by nám pomoct s obranou.“

„Jiným druidům ve Starhavenu se nedá věřit,“ namítl Kyran.

„I druidové se dělí na různé frakce stejně jako čarodějové,“ dodala Deirdra za ním. „Druidové, kterým věřit můžeme, čekají v Grayově křižovatce a hlídají archu naší bohyně.“

V přízemí Kyran otevřel dveře a vyšel v čele skupinky na Kamenné nádvoří. Na nebi zářil jasný, avšak malý modrý měsíc.

Rychle se propletli mezi stojícími kameny a pustili se širokým podloubím, které je zavede z Císařské čtvrti na východ do Chtonické. John tu a tam vydával popletené, úzkostné zvuky. Vypadalo to, že nedokáže pořádně zaostřit zrak. Ale Nicodemus ho uklidňoval, občas mu něco řekl a stiskl mu ruku.

Pomyslel na to, co démon s Johnem provedl, a zachvěl se. Zapřemítal, jestli si John vzpomene, že zabil Devin.

„Nicodeme,“ ozval se Kyran, „jestli se vyskytnou potíže, musíš se držet za mnou a za Deirdrou. A jestli dostaneš příležitost k útěku, uteč.“

Nicodemus si vzpomněl, jak rychle se vypořádali s krvokouzlem, a přikývl. Pak se zeptal: „Kyrane, když jste ve společné místnosti bojovali s tím kouzlem arachnus, viděl jsem zvláštního medvěda.“ Černými vlasy mu pohodil studený podzimní vánek.

Kyran se uchechtl. „Ty jsi mě nepoznal?“

„To přece není možné. Jedině bohokouzlo by –“ Kyran se zasmál. Dlouhé plavé vlasy se mu také zatřepotaly ve větru. „Nebyl to opravdový medvěd, ale zčásti konstrukce z druidských jazyků a dubu. Obalila mě jako magická zbroj.“

Nicodemus nadzvedl obočí. To by vysvětlovalo medvědovu dřevěnou tvář a kožich z třísek. „Ale kde jsi ve Starhavenu našel dub?“

„Ta hůl mi bude chybět,“ opáčil druid s povzdechem a kývnutím si ukázal na kulhavou nohu.

„Měl už jsi to kouzlo napsané na holi? Ale jak dokáží vaše jazyky oživit dřevo? Není snad nemožné –“

Kyran ho uťal: „Druidské jazyky se dochovaly z dávných časů. Propojují živou tkáň – obzvlášť tkáň stromů – způsobem, který se těžko vysvětluje.“ Usmál se. „Mimo to, Nicodeme, s jazykem jde dělat mnohem víc, než připouštějí vaše čarodějnická pravidla.“

Kapitola dvacátá devátá

Rychle klesající, stále však překrásně jasný modrý měsíc téměř v úplňku seděl těsně nad Pinaklovými horami. Bílá luna ve stejné fázi jako její menší modrý bratr visela vysoko na západním nebi.

Jejich svit dopadal z různých úhlů a plnil kompluvium slonovinovými a lazuritovými polostíny. Nicodemus – stále s Rejstříkem v jedné ruce a Johnovou dlaní ve druhé – vedl druidy po hradbě nad kompluviem. „K Bláznovu žebříku se dostaneme hned tady pod tím schodištěm.“ Pokynul podél zdi.

Vedení se ujal Kyran.

Hluboko pod nimi se blyštělo impluvium. Vodní chrliči, kteří v nádrži obsluhovali uzávěry, se navzdory pokročilé hodině pořád věnovali práci. Pomalu čeřili vodu a proměňovali hladinu v třpytivou plochu odražené měsíční záře.

Deirdra pronesla: „Co ten konstrukt s jestřábí hlavou a čtyřma rukama, co jsme kolem něj šli? Když tě poslouchá, proč jsi mu neřekl, ať jde s námi?“

„Aby nám kryl záda,“ odvětil Nicodemus a povzbudil Johna stisknutím ruky. „Do kompluvia se dá dojít jen dvěma cestami.“

Pospíšili si po točitém schodišti k tunelu, který otevřel Shannon. Když se pak brodili na druhou stranu, Nicodema pronásledoval obraz spoutaného a zcenzurovaného Shannona, jak leží v kobce pod dohledem strážců.

Sotva se vynořili na ochozu u nejvýchodnější starhavenské hradby, John vydal pár tlumených zvuků. Na odpočívadle před vstupem na Vřetenový most stál další chrlič s jestřábí hlavou. Za ním se vzduchem až k horskému úbočí táhl Vřetenový most. Hluboko pod nimi se kolébaly temné větve lesa.

„Jmenuju se Nicodemus Weal,“ řekl Nicodemus čtyřrukému chrliči. „Budeš poslouchat, co ti nakážu já nebo tady mí společníci v bílém.“ Pokynul ke druidům. „Musíme slézt po Bláznově žebříku.“

Konstrukt naklonil hlavu nejprve na jednu stranu a pak na druhou. Roztáhl mnohokloubá křídla, jen to šlehlo. Měřila patnáct stop na obě strany a pokrývala je pevná kamenná pera.

Čtyřmi těžkými kroky poodešel od mostu. Dupal tak, že se jím nesla drnčivá ozvěna.

V nejzápadnější starhavenské hradbě stála dvoje mohutná železná vrata, která ústila na plošinu. Obří chrlič si před ně stoupl a zaujal obranný postoj. „Mohl už Fellwroth vytvořit dalšího golema?“ zeptal se Nicodemus druidů,

Kyran se podíval na hřmotného chrliče. „To záleží na tom, jakou používá hlínu. Jílové tělo si mohl udělat už dávno.“

Deirdra si stoupla vedle Kyrana. John si dřepl vedle ní a složil hlavu do dlaní; podle všeho se ještě neprobral z účinků Kyranova omračovacího kouzla. Nicodemus přemýšlel, jaký teď asi bude, když mu z hlavy spadla ta démoní kletba.

Pak zahlédl stříbřitou záři a sjel očima zpátky k mostu. Vedle zábradlí teď stálo magnové kouzlo v podobě křesla s rovnou opěrkou. Došel k němu a prohlédl si ho. Měřilo pět stop na výšku a tři na šířku, takže se na něm mohl pohodlně usadit i člověk Johnových rozměrů.

Nicodema zajímalo, jak je kouzlo snese dolů, a tak nakoukl přes zábradlí. „Při ohnivé krvi!“ ulevil si.

Stopu pod ním – s břichem vyrůstajícím přímo z kamenů mostu – byl poloviční chrlič. Vypadal, jako by ho někdo rozsekl v pase a narouboval na most.

Nakrčil prasečí rypák a zadíval se na Nicodema malinkýma černýma očkama. Přestože tvář měl zvířecí, svalnatý trup vypadal lidsky. „Po jednom,“ zaskřehotal.

Přímo pod ním vyrůstalo jeho přesné dvojče. A pod ním další a tak dál až dolů do lesa.

Nicodemus zamrkal. „To si máme prostě jen sednout do křesla?“ podivil se. „Vy nás snesete na zem?“

Stvoření s prasečí hlavou přikývlo. „Sedni si a dobře se drž.“

Nicodemus se narovnal, ohlédl se a uviděl, že ho oba druidové sledují. „Je tam ten žebřík?“ zeptala se Deirdra.

„Ne, musíme si sednout tady do toho stříbrného křesla. Je tu řada chrličů, budou si nás podávat.“

„Do stříbrného křesla?“ zopakoval Kyran.

Nicodemus zapomněl. „Vy ho nevidíte, protože je napsané v magnu. Ukážu vám, kam si sednout.“

Následovala krátká hádka, v jakém půjdou pořadí.

Zatímco se druidové přeli, Nicodemus se podíval po železných vratech, jež vedla na plošinu před Vřetenovým mostem. Byl rád, že je hlídá chrlič s jestřábí hlavou.

Nakonec Deirdra trvala na tom, že první půjde ona. Nicodemus jí ukázal, kam si sednout a kde se chytit. Zavanul studený podzimní vítr provoněný borovou smolou.

„Víš jistě, že je to bezpečné?“ zeptala se druidka neklidně. „Nejsem zrovna nadšená, že se mám držet něčeho, co nevidím. Jak víš, že nespadnu, když mě –“ Nato vyjekla, křeslo se totiž zaklonilo a pomalu slétlo z mostu.

Nicodemus přichvátal k zábradlí a úzkostlivě se podíval, jak svalnatý chrlič podává křeslo sousedovi. Deirdra zavřela oči a sevřela područky s takovým odhodláním, až jí zbělaly klouby. Převzal ji další chrlič a poslal ji dál.

U Nicodema se objevil Kyran a jednou se pomalu uchechtl. „Nesnáší výšky. Ale má duši z oceli. Každý jiný, kdo se bojí výšek, už by ječel.“ Odmlčel se. „Kolik ti je let, chlapče?“

Nicodemus se k němu otočil, ale druid pozoroval sestupující Deirdru.

„O zimním slunovratu mi bude šestadvacet.“

„Tak to jsi sotva odstavené děcko. Už ses někdy zamiloval?“

Nicodemus pomyslel na Amy Hernovou, co všechno si navzájem řekli a jak málo z toho se vyplnilo. „Doufám, že je láska lepší než to, co jsem zatím poznal.“

Kyran vypustil další neradostné zasmání. „Dobrá odpověď.“

Nicodemus zůstal rozpačitě mlčet, jen stál a díval se, jak Deirdra dokončuje sestup. Nahoru pak křeslo putovalo rychleji než dolů.

Další na řadě byl John. Když ho Nicodemus nasměroval, ať si sedne, kupodivu ho klidně poslechl. „Proč z toho nemá větší strach?“ zeptal se Nicodemus.

Kyran si povzdychl. „To je tím omračovacím kouzlem. Nic si teď nepamatuje. Za pár hodin by ho to mělo přejít.“

„Bojím se, aby třeba v půlce cesty nezačal panikařit. Nemohl bys ho nějakým kouzlem –“

Zarazil se, Kyran si totiž strhl z rukávu knoflík a přitiskl ho Johnovi k hrudi. Z druidovy dlaně vykvetla koule zeleného světla a vzápětí zhoustla ve šlahoun révy se spoustou úponků.

„Úchvatné kouzlo!“ hlesl Nicodemus a po tváři se mu rozlilo synestetické teplo.

Listnaté šlahouny obrostly Johna a připoutaly mu ruce k područkám a nohy k nohám křesla. Hromotluk s omámeným klidem sledoval, jak ho magická rostlina obemyká, až byl celý opletený. V tu chvíli ze šlahounů vyrazilo několik rozkývaných hroznů modrých květů vistárie.

„Květiny,“ vypravil ze sebe s obtížemi.

Nicodemus se úkosem podíval na Kyranův rukáv. „To nejsou knoflíky, že?“

Druid zavrtěl hlavou. „Semínka upravená druidskými texty.“

Vzápětí se křeslo vzneslo přes zábradlí. John zaječel a začal sebou mlít, ale Nicodemus na něj křikl, že to bude dobré, a pořízek se přestal svíjet.

Stejně jako předtím chrliči spouštěli magnové křeslo pomalu a s rozvahou. „Dole ho z toho Deirdra vyseká,“ vysvětlil Kyran.

Pak se oba dívali, jak křeslo snáší Johna do lesa, a znovu se rozhostilo nepříjemné mlčení. Když chrliči poslali křeslo zpátky, Nicodemem se rozlila vlna úlevy. Řekl Kyranovi, kam si sednout.

„Uvidíme se na zemi,“ prohodil druid, jakmile se křeslo nahnulo přes zábradlí a začalo klesat.

Nicodemus přikývl a už už odpověděl, ale vtom svět vybuchl zábleskem stříbrného světla. Nocí se rozlehl hukot, jako když se sune svah.

Otočil se právě včas, aby ještě zahlédl, jak se chrličovo pravé křídlo rozpadá ve vířící magnovou záři.

~

„Nicodeme!“ křikl Kyran zpod mostu.

Nicodemus se vyklonil a uviděl, že druid na magnovém křesle je už sedm stop pod ním. Strhl si z rukávu další semínkový knoflík a kolem rukou mu praskaly zelené blesky.

Najednou všechno přehlušil pronikavý výkřik.

Nicodemus se obrátil a spatřil, že obří chrlič se otáčí, aby mohl se smrtící silou seknout zbylým křídlem. Před ním stála postava v bílém.

Fellwroth v novém golemovi!

Tvorovu tvář halila kápě, ale bylo vidět bledé ruce a v nich tlustou knihu kouzel.

Zatímco kamenná peruť svištěla vzduchem, Fellwroth klidně sloupl z knihy větu v magnu. Mávl zápěstím a seslal ji do země. Vyrostla z ní řada tlustých stříbrných tyčí. Křídlo do nich vrazilo a ozvalo se uširvoucí břinknutí.

Fellwroth vyrazil do útoku – vytáhl z knihy numenské bičové protikouzlo. Chrlič zavřískl a ohnal se po něm oběma pravýma rukama. Fellwroth se skrčil, uhnul a šlehl zlatým bičem. Dlouhé numenské věty se chrličovi obtočily kolem bicepsu spodní pravačky a zaryly se mu hluboko do magnové kostry.

Fellwroth škubl a bič se napjal. Strhl z chrličovy paže pár magnových vět, přeřízl je a roztřepil.

Chrličova spodní ruka bez jazykové kostry ztuhla v nehybný kámen.

Jestřábí konstrukt vykřikl a napřáhl se oběma levačkami. Fellwroth se opět přikrčil, ale tentokrát ho chrlič zasáhl dolní pěstí do ramene.

Třeskutě to zařinčelo a Fellwroth odletěl. Přejel po dlažbě a zpod zad mu vyletěl chvost bílých jisker.

„Při Nebeském kánonu!“ zaklel Nicodemus. „Má golema ze železa.“

Vzpomněl si na Rejstřík, otevřel ho a přitiskl ruku ke stránce. Kniha mu okamžitě obnovila znalost Shannonova kouzla na polapení Fellwrothovy duše v golemovi.

Obří chrlič s hromovým lomozem zaútočil. Golem se však rychle sebral a napsal si nový numenský bič.

Nicodemus začal v levém předloktí psát Shannonovo kouzlo. „Ne!“ vykřikl za ním někdo.

Nicodemus se otočil a uviděl Kyrana, jak leze přes zábradlí. Určitě si vytvořil nějaké provazové kouzlo a vyšplhal po něm. „Nebudeme bojovat,“ vrčel. „Utečeme!“

Náhle se ozvala hlasitá rána. Nicodemus se zase obrátil. Chrlič popadl Fellwrotha třema zdravýma rukama a zvedl ho nad hlavu. Zavřeštěl a mrštil jím o zeď.

Kovový golem udeřil do kamenů tak prudce, že dva praskly.

„Teď! Utíkej!“ poručil Kyran a začal Nicodema táhnout po plošině zpátky do tunelu. Proběhli tmou do kompluvia.

Kyran se zastavil pod schodištěm a vzhlédl k hradbě, po níž se dostanou zpátky do samotného Starhavenu. Potom se podíval na nespočet štítů, žlabů a stínů v kompluviu. „Co to má za tělo?“ zeptal se.

„Kovové,“ zalapal Nicodemus po dechu.

„To mu vydrží dlouho. Nemůžeme se tady schovat. Vrátíme se k čarodějům a zkusíme se do Grayovy křižovatky dostat nějak jinak.“

Než Nicodemus stihl přitakat, Kyran se otočil, vyrazil sprintem do schodů a plavé vlasy se mu zaleskly ve svitu dvou měsíců. Nicodemus se pustil za ním.

Byli v půlce schodiště, když postřehl zlatý záblesk a ohlédl se. Fellwroth couval z tunelu. Metal do něj kletby. Ozvalo se ptačí vřísknutí znásobené ozvěnou – těžký válečný chrlič nebyl daleko.

Nicodemus s Kyranem zdolali schodiště a rozběhli se po hradbě. Musí se dostat ke schodům na Satálovu plošinu.

Najednou se měsíční svit před nimi zavlnil jako horký vzduch. Nicodemovi bleskla hlavou příšerná myšlenka. „Kyrane, počkej!“ křikl a zastavil se. Druid ho neposlechl. Nicodemus nakoukl přes hradbu. „Kyrane, je to past!“

Druid se zarazil. „Cože?“

Nicodemus ukázal pod hradbu. Stála tam poslední arkáda Satálovy plošiny a strmé schodiště vměstnané mezi zdí a Karkinovou věží. „Tam dole by měl stát druhý těžký válečný chrlič. Ale je tam jen hromada suti. Fellwroth už ho dekonstruoval. A tohle –“ ukázal na vlnící se stěnu měsíčních paprsků – „je podtextované kouzlo. Velké. Nejspíš znehybňovací past. Fellwroth nás sem nahnal, abychom do něj vběhli!“

„Já tu nic nevidím. Poznáš, k čemu slouží?“

Zbylý chrlič za nimi vykřikl.

„Ne,“ řekl Nicodemus. „Jenom že tu je.“

„Zkusím ho odčarovat nebo spustit,“ prohlásil Kyran. Začal psát v druidském jazyce a Nicodemovi se po tvářích rozlilo synestetické teplo.

Ale ozval se výbuch a oba se otočili. Fellwroth už byl na hradbě a hnal se k nim. Jestřábí chrlič kulhal za ním. Měl roztříštěná obě křídla a ztuhlou pravou dolní a levou horní paži.

„Drž se za mnou,“ vyštěkl Kyran a odstrčil Nicodema stranou. Strhl si z rukávu další semínkový knoflík a napřáhl ruku. Z pěsti mu vyrazily tisíce trnitých větví. Z jejich konců vyšlehly modré plameny.

Kyran zaryčel, rozmáchl se a kouzlo hodil. Pletenec trnů a ohně za letu zaplanul tak jasně, až Nicodema oslnil.

Zazněla rána a jekot. Když se Nicodemus rozkoukal, uviděl, že Kyranovo kouzlo zasáhlo Fellwrotha do boku. Následný výbuch mu vypálil širokou díru do roucha. Šrámy na červovitě bílém trupu prosvítaly železné svaly.

Nicodemus se v panice odhodlal, že zkusí v levém předloktí dopsat Shannonovo protigolemské kouzlo. Jestřábí chrlič o kus dál zavřeštěl a dál se k nim belhal.

Kyran znovu máchl rukou a v pěsti mu opět vykvetly ohnivé větve.

Ale bylo pozdě. Fellwroth otevřel knihu kouzel a tentokrát seslal síť z numenu a magnu.

Cenzorský text Kyrana obalil a srazil na záda. Hoříď větve mu vypadly z ruky a pohasly.

„Kyrane!“ vykřikl Nicodemus. Fellwrothovy svítící numenské pasáže se druidovi propletly kolem hlavy a úplně ho zcenzurovaly. Začal se zmítat.

Fellwroth se rozběhl. Nicodemus si sloupl z předloktí pokus o Shannonovo kouzlo a seslal ho. Vypadalo jako kometa, prohnalo se vzduchem, ale rozstříklo se golemovi o hruď. Nic se nestalo.

Pokazil ho.

Zaklel. Zklamal magistra Shannona. Starý učitel se tak snažil, aby mu protigolemské kouzlo předal, a jeho kakografie ho naprosto zničila.

Golem se zasmál. „Na mě si nepřijdeš, holobrádku. Tohle tělo je ze železa.“

Nicodemus zaskřípal zuby. S Shannonovým kouzlem to sice nevyšlo, ale musel by se propadnout, kdyby to teď vzdal.

Spatra napsal ve stehně magnový bič a uchopil ho. Fellwroth však pootočením ruky seslal numenskou vlnu a rozbil mu text na věty.

Nicodemus se pustil do psaní druhého biče, ale netvor mávl bledou rukou a chňapl ho pod krkem.

V tu ránu keloid na Nicodemově zátylku vzplanul palčivou bolestí. Nicodemus měl pocit, jako by se mu jizvy vznítily.

A všechno se rozplynulo v černotě.

~

Před Nicodemem proletěl výjev z posledního zlého snu. Opět se ocitl v nízké sluji a hleděl na tělo v bílé. „Fellwrothovo pravé tělo,“ pronesl chlapecký hlásek.

V netvorových rukou ležel malý smaragd ve tvaru slzy. Hlas se ozval znovu. „Sním tvé sny – ty sníš mé.“

Nicodemus si šokovaně uvědomil, že ten hlas patří jeho mladému já. Vycházel ze Smaragdu.

A vtom se všechno změnilo a Nicodemus se objevil úplně jinde. Byl v tmavém pokoji a koukal na otce – vysokého muže s dlouhými černými vlasy a olivovou pletí. Na stole leželo nemluvně.

„Tak jsme byli rozděleni,“ řekl chlapecký hlásek a otec přitiskl dítěti k zátylku smaragd. Děťátko zavřeštělo, z kamene totiž vylétlo bílé světlo a zařízlo se mu do krku.

Když zhaslo, zůstal nemluvněti čerstvý keloid v podobě copu přeškrtnutého runou nespojenosti.

Nicodemus se zostra nadechl. Ocejchoval ho otec. S keloidem se nenarodil, jak prorokovali Alkyónovi. Nemůže být on!

„Na to už nemysli,“ pronesl hlas ze Smaragdu. „Mysli na tohle.“ Nicodemus se zničehonic ocitl ve zvláštní zemi obklopené zvlněnou vrchovinou. Panovala noc a před ním se táhla široká řeka.

„Takhle se nás Fellwroth zmocnil,“ řekl Smaragd.

Po stehna v temné vodě stál jakýsi obr. Měl dlouhé rudé vlasy a pleť se mu černě leskla jako havraní křídlo. Nicodemus v něm podle Johnova popisu poznal démona Taifona.

Najednou se za démonem objevil Fellwroth a pozvedl čepel z bílého světla. Mlčky bodl Taifona do boku – a bodal ho zas a zas, až se démon zhroutil a proměnil se v kouli žhnoucího rudého jazyka. Tu pak rozsekal na kousky a nechal odnést vodou.

Všechno opět zčernalo. „Pozor na jizvu,“ pronesl hlas ze Smaragdu. „Prozradí tě Fellwrothovi.“

~

Vidina se rozplynula a Nicodemus byl opět na hradbě před kompluviem.

Fellwrothův golem stáhl ruce, jako by se o něj spálil. Otrhaná bílá kápě pořád zakrývala oči, tenké bezkrevné rty se však udiveně rozlepily.

Nicodemovi náhle všechno došlo. „Ten Smaragd je ukradená půlka mé mysli,“ řekl. „To on mi posílá ty sny. Sny o tom, kde leží tvé pravé tělo, sny o tvých zločinech. Předtím jsem viděl draka a co jsi provedl Erikovi. Naposledy jsem viděl, co jsi udělal Taifonovi.“

Fellwroth beze zvuku zahýbal rty.

„Byl jsi jeho otrok!“ zvolal Nicodemus.

Fellwroth se po něm rozmáchl a zařval: „UBODAL JSEM HO V ŘECE!“

Nicodemus uskočil a schytal to do ramene. V hrudi mu explodovala bolest a všechno se s ním zatočilo. Padl na záda.

Vzhlédl a uviděl Fellwrotha se zaťatými pěstmi. Z pravé ruky mu vyčníval zlatý numenský bodec a z levé magnový.

„Rozštípnu tu tvou postiženou mysl vejpůl!“ zavrčel Fellwroth a napřáhl pravou pěst.

Najednou se nad ním objevil Kyran. Ve tváři byl od krve. Z rukou mu opět rostly větve hořící magickým ohněm. Zavrčel a chytil Fellwrotha za zvednutou pěst.

Větve ovinuly golemovi paži. Zaplály takovým žárem, že mu spálily rukáv a začaly mu tavit ruku na rtuť.

Fellwroth se s kovovým zavytím otočil a zabořil druidovi pravou pěst s dlouhým magnovým bodcem do břicha.

Nicodemus vykřikl a zkusil se vyškrábat na nohy.

Kyranovi se začala po břiše šířit krvavá skvrna, ale sevřel Fellwrothovu ruku ještě pevněji. Hořící větve se tvorovi rozrostly po rameni a modré plameny se rozhučely.

Golem přešel od vytí k lapání po dechu, vykroutil se Kyranovi a padl naznak na dlažbu.

Kyran dokázal zvednout Nicodema na nohy. „Pro Deirdru,“ zachroptěl a seslal mu do ramene větu v běžném jazyce.

Golem se svíjel a zoufale se ze sebe snažil strhnout hořící trnité větve. Z pravé paže mu zbývala už jen tenká, nepoužitelná hůlka.

„Nebuď jako já, chlapče.“ Kyran od sebe Nicodema odstrčil. „Buď si, jaký chceš: divoký, svatý, zákeřný. Miluj všechny nebo nikoho, ale nebuď jako já.“

Najednou před Nicodemem stanul těžký válečný chrlič. „Odnes ho za každou cenu do bezpečí,“ rozkázal Kyran.

Než Nicodemus stihl něco namítnout, jestřábí chrlič ho chňapl a zvedl – jako by nevážil víc než kotě. Přitiskl si Rejstřík na prsa.

Nelidský skřek ho přinutil znovu se podívat po kovovém golemovi. Ten uhasil modré plameny, znovu vstal a řítil se do útoku. V rozteklých rukou se mu blyštěl dlouhý magnový bič. Kyran mu vyrazil naproti a v rukou mu opět zahořely modré ohně.

„Kyrane, ne!“ zařval Nicodemus.

Fellwroth s mohutným rozmachem práskl bičem a rozťal Kyrana od ramene po pas.

Nicodemus vykřikl.

Golem se rozběhl a pozvedl bič, že šlehne chrliče.

Ale to už Nicodemus letěl vzduchem a strašně rychle padal. Stáhl se mu žaludek.

Jestřábí chrlič s ním skočil z hradby.

Nicodemus jen letmo zahlédl sklovitou hladinu kompluvia a pak už do ní udeřili. Ve chvíli, kdy nohama rozstříkl vodu, zvedl chrlič Nicodema nad hlavu, a zmírnil mu otřes z dopadu. Ovšem i tak měl Nicodemus pocit, jako by se mu po nárazu do hladiny zadrhlo myšlení.

První jasná myšlenka kupodivu patřila bezpečí Rejstříku. Stiskl ho ještě pevněji, i když stránky musela ničit voda.

Další myšlenka patřila golemovi. Otevřel oči a zastudila ho v nich ledová voda.

Chrlič je svou tíhou rychle stahoval do hlubin impluvia. Když však Nicodemus natáhl krk, rozmazaně uviděl sloupec bublin v místě, kde do nádrže skočil golem.

Najednou se před ním objevila kamenná tvář porostlá rybími šupinami. Vodní chrlič ho drsně chňapl za roucho a popotáhl ho. Potom ho chytily tucty malých rukou a začaly ho kamsi stahovat. Potlačil nutkání zařvat.

Kovový golem nad ním rychle klesal, bílé roucho se mu nadouvalo.

Vodou se rozlehlo vysoko posazené zaskřípání a nato množství chrličů začalo Nicodema strkat do jakési temné díry. Zkusil se jim vysmeknout, ale bylo jich moc.

Nacpali ho do malého černého prostoru. Zavřeli za ním kovový plát a ozvalo se druhé zaskřípání.

Nicodemus se v naprosté tmě smířeně připravoval na smrt.

Skřípot však zesílil a pak už mladík padal, kutálel se a tloukl sebou o stěny dlouhé roury. Zařval a do úst se mu nahrnula studená voda. Roura se začala kroutit a Nicodemus klouzal po dně porostlém řasami.

Najednou vyletěl do směsice vzduchu a vody. Cosi rachotilo jako vodopád.

Přistál v čemsi, co vypadalo jako podzemní řeka, hluboká asi po pas. Otevřel ústa a dlouze zalapal po dechu.

Nechal se unášet silným proudem. Hřmot vodopádu postupně zeslábl a Nicodemus uslyšel, že se ve tmě nad ním něco hýbe – nějaká malá šelestící stvoření, která spolu skřehotavě mluvila.

A náhle se bez varování ocitl venku. Rozzářilo se nad ním křišťálově jasné noční nebe. Kolem se rýsoval les temných věží. Studeným vzduchem poletovalo pár netopýrů. Skoro dvě stě stop pod nimi se rozprostíraly zaplevelené zahrady a kamenné chodníky Chtonické čtvrti.

Šoupli mě do akvaduktu, došlo Nicodemovi, když vplul do dalšího tunelu. Ledový proud ho nesl skrze několik věží a přes vysoké nadzemní vodovody a nakonec ho vyvrhl do veliké mosazné nádrže ve Spirijské čtvrti.

Zašeptal díky všem bohům a chrličům, na které si vzpomněl, vyškrábal se z vody a dal se do běhu.

Nejprve utíkal bezcílně. Bál se, že se za ním Fellwroth pustil akvaduktem. Jakmile však dospěl k přesvědčení, že mu unikl, zalezl si do jedné staré úklidové komory s tím, že tam popadne dech a uschne.

Ke svému údivu zjistil, že Rejstřík je jako zázrakem suchý. Několikrát ho otočil v dlaních a zkusil přijít na to, jak je možné, že nenavlhla jediná stránka.

Nepřišel na nic. Ale jak tak knihu obracel, vyprchalo z něj vzrušení z útěku. Začal ho pálit keloid a rozklepaly se mu ruce.

Nejdřív myslel jen na Kyranovu příšernou smrt. Potom si však vzpomněl na větu, kterou mu druid před smrtí seslal do aamene.

Vytáhl ji a přeložil.

Po jejím přečtení ho na chvíli opět přepadla otupělost. Potom pomyslel na Deirdru a pak na Devin. Pomyslel na Johna a magistra Shannona. Pomyslel na otce, jak ho zamlada ocejchoval.

Když mu začaly téct slzy, ani se je nesnažil zastavit.

Kapitola třicátá

Nicodemus si přivinul Rejstřík k hrudi a vykoukl zpoza goblénu, za nímž se schovával.

Stál na nejzápadnějším bodě Starhavenu, v hlavní chodbě bránové věže. Za ním ležel vstup do akademie. Po padacím mostě přecházely dvě stráže, obě ženy.

Jak první, tak druhá vysílala z pasu bílou větu a nesla na ní otevřenou knihu kouzel. Tato činnost, takzvaná „levitace knihy“, umožňovala čarotepcům rychlý přístup k předem připravenému útočnému jazyku.

Nicodemus se stáhl zpátky za goblén, zavřel oči a představil si smaragd, který viděl ve snech. Měl podobu malé slzy a byl naprosto bez kazu. Uprostřed svítila zelená jiskra. To byla Nicodemova chybějící část.

Zachvěl se.

Nebýt toho drahokamu, nemusel žít s kakografií. Co víc, nemuseli zemřít Kyran a Devin.

Kámen se v jeho představivosti rozzářil jasněji a odhodlání získat zpět chybějící část mysli zesílilo. Díky této představě přestal plakat v úklidové komoře. S její pomocí zadrží slzy i teď.

Nechal ze sebe světlem Smaragdu vypálit všechnu sklíčenost, všechny pochybnosti, všechnu slabost. Musí přijít na to, jak ho získat a být zase celý.

Zašátral v brašničce na opasku po Deirdřině hledacím semínku. Jakmile vyklouzne z tvrze, strhne z něj kořen a dá druidce vědět, kde je.

Znovu vykoukl zpoza goblénu a podíval se na stráže. Mladší měla dlouhé černé vlasy a bledou tvář. Neznal ji. Ale stříbrné vlasy a snědý obličej té starší mu byly trochu povědomé. Jestli se dobře pamatoval, byla to jedna z nejlepších numenských autorek ve Starhavenu.

Hryzl se do rtu a zase se schoval. Možná by měl radši risknout návrat k Bláznovu žebříku; hlavní bránou ze Starhavenu nikdy neuteče. Aby se dostal přes stráže, musel by být neviditelný.

V hlavě se mu zrodil nápad.

Třeba se mu podaří najít tak jednoduchý neviditelnostní podtext, že dokáže opravit všechny chyby, které by do něj mohl vnést poškozený Rejstřík.

Otevřel ho. Nejdřív nechápal, co vidí. Vypadalo to jako kapitola z nějakého starého pojednání, ale netušil, proč mu ji kniha vyhledala.

Z textu K jednotnému pravopisu, Gaius Rufeus

Mnozí dens zastávají názor, že alternativní pravopis rozvýjí tvořivost. Připoštíme, že pro řadu textů existuje několik alternativních verzí, které jsou nejen funkční, nýbrž i lepší než verze původní. Avšak těchto šťastných chyb je minimum ve srovnání s množstvím alternativních kouzel (nebo spíše pakouzel), jež jsou nefunční a v určitých případech přímo nebezpečná. Mají-li si kozelníci udržet roli užitečných obyvatel Novoslunečního císařství, pak by standardem…

Nicodemus se zamračil. Soustředil se přece na podtexty, ne na pravopis. Rejstřík by mu měl vyhledat informace o čemkoli, na co se zaměří. Už už otočil stránku, ale vtom se zarazil.

Možná má Rejstřík pravdu: nemyslel na samotné podtexty – uvažoval, jestli by nemohl nějaký přepsat.

Přečetl si stránku znovu. No a co, že některá pakouzla fungují? To ví už roky. Nemůže podtext schválně zkazit – mohl by mu stáhnout hlavu z kůže.

Popuzeně otočil stránku, aby knihu umlčel. Na straně, kterou nalistoval, uviděl pojednání o sebepochybnostech a jejich vlivu na psaní kouzel. „To já bych měl číst tebe,“ napůl zašeptal, napůl zabručel.

Na to kniha nic neřekla.

Přiložil k ní dlaň a vyslal mysl do její hvězdné oblohy plné kouzel.

Ze tmy přiletěly tři kometám podobné podtexty a u všech se objevilo vysvětlení, jak fungují.

První svítil zeleně. Jednalo se o dlouhé kouzlo v běžném jazyce a nazývalo se madide. Podle popisu by mělo sesilatele rozmlžit, aby nebyl moc vidět a nešlo ho jen tak zasáhnout. Stálo u něj ale i varování:

Pozor, většina čarotepců tento podtext nevidí díky jeho převrácené struktuře; nicméně čarotepec s dokonalou znalostí běžného jazika si runových poslopností všimnout může a pak si dokáže podtext vyzualizovat.

Ten bude k ničemu – běžné jazyky mají stráže určitě v malíku.

Druhé kouzlo zářilo numenským zlatém. Nicodemus v něm poznal latere – oblíbený podtext magistra Shannona, u nějž se občas projevovala láska k žertíkům, což se u velečarodějů nestává moc často. Kouzlo vytváří aureolu, která nositele neustále zasypává runami na ohýbání světla. Když se nehýbe, není pod nimi vidět. Hýbe-li se pomalu, vlní se kolem něj vzduch; hýbe-li se rychle, je možné občas zahlédnout nohy a ruce. Co je ale důležitější, přítomnost tohoto podtextu neodhalí ani velečaroděj.

„Tohle kouzlo je opravdu úžasné,“ přednášel kdysi magistr Shannon vesele. „Protože když někomu nacpete sníh do bot, nechcete, aby vás dotyčný viděl, až si je obuje.“

Nicodemus si vzpomněl, že Shannona vězní, a přepadl ho pocit strachu a viny.

S neoblomným odhodláním se však znovu soustředil na získání Smaragdu a přinutil se zvážit podtext latere. S tím by mu to mohlo vyjít – šel by pomalu a dával si pozor, aby si nestoupl na místo, kudy procházejí stráže. Nicméně text byl velice složitý.

Třetí kouzlo planulo fialovou září jazyka Rejstříku. Bylo napsané strohým, autoreferenčním stylem a opatřené krátkým popisem:

Slova kouzla sceaduganga pokrývají tělo tak, že naši autoři mohou neviděné kráčet stínem, nikoli však na jasném světle. Rovněš tlumí zvuky kroků.

Přesně to Nicodemus potřeboval. Zablýsklo se a kouzlo sceaduganga mu vlétlo do mysli.

Když tedy našel, co hledal, stáhl ruku z Rejstříku a ucítil, že se mu mysl řítí zpátky do lebky. Po přesunu z knihy do hlavy si stejně jako předtím připadal podivně stísněně.

Zaklapl Rejstřík. Dvě stráže se u brány bavily o současné invazi knihomolů. U brány zřejmě mělo být víc stráží, ale rektor je nechal stáhnout, aby pomohly s lovem škůdců.

Na druhé straně chodby lovila jedna ze starhavenských koček. Nicodemus ji provrtal pohledem a zkusil ji silou vůle přesvědčit, ať k němu nechodí a nepřede, aby ho neprozradila. Další závan větru rozmihotal louče.

Nicodemus se dlouze nadechl a zaměřil se na kouzlo sceaduganga. Text měl z poškozeného Rejstříku, a tudíž mírně narušený. Soustředil se tedy na potlačení své kakografické stránky, aby nově naučené kouzlo nepoškodil ještě víc. Znovu se dlouze nadechl a začal ho psát v pravém předloktí.

Každá fialová runa ho sice stála překvapivé množství sil, ale za chvilku měl dopsáno. Sceaduganga mu po dokončení ztuhla v dlani do průhledného válce. Nicodemus se na svůj první pokus v novém jazyce zamračil. Nejspíš ho pokazil. Seslal text do vzduchu, ale počítal s tím, že se zřítí na zem.

Text se však nezřítil.

Vyletěl nahoru a rozbil se o strop.

„Při ohnivé krvi!“ zaklel Nicodemus, jak se na něj začaly snášet úlomky fialových vět. Druhý pokus už se zachoval jako správné pakouzlo a spadl na zem. Třetí kouzlo střelilo přes chodbu a zneviditelnilo kočku. To budou krysy nadšené.

Čtvrté kouzlo spadlo na zem stejně jako druhé, a páté se dekonstruovalo, ještě než opustilo ruku. Nicodemus zrudl samou marností. Zahořel hroznou touhou rozbít něco jiného než další podtext.

Najednou mu oživl keloid, připomněl se palčivou bolestí. Přitiskl k němu ruku a ucítil, že jizvy pálí skoro jako vařící voda. Od chvíle, kdy zamířil k hlavní bráně, se mu to stalo už dvakrát. Začala ho znepokojovat poslední slova Smaragdu: „Pozor na jizvu, prozradí tě Fellwrothovi,“

Nedokázal si představit, co by to mohlo znamenat. A teď nemá čas o tom přemýšlet. Musí utéct ze Starhavenu.

Pomalu dýchal a čekal, až jizva zchladne. Potom se sehnul a prohlédl si rozkládající se půlky posledních dvou pokusů o podtext. Oba se přetrhly ve stejném místě v hlavní pasáži. Určitě v obou udělal tutéž kakografickou chybu.

„Los ať vezme tu mou kakografii,“ sykl a potlačil novou vlnu sebenenávisti. „Kdybych tak měl ten Smaragd!“

Přikázal si uvažovat logicky. Nešlo by kouzlo přepsat a složitým pasážím se vyhnout?

Zamručel. Možná ano. Ale to by znamenalo, že kouzlo záměrně přetvoří, záměrně znetvoří. Celý život s kakografii válčil. Pravda, když v komnatě s Rejstříkem schválně narušil štít, získal nad ním větší vládu. Teď však uvažoval o něčem neslýchaném – o úmyslném seslání pakouzla.

V současné situaci se mu ovšem nenabízelo moc možností: buď zkusí kouzlo předělat, nebo se bude tak dlouho schovávat ve Starhavenu, až ho najdou strážci nebo golem.

A tak zkusil podtext napsat znovu a tentokrát záměrně pozměnil křehký odstavec. Když skončil, upravené kouzlo se rozsvítilo sytě fialovou září.

Nicodemus sebou škubl, seslal ho do vzduchu a bledý válec v něm zůstal viset. Pak se začal točit, stále rychleji a rychleji, až to vypadalo, že se roztrhne.

Pozměněný podtext však vydržel; místo aby se zlomil, vypustil na obě strany po jedné větě. Slova začala Nicodemovi vířit kolem nohou a tkát textový povlak. Za chvilku byl od hlavy až k patě obalený prózou na ohýbání světla. Kouzlo mu nechalo jen dvě tenké škvíry pro oči, aby přes maskování viděl ven.

Zatetelil se nadšením.

Pomaličku vylezl zpoza goblénu. Vůbec se neslyšel našlapovat na dlažbu. Když se však přiblížil k pochodni, věty nejblíže ke světlu se začaly třepit a dekonstruovat.

To bylo zvláštní – světlo by přece nemělo magickým jazykům vadit. Vzdálil se od louče a doplnil podtext několika fialovými větami. Kouzlo se přestalo dekonstruovat a zacelilo se.

Opatrně prošel branou a kolem stráží. Na rtech mu začal pohrávat nejistý úsměv. Stráže ho neviděly ani neslyšely.

Byl to úžasný pocit. Upravil si prastaré kouzlo sceaduganga. Možná svůj výtvor někdy zveřejní pod názvem „šedokaňka“.

Sešel z padacího mostu na horskou cestu a usmál se ještě víc. „Dobrá nebesa, jsem volný,“ zašeptal a ohlédl se po starhavenských vysokých věžích, černých siluetách na pozadí nočního nebe.

Zasmál se a odvrátil se od akademie striktních čarodějnických jazyků. Věděl, že je v bezpečí, a to díky svému přestrojení – díky své úžasné upravené krycí próze.

Kapitola třicátá první

Nicodemus kráčel studenou podzimní nocí.

V jehličnanech hučel vítr a z osik padaly šarlatové a žluté listy. Prokřehlý vzduch voněl vlhkou hlínou a tlejíďm listím. Vepředu strmá horská cesta sestupovala k vísce jménem Grayova křižovatka. Vzadu se tyčil černý obrys Starhavenu.

Přestože Nicodemus opouštěl akademii jen zřídka a ještě nikdy nešel po této cestě v noci, její temné krásy si moc nevšímal – příliš ho zaměstnávaly nedávné vzpomínky a čerstvé pocity.

Zprvu cítil pouze radost. Kakografie mu pomohla v úniku! Pak ale prošel zatáčkou a uviděl práchnivějící kládu, která mu připomněla zkroucené ženské tělo, otočené zády. Zachvěl se. Jak se k padlému kmeni přiblížil, všiml si, že po dřevě jsou jako bradavice rozeseté bledé houby, jež žijí z rozkladu.

Před očima se mu mihla Devinina napůl rozdrcená tvář. Snažil se myslet na Smaragd, ale strach a smutek nechtěly ustoupit. Devin a Kyran umřeli. Démon Taifon udělal z Johna neúmyslného zabijáka. Co je nejhorší, Fellwroth stále žije. Zranění, která Kyran způsobil železnému golemovi, nezanechala žádné následky. Fellwroth už si možná vytváří další tělo.

Zavřel oči a znovu si zkusil představit Smaragd, avšak opět marně. Fellwroth po něm půjde pořád, nehledě na to, kolikrát mu uteče, kolik golemů mu dekonstruuje.

Ale když ho golem chytl pod krkem, slyšel hlas Smaragdu jako hlas svého dětského já. Dozvěděl se, že Srnaragd je chybějící část jeho mysli. Dozvěděl se, že ve snech vídal Fellwrothovo pravé tělo.

Ale je mu to k něčemu? Není Alkyón. Proroctví jasně říkalo, že Alkyón se s keloidem o tvaru copu narodí. On k jizvám přišel až po narození, když ho otec ocejchoval.

Co hůř, pořád netušil, kde hledat Fellwrothovo živé tělo. Pravda, věděl, že leží v jeskyni se stojícím kamenem… kde žijí jakési příšerné želvy? To je přece hloupost.

Zesílily v něm obavy a keloid se zase rozpálil. Jizvy se nažhavily tak, že dostal strach, aby mu neseškvařily vlasy. Zastavil se a začal si zátylek ovívat.

Zatímco čekal, až keloid zchladne, vylovil z brašničky na opasku hledací semínko a strhl z něj kořen. Artefakt se stejně jako předtím roztekl a potáhl mu ruku kůží podobnou kůře. Teď ho Deirdra mohla najít.

Jenže Bláznův žebřík ji vysadil na východní straně Starhavenu. Aby se dostala na cestu, po které šel, musela by zdlouhavě obejít celé město. I kdyby vyrazila teď hned, nenajde ho dřív než ráno. Do té doby si musí najít bezpečný úkryt.

Znovu vykročil a zadoufal, že už brzo bude v Grayově křižovatce.

Ale noc byla jaksi jiná; i on byl jiný. Les se zdál větší a černější. Původně známé louky se ve svitu modrého měsíce měnily v nezemské krajiny. Všude kolem číhala samota cesty. Nicodemus potřásl hlavou a zkusil z ní vytěsnit myšlenky na Kyrana a Devin.

Noc se však nenechala odbýt – spolčila se s představivostí. Všechno se proměňovalo. Pařez na sebe vzal podobu lykantropí hlavy; bezlistá větev natáhla sukovité prsty a přichystala se, že po něm chňapne; vítr v korunách stromů začal šeptat o krocích chtoniků.

Nicodemus po většinu života snil, že se do těchto hvozdů vydá, že bude právě na této cestě bojovat s příšerami. Ale nikdy ho nenapadlo, že si na ní bude připadat tak sám nebo že bude taková tma.

A pak se modrý měsíc skryl za mrakem a na nebi zůstal jen bílý. Tma ještě zhoustla.

Pokaždé, když spadl list, Nicodemus sebou trhl. Pokaždé, když praskla větvička, představil si nějakou číhající obludnost. Měl pocit, že má srdce až v hrdle. Cesta jako by se chvěla. Upustil Rejstřík a padl na kolena.

Černomodrým nočním běsům za stromy a pod keři rostly nohy a zuby; plížili se vysokou trávou na lukách a skrývali se ve stínech. Začali si skřehotavě prozpěvovat a vyprávět příběhy o tom, jak dlouhá, předlouhá léta pluli po hvozdech jako nehmotné přízraky. Zapěli o tom, jak jim Nicodemova dlouho očekávaná pouť po noční cestě dodala sílu.

Scházeli se na kraji lesa. A když se podíval jinam, střelili přes cestu a zmizeli mezi stromy na druhé straně. Většinou je neviděl, ale tu a tam zahlédl sukovitý loket nebo pár svítících fialových očí. Žádný pár nevypadal stejně a tvorové se rojili všude kolem a celou dobu mumlali a chrčeli svou tichou píseň.

Nicodemovi se zrychlil dech, došlo mu, že je ve smrtelném nebezpečí. Že by se mohl vrátit do Starhavenu. Ohlédl se po temných věžích. Jestli se vrátí, strážci ho uvězní. Ale co na tom? Bude se na chodbách potkávat s dalšími lidmi a bude vědět, že svět se nezměnil. To ohledně golemů vysvětlí. Akademie ho ochrání. Dostane možnost přizpůsobit svůj jazyk literárním konvencím.

Pořád ještě na všech čtyřech se obrátil k hoře.

Všude se hemžili běsi. Šeptali, že mají strach, že jim uteče zpátky do Starhavenu a připraví je o potravu.

Nicodemus nekonečně dlouho klečel, pohroužený ve svém podivném vesmíru.

Ale potom se mu před očima objevil obraz malého smaragdu. Hned se rozhodl, že to nevzdá. Radši zemře, než aby se ani nepokusil najít chybějící část sebe sama.

Černomodří běsi vyskočili na cestu a zasténali blahem. Obklíčili ho: strašlivé srocení končetin, břich a zubů. Nicodemus strnul strachem a zůstal na kolenou.

Některé příšery mu byly zvláštně povědomé – malý drak bez očí; obrovský hmyzák s lidskou tváří; hlava třírohého trolla.

Jiné představovaly tak fantasmagorické spojení údů, ploutví a pařátů, že je nedokázal vstřebat jako celek. Některé mu chňapaly po rouchu; jiné mu zajížděly drápy do vlasů.

Ale jak se ho dotýkaly, začal vnímat jejich myšlenky a pocity. Nějak poznal, že rozhodnutí pokračovat v cestě na ně mělo vliv způsobem, který si ani neuvědomují.

Vzápětí zadul vítr a přinesl k němu rytmický dusot kopyt z úpatí svahu. Noční běsi ztuhli jako kamenné sochy. Pár si jich připláclo drápy k netopýřím očím. Už bylo slyšet čtyřdobý klapot uhánějícího koně.

Všichni netvoři se zachvěli – věděli, co se z města blíží. Už tu odpornou bytost cítili, ani ne před hodinou, když jela právě po této cestě.

Najednou se pocity v jejich olejnatých srdcích úplně převrátily. Změnili názor. Začali pohybovat rozdělenými rty a rozeklanými jazyky kolem tesáků a klů a špitat si, co musejí udělat.

Nicodemus přemohl ochromující strach a zkusil poodlézt. Ale hrůza mu naložila na záda příliš velkou tíhu a zhroutil se. Keloid se mu rozpálil.

Černomodří běsi dospěli k rozhodnutí, popadli Nicodema a odnesli ho do příkopu. Pak na něj naskákali jako děti při divoké hře s otcem. Rozhodli se, že ho od hlavy až k patě zakryjí svými těly v tmavě modrém odstínu nočního nebe.

Klapot kopyt zpomalil na dvoudobý klus. Třírohému trollovi došlo, že nechali na cestě Rejstřík, doběhl pro něj, chňapl ho do kostlivých pařátů a skočil zpátky na hromadu příšer těsně před tím, než se v zatáčce objevil jezdec.

Ochromený Nicodemus ležel pod příkrovem přeludů. Všechny ztuhly, jako by je dostihla smrt. Pravé oko mu zakrývala ruka s plovací blánou, ale levým viděl.

V zorném poli se mu objevily čtyři bílé koňské nohy, zvíře doklusalo na pět stop od něj. Seskočil z něj jezdec a Nicodemus spatřil dvě vysoké odrané boty.

Pak uslyšel hluboký, chraplavý hlas: „Vím, že jsi blízko, Nicodeme Weale. Keloid mě volá.“ Boty šouravým krokem obešly koně.

Nicodemus i přes opar děsu poznal, že je to Fellwroth.

„Před chvílí se mi jeho text začal ztrácet. Něco ho ruší. Ale stejně vím, že tě najdu na téhle cestě. Jen si dej na čas a pěkně si to užij, holobrádku. Počkám si v té zpropadené vesničce, než ucítím, že už jdeš.“

Boty se belhaly po cestě, Fellwroth pokračoval v hledání. Bylo slyšet slabý hvízdavý dech.

„Působivé – myslím to kouzlo, kterým se skrýváš a maskuješ keloid,“ zavrčel. „Musí být v nějakém novém jazyce, se kterým jsem se ještě nesetkal. Zřejmě máš nového ochránce. Oba víme, že se svou postiženou hlavou bys takový podtext v životě nezvládl.“

Přešel na louku na druhé straně cesty, Nicodemus byl ztuhlý hrůzou a nezbývalo mu než se dívat, když mu do zorného pole vplula záda zahalená bílým pláštěm.

Plášť byl nový, ale tvor výrazně kulhal a pravý rukáv mu neživě plandal u boku.

Byl to tentýž železný golem, s nímž se střetli v kompluviu.

V trávě zjevně nic nenašel, a tak se doploužil zpátky ke koni. „Tohle tělo dostalo co proto. Zbývá mi už jen chvilička. Tenhle golem se zřejmě rozpadne, než tě stihnu najít.“

Opět se pískavě nadechl. „Už nejsi ve Starhavenu, hra se změnila. Vládneš větší mocí, než jsem si myslel. Třeba bychom se mohli dohodnout.“ Odmlčel se a znovu nasál vzduch. „Teď dostaneš na vybranou, holobrádku. A je životně důležité, aby ses rozhodl správně.“

Vykročil přímo k Nicodemovi. „Jestli mi budeš dál utíkat, tak umřeš.“

Boty se zastavily ani ne stopu od Nicodemovy hromady. „Byl bych radši, kdybys žil. Proto ti řeknu, jak můžeš získat chybějící část své mysli.“

~

Stál tak blízko, že Nicodemus slyšel, jak v golemově těle něco vrže jako zarezlý pant. Že by netvorovo srdce?

„Věřím, že ti Shannon pověděl o prajazyce,“ pronesl pomalým kovovým hlasem. „Věřím, že ti řekl, že je to první jazyk, zdroj veškeré magie. Tvůj starý učitel ale možná nevěděl, že prajazyk lze využít i ke změnám těl a myslí živých bytostí.“

Tvor přešlápl a pootočil se k louce. „Měl bys vědět, že tvůj otec uctíval démony. Když jsi byl ještě nemluvně, Taifon mu dal smaragd, který jsme přivezli přes oceán z dávného království Áraheuminest. Ale to je starý název. Dnes mu všichni říkají Árahest, hlupáci.“

Zakřupaly kamínky a boty se otočily zpátky k Nicodemovi. „Tvůj otec se ti s pomocí Smaragdu dostal do mysli. Ukradl ti z ní vzácné nadání, které jsi zdědil po císařských předcích. Ukradl ti schopnost plynule čarovat ve všech jazycích, včetně prajazyka.“

Boty se obrátily ze svahu „Když jsem se tě dotkl, oba jsme viděli, jak ji přetahuje do Smaragdu. Až v tu chvíli jsem si uvědomil, že tě zjizvil právě Smaragd. Kdybych to věděl, tak bych tě podle toho keloidu poznal. Ale na tom teď nesejde. Každý, kdo nyní drží Smaragd v ruce, získá plynulou znalost prajazyka, se kterou ses narodil.“ S tím se boty otočily proti svahu. Tvor ho zjevně nepřestal hledat. „Ale žel, drahokam časem ztrácí sílu. Proto ho Taifon musel každé čtyři roky dobít tím, že ho k tobě přiložil. Teď Smaragd slábne. Říkám ti to, abys věděl, jak pro mě můžeš být cenný. A kdo je pro mě cenný, toho nemine odměna.“

Odmlčel se, aby dodal důraz poslednímu prohlášení. „Kdo jsi a jak se k tobě dostat, to mi ten starý démon zatajil. A zabil jsem ho dřív, než jsem se ho na to stačil zeptat.“

Vzdálil se Nicodemovi z dohledu a tmou se rozezněl strašidelný kovový smích. „A je možné, že to tak chtěl Smaragd. Konec konců mu jde hlavně o sebe, Nicodeme. Touží se k tobě vrátit. Je vychytralý: Posílá lidem ve své blízkosti sny, snaží se své nositele oklamat. Zradil Taifona. Ukázal mi ve snu, jak ho zabít, až se bude snažit podrobit si jedno menší božstvo.“

Fellwroth se zastavil. „Využívá mě, aby se dostal k tobě. Ale jeho touha být u tebe tě teď zrazuje.“

Opět se zasmál. „Keloid na tvé šíji je jeho vedlejší produkt. Není tvou pravou součástí. Přerostl rozměry odpovídající tvému tělu. Je neposlušný jako vředová kletba a stejně jako vřed dokáže psát v magickém jazyce. Když jsem se tě dotkl, vycítil, že drahokam teď drží mé živé tělo. A tak začal psát kouzla v prajazyce. Vysílá je do okolí, aby Smaragdu odhalil tvou polohu.“

Nicodemus si přes závoj strachu vzpomněl, jak se mu keloid nesnesitelně rozpálil.

„Doufal jsem, že mě jeho signály zavedou až k tobě,“ dodal Fellwroth. „Ale to zvláštní kouzlo, kterým ses přede mnou skryl, je ruší.“

Několik nočních běsů na Nicodemovi se neklidně zavrtělo.

„Ale cítím, že jsi někde blízko. Vím, že jsi na doslech. A možná tě ještě najdu.“

Znovu se ozval křupot bot na kamíncích. „A jestli tě nechytím s tímhle golemem, chytím tě s jiným. Ať utečeš kamkoli, Smaragd tě najde. Je tvou součástí.“ Opět zazněl strašidelný dutý smích. „Jak příhodné, člověk vždycky bude hledat sebe sama.“

Kroky sílily. „Nemá smysl utíkat, holobrádku. Jsi jedním z nás. I tvá matka uctívala démony. Vytvořil tě Taifon, to on dal tvé rodiče dohromady. Tvá rodina je pro disjunkci klíčová.“

S tím si tvor odfrkl, jakoby podrážděně. „Ach, ano, musíš svou rodinu pochopit. Určitě víš, že na dávném světadílu vládl císařský rod. Určitě víš, že jsi císařské krve, že oplýváš císařskými rysy. Ale nemůžeš vědět, že císařský rod vládl prajazykem. V tom umějí číst a psát jen ti, kdo jsou čisté císařské krve. Členové císařského rodu se proto množili obezřetně, aby si toto nadání uchovali. Když lidstvo uteklo přes oceán, tvá rodina se rozdělila. Krev zřídla a nadání se ztratilo.“

Fellwrothovy boty se vrátily do Nicodemova zorného pole, golem se dobelhal ke koni. „Od té doby se narodilo jen pár takových jako ty, jež by ovládali prajazyk. Taifon choval císařskou krev už dvě stě let, od doby, kdy jsme spolu přepluli oceán. Jsi jedním z výsledků jeho chovatelského snažení.“

Fellwroth se zapotácel, až kůň vedle něj přešlápl. „Proč démoni chovají čarotepce ovládající prajazyk? Protože Taifon přišel na to, jak v prajazyku napsat draka. Určitě se k tobě doneslo, co napáchal ten první v Trilionu. Toho jsme s Taifonem napsali společně, s pomocí plynulé znalosti prajazyka z tvého Smaragdu. Trvalo nám to dlouhých deset let.“

Golem přešlápl, jako by mu činilo potíže udržet rovnováhu. „Ale byl to jen první pokus, takže v něm byly chyby, A tak jsem ho poslal na Trilion, aby oslabil lidi. Teď musím dobít Smaragd a napsat dalšího, silnějšího a chytřejšího. S dostatečně mocným drakem pak poletím přes oceán na starý kontinent. Tam oživím Lose a pomůžu mu rozpoutat disjunkční válku.“

Někde zahoukala sova.

„Až démoni zotročí lidstvo, budou mezi nevolníky potřebovat kapitány. Když mi budeš sloužit, Nicodeme, vrátím ti chybějící část tvé mysli. Budeš zase celý. Poznáš moc, bohatství, radost, jakou si ani nedokážeš představit.“

Když se znovu ozval, mluvil už přerývaně, jako by trpěl. „To jsou tvé možnosti. Buď mi budeš sloužit a dočkáš se nesmírné odměny, nebo utečeš. Až tě chytím, tak tě nezabiju. To jsem nikdy nechtěl. Kdybys umřel, nemohl bych si dobíjet Smaragd.“

Opět zahoukala sova.

„Pokroutím ti mysl, udělám z tebe většího chudáka, než udělal Taifon z toho velkého trouby. Zůstane z tebe uslintaná troska. Smaragd se sice nebude dobíjet tak rychle, ale aspoň se nebudu muset bát, že mi vyklouzneš ze spárů. To bylo celou dobu mým cílem – najít tě a potom zmrzačit. Ale teď, když jsi na svobodě, jsem ochoten smlouvat. Tvá vynalézavost na mě udělala dojem. Přidej se ke mně.“

Opět se dlouze a hvízdavě nadechl a pak se odmlčel, jako by čekal, že Nicodemus křikne něco na souhlas.

„Žádná odpověď? Možná ti zakalilo hlavu pomyšlení na proroctví. Možná si myslíš, že tě zachrání osud. Musím ti říct, že lidská proroctví jsou nesmysly. Lidstvo po Exodu tolik toužilo po čistokrevném císaři, že si je vymyslelo. Smíchalo fakta o tvém rodu s bájemi a mýty.“

Vzápětí se Fellwroth rozkašlal – znělo to, jako by tloukl železnou lžící do hrnce. Když tento lomoz konečně ztichl, tvor pokračoval:

„Podle některých proroctví vzejde z řad čistokrevných potomků císařského rodu jen jeden zachránce. Například jako v té druidské povídačce o Peregrinovi. Velekováři stejným způsobem předpověděli příchod Oriflamma a hierofanti zase Kynosúra. Ale jiné magické společnosti čekají, že povstanou dva čistí potomci císařské krve, jeden spasitel, druhý ničitel. Čarodějové mají své žvásty o Alkyónovi a Buřňákovi. Ale jsou to jen báchorky. Všechna proroctví lžou, všechna do jednoho.“

Znovu se břinkavě rozkašlal.

„Pravda je taková, že čistokrevní potomci císařů jako ty jsou pouhé nástroje. Nástroje, kterých lze využít k potlačení či posílení disjunkce. A ty, Nicodeme, jsi nástroj, který démoni vytvořili pro disjunkci.“

Nicodemus pevně stiskl víčka. Pořád si připadal omámený a otupělý. Rozuměl, co mu netvor říká, ale vůbec mu to nepřipadalo reálné.

Fellwroth vydal hluboké dunivé zavrčení.

„Jestli mi utečeš, čekají tě nebezpečí, o kterých nemáš ani ponětí.“

Nato se odmlčel, jako by nad něčím uvažoval. „O Taifonově přítomnosti věděla pouze hrstka lidských božstev. Velké bohy a bohyně příliš zaměstnává vláda nad jejich královstvími, takže si ničeho nevšimli. Ale pár nižších bohů ano a uzavřeli proti němu spojenectví. Říkají si Spolek božských kacířů a také se snažili o chov čarotepců s nadáním na prajazyk. Žádný z tvých příbuzných ale nepřežil dětství.“

Jednou se zasmál. „Tahle vleklá válka mezi disjunkcí a Spolkem božských kacířů je smutná. Zabili jsme Spolku všechny jeho císařské výplody a Spolek zase zabil všechny nám… tedy až na tebe. A musím uznat, že to je Taifonova zásluha, to on přišel s tím znamenitým nápadem, že ti nadání raději sebereme, než abychom si z tebe vychovávali poskoka. A přestrojil tě za kakografa. Nikoho ze Spolku by ani za tisíc let nenapadlo, že by potomek císařské krve mohl být postižený.“

S tím se Fellwrothovi roztřásly nohy. „Říkám ti proto, že jakmile se o tobě Spolek dozví, nechá tě zavraždit. Zamysli se nad tím: když tě zavraždí, zbaví Smaragd moci, a tím pádem nás připraví o prajazyk a možnost napsat si druhého draka.“

Nohy se mu rozklepaly tak, že zavrávoral. „Hrozí ti větší nebezpečí, než si uvědomuješ. Spolek kacířů už o tobě určitě ví. Kdo myslíš, že poslal Deirdru, tu rádoby druidku? Zabije tě, hned jak dostane první příležitost provést to tak, aby nepoškodila postavení druidů na radě. Teď už to určitě chápeš, holobrádku. Jsem tvá jediná šance na přežití. Musíš se ke mně přidat.“

Najednou se Nicodemovi rozpálil keloid.

Golemovi se přestaly chvět nohy. „Myslím –“ zasípal a začal kulhat k Nicodemovi. „Myslím, že jsem vycítil, kde jsi.“

Avšak chůze už byla nad Fellwrothovy síly. Klesl na kolena a opřel se jednou bílou rukou o zem.

„Kdybych tě tak viděl,“ zavrčel. „Jakým tajemným jazykem se kryješ?“

Podařilo se mu pomalu vstát. Dýchal teď přerývaněji. „Možná tak nesnášíš disjunkci, tak nesnášíš své stvořitele, že by ses radši uchýlil k sebevraždě, abys nás připravil o Smaragd. Ale k ničemu by to nebylo. Už jsem uvedl do pohybu plán, ze kterého vzejde tvůj bratranec nebo sestřenice. Časem se nám narodí další potomek císařské krve. Neobětuj se zbytečně.“

Dobelhal se blíž, boty stanuly ani ne stopu od Nicodema. Jeden z černomodrých běsů, kteří na něm leželi, zakňoural.

„Nicodeme,“ zasípal Fellwroth, „přidej se k nám a dočkáš se nepředstavitelných odměn. Stačí se jen vrátit do Starhavenu. Tam už se s tebou sejdu.“

Ušel další klopýtavý polokrok. Došlápl tak, že měl palec nohy kousíček od Nicodemova obličeje. Dva noční běsi se schoulili.

Fellwroth už se přichystal k dalšímu kroku, ale vtom jeden z nočních běsů šlehl chapadlem a přetáhl ho přes holeň. Vrah se zapotácel, odvrávoral a padl na kolena.

Tvář měl pořád skrytou kápí, ale zvedl zjizvenou levačku a přitiskl si ji k červovitě bílému hrdlu.

„Tenhle golem už dodělává,“ zasyčel. „Opouštím tě, Nicodeme, s možností volby. Buď se mi vydáš ve Starhavenu a získáš božskou moc, nebo si postavíš hlavu a zemřeš.“

Prudce se rozkašlal, až to v něm zarachotilo, a zvrátil hlavu. Kápě sklouzla a odhalila dlouhou hřívu sinalých vlasů. Na místě, kde Nicodemus čekal hladké čelo, spatřil pás proudícího numenského textu. Pleť měl golem bílou jako papír. V krásné tváři se mu zračily jemné rysy – tenké rty, krátký nos, velké oči.

Zazmítal se v dalším prudkém záchvatu, převážil se a padl bradou ani ne čtyři palce od Nicodemova nosu.

Začaly mu tmavnout kusy kůže, měnil se v šedivé železo. Hleděl přímo na Nicodema a jeho oči neměly ani světlé bělmo, ani tmavé zornice. Celé byly krvavě rudé s černými flíčky.

Divoce se rozklepal a zvedl ruku, jako by chtěl seslat kouzlo.

Ale jeden noční běs vyskočil a napřaženou ruku chytil. Bylo to nějaké shrbené stvoření, ten třírohý troll. Přitiskl golemovi paži k zemi.

V tu ránu Nicodemovi došlo, že už toho trolla viděl. Hodněkrát.

Něco tu nehrálo. Příšerně nehrálo.

Srdce se mu zběsile rozbušilo. Zkusil se vydrápat z hromady nočních běsů, ale před očima se mu začala míhat jasná oranžová světýlka. Všechno jako by se točilo. Pokoušely se o něj mdloby.

Běsi všude kolem začali šeptat a naléhat na něj, ať sebou nemele, nebo se prozradí. Před tváří se mu objevil malý bezoký drak, kterému rostla z brady chapadla, jmenoval se Tamelkan. Tohle jméno mu Nicodemus dal ve čtrnácti letech.

Od chvíle, kdy přišel do Starhavenu, si představoval, že se v okolních hvozdech usidlují příšery. Nechával se inspirovat nespočtem rytířských románů a snil o tom, jak se za svými smyšlenými nepřáteli vypravuje z akademie.

Jakkoli nemožné se to zdálo, nyní se jeho sny vyplnily. Noční běsi, kteří ho skryli před Fellwrothem, stvoření, jež na něm teď ležela, byla přesně těmi příšerami, které si vymyslel jako malý chlapec.

Ve zmatku a panice se začal zmítat ještě víc a podařilo se mu dvě modré příšery odhodit. Vyškrábal se na kolena, ale pak se na něj vrhl Tamelkan. Obtočil mu chapadla kolem hlavy.

Nicodemus podlehl svým vlastním temným fantaziím, skácel se na záda a upadl do bezvědomí.

Kapitola třicátá druhá

Když Nicodemus přišel k sobě, plul nočním lesem.

V listnatých korunách vysoko nad ním šuměl vánek a pohupoval černými větvemi. Po zemi se přelévaly kropenaté vlny sílícího a slábnoucího měsíčního svitu.

Nicodemus si vzpomněl, že ho Fellwroth málem polapil, vykřikl a posadil se. Po tom, co golem vypověděl službu, musel ztratit vědomí.

Jeho vyděšený výkřik jako by se roztříštil na sto kusů. Nicodemus upadl na zem a bolestivě přistál zadkem v keři pámelníku.

Okolo pobíhali noční běsi, kteří ho schovali před Fellwrothem. Vybavilo se mu, že jsou to tytéž obludy, s nimiž se střetával ve svých chlapeckých dobrodružných představách. Byl tu Fael, lykantropický novodémon; Tamelkan, bezoký drak s chapadlovou bradou; hmyzák Uro s lidskou tváří a hákovitýma rukama; Garkex, rohatý ohňotroll.

Ve snech to bývaly obrovské zrůdy. Ale jejich ztělesnění s modrou kůží byly zmenšeniny, dokonce ani mocný Tamelkan nebyl větší než jelen.

Nicodemus si vzpomněl, že ho imaginární příšery povalily na zem. Těsně před tím, než omdlel, mu Tamelkan omotal hlavu chapadly. Ale teď noční běsi nepůsobili nepřátelsky. Když se probral, tak ho vlastně opatrně nesli lesem.

Garkex – trojrohý ohňotroll s kamennou kůží a pilovitými kly – je nesrozumitelným pisklavým hlasem sekýroval. Nad hlavou třímal Rejstřík.

Při pohledu na něj Nicodema napadlo, jestli se nepomátl. To, co se stalo, bylo jako z nějakého mámení nebo zlého snu. Vážně Fellwrotha viděl, vážně od něj slyšel, že jeho rodiče uctívali démony?

Zatímco nad tím dumal, Garkexovi se podařilo uklidnit ostatní běsy. Přestali se rozbíhat a otočili se k Nicodemovi.

Garkex pokračoval v nesrozumitelném proslovu. Obludy se pomalu, jako vystrašení psi, vrátily. Některé se uklonily, jiné sklonily čumáky nebo stopky s očima.

Ohňotroll poklekl přímo před Nicodema a natáhl k němu ruce s Rejstříkem.

Nicodemus se otřásl. Ne, nezešílel; opravdu se setkal s Fellwrothem a opravdu hledí na Garkexe – svou smyšlenou nemesis z dětství.

Vzal si od něj Rejstřík a přivinul si ho k hrudi. Zakrslý Garkex ho začal poučovat – a když zapištěl pár slabik důrazněji, z rohů mu vyšlehly oranžové plamínky.

Nicodemus omráčeně sledoval, jak ho příšery zvedají a nanovo vyrážejí na cestu lesem. Zauvažoval, jestli by se neměl pokusit o útěk.

Ale kdyby ho noční běsi chtěli zabít, mohli ho rozsápat, když omdlel. Nebo ho prostě mohli nechat napospas Fellwrothovi.

Rozhodl se, že se nechá nést.

Když s ním vkročili do řidší části lesa, začal se přes ně přelévat grošovaný měsíční svit. Vytyčený směr je zavedl na horské úbočí, kudy tekl potok, a oni ho s působivou rychlostí překonali. Potom Nicodema nesli mořem kapradin a ty ho lechtaly na nohou. Garkex jim spílal, co se jim pletou do cesty.

Když vyšli na další prostranství zalité měsíční září, Nicodemus si všiml, že mu chlad proměňuje dech v bledé obláčky páry.

Příšery rázovaly přes louky, kolem jezírek a hustým mlázím. Nicodemus tu a tam zahlédl mrtvé a umírající stromy. Při pohledu na ně se zamyslel nad tím, co mu řekl Fellwroth.

Ale dá se mu věřit? Je možné, že jeho narození zařídil démon?

Zrychlil se mu tep. Ode dne, kdy se dozvěděl, že je kakograf, mu všechno připadalo jako omyl. Život nebyl takový, jaký by „měl“ být. Neměl být zdrojem poškozeného, nebezpečného jazyka. Měl se stát Alkyónem, zřídlem tvořivých, léčivých textů.

Ale teď to vypadalo, že jeho postižení, jeho zmrzačení, představovalo požadovaný výsledek. Pochází z rodiny uctívačů démonů. Vyšlechtili si z něj zrůdu.

Bylo možné, že Fellwroth lhal. Ale nějaký hluboký instinkt Nicodema přesvědčil, že mluvil pravdu.

„Nehodlám žít jako loutka nějakého démona!“ zavrčel a zaťal pěsti. Golem se zmínil, že potomci císařské krve jsou nástroje, které lze využít pro i proti disjunkci.

No dobře, tak se stane nástrojem odporu.

Zavřel oči a představil si Smaragd z Arahestu. Uviděl ho před sebou, jiskřivou slzu. To je jeho spása. Upřel veškerou svou touhu k tomu, aby ho získal. S ním zase bude mít mysl úplnou. Pak se bude moct postavit disjunkci.

Zničehonic se mu na zátylku rozpálil keloid. „Ohnivá nebesa!“ zaklel.

Fellwroth říkal, že jizvy prozrazují jeho polohu, že vysílají kouzla v jazyce, který nevidí. Ale taky se zmínil, že je něco ruší. Nicodemus dospěl k závěru, že tou rušivou silou budou noční běsi, kteří ho právě nesou. I přes rušení však Fellwroth dovede odhadnout jeho přibližnou polohu.

Není úniku.

A nesmí zapomínat na toho draka. Co když Fellwroth s pomocí Smaragdu opravdu stvořil draka, jenž zaútočil na Trilion? Dokáže Nicodemus dál žít s vědomím, že jeho smrt by oddálila další takový útok? Nemá povinnost spáchat sebevraždu?

Ne, přísahal si v duchu, nenechám se ovládat strachem.

Zavřel oči a všechno to vytěsnil z hlavy. Okamžitě se vrátil živý obraz Smaragdu. Po tváři se Nicodemovi rozlilo teplé šimrání. Instinktivně věděl, že Fellwroth nelhal – drahokam usiluje o to, aby se vrátil.

Při pomyšlení, že ho získá, se mu zrychlil tep.

„Uklidni se,“ zašeptal si a zkusil rozbouřené emoce zkrotit. Musí uvažovat logicky. Teď by měl být jeho další krok najít Deirdru a vytáhnout z ní, co půjde.

Právě tehdy ho příšery zanesly do tak hustého borového háje, že je obklopila naprostá černota. Sem by neproniklo ani polední slunce.

Garkexovi vyskočily z rohů plamínky. Jejich světlo rozptýlilo tmu a odhalilo malou skalní stěnu, jež se táhla doleva i doprava. Noční běsi pádili dál, jako by tam nebyla. Nicodemus jen taktak stihl zvednout ruce a pak do ní vrazili.

Ale nic se nestalo.

Když ruce zase spustil, uviděl, že jí prošli a vynořili se na ostrohu zalitém měsíčním svitem. Zaklel a ohlédl se. Skalní stěna byla jen přelud, důvtipně napsaný podtext.

Garkex vřískl a noční běsi opatrně položili Nicodema do mechu.

Zastavili se na pahorku, nad osvětlenou mýtinou posetou kamennými oblouky, nízkými věžemi a rozdrolenými stěnami obrostlými břečťanem.

Nicodemus vyvalil oči. Kdysi to musela být jedna z chtonických vesnic při Starhavenu. Četl o tom, jak novosluneční legie všechny takové osady během obléhání Starhavenu zničily.

Ale proč rozvaliny skrývá podtext?

Garkex začal rychle drmolit a ukazovat na Nicodema a na Rejstřík. Ostatní monstra se uklonila. Garkexova pravá paže se najednou proměnila v oblak indigových run.

„Vy jste konstrukti!“ zvolal Nicodemus. „Napsaní fialovým jazykem Rejstříku.“

Ohňotroll k němu dopochodoval a natáhl pravačku. Nicodemus zkusmo přiložil dlaň k jeho. Potřásl mu částečně dekonstruovanou rukou a Garkex něco tiše řekl. Z jeho textu vyletěla svítící věta. Přistála Nicodemovi na hřbetě ruky a zajela mu do kůže.

Nicodemus vykřikl a ucukl.

Ohňotroll však tlumeně šeptal a ukazoval mu na paži. Nicodemus udiveně otočil ruku a uviděl, že se mu slova vytetovala do kůže.

Věděl, že každý magický jazyk se dá napsat jen na určité médium. Běžné a čarodějnické jazyky se daly psát jen na papír nebo pergamen. Druidové psali ve vyšších jazycích pouze do dřeva. Velekováři tepali kouzla jedině do kovu. A ten, kdo vytvořil fialový jazyk Rejstříku, je očividně tetoval do živé kůže.

Garkex se pomalu rozložil na text a přepsal se Nicodemovi na předloktí. Bylo to sice zneklidňující, ale do těla vnikl bezbolestně.

Nicodemus si užasle prohlédl tok slov, který se mu nyní vinul po ruce a předloktí. Pak se před ním objevil Tamelkan, bezoký drak, a začal se mu přepisovat na druhou paži.

A potom náhle předstoupily všechny ostatní příšery a začaly se rozkládat a vepisovat se mu do kůže.

„Počkat,“ řekl Nicodemus. Najednou dostal strach. „Ne tak hr, ještě…“ S tím se odmlčel.

Bylo po všem. Všichni noční běsi zmizeli.

Prohlédl si ruce. Podkasal si roucho a prohlédl si i holeně. Povolil si límec a podíval se na hruď. Po celém těle byl popsaný proudícím fialovým textem.

„Vás všechny jsem si představoval, když jsem byl malý kluk,“ pronesl, zatímco si prohlížel slova v dlaních. „Tak jak jsem vás mohl napsat? Fialový jazyk Rejstříku jsem se naučil teprve před pár hodinami, ale Garkexe jsem si vysnil, když se mi měnil hlas, a Faela s Tamelkanem, když mi vyrazily pupínky.“

Potřásl hlavou. Možná mu přece jen přeskočilo.

„Jak jsem vás mohl napsat?“

Postřehl nějakou záři a zvedl k ní zrak. Vznášelo se před ním fialové kouzlo.

„Kdo to seslal?“ houkl a rozhlédl se po autorovi. „Kdo je tu?“

Noc byla prázdná, viděl jen suť, a tichá, slyšel jen vítr v korunách stromů.

Kouzlo se k němu začalo blížit. Nicodemus zvedl ruce a ucouvl.

Ale kouzlo se zastavilo a rozdělilo se na dvě části.

To v Nicodemovi vzbudilo zvědavost, a tak se zadíval na první podkouzlo. Byl to instruktážní text, jak lze fialový jazyk zašifrovat do psané řeči.

Nicodemus podobné protokoly dobře znal, protože je používali čarodějové, když chtěli mlčky hovořit numenem, a tak rychle pochopil, jak funguje.

Druhá část fialového kouzla vypadala jako zašifrovaná věta. Chňapl ji a použil na ni překládací protokol. Vyšlo mu: „Napsal je Starhaven.“

Nechápal, co to má znamenat, ale pak si vzpomněl, že se podíval na tetování na ruce a zeptal se: „Jak jsem vás mohl napsat?“

Opět sebou trhl strachy. „Kdo to seslal?“ zopakoval a znovu se zatočil ve vyděšeném pokusu najít záhadného autora těch slov. „Kdo je tu?“

Nikdo mu neodpověděl, ale když se zase otočil, uviděl před sebou poletovat další fialové kouzlo.

Váhavě ho chytil a přeložil.

Indigový jazyk, který tě tak zajímá, se nazývá wrixlan. Je to náš jazyk na ovládání světla a textu, v tom se docela podobá tvému numenu. Starhaven je plný wrixlanských metakouzel. Tvá mysl wrixlan vyhledala, protože je eugrafický. Ty jsi tyto bytosti vysnil a starhavenská metakouzla je podle tvých snů stvořila. Když nabyly určité inteligence, jazyk, jenž dohlíží na Starhaven, je začal vnímat jako hrozbu a vyhostil je. Proto tě tolik nenáviděly. Nevědomky jsi je poslal do vyhnanství.

„Kdo jsi?“ Nicodemus se rozhlédl vytřeštěnýma očima, ale viděl jen rozvaliny a šlahouny břečťanu. „Kde jsi?“

Stejně jako předtím mu za záda připlul další odstavec ve wrixlanu. Popadl ho a přeložil.

Vidím, že ti výtvory tvé adolescentní fialové prózy odpustily. Mohly se uložit do tvého živoucího svazku. Ale z tvé kůže načerpají víc síly. Snažil jsem se je přesvědčit, aby tě sem přivedly.

Nicodemus potřásl hlavou. „Co chceš? Ukaž se!“

Tentokrát uviděl, jak se psaná odpověď píše do vzduchu. Vypadalo to, jako by znaky vznikaly z houstnoucího měsíčního svitu. Po přeložení mu vyšlo:

Žádám jen drobnou laskavost. Mohu ti nabídnout řadu odpovědí. Nic ti nehrozí; jsme slabí. Fyzický svět ovlivnit nemůžeme a textový svět můžeme ovlivnit jen v malé míře.

Nicodemus ztěžka polkl, došlo mu, co to znamená. „Jsi mrtvý?“

Konstrukt se mezi šlahouny břečťanu zjevil nejprve jako slabá fialová záře. Potom se ve vzduchu rozsvítily malinké indigové jiskry, začaly se rojit a pomalu utvořily nohy a trup.

Konstrukt vykročil k Nicodemovi, hutněl a nabyl bílých, indigových a šedých odstínů. Ale text ani na okamžik nezhoustl úplně. Nicodemus jím viděl na pobořené budovy, které mu stály za zády.

Na první pohled se dal konstrukt splést s osmi až desetiletým lidským dítětem. Z vytáhlých nohou mu trčela vystouplá kolena a široká chodidla. Vyhublý trup halila bílá tunika s krátkým rukávem pouze pro pravou ruku.

Levou ruku konstrukt zřejmě neměl. Pravačka však byla dlouhá a ladná, s velkým loketním kloubem a útlým předloktím. Dlaň měl širokou, prsty protáhlé a štíhlé.

Stoupal k Nicodemovi po schodišti porostlém břečťanem. Nakláněl se k zemi a využíval dlouhou pravačku jako další nohu.

Jakmile vylezl na skalní výčnělek, Nicodemus poodstoupil. Konstrukt měl sinalou, šedou pleť a dlouhé sněhobílé vlasy.

Oči měl široké jako chlapskou pěst a místo zorniček svislé štěrbiny jako kočka. Nos připomínal zobák a klenul se mu až přes jemnou bradu.

Usmál se, odhalil ploché zuby a seslal do vzduchu další větu ve wrixlanu. „Přesně tak: jsme po smrti. Vítej, čarotepče, na místě našeho posledního odpočinku.“ Nato se uklonil.

Nicodemus se zhluboka nadechl a uklonil se taky. Nemohlo to být nic jiného než duch chtonika.

Kapitola třicátá třetí

Amadi probralo rázné zaklepání. Ležela na lůžku a chvilku zmateně hleděla na jasně bílé stěny svého starhavenského pokoje. Ve snu zápasila s obřím knihomolem. Bolelo ji nyní již ovázané předloktí.

Zaklepání se ozvalo znovu, a tak se vyškrábala z postele. Za oknem ještě panovala tma. „Kdo tam?“

„Kale, magistro.“

„Dále,“ houkla na tajemníka a nasoukala se do noční košile.

Mladý Ixan vklouzl dovnitř.

„Kale, děsím se, co tě sem přivádí. Nemohla jsem spát víc jak hodinu. Knihomoli se vrátili?“

„Ne, magistro.“ Kale třeštil oči. „Máme tu dalšího mrtvého, je to jeden z kakografů.“

Amadi se zostra nadechla. „Shannon utekl?“

„Ne, pořád je zavřený pod Letní věží. Umřela Nicodemova spolubydlící, Devin Dorshearová. Nicodemus a ten kolohnát, co mu říkají Prosťák John, zmizeli. Kolem půlnoci zaslechli mladí kakografové křik. Dostali takový strach, že se neodvážili vylézt z pokojů, takže jsme se to dozvěděli až před čtvrthodinou.“

Amadi zaklela. „Ale co ochranná kouzla? Nikdo by se neměl dostat ani do věže, ani ven.“

Kale si přitiskl ruku k ústům. „Ponesu plnou zodpovědnost, magistro. To já navrhl, abychom nechali věž bez dohledu. Shannonovi se zřejmě nějak podařilo poslat Nicodemovi klíč k jejich odvolání. Ponesu plnou zodpovědnost.“

„Hloupost,“ odsekla Amadi. „Rozkazy jsem vydala já.“ Otočila se k truhle u postele. „Zburcuj strážce. Upozorni všechny hlídky. Chci, aby se pátrání rozběhlo, ještě než se obleču. Osobně zajdu za rektorovými úředníky.“

Kale přikývl a obrátil se k odchodu.

„Ale nejdřív se, Kale, podívám na tu mrtvou kakografku. Chci k ruce dva naše strážce. Kde k vraždě došlo?“

Tajemník se zastavil ve dveřích a ohlédl se. „V nejvyšším podlaží Bubnové věže. Rovnou tam dva strážce pošlu. Nikdo na nic nesahal… ale ta mrtvola, magistro, ta vypadá… příšerně.“

~

Čtvrt hodiny po tom, co ji probudili se zprávou o Nicodemově zmizení, stanula Amadi v Bubnové věži nad mrtvou nižší čarodějkou.

Tvář měla rozdrcenou tupými slovy. Ležela v tratolišti zasychající krve. „Vraždil nezkušený čarotepec,“ řekla Amadi strážcům za sebou. „Musel použít házecí kouzlo nebo něco podobně jednoduchého.“

Zaťala zuby. Byla si téměř jistá, že v tom nějakým způsobem má prsty Shannon. Musel ho platit nějaký magicky negramotný šlechtic. Proč by jinak schovával v pokoji tolik peněz? Co jiného by ho spojovalo s invazí knihomolů?

Nicméně teď jí připadalo, že má co do činění se dvěma vrahy. „Tohle udělal kakograf,“ prohlásila. „Buď Nicodemus, nebo ten kolohnát.“

Zapřemýšlela, jestli Nicodemus nezabil na Shannonův rozkaz Noru Finnovou. „Ty tam,“ houkla na jednoho ze strážců. „Běž do Letní věže a prober Shannona. Potřebuju, aby mi zodpověděl pár otázek.“

Strážce přikývl a odchvátal z místnosti.

„Taky mi tu nesedí všechen ten prach,“ zabručela Amadi. Přecházela sem a tam. Většina prášku byla roztroušená po místnosti, ale vedle dveří ho ležela celá hromádka přikrytá čímsi, co vypadalo jako bílé prostěradlo. Co bylo ještě podivnější, v jednom koutě byla kupka třísek. „Ty,“ oslovila zbylou strážkyni, vysokou ženu s šedými vlasy.

„Prohledej ostatní pokoje v Bubnové věži. Dej mi vědět, jestli někde najdeš podobný prach nebo třísky.“ Když strážkyně odspěchala, ve dveřích se objevil Kale. Kousal se do spodního rtu. To nevěstilo nic dobrého. „Co je, Kale?“

„Přišla zpráva od knihovníků, magistro. Přišli o jeden z nejcennějšídi starhavenských artefaktů.“

„Padl za oběť knihomolům?“

Tajemník zavrtěl hlavou. „Byl v hlídané komnatě a do Hlavní knihovny nákaza vůbec nepronikla.“

Amadi zavřela oči a dlouze se nadechla. „Nech mě hádat: naposledy s tím artefaktem pracoval Shannon nebo Nicodemus.“

Kale přikývl. „To ještě není všechno. Jedná se o referenční spis jménem Rejstřík; umožňuje přístup ke všem textům ve Starhavenu. A ten, kdo ho má, si vyhledal dotykové kouzlo.“

„A to jsme zjistili jak?“

„Všechna dotyková kouzla na akademii jsou teď porouchaná.“

Amadi se zamračila. „Uživatel z nich prostřednictvím toho artefaktu udělal pakouzla?“

Kale pokýval hlavou. „A porouchané svitky jsou nakažlivé. Chyby se z nich šíří do sousedních rukopisů. Zničilo to celou pedagogickou knihovnu v Marfilově věži.“

„Nicodemus!“ zavrčela Amadi. „Jestli se pokusí dostat k textům v Knižnici nebo Hlavní knihovně, mohl by zničit všechny starhavenské sbírky.“

Kale opět přikývl.

Amadi zaklela. „Nejdřív invaze knihomolů, teď tohle. Do Starhavenu vstoupilo vtělení chaosu.“

„Magistro… chcete říct –“

„Ty o tom snad ještě pochybuješ, Kale? Uvědom si, jaký se Starhavenem šíří zmatek. Všechny ty vraždy, úmrtí, nákazy. Vzpomeň si na tu jizvu – nespojitost přes cop. Tomu klukovi zřejmě bylo souzeno rozpoutávat chaos.“

Kale se dlouze nadechl. „Nemáme jistotu, jestli se kontraproroctví naplní.“

„Jistotu sice nemáme, ale zato máme dost důkazů, že je třeba zakročit.“

Amadi vykročila ke dveřím. „Vyslechnu knihovníky. Chci zjistit víc o tom artefaktu. Ty půjdeš do Erasmovy věže a povíš úředníkům ve službě, co se stalo. Jestli toho kluka nechytíme, jeho mysl nám naruší knihy, jako nádor narušuje tělo. Musejí vzbudit rektora a říct mu, že jsme asi objevili Buřňáka.“

~

Fellwroth, teď už v novém a pohodlnějším hliněném golemovi, pokradmu procházel lesem jižně od Starhavenu. Dvě hodiny před svítáním. Vzduch byl chladný, nebe černé. Mezi stromy hučel sílící vítr.

Zhruba před hodinou přestaly signalizační texty v Nicodemově keloidu úplně vysílat. Fellwroth v tu chvíli ještě vytvářel nového golema, a tak nestihl zjistit jeho polohu přesněji.

Nicméně bylo jasné, že poslední signál přišel odněkud z tohoto lesa – a proto nyní soustavně pročesával úbočí. Právě teď se ubíral po jelení stezce do jilmového háje. Doufal, že se keloid opět začne hlásit, ale zatím to vypadalo, že ho mladíkův nový ochránce odstínil na kdovíjak dlouho.

Vítr bez ustání zasypával cestu vánicí padajících listů. Fellwroth se zamračil – bez dalšího signálu z keloidu teď nejspíš nenajde nic než další podzimní listí.

Před pár hodinami promluvil k podtextovanému Nicodemovi na cestě do Grayovy křižovatky. Podařilo se mu ho přesvědčit? Asi ne. Kdyby se Nicodemus, holobrádek jeden, chtěl vzdát, už by byl zpátky ve Starhavenu, a nic takového mu žádný z přepsaných chrličů nenahlásil.

Chytil padající list a podivil se, proč Nicodemus jeho nabídku nepřijal.

Nabízely se pouze dvě možnosti: buď se nenechal dostatečně vystrašit řečmi, že mu jde o život, anebo si teď možná připadá v bezpečí, když se objevil ten ochránce, co mu utlumil signály z keloidu.

Fellwroth rozdrtil list v pěsti a zapřemítal, kdo by mohl Nicodema krýt. Bůh to není – přítomnost dalšího božstva by vycítil. A ta druidka by to sama nezvládla.

Třeba na tom ani nesejde. Třeba by Nicodemovi mohl pohrozit něčím jiným než smrtí.

Ohlédl se po Starhavenu. Nad temné jilmy vyčnívala jen vysoká Erasmova věž.

Fellwroth pomalu roztáhl bledé rty v úsměvu. V hlavě se mu zrodil plán.

Bude muset využít pravé tělo a potrvá celý jeden den, než dostane všechno na patřičná místa. Ale i tak to byl dokonalý plán.

Listy teď padaly hustěji. Fellwroth se zasmál. Věděl přinejmenším o jedné věci, které si Nicodemus cenil víc než vlastního života.

~

„Tys ho pustil k Rejstříku?“ zařvala Amadi.

Shannon klidně seděl v cele na lůžku. Strážci mu kolem hlavy napsali pavučinové cenzorské kouzlo a zbavili ho všech čarodějnických jazyků. Teď byla jeho slepota úplná.

Přestože musel být vyčerpaný, udržoval si pokojný výraz. „Bez mého protigolemského kouzla by byl Nicodemus úplně bezbranný.“

„Magistře, sám rektor chová podezření, že Nicodemus je Buřňák, bojovník chaotického jazyka. Nehodlám poslouchat žádné další báchorky o tom tvém hliněném –“

Shannon se k ní naklonil. Zápěstí a nohy měl hustými magnovými texty uřknuté ke stěně, ale pustily ho tak daleko, že Amadi raději ucouvla.

„Nenašli jste v Bubnové věži něco divného?“ zeptal se Shannon. „Třeba ne hlínu, ale nějaký pozemský kov, žulu, ocel, nebo –“

„Prach,“ odpověděla strážkyně automaticky. „Byla tam i menší kopa třísek, ale prach byl po celé místnosti, a hlavně na hromádce v potrhaném bílém prostěradle.“ Shannon vytřeštil nevidoucí oči. „Ruka, kterou jsem usekl tomu hliněnému golemovi, byla v bílém rukávu.“ Amadi potřásla hlavou. „Magistře, na tyhle povídačky o golemovi ti zkrátka neskočím. Texty ze starého světadílu?“

„Amadi, tím, že označuješ Nicodema za Buřňáka, připouštíš, že pouta, co drží démony na starém kontinentu, slábnou. Přesto však odmítáš připustit, že už se přes oceán dostala stará magie.“

Na to Amadi neměla odpověď.

„Kdybyste ho pořádně hlídali, nic by se nestalo,“ prohlásil Shannon přísně. „Teď byste mohli aspoň –“

„A dost,“ uťala ho Amadi. „Hlídala jsem ho, jak jen to šlo s ohledem na invazi knihomolů. Ty jsi mu tajně předal klíč, který potřeboval k útěku z Bubnové věže. Ty musíš očistit jeho jméno. A toho se dá docílit jen jediným způsobem: pomoz nám ho najít. Magistře, prosím. Pomoz nám najít Rejstřík a chytit Buřňáka.“

Starý čaroděj se zamračil.

Amadi se zhluboka nadechla. Možná má její bývalý učitel pravdu. Možná neměla od Bubnové věže stahovat strážce. Jestli se rektor dozví, že zmařila šanci Nicodema zastavit, tak ji asi brzo zavře k Shannonovi do kobky. „Nemohl bys ho najít?“ zeptala se trpělivě. „Nevíš, kde by mohl být?“

Shannon zavrtěl hlavou. „I kdybych to věděl, nezavedl bych vás k němu. Tím, že jste vytáhli kontraproroctví, postarali jste se o to, aby pro něj ve Starhavenu nebylo bezpečno. Kdyby ho rektor našel, nejspíš by ho okamžitě nechal zbavit magické gramotnosti.“

„Ale musel jsi ho naučit šifru pro rozhlasové kouzlo.“

„I kdyby, nikdy ji nepoužiju,“ odsekl Shannon. „Můžete dělat, že jste mě pustili, nebo mi dokonce zinscenovat útěk z vězení. Pak mě můžete sledovat a čekat, jestli vás k němu nezavedu. Ale pokud budu mít sebemenší podezření, že mě špehujete, ani po něm nezačnu pátrat.“

Amadi začala v malinké cele přecházet. „Proč toho kluka chráníš?“

„Vzala jsi v potaz, že by skutečně mohl být Alkyón?“

„Co, při nebesích, naznačuje, že je bojovníkem pořádku v jazyce?“ opáčila. „Kakografie, kvůli které šíří po celé tvrzi pakouzla? Keloid, co symbolizuje vzrůstající chaos? Smrt a zkáza, která se za ním táhne jako bouřka za buřňákem na moři?“

„Tak otevři oči, Amadi! Jakýsi konstrukt z dávného jazyka mi po jednom vraždí žáky, aby se k němu dostal. Kdo jiný by na tenhle světadíl přitáhl s dávným jazykem než démon?“

Amadi stiskla rty.

Starý učitel pokračoval: „Amadi, ten démoní konstrukt na mě svalil vinu. Ten démoní konstrukt ti plete hlavu kontraproroctvím, když se máš soustředit na pravé proroctví.“

Amadi otevřela ústa, ale vyrušilo ji rázné zaťukání na dveře. „Dále,“ houkla. Dveře se otevřely dokořán a stanul v nich jeden ze strážců, malý muž s kudrnatým ryšavým vousem.

„Co je?“ zeptala se Amadi.

„Zpráva od vašeho tajemníka,“ odpověděl strážce a sjel očima k zelenému odstavci, který držel v rukou.

„Magistro,“ přečetl, „druidové Deirdra a Kyran někam zmizeli. Druidové Tiché sněti tvrdí, že o jejich zmizení nic neví,“ Zvedl zrak, „Podepsán magistr Kale.“

„Při Losově ohnivé krvi!“ zaklela Amadi. „Co se nám ještě nezvrtlo?“

Kapitola třicátá čtvrtá

Nicodemus následoval chtonického ducha do pobořené vesnice a cestou vzpomínal, co ví o duchařině.

Věděl, že se jedná o cosi mocného, k čemu se čarotepci uchylují, když se blíží smrt. Věděl, že musejí ovládat pokročilou formu toho, co Shannon nazýval vtiskování: autor duchařiny si v hlavě napíše složitou numenskou matici; ta se časem promění v přesnou kopii jeho mysli. Potom si čarotepec kolem této magické mysli napíše textové tělo a nikdy mu nedovolí vystoupit z toho živého. Nakonec autor a text splynou v jednu bytost.

Čarodějové píší duchařiny v numenu a Nicodemus už viděl pár autorů duchů, kteří od hlavy až k patě zářili jako zlato.

Věděl taky, že když autor duchařiny zemře, jeho duch žije dál na místě posledního odpočinku, kde je uchován jeho text. Starhavenští duchové přebývali v nekropoli pod tvrzí.

Dál si vzpomněl, že se rozlišuje několik typů porouchaných duchů. „Zloduch“ se říká duchovi, jenž napadá ostatní texty nebo čarotepce, kteří se starají o nekropoli. „Padouch“ je duch, jenž odmítá opustit tělo, což často vede ke vzniku položivých mrtvol.

Duch, který kráčel před Nicodemem, naštěstí pokažený nebyl. Byl sice průhledný, ale co do podoby a textové soudržnosti působil neporušeně – bylo to ohromující na prózu, které muselo být skoro tisíc let.

Nyní s ním Nicodemus scházel po strmém polorozpadlém schodišti do pobořené chtonické vesnice. V lese nad nimi burácel sílící vichr.

„Magistře,“ zeptal se Nicodemus ducha, zatímco sestupovali ze schodů, „jak vás mám oslovovat?“

Chtonická duše se zastavila, usmála se na něj a podala mu tři fialové věty. Stálo v nich: „Můžeš mi říkat Tulki. V našem jazyce je to mužský tvar pro ‚tlumočníka‘. Když jsem ještě žil, sloužil jsem jako posel mezi naším lidem a tvými předky.“

Jakmile Nicodemus odlepil zrak od této zprávy, uviděl, že si ho duch měří velkýma jantarovýma očima. Napsal v ruce další dvě věty a podal mu je. „Předpokládám, že tví předkové žili v Novoslunečním císařství. Máš černé roucho.“

Sotva to Nicodemus dočetl, přivinul si Rejstřík pevněji k hrudi. Novosluneční císařství povraždilo chtoniky s pomocí mladého Numenského řádu. „Narodil jsem se ve Spirii,“ řekl.

Tulki přikývl a odepsal: „Ano, uvědomuji si, že Novosluneční císařství se už dávno rozpadlo. Kdysi jsem slyšel, že ho vytvořili podle Slunečního císařství na vašem starém kontinentu. Rád bych o něm zjistil víc. Ale teď pojď za mnou.“

Zabočil a dal se do klusu po všech třech končetinách, hedvábný cop mu jen vlál přes rameno. Nicodemus vyrazil za ním, do rozvalin a břečťanu.

Přízrak cestou hodil přes rameno celý odstavec. Nicodemus málem skončil na zemi, jak se hnal, aby ho chytil a mohl si ho přečíst. „Měl bys vědět, že naše čarovné jazyky nebudou s tvou kůží zacházet zrovna jemně. Až z tebe vyskočí ti konstrukti, zůstanou ti po nich šrámy. Nic trvalého. Proto Chiméra, naše bohyně, obdařila můj lid tak hebkou a bledou pletí. Dokud jsme žili, mohli jsme na ni psát a stahovat z ní kouzla zcela bezbolestně. Ale znamenalo to pro ni oslabení. To je jeden z důvodů, proč nás tví předkové vyhladili tak snadno.“

Když se do toho Nicodemus začetl, musel zpomalit.

Duch se zastavil, ohlédl se po něm a hodil mu další krátký text.

„Neboj, nezlobím se. Předpokládám, že jsi taky učenec. Nepřišel jsi kvůli výzkumu?“

Nicodemus dočetl a pak se na něj podíval. „Výzkumu?“

Tulki mu rychle poslal další odstavec. „Jsi eugraf a zabýváš se eugrafickými jazyky, ne? Oba naše jazyky – wrixlan i pithan – jsou eugrafické. Co jiného by tě sem přivedlo? Držíš v ruce živoucí spis.“

Nicodemus sjel očima k Rejstříku. „Živoucí spis?“

Duch se zamračil a předal mu další odpověď: „Stránky Rejstříku jsou živé, a to díky textu v prvním jazyce. Možná to nevíš: naše jazyky se dají psát jen na živou kůži. Tví konstrukti se rozhodli, že se uloží raději na tvé tělo než do Rejstříku; získají tak mnohem víc síly. V tom spočívá krása našich jazyků: můžeme svá těla měnit v texty.“

Nicodemus se podíval z Rejstříku na přízrak. „Nechápu.“

Duch nadmul a vyprázdnil hruď v neslyšném povzdechu a potom Nicodemovi podal další odpověď. „Ten živý spis tě naučil wrixlan, jeden z našich jazyků, protože jsi eugraf, nemám pravdu?“

„Já jsem kakograf.“

Tulki zavrtěl hlavou a napsal odpověď. Pak mu ji poslal. „To nám kdysi dávno řekl i náš poslední návštěvník. Ale musíš si uvědomit, že eugrafové dělají chyby ve všech čarodějnických jazycích. Snaží se k psaní slov přistupovat logicky. Proto to tvou mysl táhne k wrixlanu; je logický, a tím pádem eugrafický. Nepíše se ti ve wrixlanu líp?“

„Přepsal… přepsal jsem jeden podtext,“ odvětil Nicodemus a pak se zarazil, něco ho napadlo. Vrátil se očima ke svému překladu duchovy zprávy. Kupodivu v něm nenašel jedinou chybu. Pravda, kvůli své poruše spoustu chyb ani nepoznal; když překládal do numenu, dokázal jich nasekat tolik, že si toho všiml i on, kakograf.

„Při Nebeském kánonu,“ zaklel tiše. „To znamená, že ve vašem fialovém jazyce nejsem kakograf?“

Duch se usmál, utvořil v paži odpověď a podal mu ji. „Přesně tak. Můj lid už dávno věděl, že stav, kterému vy říkáte ‚kakografie‘, je zmatem mezi jazykem a myslí. Pro psaní v čarodějnických jazycích existuje spousta výjimek. Ale ty jsi kakograf a tvá mysl je odmítá. Vlastně ji přitahují jazyky s logickým pravopisem, jako je wrixlan. Proto jsi ve snech napsal konstrukty, které teď nosíš na kůži. A proto tě Rejstřík naučil našemu jazyku. Víš jistě, že jsi nepřišel kvůli výzkumu?“

Po přečtení tohoto odstavce Nicodemus věnoval přízraku neklidný pohled. „Ne, magistře, nejsem výzkumník. Ale zajímalo by mě, proč nejsem kakograf ve…“ Odmlčel se, Tulki už totiž začal psát odpověď.

Utvořil několik vět v předloktí, potom se zarazil, dvě věty smazal, pár dalších přepsal a nakonec zase pokračoval v psaní.

Nicodemus se nedočkavě ošíval, dokud mu Tulki nepodal hotovou odpověď. Zněla: „Pak se musím omluvit. Když jsem narazil na ty rozkošné noční běsy, které jsi napsal, vůbec jsem nepochyboval o tom, že jejich autor jednou najde wrixlanský spis, a konečně tak spatří své temné představy na vlastní oči. Téměř před třemi sty lety nás navštívil jiný eugraf – vášnivý mladý muž. Chtěl o eugrafii zjistit úplně všechno. Byl ti podobný. Ale mně připadají podobní všichni lidé. Nicméně, abych se vrátil k tématu, před nějakými deseti lety jsem tvé konstrukty objevil v lese a zkusil je přesvědčit, aby tě sem přivedli, jestli tě někdy najdou. Většina z nich ovšem skálopevně trvala na tom – promiň mi tu upřímnost –, že tě sežerou.“

„Sežerou?“ zasmál se Nicodemus.

Tulki pokýval hlavou a podal mu další odstavec. „Naštěstí tě radši přinesli sem. Omlouvám se, vím, že to mohlo vypadat jako únos. Ale jestli nejsi výzkumník… tím se všechno mění. Bojím se o osud dalších třiašedesáti duchů, kteří tu dlí. Doufal jsem, že bys nám mohl pomoct. Od návštěvy posledního eugrafa uplynulo tři sta let. Výměnou za naše učení nám omladil texty. Dávno předtím nám Nebeský strom posílal chtonické čarotepce. Ale vypadá to, že horská osada už zanikla.“

Nicodemus vykulil oči. „Nebeský strom doopravdy existuje? Chtonici utekli přes Vřetenový most? To byl jeho účel?“

Duch se usmál. „Tak je v tobě zvědavost! Než odpovím, chtěl bych se optat, jestli bys nám neosvěžil spektrální kodex – živou knihu s texty našich duchů. Stačí, aby se jí dotkl čarotepec, který umí wrixlan. Na oplátku ti odpovím na všechny otázky, co tě jen napadnou.“

Nicodemus se nad tím na chvíli zamyslel. „Jde po mně jedno vražedné stvoření, něco jako konstrukt – říká se mu golem. Nemohl byste mě ukrýt?“

Tulkiho úsměv povadl. Utvořil v dlani větu, chvilku si ji prohlížel a pak ji hodil Nicodemovi. „Jsi zločinec nebo legionář?“

„Ani jedno,“ opáčil Nicodemus.

Tentokrát Tulki odpověděl rychle. „Pak se tě nebudu ptát, proč tě pronásleduje. To mi můžeš prozradit, až uznáš za vhodné. Nicméně potřebuji, abys mi řekl, jak tě ten konstrukt stopuje.“

Nicodemus si sáhl za krk. „Mám na sobě kletbu, vysílá signální text.“

Duch se opět usmál. „Tak s tím si víme rady. Na tomto místě spočívá náš nejmocnější živoucí spis. Přeložit jeho název nebylo snadné. U legionářů se ujal jako ‚Bestiář‘. Je to velká kniha, skrývá tyto trosky obrazovým podtextem, určitě jsi ho viděl. Navíc kryje celé toto místo prastarým metakouzlem, které dekonstruuje každý čarovný text, jenž se odsud pokusí odejít. Až toto pohřebiště opustíš, signální kletba vezme za své.“

Nicodemus si zhluboka oddechl samou úlevou.

Tulki rázně přikývl a podal mu další odstavec. „Co víc, dekonstrukce čeká také každý newrixlanský konstrukt, který sem vkročí. Nejspíš by čekala i toho golema.

Tví noční běsi pochopili, jak je tu pro konstrukty nebezpečno, proto se ti hned po příchodu sem přepsali na kůži. Zčásti jsou ve wrixlanu, hlavně však v pithanu – to je náš jazyk na práci s materiálním světem, něco jako váš magnus. Když nám omladíš spektrální kodex, s radostí ti poskytneme útočiště.“

Nicodemus přikývl. „Platí.“

Duch se usmál a rozsvítil se o něco jasněji. „Výborně. Jak ti mám říkat?“

„Nicodemus Weal.“

„Nicodeme Weale, možná se rozhodneš pobýt u nás dlouho. Mohli bychom tě toho hodně naučit. Chtěl by ses dozvědět víc o našem lidu?“

Nicodemus řekl, že ano, a duch se nadmul profesní pýchou. „Pak pojď za mnou a čti,“ napsal, opět se dal do klusu po třech končetinách, pustil se hlouběji do rozvalin a zastavil se, jen aby v rychlosti seslal další odstavec: „Začnu u Nebeského stromu. Opravdu existuje, roste hluboko v horách. Vedl k němu most. Ale cestu už dávno přehradila naše metakouzla a konstrukti s modrou kůží. Teď se do údolí Nebeského stromu žádný člověk nedostane.“

Nicodemovi se těžko četlo a zároveň proplétalo mezi kameny. Nicméně chtonik psal a kličkoval sutí zcela bez obtíží. Pohyboval se s lehkostí, pomáhal si tenkou pravačkou jako třetí nohou.

„O levou ruku jste přišel ve válce s Novoslunečním císařstvím?“ zeptal se Nicodemus zkusmo.

Tulki se zastavil a věnoval mu pobavený pohled. „Ne, ne,“ napsal. „Všichni máme jen jednu ‚ruku‘, jak vy říkáte. To byl vlastně hlavní důvod, proč naši lidé museli válčit.“

„Ale jak může takový –“ Nicodemus se odmlčel.

Duch si rozepnul tuniku a odhalil levé rameno. Objevila se dlouhá popelavá paže. Od ramene po zápěstí se pod ní táhla kožnatá blána. Z dlaně visely čtyři prsty, měřily dvě tři stopy a také mezi nimi rostly blány.

Tulki v této kožnaté plachtě napsal větu. Pak ji ze sebe sloupl a poslal ji vzduchem Nicodemovi. Ten si ji přeložil: „Přeložit náš výraz pro ‚ruku‘ není jen tak. Nejvěrněji ho ve tvém jazyce vyjadřuje asi ‚paleta‘.“

Tulki vytvořil v bláně další odstavec a poslal ho Nicodemovi. „V tomto výrazu je obsaženo, že čím víc má autor kůže, tím víc toho může napsat ve wrixlanu. Když chcete víc textu vy černá roucha, berete si knihy. Ale pro nás se texty rovnají tělům. Naši předci kdysi dávno žili pod horami společně se zelenokožci a modrokožci. Potom první chtonické kmeny vytvořily naše nářečí. Následně nám naše bohyně Chiméra pomohla přetvořit si těla tak, abychom mohli uniknout ze surového podzemního světa modrokožců.“

„Modrokožců?“

Tulki se chvilku věnoval psaní odpovědi. „Vy jim říkáte ‚koboldi‘ a zelenokožcům ‚goblini‘. Taky si píšou po tělech. Ale kůži mají tuhou, nářečí drsné. Cejchují se. Naše nářečí vyžaduje eleganci. Bohyně mu pomocí prvního jazyka přizpůsobila naše těla. Kůže nám změkla a zjemněla, aby se na ni dalo psát pithanem a wrixlanem; čím dál víc jsme využívali levou ruku, a tak jsme potřebovali čím dál víc místa.“

Pokynul ke své paletě a seslal další odstavec. „Chiméra nám prvním jazykem přetvořila levice v palety. Už chápeš, proč se naši předkové navzájem považovali za zrůdy. Chtonik se dvěma rukama pro ně byl něco jako pro tebe člověk se třema.“

Nicodemus se zmohl jen na přikývnutí.

Tulki se zadíval na nebe a potom Nicodemovi hodil dvě rychlé věty: „Blíží se úsvit. Musíme do podzemí.“ S tím odchvátal hloub do trosek.

Nicodemus vykročil za ním nejrychleji, jak dokázal, a zeptal se: „Ale co znamená, že je wrixlan eugrafický? Může mě zbavit kakografie v čarodějnických jazycích?“ Tulki ani nezpomalil a hodil mu odpověď přes rameno. „Ne, ale nechápu, čeho se chceš ‚zbavit‘, jak říkáš.“

Jen to Nicodemus dočetl, Tulki vlezl do prastaré stavby, které ještě zůstala velká část střechy. Nicodemus vyrazil za ním a uviděl uvnitř úzké schodiště, jež sestupovalo do tmy.

Duchovo tělo začalo vydávat jemnou indigovou záři. „Pozor, máš velké nohy,“ upozornil ho Tulki rychlým kouzlem a pustil se po schodech. „Doufáme, že tu s námi zůstaneš a omladíš náš spis ještě mnohokrát. Jestli se chceš ztratit tomu konstruktovi, musíš se přes den skrývat v podzemí.“

„Proč?“ zeptal se Nicodemus a začal sestupovat po malinkých stupních.

„Protože jasné světlo, obzvlášť pak sluneční, znamená pro wrixlan dekonstrukci. Tví předci toho využili, když nás vraždili. V noci jsme vládli kouzly, která se zcela vyrovnala těm lidským. Přes den jsme však byli bezbranní. Jak jsme se děsili úsvitu. To vždycky přicházeli krvežízniví legionáři.“

Dospěli k patě schodiště a stanuli v čtvercovém sklepě s nízkým stropem a holými kamennými stěnami. „Musíte mě nenávidět,“ zašeptal Nicodemus.

Tulki se usmál. „Ba naopak, Nicodeme Weale, když nám dobiješ text, staneš se jedním z mála lidí, které mám opravdu rád.“

Kapitola třicátá pátá

Duch ukázal na malou kamennou hrobku a hodil Nicodemovi větu: „Spektrální kodex máme tady.“

Nicodemus nadzvedl víko a uviděl na dně knihu, bezmála dvojče Rejstříku.

U ruky se mu objevil svítící vzkaz od Tulkiho. „Stačí ho jen otevřít a přiložit ruku k nějaké stránce. Možná tě to dezorientuje. Může se stát, že si ani nevšimneš a uplyne několik hodin. Možná uvidíš záblesky z naší minulosti – kodex obsahuje i dějiny našeho lidu.“

Nicodemus se na něj podíval. „Udělá se mi zle?“ Duch nadzvedl obočí, a Nicodemus mu tedy vysvětlil, že když se poprvé dotkl Rejstříku, musel se pak vyzvracet.

Přízrak zavrtěl hlavou. „K tomu došlo proto, že ti nacpal do hlavy wrixlan. To se teď nestane. Rejstřík je spis, tohle je obyčejná kniha. Nicméně s příchodem slunce se musím vrátit na její stránky. My wrixlanští duchové se přes den nikdy nezjevujeme mimo knihu. Riziko osvitu je příliš vysoké.“

Nicodemus se na chvilku zamyslel. „Než se do toho dám, mohl bys mi objasnit ještě jednu věc: zmínil ses o jakémsi prvním jazyce.“

Tulki napsal několik vět, ale potom se podrbal na bradě a začal je editovat.

Nicodemus čekal a snažil se být trpělivý.

Jakmile byla odpověď hotová, Tulki se mu podíval do očí a podal mu ji. Zněla: „Na ten se kdysi dávno ptal i ten druhý eugraf. Ale moc tvou zvědavost neukojím. Vím, že první jazyk změnil těla našich předků. Vím, že díky němu stále žijí naše živoucí knihy. Ale to je všechno. Víc se o prvním jazyku dozvíš, jedině když nahlédneš do Bestiáře. A ten směli zaživa číst jen velekněží. My duchové musíme tyto staré zvyky ctít; my do Bestiáře nenahlédneme.“

Nicodemus se nad tím zamyslel a zeptal se: „A proč mu říkáte Bestiář? Najdu v něm popisy zvířat?“

Duch zavrtěl hlavou a napsal: „To bych neřekl. Podle mě se jedná o špatný překlad. Bestiář obsahuje znalosti o prvním jazyce. Je vlastně jádrem každé chtonické osady. Musí to tak být, právě Bestiáře nám pomohly s proměnou, abychom v nové říši dokázali přežít.“

„Na místě těchhle trosek měla vzniknout nová osada? Proto jste sem přišli?“

Tulki chvíli psal a potom mu podal dva odstavce: „Ne tak docela. Tohle bylo obyčejné město, zničili ho během prvního obléhání. Starhaven nakonec padl a my duchové tu uvázli. Když legionáři prorazili hradby, pár chtonických válečníků vzalo náš Bestiář a vyrazilo s ním na jih. Doufali, že se dostanou až do Železného lesa nebo Titěrných hor a založí novou kolonii. Vzali s sebou dva spektrální kodexy. Jeden byl plný duchů umělců a kněží, druhý politiků a učenců. Já byl uložený v tom druhém.

Ale lidé naše válečníky chytili, za svítání. V následném boji zničili knihu s duchy kněží. Živí chtonici, kteří tento útok přežili, odnesli Bestiář a zbylý spektrální kodex do těchto rozvalin. Pomohli Bestiáři napsat ochranné podtexty a metakouzla a pak se dali na útěk do hor a k Nebeskému stromu… ale neunikli.“

Nicodemus se na nějakou dobu uctivě odmlčel a teprve pak se zeptal: „A ten váš první jazyk je příbuzný s prajazykem?“

Text mu věnoval tázavý výraz.

Nicodemus mu to zkusil vysvětlit. „Prajazyk je jazyk Stvořitele, jazyk prvních slov, zdroj veškeré magie.“ Duch se zamračil a podal mu několik vět. „Jak jsem řekl, nejsem kněz. Ale vím, že Novosluneční císařství označilo první jazyk za rouhání. Tvrdili, že se snažíme přepisovat Stvořitelovy texty, nebo nějaký podobný nesmysl. Využili představu, že křivíme posvátný jazyk, aby obhájili vlastní žízeň po krvi.“

Nicodemus si to přečetl a potom opáčil: „Musím o prajazyce zjistit, co půjde. Váš první jazyk by mu mohl být podobný. Nemáte Bestiář někde poblíž?“ Duch si olízl rty a přikývl.

„Dokážu v něm číst?“

Tulki napsal odpověď a váhavě mu ji podal. „Ano… stačí plynule ovládat wrixlan… ale obávám se, že ti to nebudu moct dovolit.“

„Zakazuje mi to víra? Nebo to není bezpečné?“

Chtonik zavrtěl hlavou. „Nějaké nebezpečí hrozí, ale jen malé. A staré zvyky neříkají, že do Bestiáře nesmí nahlédnout člověk. Ale dovolili jsme to tomu poslednímu eugrafovi, víš. Od té doby byl čím dál tím popudlivější. Nedlouho nato odešel a už se nikdy nevrátil.“

To zmátlo zase Nicodema. „Co se dočetl?“

Duch seslal odpověď a potom sklopil zrak k nohám. „Nechtěl nám to říct.“

Najednou to Nicodemus pochopil. „Bojíte se, že to, co tak rozrušilo toho předchozího eugrafa, rozruší i mě a nedobiju vám spektrální kodex.“

„Prosím, nezlob se. Když nám nepomůžeš, čeká nás dekonstrukce.“

„Chápu vaše dilema. Co takhle dohoda? Dobiju vám kodex a slíbím, že se v budoucnu ještě vrátím. Vy mi na oplátku dovolíte nahlédnout do Bestiáře.“

Duch se na něj zadíval a napsal další zprávu. „Ano, to by šlo. Ještě si o tom promluvíme, až nám omladíš text. Ale nezapomínej, že jestli se probudíš po úsvitu, nebudu tady. Počkej do večera a nerozdělávej oheň ani nesesílej žádný ostře svítící text. Vrátím se.“

„Platí.“ Nicodemus se otočil a podíval se na spektrální kodex v kamenné hrobce. Mosazné kování se matně lesklo. „Vyhovím vám, abych dal najevo, že to myslím vážně.“ Otevřel knihu a přitiskl ruku ke stránce.

~

Všechno se bíle rozzářilo a pak zase zčernalo. Nicodemus najednou nebyl sám sebou. Ani ve své době.

Byl mladý chtonik a dopřával si oddych od časně večerní práce s pomocí kouzel. Bosýma nohama stál na čerstvě postaveném mostě. Kameny byly ještě vyhřáté letním sluncem. Podíval se na východ. Rozprostírala se tam prašná plocha s vykácenými stromy a haldami kamení.

Brzy tam také postaví věže a město se ještě rozroste. Dál se rýsovaly štíty zalité měsíčním svitem. Uprostřed strmé skalní stěny zel široký tunel do hlubin hory.

Vzpomněl si, že ho předkové postavili kdysi dávno, aby unikli z podzemí. Ale občas z něj vylézali modrokožci, byli to nájezdníci a s řevem jim kradli jídlo, nářadí a ženy. Jeho lid podnikal protiútoky, vyrážel do tunelu, modrokožce, kteří se vzpírali, zabíjel a ostatní bral do otroctví.

Nyní však vládlo příměří. Do ústí tunelu napsali ochranná kouzla, aby omezili průchod. Jeho lid vyplnil vstup metakouzly a modrokožci zase tisíci hrabacích želvích konstruktů. Teď mohli mezi horním a dolním světem procházet pouze oficiální vyslanci.

Jeho lid na oslavu míru ozdobil skalní stěnu. Vytesané listy břečťanu měly zastupovat chtonická metakouzla, protože břečťan, stejně jako chtonici, vzešel z kamenité země a dokáže vyšplhat do výšin. Vzor želvích krunýřů měl znázorňovat válečné konstrukty modrokožců.

Podle mírové dohody se chtonici a modrokožci museli v ústí jeskyně každý rok sejít a příměří obnovit. Některým chtonikům se mír nelíbil, toužili po snazším přístupu k osadě u Nebeského stromu.

Většina však byla spokojená a z každoročního obnovování dohody si udělala oblíbený svátek. Někteří dokonce hovořili o tom, že by k tunelu mohli postavit most.

Stále rostoucí počet starců – kteří pamatovali hrůzy z dob před odchodem z podzemí – nicméně namítal, že by měli Nebeský strom pustit z hlavy a tunel zavalit. Jedině tak, říkali, ukončíme veškerý styk s modrokožci a jednou provždy zabráníme nájezdům.

Všechno se bez varování zase rozpustilo v oslepivé bílé záři. Nicodemus se na chvilku zase stal sám sebou… ale pak se všechno změnilo.

Byl starý chtonik a stál za slunečného dne v dokončeném Starhavenu. Uplynulo mnoho let. Táhl se před ním most, Vřetenový most. Pnul se ze Starhavenu až k velké skalní stěně. Na té bylo vidět vytesané vzory břečťanu a želvích krunýřů.

Ale tunel byl pryč. Most končil ve skále. Zkusil si vzpomenout, co se s tunelem stalo, ale zjistil, že ho ovládá hrůza. Zahýbal pod tunikou paletou a podíval se na západ. Dubovou savanou se blížily dva rudé čtverce, každý o míli na šířku i na délku.

Na slunci se leskly přilby a hroty kopí. Byly to pátá a devátá Novosluneční legie. Přicházely obléhat Starhaven.

Přitáhl si paletu k tělu a proklel slunce. Tak ta chvíle konečně nadešla. Zbývá už jen několik dní a pak on a celý jeho lid zemřou.

„Nicodeme!“ zavolal někdo slabě. „Nííícóóódéééme!“

Najednou byl zase zpátky v sobě a stál v malém chtonickém sklepení. Držel ruku nad živoucím svazkem s wrixlanskými duchy. Tulkiho nikde neviděl. Otočil se a zjistil, že na schody do pobořené chtonické osady svítí slunce. Bylo ráno.

„Níícóódééme!“ znovu uslyšel vzdálený ženský hlas.

Sevřelo se mu srdce. Jak ho našla? Měl by přece být v bezpečí.

Pak si vzpomněl na hledací semínko. Poslední signální text muselo vyslat těsně před rozvalinami. Ona k nim určitě došla a začala vyřvávat.

„Nííícóóódééééééme!“ zakřičela zase.

Deirdra!

Kapitola třicátá šestá

Nicodemus se probudil a uviděl Deirdru, jak opatrně sestupuje do sklepa. Děravou střechou pronikal jediný sluneční paprsek a zaléval schody. Když jím druidka prošla, na zádech se jí bíle zaleskl meč. Předek roucha držela před sebou jako košík; v bledé látce nesla kousíčky tmy. Nicodemus sebral Rejstřík a vykročil k ní.

„Nebe je bez mráčku, je chladno a fouká vítr,“ zašeptala, když si sedli k nedaleké zdi. „Připomíná mi to prosluněný podzim na Vysočině.“ Zkřížila nohy a natřásla si v klíně hromádku ostružin.

Nicodemus odložil Rejstřík a pouze s jedinou myšlenkou sledoval, jak Deirdra bere část plodů do snědých prstů a sype mu je do nastavených dlaní.

„John by se měl taky najíst,“ řekl.

Kolohnát se choulil na Nicodemově plášti na druhé straně sklepa. Přinutit ho, aby si lehl a spal, dalo ráno hodně práce.

Nedlouho po tom, co je Nicodemus zavedl do trosek, John přišel k sobě, zaskučel hrůzou a dal se do pláče. Nejprve reagoval na každý Nicodemův dotyk zavřeštěním. Ale nakonec mu dovolil, aby si ho přitáhl do náruče. Pak začal pořád dokola opakovat „Devin… Devin… Devin…“

Nicodemus vzlykal s ním, dokud oba neusnuli vyčerpáním.

„Nastražila jsem několik ok na zajíce,“ špitla Deirdra a mezi slovy rozkousala pár ostružin. „S trochou štěstí se nám do nich chytí večeře.“ Bedlivě se Nicodemovi podívala do tváře. „Když teď víme víc o chtonicích, nerozluštil jsi trochu ten sen, o kterém jsi mi povídal – o Fellwrothovi mezi břečťanem a želvami? Nenapadá tě už, kde by mohl mít pravé tělo?“

Nicodemus zavrtěl hlavou. „Podle mě musí být v nějaké jeskyni v místech, kde Vřetenový most vniká do hory. Musí mít něco společného s těmi břečťanovými a šestiúhelníkovými vzory vytesanými do skály. Ale ve vidinách z chtonické doby jsem viděl, že tunel do hory po dostavění Vřetenového mostu zmizel. A skálu za mostem Shannon zkoumal a nic nenašel. Musí existovat nějaké jiné spojení. Hrom do toho. S duchy si promluvím zase až v noci.“

Vhodil si do úst ostružinu a spočinul zrakem na tetováních, která mu pokrývala ruce a předloktí. Připadalo mu zvláštní, že má teď Garkexe a další noční běsy napsané na těle.

Deirdra se na něj pozorně zadívala. „Na těch snech možná nezáleží. Až se dostaneme k arše mé bohyně, budeme v bezpečí. Kdy budeme moct vyrazit do Grayovy křižovatky?“

Nicodemus se zarazil s další ostružinou u rtů. „Když jsem se setkal s golemem, tak jel právě z Grayovy křižovatky.“

Pověděl Deirdře o svých podivných snech, o střetnutí s Fellwrothem a o setkání s duchem chtonika. Ale nechal si pro sebe, co mu Fellwroth řekl o tom, jak spolu dvě frakce – démonická a božská – soupeří, komu se podaří vychovat si čarotepce vládnoucího prajazykem.

„Fellwroth určitě Grayovu křižovatku sleduje,“ dodal. „Možná předvídá, že se k arše vaší bohyně pokusíme dostat.“

Deirdra zavrtěla hlavou. Dokonce i v pološeru se jí zaleskly havraní vlasy. „Kámen střeží tucet ozbrojených zasvěcenců – z toho dva druidové. A je dobře schovaný. Fellwroth nemůže tušit, kde ho hledat.“

Velké oči se jí rozšířily ještě víc; tmavá pleť ještě ztmavla ruměncem.

„Nicodeme, jsme už tak blízko. Bohyně cítí, že se blížíš. Touží tě ochránit.“

Nicodemus si vložil ostružinu do úst a pomalu ji rozkousal. „Deirdro, co je to za bohyni?“

Prohnula rty v mírném úsměvu. „Je to Boann z Vysočiny, není sice zrovna mocná, ale je nedostižně krásná a vládne vodě, sídlí v tajných potocích a bystřinách, co protékají mezi balvany a vřesem.“

Nicodemus zapřemítal o tom, co mu pověděl Fellwroth. „Má ve svých službách hodně potomků císařské krve – těch, co vypadají jako my?“

„Pár,“ opáčila Deirdra a snědla další ostružinu. „Má rodina jí slouží od nepaměti. V Nížinách jí slouží moji bratranci a sestřenice. Ale musíš si uvědomit, že je to dralská bohyně. Vysočinu si pořád přivlastňují Lornové. My, co se držíme starých tradic, se musíme skrývat –“

Nicodemus jí skočil do řeči. „Rozhoduje, koho si členové vaší rodiny smějí vzít?“

Deirdra svraštila obočí. „Bez jejího požehnání sňatky neuzavíráme.“

„Snaží se vyšlechtit čarotepce, který bude vládnout prajazykem?“

„Prajazykem?“

„Ona mu možná říká první jazyk. Neslyšela jste o něm?“

Deirdra se jen zamračila.

„Ne, neslyšela,“ pokračoval Nicodemus. „Ale ví vaše bohyně, že Taifon přeplul oceán? Bojuje proti němu už dlouho?“

„Nicodeme, kam tím míříš?“

Sklopil zrak. „Nikam. Jenom tak přemýšlím nahlas.“ Fellwroth říkal, že ho odpůrci disjunkce – členové Spolku božských kacířů – zabijí na potkání. Nicodemus mu ale nevěřil. Jestli Spolek tak hrozně prahne po čarotepci vládnoucím prajazykem, možná mu pomůže získat chybějící část sebe sama, aby jim pak na oplátku sloužil.

Proto doufal, že Deirdřina bohyně bude patřit do Spolku. Deirdra očividně neusilovala o jeho život – kdyby mu chtěla zakroutit krkem, mohla to udělat už dávno.

Háček byl v tom, že Deirdra zřejmě nevěděla nic o prajazyku ani jestli její bohyně patří do Spolku.

Možná však věděla víc, než dávala najevo. Nicodemus o ní potřeboval zjistit víc.

Ostružina v ústech mu najednou ztrpkla. Věděl, co musí udělat. „Deirdro,“ řekl tiše, „Kyran umřel.“

Odvrátila se. „Já vím.“ Slabé světlo ve sklepení jí zalilo hladké tváře a zdůraznilo, jak mladě vypadá.

Nicodemus pokračoval: „Umřel, když se v kompluviu postavil Fellwrothovi… zachránil mi život. Dal mi tenhle text.“ Natáhl prázdnou pravačku a Kyranovo poslední kouzlo ze sebe sňal levačkou. „Chtěl, abych vám ho předal.“

Deirdra se mu podívala na pravou ruku a uhnula očima. „Přečti mi ho,“ hlesla.

Nicodemovi se rozbušilo srdce. „Byl bych radši, kdybyste si ho vzala.“

Znovu se mu podívala na pravačku a zavrtěla hlavou. „Prosím, přečti mi ho.“

Rozhostilo se ticho.

„Deirdro,“ prolomil ho Nicodemus opatrně, „vy jste negramotná.“

Zatvářila se, jako kdyby se proměnil v ropuchu. „Číst jsem se naučila padesát let před tvým narozením.“

„Nemyslím v obyčejných jazycích, ale v magických. Nepřečtete ani běžné magické jazyky. Nejste druidka.“

Začala něco namítat, ale pak se zarazila. Začala znovu a zase zmlkla. „Jak jsi to poznal?“ vypravila ze sebe konečně.

„Když jsem vám řekl o tom Kyranově kouzle, podívala jste se mi na pravou ruku.“ S tím na pravačku kývl a natáhl ji, jako by Deirdře něco podával.

Deirdra se zamračila. „A?“

„Ten text držím v levé.“

***

„Všiml jsem si i dalších věcí,“ dodal. „Pletete si pojmy. Říkáte kouzlům a textům ‚magie‘ – čarotepec by tak obecný výraz nikdy nepoužil. Když jsme utíkali ze Starhavenu, ani jednou jste si nerozepnula rukávy. Tvrdila jste, že vládnete jinou magií, ale ať už byste vládla jakoukoli, musela byste se při čarování dívat na ruce. A pak je tu ještě ten váš obří meč. Chlap vysoký šest stop by ho musel chytit oběma rukama, aby ho vůbec zvedl. Vy si s ním pohazujete, jako by to bylo peříčko.“

Deirdra zavřela oči a přitiskla si k líci štíhlou ruku. „Na radu pozvali jen druidy. Bez převleku bych se do Starhavenu nedostala.“

Nicodemus mlčel.

Deirdra se ohlédla po schodech. Sluneční svit už po nich šplhal nahoru. Byly asi tři hodiny po poledni. „Jsem Boannina avatárka. Víš, co to znamená?“

„Teologii nás kakografy neučili, připadalo jim to zbytečné. Vím jen, co se vypráví v příbězích.“

Deirdra přikývla. „Bohové občas vloží část své duše do slibného uctívače. Stejně, jako golemové v sobě nosí duchy autorů, my avatáři v sobě nosíme duše bohů. Když umřeme dřív, než nás božská duše stihne opustit, část božstva zemře s námi. A z těch, kdo nosí duše velkých bohů a bohyní, se stávají hrdinové z těch tvých příběhů – válečníci s neprorazitelnou kůží, bardové s uhrančivými hlasy a tak dále.“

Smutně se pousmála. „Tak mocná Boann není. Mé dary jsou prosté: nestárnu, výjimečně rychle se mi hojí rány a na krátkou dobu umím vládnout silou deseti jedenácti mužů.“

Nicodemus z toho byl zmatený. „Proč jste mě přišla hledat?“

„To, co jsem ti řekla předtím, je pravda. Vloni na jaře mi Boann přikázala, abych se dostavila na starhavenskou radu, že tu najdu ‚poklad v černé‘. Ptal ses mě, jestli ví o Taifonovi. Možná ano, ale neřekla mi to. Když nad tím tak přemýšlím, musela vědět, že tě tu ten démon skryl. Proč by mě sem jinak posílala?“

Nicodemus se podíval za sebe, jestli tam pořád leží Rejstřík. „Deirdro, neprozradil jsem vám všechno, co mi Fellwroth řekl.“ Shrnul jí, co se dozvěděl o prajazyce, a přidal i netvorovo tvrzení o tom, že se dvě frakce snaží zplodit čarotepce, který by ho ovládal.

Poslouchala s hlavou opřenou o zeď. Když domluvil, mdle, unaveně odvětila: „Jestli ten Spolek božských kacířů vážně existuje, má opravdu příhodné jméno. Přesvědčení, že nepřijde žádný spasitel – ani čarodějnický Alkyón, ani druidský Peregrin, ani hierofantský Kynosúrus –, je nebezpečně rouhačské. Popírá všechna proroctví, a vyšší božstva využívají proroctví k ospravedlnění své vlády nad královstvími. Ti rouhačští bohové by se museli ukrývat a válku proti disjunkci vést v utajení.“

Zavřela oči. „Nevím, jestli cokoli z toho je pravda, nebo ne; ani jestli Boann do toho Spolku patří.“ Odmlčela se. „Ale je to možné, když mě poslala sem, abych tě zachránila.“

„Jste přece její avatárka. Neměla byste znát její záměry?“

Rozechvěle si povzdychla. „Opravdu jsem její avatárka. Jediná. Ale… před rokem jsem přišla o její přízeň.“

Nicodemus si přitáhl kolena k hrudi a nic na to neřekl.

Deirdra se dlouze nadechla. „Mou rodnou Vysočinu zabrali divocí Lornové. Ale mnozí z nás o své země bojují a chtějí je opět připojit k civilizovaným dralským hvozdům. Během těchto bojů jsem se skoro před čtyřiceti lety stala Boanninou avatárkou.“

Zrychlil se jí dech, zrudly jí líce. „Když mi rozkázala, ať se vdám, vdala jsem se. Porodila jsem dva syny a nesmírně je milovala. Ale když mi řekla, ať jdu, bez váhání jsem šla. Manžel mě za to nenáviděl ještě roky, až do smrti. Ale musíš pochopit, jak je Boannina láska úžasná.“

Do tváře jí vstoupilo napětí. V očích jí zazářila světýlka, která Nicodemus už jednou mylně přisoudil obyčejnému zápalu.

Sňala si ze zad obouruční meč a položila ho na zem. „Čas od času se dralští druidové proplíží na Vysočinu a bojují za nezávislost. Kyran se ke mně přidal před dvěma lety. Jeho bratranec byl známý vysočinský loupežník a bez ustání přepadal Lorny. Na Vysočině se mu říkalo Bílý lišák. V Nížinách pro něj měli horší jména a vypsali odměnu na hlavu jeho ženy a synů. A tak Kyran překročil hranice a pomohl mu propašovat rodinu do Dralu. Moje bohyně s radostí přiložila ruku k dílu, protože taky nesnáší lornskou nadvládu.“

Opět se ohlédla po schodech. „Ale během cesty do Dralu se na nás vrhl Garwynův paladin. Kyrana a jeho bratrance se mi podařilo zachránit, ale zbytek rodiny ne. Paladin je pobil.“

Zavrtěla hlavou. „Odvedla jsem Kyrana s Lišákem do jedné tajné usedlosti mého klanu. S tím zbojníkem se mi povedlo proklouznout do Dralu, ale Kyran byl vážně raněný. Zůstal u nás rok. Boann to věděla, ale…“ Polkla. „Zakázala mi milence a…“

Nicodemus si tiše odfrkl.

„Zjistila, že jsem jí nevěrná. Jistá část mě musela cítit, že na to přijde. Stáhla ze mě většinu duše. Na jednu příšernou roční dobu se ze mě stala smrtelnice. A i když jsme to s Kyranem ukončili, Boann mi neodpustila. Rozhodli jsme se, že si její odpuštění zasloužíme.“

Nicodemus ji pohladil po koleni. „Ale on nemiloval Boann. Miloval vás.“

Deirdra se nevesele zasmála. „Bylo to tak vidět? Ano, odhodlal se, že mi pomůže vybojovat Boanninu náklonnost, i když to znamenalo, že mi vlastně pomůže zapomenout na lásku, kterou jsem cítila k němu. Bylo to od něj nesobecké a hloupé. Svým způsobem jsem byla nevěrná i jemu. Snažila jsem se mu vysvětlit, že naše láska je nedokonalá, lidská.“

Utřela si rukávem oči. „Jak my jsme se hádali. Pořád dokola, úplně jsme se tím mučili. Tvrdil, že on – na rozdíl od Boann – mě nikdy za nic nepotrestá ani mi neodepře lásku. Chudák nešťastná. Nejspíš mluvil pravdu. Až mě děsilo, jak silně mě miluje. Ale… nedokázal pochopit, že dokonalá láska skutečně existuje.“

Nicodemus si vzpomněl na jeho smrt a stáhl ruku. Kyranovy oči planuly bolestí. Původně si Nicodemus myslel, že za ni může ta rána na břiše. Teď mu došlo, co druida trýznilo doopravdy. „Nebuď jako já, chlapče,“ vypravil ze sebe. „Buď si, jaký chceš: divoký, svatý, zákeřný. Miluj všechny a nikoho, ale nebuď jako já.“

Deirdra zatím mluvila dál. „Nějakou dobu jsme se s Kyranem modlili a postili a pak si mě Boann zavolala k arše a vložila do mě skoro celou duši. Ale nikdy už to nebylo stejné jako dřív. Už mi nevěří. Když se teď neshodneme, tak mi… vyvolá záchvat a zmocní se vlády nad mým tělem.“

Znovu si utřela oči. „Měla bych jí být vděčná. Když jsme ještě byli ve Starhavenu, Fellwrothův golem mě zahnal do pasti. Kdyby mě Boann neovládla, tak by mě zabil. A vlastně jí jsem vděčná… jenom občas nevím, kdo jsem. Občas mám pocit, jako by moje srdce nepatřilo mně, jako bych byla jen schrána, která plní přání někomu jinému.“

Nicodemus se k ní nahnul blíž. „A myslíte si, že když mě dovedete k arše, tak vám Boann začne zase věřit?“

Deirdře se vyhladily vrásky kolem očí. „Ano.“

A v těch očích Nicodemus uviděl touhu tak silnou, že se až měnila v prázdnotu. Deirdra přišla o část sebe samé. Nedokázala milovat. Stejně jako on nebude celý, dokud opět nezíská schopnost čarovat, ona nebude celá, dokud opět nezíská dokonalou lásku.

„A tak jsme se s Kyranem vypravili do Starhavenu, abychom odčinili své chyby,“ řekla. „Vloni na jaře nám Boann přikázala, ať se přidáme k druidskému poselstvu, které zrovna projíždělo Vysočinou. Vzali jsme s sebou spoustu Boanniných uctívačů a její archu. Ostatní druidové, ti, co nemohli jít s námi, když jsme utíkali ze Starhavenu, to jsou skuteční diplomati, přišli sem s obavami ohledně Tiché sněti. Nevěří nám, trpěli nás jen proto, že se nemohli postavit proti přání bohyně.“

Zaťala pěsti. „Musíme za ní vyrazit co nejdřív.“

Nicodemus se zamračil. „Ale chci se ještě na něco optat chtoniků. Možná zjistím něco víc o prajazyce. Krom toho, Grayovu křižovatku Fellwroth určitě sleduje. Musíme počkat –“

„Ne!“ odsekla tak rázně, až se Prosťák John zavrtěl ze spaní.

„Ne,“ navázala tišeji. „Jestli se mnou nepůjdeš, Boann mi možná vyvolá další záchvat. Možná mě přinutí k něčemu, co nechci.“ Podívala se na něj očima vytřeštěnýma strachem.

Nicodema zamrazilo v rukou. „Zatím jste mě neunesla, Deirdro. Mohla jste to udělat už dávno. Vaší bohyni musí být jasné, že by to byla hloupost. Fellwroth by nás našel.“

Přitiskla si roztřesenou ruku k bradě. „Než jsem potkala Kyrana, byla jsem si tak jistá. Říkali mi ‚Kyselá Deirdra‘. Toho mého kyselého úsměvu sis určitě někdy všiml. Nasazovala jsem ho jako brnění. Milovala jsem Boann tak opravdově, že mi smrtelníci – s těmi svými kolísavými nejistotami – připadali jaksi směšní. Ale teď mi ten poloúsměv zmizel, jako když odteče voda.“

„Když jsme se poznali, tak jste se ještě usmívala.“

„Přijala jsem všechny oběti, které Boann žádala,“ pokračovala Deirdra, „opustila jsem manžela, syny, vzdala se společnosti ostatních smrtelníků. Dokud jsem se těšila její lásce, nescházeli mi. Ale teď… teď, když Kyran umřel, protože jsem…“

Zavřela oči a pevně stiskla víčka. „A zdají se mi tak hrozné sny – zdá se mi, že stojím na břehu řeky a vtom mě najednou přepadne vlk s lidskou hlavou a svítícíma rudýma očima a ubodá mě.“

Nicodemus škubl hlavou. „V řece na Vysočině?“

Přikývla.

Nicodemus vzrušeně odvětil: „Fellwroth zabil Taifona v nějaké řece na Vysočině, rozsekal ho na maděru jakousi hůlkou, která ruší kouzla. Uviděl jsem to, když se mě dotkl golem. A jak jsem se schovával u cesty, tak mi Fellwroth řekl, že se Taifon snažil podrobit si nějaké nižší božstvo. Třeba to byla tvoje bohyně.“

Deirdra se na něj podívala. „Tak se o tobě určitě dozvěděla. Je vládkyní řek po celé Vysočině; musela Fellwrothovu zradu vidět. Musela informace o tobě nějak vytáhnout z toho mrtvého démona. Proto mi určitě posílá vidiny. Vložila do mě tak velkou část své duše, že se teď nemůže projevovat mimo svou archu. Nemůže se se mnou spojit přímo, jedině tak, že ovládne“ – sklopila zrak do klína – „tohle tělo.“

Nicodemus znovu pomyslel na to, jak je narušená láskou. Pomyslel na Johna, na to, jak se z lásky rozhodl, že ho ochrání, a jak teď nepředstavitelně trpí kvůli tomu, že měl tolik rád Devin. Pomyslel i na to, co Deirdra provedla Kyranovi a co si Kyran provedl sám.

Něžně jí položil ruku na rameno. „Všechno, co jste dělala, jste dělala z lásky.“

Drsně se zasmála. „Nebuď tak pošetilý romantik. Neexistuje divočejší síla. Láska k Boann mi zničila lásku ke Kyranovi a pak zničila i jeho.“

„Vybral si to sám.“

Další tvrdé zasmání. „V tom jsme si tedy podobní – milovali jsme příliš silně. Všichni milujeme příliš silně.“ Zavřela oči. „Přečetl bys mi už Kyranovu poslední zprávu?“

Nicodemus sjel očima k matně svítící zelené větě v levé ruce. Byla tak jednoduchá, že do ní při překladu ani nepřimíchal kakografické chyby: „Vždy jsem tě miloval; vždy budu.“

Přečetl to nahlas.

Deirdra se předklonila a přitiskla bradu až k hrudi. Znovu nasadila svůj poloúsměv, ale tentokrát se v něm nezračila trpká pobavenost. Stáhl jí obličej do strašlivé masky. Mlčky se zachvěla.

Když jí Nicodemus stiskl ruku, přitáhla si ho do náruče.

~

Probudil se o několik hodin později a uviděl, že slunce už se stáhlo ze schodů. Nyní se po nich rozlévalo jen houstnoucí večerní šero.

Všichni – všichni tři – leželi u stěny na druhé straně sklepa. Vedle Nicodema ležel ještě Rejstřík a John na něj vyděšeně civěl.

„Niko,“ zašeptal, „víš, že mě k tomu donutil Taifon?“

Nicodemus odpověděl, že ano, a kolohnát zavřel oči a dlouze vydechl.

„Seš v pořádku, Johne?“

John pevně semkl rty a zavrtěl hlavou. „Ne.“ Z očí mu vyhrkly slzy. Nicodemus se k němu natáhl a vzal ho za ruku. John mlčel.

Nicodemus uslyšel, jak venku mezi stromy skučí vítr. Někde v dáli zakrákal havran.

John se na Nicodema pozorně zadíval uslzenýma hnědýma očima. „Seš v pořádku, Niko?“

Nicodemovi taky vyhrkly slzy, ale neodvrátil se. „Ne,“ řekl. „Ne.“

Kapitola třicátá sedmá

Před Shannonovou celou někdo vykřikl, jako by umíral.

Starý čaroděj zkusil rychle vyskočit z pryčny, ale magnové řetězy kolem zápěstí ho stáhly zpátky.

Pořád byl uřknutý.

Co hůř, kvůli cenzorskému textu kolem hlavy neviděl magické jazyky a výsledná černota jako by se s ním točila.

Byl dočista slepý.

Zazněl další výkřik. Shannon, teď už pomaleji, spustil nohy z pryčny a uhladil si roucho. Přijme svůj konec se ctí.

Ode dveří se ozvala rána. Necukl sebou. Ozvala se další rána a s ní praskot pukajících magnových vět.

Shannon si urovnal dredy, uhladil vousy. Zazněla další rána a dveře s kovovým skřípotem povolily.

Ticho, potom klapot kožených podpatků na dlažbě.

„Je od tebe zbrklé, že přicházíš v pravém těle,“ pronesl Shannon tak klidně, jak jen dovedl. „Až mě zabiješ, strážci zjistí tvou totožnost.“

„Až tě zabiju?“ opáčil Fellwroth pobaveně. Něco u Shannona rozčeřilo vzduch. „Nic tak jednoduchého, magistře. Pojď.“

Najednou Shannon stál s rukama nataženýma před sebe, Fellwroth totiž škubl za řetězy.

„Jsem ti k ničemu,“ rozkřikl se Shannon. „Ten kluk je fuč. Nikdy se nedozvíš, kdo to je, teď když –“

„Nicodemus Weal je v lese jižně odsud,“ zachrčel Fellwroth. „Ano, vím, jak se jmenuje. A ano, dokázal bych ho vylákat z úkrytu. Ale tím bych přinejlepším zahájil časově náročnou honičku; a přinejhorším by to toho holobrádka stálo život.“ Chvátali dlouhou chodbou. „Doručíš mu vzkaz.“

Zabočili a Shannon zničehonic klopýtal do schodů. „Nevím, kde ho hledat,“ řekl a zkusil přemoct závrať z cenzorského textu.

„Magistře, jsi mizerný lhář,“ zasípal Fellwroth. „Pustím tě a ty mu doručíš vzkaz.“

Shannon zavrtěl hlavou. „I kdybych věděl, kde ho hledat, nikdy bych za ním nešel.“ Schodiště skončilo a zase šli chodbou.

Fellwroth si odfrkl. „Naznačuješ, že nerozumím lidským pohnutkám. Vím, že bys za ním nikdy nešel, kdybych tě stopoval. Ale sledovat tě nebudu. Můžeš si to ověřovat kolikrát chceš. Celou noc si choď dokola lesy, jestli v nich nemám podtextovaného stopaře. Nic nenajdeš. Až se uklidníš, doručíš ten vzkaz.“

Shannonovi zadul do tváře studený vítr. Vyšli z chodby a kráčeli pod širým nebem.

„Začíná závěrečná partie,“ zaskřehotal Fellwroth. „Už je jedno, zda se o mně strážci dozvědí. Hrajeme teď za hranicemi Starhavenu. Jestli čarodějové Nicodema chytí a přivlečou zpátky, hravě si ho vytáhnu z vězení. To bych mu vlastně chtěl vzkázat: vraťte se oba do Starhavenu a vydejte se strážcům. Přijdu s písečným golemem a osvobodím vás, hned jak vás černá roucha zatknou.“

„Proč myslíš, že tě poslechneme?“

Zpod Fellwrothových bot se začalo ozývat dřevěné dunění. Shannon se zamračil. Že by šli po padacím mostě?

„Zatím to ještě necítíš, magistře,“ zasyčel Fellwroth, „ale propletl jsem ti svaly kolem žaludku prajazyčnou kletbou, které se říká vředy. Nutí svaly utvářet nebezpečné množství textu. Ale tuhle verzi jsem editoval, aby se rozvíjela pomalu. Říkám jí slovní průjem. Nezabije tě za hodinu, dokonce ani za den. Bude sílit a sílit, až ti roztrhne břicho. S trochou štěstí podlehneš horečce. Když ne, strávíš vlastní útroby.“

Shannon slyšel šumění větru ve stromech. Nějak se dostali na nedlážděnou cestu před Starhavenem. Co je se strážemi?

„Radši s jekem umřu, než abych ti vydal Nicodema,“ zavrčel.

„Řekni mu, že vřed, co ti roste v břiše, jde vyléčit Smaragdem z Arahestu.“

„Řeknu mu, ať vezme nohy na ramena.“

Fellwroth zabručel. „Jestli uteče, tak ho buď najdu, nebo umře.“ Smýkl Shannonem doprava.

Shannonovy boty opustily cestu a začaly šustit v trávě sahající po kolena.

„Řekni mu, že jestli se mi vzdá, dovolím mu ten Smaragd občas používat. Řekni mu, že ten vřed vyléčím.“

Shannon zavrtěl hlavou. „Jsi hlupák.“

Kročeje před ním se zastavily. „Dvacet kroků před námi je louka, tam jsem ti k jedné nízké větvi přivázal koně. K sedlu jsem magicky přivázal toho tvého modrého papouška.“

„Azuru,“ vyklouzlo Shannonovi.

Fellwroth se zasmál. „Strážci ho uvěznili ve stájích prózou na úrovni malého dítěte. Teď už běž a vyřiď tomu holobrádkovi, co jsem ti řekl.“

„Nikdy –“

Dvě studené ruce Shannonem škubly a stáhly mu z rukou a nohou pouta. Pak starý čaroděj zalapal po dechu, protože mu strhly cenzorský text z hlavy. Magie se vrátila takovou rychlostí, že se s ním všechno zatočilo. Měl pocit, jako by ho na každičkém coulu těla škrábaly ledové jehličky.

„Vyřiď mu to!“ zavrčel Fellwroth a odstrčil ho od sebe.

Starý čaroděj odvrávoral. Zamotaly se mu nohy a padl na záda.

Potom uslyšel už jen kroky na borovém jehličí.

„Radši umřu, než abych mu něco vyřídil!“ zařval za netvorem.

Ticho.

~

„Už jsme tu,“ oznámila stará strážkyně.

Amadi stála na chodbě v malé skladištní věži. Večerní nebe za okny se barvilo do fialova jako podlitina.

Šedovlasá žena, která stála před Amadi, byla starhavenská strážkyně, ne jedna z důvěryhodných autorek z Astrophellu. „Magistro,“ řekla Amadi, „nemám moc času. Rektor chce, abych mu připravila zprávu –“

„Jeden z mých mladších jezdců to našel na cestě do Grayovy křižovatky,“ přerušila ji starší žena. „Leželo to v příkopu, takže není zase tak divné, že si toho nikdo jiný nevšiml. Žel, když to nahlásil, stráže mu nevěřily.“ Poslala do dveří před sebou krátké numenské heslo.

Amadi zamračeně stáhla čelo. „Nevěřily co?“

Stará strážkyně zavrtěla hlavou. „Nejlepší bude, když vám to ukážu. Zavřela jsem to tady, aby se o tom nešuškalo.“

Vešli do místnosti ozářené svícemi. Uviděli mladého nižšího čaroděje, jak vytřeštěnýma očima civí na cosi velkého a tmavého na zemi.

Nejdřív si Amadi pomyslela, že je to mrtvola. Leželo to na břiše. Levou ruku to mělo rozteklou, zbyla z ní jen tenká hůlka. Kolem ramene a hrudi zatuhly krůpěje kovové krve.

„Při Losovi v pekle!“ Amadi k tomu přistoupila blíž. Tvář to mělo lidskou, až na obdélníkové okénko na čele. Amadi se k němu sehnula. Hlava byla dutá.

„Čisté železo,“ pronesla žena za ní. „Museli jsme pro to poslat dva čaroděje a mezka z vozíkem.“

„Shannone, zdá se, že ti dlužím omluvu,“ zamumlala Amadi. „Netvoři z hlíny a železa.“

„Magistro Okekeová!“ Amadi se otočila ke dveřím. „Magistro!“ Stál v nich Kale.

Amadi si povzdychla. „Pokaždé, když se ukážeš, Kale, přinášíš ještě horší zprávy. Než mi řekneš, co se stalo tentokrát, postaráme se o tohle.“ Kývla k železné mršině. „Potřebuju, aby to tři důvěryhodní strážci odnesli nahoru k rektorovi, do velké síně. A chci, aby vzbudili Shannona a řekli mu, že pro něj mám ještě pár otázek.“

„To je právě ono,“ zalapal Kale po dechu. „Shannon zmizel.“

„Zmizel?“

„Někdo ho unesl. Zabil stráže, odčaroval text kolem cely a vyrazil dveře.“

Amadi se hlavou začaly honit otázky. Kdo by jí chtěl sebrat Shannona? Ten golemský netvor? Jak to vysvětlí rektorovi? „Víme, kam ho únosce vzal? Kudy šli?“

Kale opět pokýval hlavou. „Odešli hlavní bránou.“

„Jak je to možné?“ podivila se šedovlasá strážkyně. „Hlavní brána je pod dobrou ochranou.“

Kale sklouzl vyděšenýma očima z Amadi a podíval se na ni. „Spousta strážců a stráží utrpěla zranění při boji s knihomoly. Ostatní chodí po tvrzi a hledají Nicodema. U brány nebyl nikdo a na padacím mostě jen dvě stráže. Obě zabil.“

„Vyhlas poplach,“ rozkázala Amadi. „Odvolej pátrání v Grayově křižovatce a v lesích. Nikdo ať nevychází z obydlených starhavenských věží a síní. A dohlédni na to, aby těm zabitým strážím vystrojili náležitý pohřeb.“

Kale přikývl.

„A řekni hrobařovi, ať vykope další hrob,“ dodala Amadi. „Ať mě máte kam uložit, až tohle všechno řeknu rektorovi.“

Kapitola třicátá osmá

O tvář znecitlivělou větrem se Deirdře rozstřikovaly kapky deště a probouzely flíčky prokřehlé pokožky k životu. Nebe halily nadmuté mraky, jen pár trhlinami proudily na Vysočinu sluneční paprsky o rozměrech měst.

Deirdra se smála a cválala na koni Vysokohřbetní cestou. Hory po obou stranách sestupovaly do hlubokých údolí. Některé kotliny protínaly kamenné zídky a tečkovaly vysočinské ovce. Vidět bylo i krkavce, létali v celých mračnech po temné obloze nebo přistávali na několika málo stromech jako úroda nějakého hlasitého, černě opeřeného ovoce.

Vyjela na další hřeben, podívala se na cestu pod sebou a sjela očima ke strážním věžím, jež střežily vstup do Glengormu: jedné z opevněných osad jejího klanu.

Jakmile zase pobídla zvíře, po cestě se přelilo světlo a zablyštělo se jí na zbroji. Za jásotu stráží se prohnala otevřenou bránou.

Tryskem zamířila hlouběji do údolí, skoro ani nevnímala opevněné domy a dřevěné ohrady na ochranu dobytka před lykantropy. Na dně rokle leželo úzké jezero. Do šedé vody vybíhala hráz s malou kamennou pevnůstkou.

Deirdra nepřitáhla otěže dřív než na prostranství v pevnosti. Členové jejího klanu zahřímali radostí. V oknech se hned objevili další.

Deirdra seskočila ze sedla a hodila otěže nejbližšímu mladíkovi. „Chovej se k ní pěkně,“ pronesla sarkasticky. „Trošku jsem ji prohnala.“

Muži na doslech se zasmáli, jak mírně to vyjádřila.

Deirdra pozvedla pěst a vykřikla: „Bílý Lišák utekl do Dralu! Zkázu lornské koruně!“ Muži to po ní s takřka ohlušujícím burácením zopakovali.

Zahalasila si s nimi ještě jednou a pak si pospíšila do pevnosti a vyběhla po třech úzkých dřevěných schodištích. Když otevřela dveře, Kyran přecházel kolem okna.

Nekulhal už tak výrazně, ale pořád využíval spíš levou nohu, zřejmě to bude dělat až do konce života. Dlouhé vlasy mu splývaly po ramenou jako zlatý závěs.

Deirdra opět nasadila poloúsměv. „Není to ani půl roku, co ti ji Garwynův paladin skoro usekl.“ Ukázala na ovázanou pravou nohu. „Možná bys ji neměl tak trápit.“

Kyran se otočil a hnědé oči se mu rozzářily očekáváním. „Velká duše,“ pozdravil ji a poklekl na levé koleno.

Zavřela dveře a došla k němu. Zvedl k ní čerstvě oholenou tvář. Z jizvy pod uchem měl už jen červenou čárku. „Co můj bratranec?“ zeptal se. „Dostal se v pořádku do Dralu?“

Deirdra potlačila zasmání. „Ty jsi pořád tak vážný, Kyrane. Bílý Lišák už si dnes běhá po svobodě. U řeky na nás čekala pěst hraničářů. Jestli se vyhnou lykantropům, měli by nejpozději do čtrnácti dní dorazit do Kerreaku.“

Kyranovi se ulevilo a na tenké rty mu vklouzl úsměv, až se mu udělaly dolíčky. Vzal Deirdru za ruku a sklonil nad ní hlavu. „Přísahám při Bridget, že vás budu navěky milovat.“

Stačilo, aby se jí dotkl, a připadala si lehká jako pírko.

Přestože na to nic neukazovalo, věděla, že „vás“ myslel v množném čísle, že to patřilo i bohyni. Zachvěly se jí ruce a zvedla bradu.

„A my tebe.“

Vstal a políbil ji na rty. Srdce se jí rozbušilo v nepravidelném rytmu. Měla pocit, jako by na ni šla aura.

Myslela na to už dlouho, i když věděla, že nesmí.

„Zamiloval jsem se do vás na první pohled,“ zašeptal Kyran, „a nikdy vás milovat nepřestanu.“

Zasmála se, přitáhla si ho k tělu a umlčela ho vášnivým polibkem.

Kyran jí polibek oplatil a ona ucítila, že tentokrát slovo „vás“ značilo vykání; že miluje jen ji.

Pevně ji objal.

„Miluješ mě pořád?“ zamumlala mu do krku. „Miluješ jenom mě?“

„Ano,“ zašeptal jí sotva slyšitelně do ucha. „Vždy jsem tě miloval; vždy budu.“

Poodtáhla se jen natolik, aby ho mohla znovu políbit, a v obličeji ji zašimralo teplo.

Svět se pomalu naklonil tak, že leželi naproti sobě. Místnost potemněla. Deirdře se strašně rozklepaly ruce. Z Kyranovy tváře zmizelo strniště, byla hladká jako tvář mladého chlapce. Dlouhé zlaté vlasy, které ji vroubily, tmavly a tmavly, až byly černé jako její. Zaťala ruce, po zádech se jí rozlilo extatické horko. V duchu se pomodlila, aby nedostala záchvat zrovna teď.

Oči jejího milence zesvětlaly z tmavě hnědých na sytě zelené. Nepatřily Kyranovi.

Záchvat nenastupuje, ale odeznívá.

Kyran už nežije.

Zavřískala, vztáhla ruce a odstrčila Nicodema od sebe.

~

Strčila do něj tak, že proletěl vzduchem.

Zamával rukama, napůl se otočil a přistál na zádech. Vyrazil si dech.

Zkusil se nadechnout, ale nešlo to. Najednou nad ním klečela Deirdra, druidské roucho umazané od hlíny, a začala se mu omlouvat.

Čas bez vzduchu se pomalu táhl, každý okamžik byl jako mučivá věčnost. Deirdra ho vzala za potetované ruce. „Není ti něco? Proč jsi to udělal?“

Nicodemovi se konečně roztáhly plíce. „Nic jsem neudělal!“ zalapal po dechu. „To vy jste mě –“

Vtom se zarazil.

Od schodiště vnikalo do sklepa jen slabé šero soumraku, ale i v něm uviděl, že se jí na tvářích lesknou slzy.

„Co jsem provedla?“ zeptala se roztřeseně. „Dostala jsem záchvat, Nicodeme. Ovládla mě bohyně. Nic si nepamatuju.“

Nicodemovi se stáhlo hrdlo. Ohlédl se a uviděl, že John prospal vše, co se zatím stalo. Celý nesvůj se obrátil zpátky k Deirdře. „Bavili… bavili jsme se spolu, co bychom teď měli dělat. Tvrdila jste, že musíme vyrazit do Grayovy křižovatky k Boannině arše. Mně to připadá moc riskantní. Už po mně budou pátrat strážci.“

Deirdra zavrtěla hlavou. „Archa je v hostinci na kraji vesnice. Nebude těžké přiblížit se k ní nepozorovaně.“

Nicodemus se posadil. Hlava mu tepala bolestí, hlavně tam, kde se do ní při pádu uhodil. „Deirdro, ukradl jsem Rejstřík. Všichni čarodějové na jih od Astrophellu si už určitě brousí útočná kouzla a chystají na mě skupinky lovců. Poslyšte, Shannon mi dal dost peněz na cestu do Daru nebo Města dešťů. Musíte přece na Vysočině mít nějaké spojence, kteří by nám pomohli.“

Zavrtěla hlavou. „Nicodeme, můžeš jít, kam chceš, ale bez božské ochrany tě Fellwroth najde.“

Přejel si rukou po tváři a ucukl. Shannonovy magnové stehy držely, ale rána ještě byla citlivá. „Úplně stejně jsme se zasekli i v té minulé hádce. Ale pak jste začala mluvit o tom, jak je vaše bohyně krásná, a potom…“ Odvrátil zrak. „Řekla jste mi…“

„Nicodeme,“ zašeptala a stiskla mu ruku, „ať už z mých úst vyšla jakákoli lichotka, řekla ji Boann. Ví, jak jsi důležitý, chce tě ochránit.“

Podíval se jí do očí. „Ona mě ovlivňuje prostřednictvím vašeho těla? To mi nezní moc… Deirdro, omlouvám se. Nechtěl jsem…“

Utřela si oči. „Nicodeme, nevzpírej se její vůli. Už nejsem svou vlastní paní. Zase mě ovládne. Přinutí mě přemoct tě a dovléct k arše.“

Nicodemus jí vytrhl ruku, „Nevyhrožujte mi, Deirdro. Nejsem sice čaroděj, ale čarotepec ano.“

Znovu ho za tu ruku popadla. „Nicodeme, mě bys slovy možná rozmašíroval, ale Boann –“

„Pusťte mě.“ Zkusil vykroutit prsty.

Chytila ho druhou rukou za potetované zápěstí. „Nedělej to, prohraješ.“

Zaimprovizoval, napsal ve svalech jazyka znehybňující kouzlo v obecné řeči a plivl jí ho na lokty.

Zaskočená Deirdra na chvilku povolila stisk, takže jí stihl vyškubnout pravou ruku. Napřáhl ji a napsal si do ní krátký magnový kyj. Nejspíš v něm budou chyby a při první ráně ho přerazí, ale aspoň tu jednu ránu s ním dá.

Deirdra zatím zaťala svaly, využila obří sílu a přetrhla věty, kterými jí spoutal lokty.

„Deirdro, stůjte, mám kouzlo a –“ zarazil se.

Držela v pravé ruce veliký meč. Zaklesli se do sebe pohledem.

„Prosím,“ hlesla s očima plnýma strachu. „Nemůžu ustoupit.“

„V tom případě musíte –“ Ztichl, sklepem totiž projela stěna slabého zlatého světla. Trhl sebou.

„Co to je?“

Sklepením prolétla další světelná stěna. Nicodemus zahodil magnový kyj a chytil jedno z malinkých numenských slov, jež vydávala tu zvláštní záři.

S pochopením ho zalila vlna nadšení. „Je to rozhlasové kouzlo!“ Začal si zlatý text překládat. „Něco jako magický signální oheň.“

Deirdra sklonila meč. „Kdo by nám posílal znamení?“

Nicodemus se vyškrábal na nohy. „Musíme jít. Nechte mě.“ Ustoupila mu a on sebral Rejstřík.

„Co se stalo?“

Chňapl ji za předloktí, jako by ji chtěl odtáhnout. „Vysvětlím vám to cestou. Ale teď honem!“

Rozběhli se do schodů a Nicodemus ještě sklouzl očima ke zlatému slovu, které mu slabě zářilo v dlani: „nsohnannanhosn.“

~

Deirdra se zamračila. Shannon se znovu předklonil, ale nic nevyzvracel. Nicodemus k němu opět došel a podržel mu dredy. Rejstřík ležel kousek vedle. Azura hřadovala na nedaleké hromadě kamení a ustaraně nakláněla hlavu.

Deirdra seděla s Prosťákem Johnem u ohniště. Kolem se prostírala noc v chtonických ruinách. Někde ve tmě se pásl kůň, na němž Shannon přijel.

Nahoře se v chladném podzimním větru kývaly větve. Nesl se od nich slabý šum, který vystupoval v ostrém protikladu k Shannonovu dávení.

„Co se děje?“ zeptala se Deirdra šeptem.

Prosťák John zbledl. „Magistr zvrací fráze. Špatný slova. Moc malejch slov pořád dokola.“

Našli ho v lese, ani ne před hodinou – to ještě vypadal, že mu nic není. Vlastně jim hned začal líčit, jak unikl strážcům. Pořád na Nicodema naléhal, ať uteče od Starhavenu a vydá se do čarodějnické akademie známé jako hrad Starfall.

Starhavenští čarodějové očividně měli Nicodema za ničitele Buřňáka. Shannona napadlo, že by mohl starfallské čaroděje přesvědčit o opaku. Nicodemus byl tak rád, že se shledali, že hned souhlasil.

Když vykročili zpátky do chtonických rozvalin, pověděl starému jazykovědci, co všechno se událo od chvíle, kdy se rozdělili. Deirdra prohlásila, že by se před tím, než vyrazí do Starfallu, měli stavit v Grayově křižovatce a zajistit si božskou ochranu.

Viděla to prostě: Fellwroth je bude stopovat pomocí Nicodemova keloidu. Tím pádem se nikdy do hradu Starfall nedostanou živí, pokud z Nicodemovy jizvy nesejmou kletbu. Nepochybovala o tom, že to by Boann svedla. Proto musejí do Grayovy křižovatky. Nicméně těmto logickým argumentům nepopřál sluchu ani Nicodemus, ani Shannon.

Ale to se teď změnilo.

Když se vrátili do chtonických zřícenin, našli Prosťáka Johna, jak peče nad ohněm stažené zajíce. Sotva si Shannon přiložil jídlo ke rtům, zhroutil se a začal nasucho dávit – právě jako teď.

Deirdra se otočila k Johnovi. „Jak to, že teď umíš mluvit, když jsi znal jen tři věty?“

Kolohnát sklopil oči k rukám. „Taifon mě proklel. Ovázal mi ty části mysli, co pracujou s jazykem, omezil je na tři věty.“

„Promiň, nechtěla jsem –“ Omluvu uťalo další Shannonovo dávení. Deirdra toho vděčně využila ke změně tématu. „Nicodeme, co je s Shannonem?“

„Nic,“ zasupěl velečaroděj a sedl si. „To je jen tím, že mi to cenzorské kouzlo strhl z hlavy moc rychle.“

„Ne,“ řekl Nicodemus, aniž by ho na chvilku spustil z očí. „Potíž je v tom, že vypouští z úst nesmysly.“

Starý čaroděj přimhouřil slepé oči. Nasadil jízlivý tón. „A tobě tak jdou dvojsmysly.“

Deirdra si odkašlala. „Nechápu.“

„Ta jeho historka nedává smysl,“ odpověděl Nicodemus podrážděně. „Žádné cenzorské kouzlo na hlavu by mu nenacpalo břicho magnovými frázemi.“

Shannon zavřel oči. Deirdra na něm poznala, jak je teď zesláblý. Starý čaroděj si povzdychl. „Neměl jsem za vámi chodit. Trápil jsem se tím celé hodiny, zas a znova jsem se vracel po vlastních stopách, abych měl jistotu, že mě ten tvor nesleduje. Doufal jsem, že ohledně prajazyka a té chorobné kletby lhal. Ale nelhal.“

Zavrtěl hlavou. „Nakonec jsem tě, Nicodeme, vyhledal, protože jsem dostal strach, že mě zkusíš zachránit. Chtěl jsem ti jen říct, abys utekl. Vůbec mě nenapadlo, že se mi ten slovní průjem rozjede tak rychle.“

Nicodemus mu položil ruku na rameno. „Povězte mi, co se stalo,“ pronesl rozhodně. „Zasloužím si pravdu.“

Starý učitel k němu natáhl sukovitou ruku. Nicodemus ho za ni uchopil. „Nicodeme, připadá mi, jako bys od včerejšího večera zestárl o padesát let.“

„Magistře,“ ozval se John, „zestárli jsme všichni.“

„Asi ano, Johne,“ opáčil Shannon. „No dobře, Nicodeme, povím ti to. Ale slib mi, že se mnou vyrazíš na hrad Starfall. Vrátit se nesmíme. Nemůžeme se té zrůdě vydat.“

Nicodemus souhlasil, a tak mu Shannon popsal, jak ho Fellwroth – ne v golemovi, ale v živém těle – vyvedl z kobky a jak na něj s pomocí Smaragdu z Arahestu seslal kletbu v prajazyce, která se jmenuje slovní průjem a nutí ho zvracet slova.

„Magistře!“ zvolal Nicodemus, když čaroděj domluvil. „Přinutil jste mě, abych vám slíbil něco, čemu jsem nerozuměl. Žádné takové, neutečeme do Starfallu. To by nám trvalo až do jara. Do té doby byste umřel.“

Starý učitel se vsedě narovnal. „Třeba Fellwroth lhal, když říkal, že všechna lidská proroctví jsou falešná. Pořád je možné, že jsi Alkyón – a proto nemůžeš dát kvůli mně v sázku život. Krom toho se Fellwrothovi neodvažujeme věřit. Kdybychom se mu vydali, stejně by mě nejspíš zabil.“

Nicodemus zavrtěl hlavou. „Nehodlám se dívat, jak mi tu umíráte.“

„Nebuď sobec,“ rozčílil se čaroděj. „Vzdáš se, a posílíš démony. Tvou povinností je překazit disjunkci. A jestli to znamená, že se budeš dívat, jak válčím s rostoucím vředem v břiše, tak –“

Deirdru něco napadlo. „Ten magický vřed je jako obyčejné vředy, jaké klerikové odstraňují starým lidem?“

Všichni se k ní otočili. Shannon odvětil: „Klerikové jsou čarotepci, kteří studují medicínu. My čarodějové se v tom nevyznáme.“

Deirdře se po tváři rozlilo omamné teplo. „Boann mi jednou našla vřed na zádech. Říkala, že avatáři je mívají často, protože žijí tak dlouho. Bohové jim takové výrůstky prý běžně odřezávají.“

Shannon se zamračil. „Ale mě netrápí jeden výrůstek. Vidím runy, co vycházejí z prokletých svalů kolem žaludku. Vřed mi opletl celý orgán. I kdyby mě Boann rozkrájela na cucky, pořád by bylo co odstraňovat.“

Deirdra zavrtěla hlavou. „Ale je to bohyně! Nemůžete –“

Nicodemus ji přerušil. „Víte jistě, že ho Boann dokáže uzdravit?“

„Když přijmeš její ochranu, dokáže cokoli.“

Shannon namítl: „Boann mi nemůže pomoct, Nicodeme. Podívej se, kolik se mi v břiše objevuje run; sám vidíš, jak je ten vřed rozlezlý. Grayova křižovatka je příliš nebezpečná, nemůžeme riskovat život potenciálního Alkyóna kvůli jednomu starochovi.“

„Ale můžeme, magistře, a když na to přijde, uděláme to.“ Nicodemus vstal. „Nejdřív musím něco prozkoumat v těchhle ruinách. Třeba se ještě dozvím něco o prajazyce. Ale jestli nepřijdu na to, jak z vás sejmout tu kletbu, vyrazíme do Grayovy křižovatky.“

Starý čaroděj se opět zachmuřil. „Neblázni. Nemáš právo riskovat kvůli mně život,“

„Magistře, mám,“ odsekl Nicodemus. „Jsem kakograf, ne děcko.“ Obrátil se k rozvalinám.

„Los do toho,“ zabručel Shannon a ztěžka se zvedl. „Nicodeme, kam jdeš?“

Nicodemus se ani neohlédl. „Do Bestiáře.“

Kapitola třicátá devátá

Nicodemus se zamračil na Tulkilio kouzlo. Stálo v něm: „Ten poslední eugraf po nahlédnutí do Bestiáře zuřil. Začal mluvit vztekle a nelogicky. Prohlásil, že znalosti z Bestiáře jsou pro něj prokletím.“

Když Nicodemus zvedl oči od těchto slov, uviděl, že si duch hraje s dlouhým bílým copem.

Stáli před kupolovitou ruinou porostlou popínavkami, které se jen ježily kožnatými hnědými listy. V okolní tmě se rozkládalo prostranství plné zpola zborcených zdí.

Za Nicodemem stáli jeho zmatení společníci. „Co ti ten duch píše teď?“ zeptal se Shannon.

Shannon, John ani Deirdra text ve wrixlanu neviděli, jelikož nevládli žádným chtonickým jazykem.

„Snaží se mi to vymluvit,“ odvětil Nicodemus, aniž by spustil Tulkiho z očí. „Bojí se, že mě ta kniha naštve a už se nevrátím a nedobiju jim spektrální texty.“

„Řekni mu,“ navrhl John váhavě, „že držíš slovo.“ Nicodemus přikývl. „On tě slyší.“

Tulki si přestal pohrávat s vlasy a seslal odpověď: „Ale možná je to nebezpečné. Když jsi poprvé nahlédl do Rejstříku, bylo to traumatické, nemám pravdu? Bestiář je ještě mocnější svazek.“

„Co on na to?“ zajímal se Shannon.

Tulki se na něj podíval a pak podal Nicodemovi dvě věty:

„Řekni o nebezpečí tomu nejstaršímu. Pomůže ti prozřít.“

Nicodemus si popuzeně odfrkl, „Zveličuje nebezpečí, které by mi od toho spisu mohlo hrozit, chce mě odradit.“

Tulki se zatvářil pohněvaně. Hodil Nicodemovi „!“ a pak dodal: „Nechci!“

Nicodemus pochybovačně nadzvedl jedno obočí. Tulki podrážděně rozhodil rukama. „Už jsem zapomněl, jak to s mladými lidmi bývá těžké. No dobře, Nicodeme Weale, nemám o tom velkém nebezpečí žádné důkazy, mám jen obavy o tvé dobro.“

Do rozvalin vklouzl studený vítr a prolétl Nicodemovi dlouhými vlasy. „A taky o své dobro,“ dodal Nicodemus a odhrnul si jeden černý pramen z očí.

Duch si založil ruce. „Ten poslední eugraf byl stejně neoblomný. Víš jistě, že nejsi jeho potomek?“

„Tak co se děje?“ zeptala se Deirdra.

„Vykládá mi o posledním kakografovi, co tudy prošel, bude to už zhruba tři sta let.“

„Dobře,“ řekl Shannon. „Zjisti o něm co nejvíc.“ Tulki se na Shannona bedlivě zadíval a potom seslal dotaz: „Ten starý má něco s břichem?“

Nicodemus změnil téma: „Pověz mi víc o tom posledním eugrafovi.“

Duch se podrbal na bradě a napsal odpověď: „Byl to mladík, zvědavý a neústupný. Vypadal jako ty a nadchlo ho, když zjistil, že v našich jazycích nedělá chyby. Zůstal celý podzim a zimu, přes den vždycky spal a po nocích studoval. Časem zbledl a krásně se potetoval. Napsal si úžasné konstrukty, jako ty.“

Nicodemus pokýval hlavou. „Ale potom se dozvěděl o Bestiáři?“

Duch povytáhl a svěsil ramena v bezhlasém povzdechu. A pak už nebyl spokojený, dokud jsme mu nedovolili do něj nahlédnout. Čtení mu trvalo déle než chvíli. Dotkl se stránek a potom klesl k zemi. Zeptali jsme se ho, co se stalo, a on se rozesmál. ‚Jedna velká hatmatilka!‘ řekl. Ukázala mi, že chyba je ve mně. Ukázala mi, co je kakografie doopravdy zač.

Nicodemus to dočetl a polkl. „Co myslel tím, co je kakografie doopravdy zač? Co se dozvěděl?“

„Co ten duch píše?“ zeptal se Shannon.

„Magistře,“ okřikl ho Nicodemus. „Snažím se číst.“ Starý jazykovědec zabručel omluvu.

„Pokračuj,“ pobídl Nicodemus ducha. „Co se ten druhý mladík dozvěděl o kakografii?“

Duch opět pokrčil rameny. „To nám neprozradil.“ Nicodemus si přitiskl chladnou pravačku ke rtům a nadechl se, aby se uklidnil. „Nepamatujete si, jak se jmenoval?“

Duch se zatvářil, jako by o tom uvažoval.

„Myslím…“ napsal a pak se na chvilku zarazil. „Myslím, že se jmenoval James Berr.“

„Při Losovi v pekle,“ zamumlal si Nicodemus polohlasem. James Berr – samo ztělesnění zkázonosné kakografie!

Tnlki upřel na Nicodema jantarové oči. „Byl ti dost podobný – černé vlasy, olivová pleť, zelené oči. Nebyl to vážně jeden z tvých předků?“

„Ne!“

Duch sebou trhl. „Promiň. Urazil jsem tě?“

To Nicodemus přešel bez odpovědi. „Řekl vám, proč opustil Starhaven?“

Duch zavrtěl hlavou. „Řekl jsem ti všechno, co vím.“

„Nicodeme, proč jsi tak rozrušený?“ zajímalo Deirdru.

Nicodemus ji ignoroval a dál hleděl na Tulkiho. „Ale co v Bestiáři zjistil o kakografii? Co myslel tou ‚jednou velkou hatmatilkou‘?“

Duch opět zavrtěl hlavou. „Rozrušuje tě to už teď. Z nahlédnutí do Bestiáře nikdy nevzejde nic dobrého.“

Nicodemus zavřel oči a zhluboka a rozechvěle se nadechl.

„Nicodeme, pověz nám, o co jde,“ rozkázal Shannon.

Nicodemus mu odpověděl se zavřenýma očima. „Ten duch tvrdí, že by čtení Bestiáře mohlo být nebezpečné. Ale neví, v jakém ohledu. To jsem vám tajil. Teď vám to říkám jenom proto, že by mi v přečtení té knihy nezabránil ani sám Los.“

Všichni tři přátelé ho rázem zahrnuli otázkami. Nicodemus pokračoval: „Poslední člověk, který Bestiář četl, byl kakograf jako já. Naučil se chtonické jazyky jako já. Dokonce i vypadal jako já. A během čtení Bestiáře se dozvěděl něco o povaze kakografie.“

Pak se na své společníky podíval. V kropenatém měsíčním svitu uviděl tři ustarané postavy.

„Bojím se,“ přiznal bez obalu. „Mám s tím dávným kakografem hodně společného. Musím zjistit, kdo to doopravdy byl a co se v Bestiáři dočetl.“

„Ale proč?“ zeptala se Deirdra.

„Protože jsem možná úplně stejný jako on.“

Nato se vmísil Shannon. „A kdo to byl?“

„James Berr.“

Shannon a John sebou trhli. Deirdra mezi nimi zmateně přelétla očima. Nějakou dobu všichni mlčeli. Pak Shannon spustil: „Nicodeme, jestli je to byť jen trochu nebezpečné, nesmíš –“

„Ne, magistře,“ skočil mu John do řeči. „Musí.“

Tulki zavedl Nicodema do zarostlé kupole. Tlusté hnědé listy se ve studeném větru sotva hnuly. K Nicodemově údivu to nakonec vůbec nebyly listy, ale kožené medailony.

Závěs zvláštního listoví se rozhrnul a odkryl malinký průchod. „Znovu tě snažně prosím,“ napsal Tulki a prošel jím. „Ještě si to rozmysli.“

Nicodemus se protáhl do malého temného prostoru. „To nejde,“ opáčil.

Ve tmě se rozsvítil obdélník tlumeného jantarového světla. Jak se k němu Nicodemus přiblížil, světlo zesílilo a odhalilo mu, že nestojí v místnosti, ale pod loubím z kožnatých rostlin. Tlusté stonky a listy splétaly kolem drolící se stavby střechu, vypadalo to tam trochu jako ve stanu.

Podlaha byla nerovná a drsná. Nicodemus si ji prohlédl a zjistil, že se po ní táhnou tisíce kořenů. Všechny se sbíhaly doprostřed síně a tam srůstaly v cosi, co připomínalo pařez – pouze připomínalo, protože po dvou stopách růstu do výšky se to měnilo v obrovskou knihu. Hnědé kožené desky měly texturu jasanové kůry. Z obou vyrůstaly pletence větviček a nahrazovaly přezku. Slabé jantarové světlo vycházelo ze stránek.

Kupolí se rozlehly šouravé kroky, po Nicodemovi totiž vešli i Shannon, John a Deirdra.

Tulki podal Nicodemovi zprávu: „Přistupuj pomalu.“

Jak se Nicodemus přibližoval, záře Bestiáře sílila. Horní část přezky se tiše rozpletla a kniha se s vrznutím otevřela. Ze žloutnoucích stránek vystřelily paprsky jantarového světla. Od hřbetu odlétlo několik zářících smítek, jako když vylétají jiskry z ohně.

„Opatrně, Niko,“ řekl John. Potom něco řekl i Shannon, ale Nicodemus už ho přes hukot krve v uších neslyšel. Přitiskl dlaň k jedné z teplých svítících stránek.

Chvilku se nic nedělo. Nicodemus zadržel dech a čekal, až se dostaví pocit, že letí do nočního nebe, jako když hledal v Rejstříku.

Ale ten se nedostavil. Pořád nic. „Ne –“ začal Nicodemus a pak se mu rozpustila země pod nohama.

Vykřikl a zřítil se do temnoty.

Kapitola čtyřicátá

Nicodemus se propadal do Bestiáře a měl pocit, jako by se mu do úst hrnul teplý řídký olej. Dávil se a pak se kluzké temnoty nechtě nadechl. Topil se. Zachvátila ho panika a začal mlátit rukama a nohama.

Ale jeho mysl se nedokázala od knihy odtrhnout.

Tekutina kolem něj zhoustla a začala ho brzdit v pádu. Ztěžka vydechl, vytlačil ji z plic a přemohl nutkání nadechnout se. Ale instinkt ho brzy přinutil nasát řídký olej zpátky do hrudi.

Pomalu se přestal zmítat. Netonul – dýchal temnotu. Připadal si jako bez tíže. Kolem hlavy mu povlávaly dlouhé vlasy.

Opodál proplaval nějaký tvor a tmou se rozjely nevelké vlny. „Další potomek chyby? Druhá příležitost?“ ozval se drsný ženský hlas.

Nicodemovi se zrychlil tep. „Kdo jsi?“ Překvapilo ho, že může mluvit, přestože dýchá tekutou temnotu.

Bytost odpověděla hlubokým zasmáním, jako když přede kočka. Znělo to, jako by kolem něj kroužila.

Zatočil se a zkusil zjistit, s kým mluví. „Přišel jsem se dozvědět něco o prajazyce. A o tom, co sem přišel přede mnou.“

Další kočičí zasmání. „Vím, co hledáš, Nicodeme Weale. Dokud budeš v tomto spise, budu o tobě vědět všechno.“

Otočil se po hlase. „Kdo jsi?“

Kolem hlavy se mu ovinulo cosi hladkého a tak rychle to zase sklouzlo, že sebou nestačil ani cuknout.

„Jsem šelma. Jsem Bestiář. Jsem ta, jež staví před zkoušku a nahlédnout dá pod roušku, ta, která vydává rozsudek dříve než zákon, prostředky dříve než účel. Jsem zlomek Chiméry, někdejší bohyně všech chimérských národů.“

„Jsi kouzlo?“

Odpověděla tichým smíchem. „Můžeš mi tak říkat. Můžeš mi také říkat zlomková duše. Když jsem byla celá, udělala jsem z této knihy jednoho ze svých avatárů a zčásti se do něj vložila. Můžeš mi říkat Chiméra.“

Nicodemus se odmlčel a chvilku sbíral odvahu. „Povíš mi, co chci vědět?“

Opět se kolem něj obtočilo cosi hedvábně hladkého – tentokrát kolem levačky – a zase to sklouzlo. „Ano,“ zahřímala Chiméra. „Ale jen přijmeš-li cenu. Neboť jakmile se prajazyk naučíš, už se jej neodnaučíš.“

„A co je na tom špatného? Přijdu o zrak?“

Do zad se Nicodemovi opřel proud a postrčil ho dopředu. Po chvilce Chiméra odpověděla: „Ba naopak, uvidíš ještě víc. Dozvíš se pravdu o Stvořitelově jazyce.“

„To se stalo Jamesi Berrovi? Naučila jsi ho prajazyk a on pochopil, co je kakografie doopravdy zač?“

Chiméřino další slovo k němu dolehlo přímo shora. „Ano.“

Nicodemovi vlétlo do očí pár vlasů. Odhrnul je. „A co kletba magistra Shannona? Když se naučím prajazyk, dokážu ji pak vyléčit?“

„Zjistíš, jak by se dala odstranit, ale nevím, zda budeš mít dost schopností, abys to opravdu dokázal.“

Nicodemus cítil, že kolem něj proplouvá stále rychleji. „Mí nepřátelé by chtěli, abys tu znalost nezískal,“ zaburácela. „Když se naučíš prajazyk, budeš se moci postavit Fellwrothovi a jeho démoním pánům. Ale jako vždy to nebude jen tak. Já ti povím, co chceš; ty mi dáš svou radost.“

Nicodemus se zasmál. „Tak zní dohoda: má radost za tvé znalosti?“

Chiméra sykla: „Ano.“

„Moc toho nezískáš. Nemám radosti zrovna na rozdávání.“

„To má být nějaká hluboká myšlenka, nebo cynismus?“

Nicodemus zavrtěl hlavou. „Jestli teď odmítnu příležitost sejmout z Shannona kletbu, stejně už radost nikdy nepoznám.“

„Jsi ochoten vyměnit radost za možnost, nikoli jistotu, že uzdravíš svého učitele?“

„Jsem.“

Chiméra se odmlčela.

Nicodemus se hryzl do rtu. Nedělá chybu? „Jak mě ty nebo prajazyk zbavíte radosti?“

„Tak, že tě nadobro proměníme v muže, kterým se stáváš,“

Nicodemus udiveně zavrtěl hlavou. „Komu ublíží, když se naplno stane sám sebou?“

„Komu ne?“

Nicodemus vyfrkl nosem černotu. „To má být nějaká hluboká myšlenka, nebo cynismus?“

To Chiméra přešla bez odpovědi.

Nicodemus změnil téma. „Jak mě naučíš prajazyk? Nebude to, jako když do mě Rejstřík nacpal ten fialový jazyk?“

Chiméra se uchechtla. „Ne, o tvé rodině Fellwroth nelhal. Potomci císařské krve si ze Slunečního císařství přinesli schopnost pochopit Stvořitelův jazyk. Tví předkové tě vybavili tajuplnou a nevědomou znalostí, jak v něm číst a psát. James Berr měl také císařské předky.“

Nicodemovi se stáhlo hrdlo. „Jsme příbuzní?“

Chiméra vydala zvuk podobný zívnutí. „Berr byl tvůj vzdálený příbuzný. Zaplatil cenu a to ho zlomilo. Třeba budeš silnější. Chceš se naučit první jazyk?“

Nicodemus se zhluboka nadechl tekuté černi. „Chci.“

~

Ve tmě se rozzářila čtyři akvamarínová písmena.

„Toto jsou čtyři runy prajazyka,“ pronesla Chiméra někde za ním.

Nicodemus mrkl přes rameno a zkusil ji aspoň na chvilku najít očima, ale uviděl jen černotu. A tak se otočil zpátky ke složitým modrozeleným znakům. Všechny byly trojrozměrné. Dva měly šestiúhelníkovou strukturu, další dva pětiúhelníkovou. Pomalu rotovaly v temnotě a Nicodemus si uvědomil, že se mu okamžitě zapsaly do paměti, a to do nejmenších podrobností. Už teď chápal, jak budou vzájemně navazovat a tvořit dlouhé spirálové věty.

„Tak rychle jsem se ještě nikdy nic nenaučil,“ poznamenal ohromeně.

Chiméra vysvětlila: „Neučíš se, probouzíš v sobě znalosti předků. A nyní, když jsem ti ukázala runy, je tvé vzdělávání téměř u konce.“

Nicodemus se zasmál, ale skrytá bytost neodpověděla a jemu došlo, že to myslela vážně. „Ale neznám žádná prajazyčná slova, neznám mluvnici.“ Znovu se zasmál. „Ani nevím, jaká kouzla se v prajazyce píšou.“

Chiméra šeptem pronesla: „Pohleď na své ruce.“

Udělal to a trhl sebou. Prsty a dlaněmi mu prostupovala akvamarínová záře.

„Při ohnivé krvi! Já čaruju v prajazyce!“ Pro jistotu zvedl ruce blíž k očím. „Ale ty runy jsou šíleně drobounké,“ podivil se. „Musí jich být… Neznám ani tak velké číslo, abych mohl říct, kolik jich mám v samotném malíčku.“

Vyhrnul si rukávy a potom nakoukl límcem pod roucho. Prajazyk mu prosákl celým tělem. „To přece nedává smysl,“ řekl. „Ostatní magické jazyky píšeme ve svalech, ale tyhle runy se mi vytvářejí v každičkém koutu těla.“

Tma kolem Nicodema se zavlnila a Chiméřin hlas se ozval blíž. „To proto, že runy prajazyka nejdou tělem ovládat. Ony ho tvoří.“

„To je hloupost. A kde to vůbec jsme? Je tohle mé skutečné, fyzické tělo? Není to jen přelud?“

„V knize je pouze tvá mysl. Ale magické tělo, které jsem ti tu dala, se chová úplně stejně jako to fyzické. Až odsud odejdeš, uvidíš, že ti říkám pravdu.“ Najednou mu šeptala kousíček od levého ucha. „Teď se podívej do přírody.“

Nicodemus se otočil a spatřil, že se ve tmě otevřelo čtvercové okno. Za ním bylo vidět nedaleký noční les. Vypadal docela normálně: borovice, kapradí, mezi rostlinstvem a kamením se proplétal mladý jelen.

Ale k Nicodemově úžasu slabě zářil modrozeleným světlem.

„Čaruje v prajazyce!“ podivil se. „To přece není možné. To můžou jen lidé… ledaže by to byl familiár a…“ Odmlčel se, všiml si totiž, že kouzly v prajazyce svítí i kapradí. Bez textu byly jen balvany.

„Musí to být přelud!“ hlesl.

„Ne, Nicodeme Weale, iluze byla to, co jsi viděl před tím, než ses naučil prajazyk. Teď vidíš svět novýma očima.“

Nato se před oknem zatřepotal martináč, velký noční motýl. Slehlo po něm tmavé chapadlo, omotalo ho a zmizel v černotě.

Nicodemus sebou překvapeně cukl. Tekutá temnota kolem něj zřídla, byla jako vzduch. Okno do lesa v okamžení zmizelo.

Noční motýl vyděšeně poletoval okolo. Nicodemus ve tmě neviděl jeho tělo, viděl jen prajazyčný text, který ho prostupoval.

„Přetáhla jsem mysl té můry do Bestiáře a dala jí magické tělo, jež se bude chovat úplně stejně jako jeho fyzický protějšek. Teď nastav ruku, Nicodeme Weale, a nahlédni do útrob života.“

Nicodemus natáhl ruku a můra se kolem ní chvíli třepotala a posléze mu přistála na palci.

Jen se nožičkami dotkla pokožky, Nicodemem se rozjelo blažené teplo. Připadal si omámeně, skoro až podroušeně. Myšlenky se mu proměnily ve světlo a natáhly se do dáli jako úponky kouře ve větru. Čas zvolnil, dokonce i krev jako by v něm zpomalila.

V duchu se mu rozzářil text delší, než si předtím dokázal vůbec představit. Všechny knihy ve Starhavenu by nevydaly ani na polovinu jeho délky. Byl sice napsaný jen čtyřmi runami, obsahoval však nespočet kliček, odboček a autoreferenčních pasáží.

Ale co Nicodema zarazilo nejvíc, co v něm vyvolalo mystický pocit úžasu, byla jistota, že text a můra jsou jedno.

Nebýt toho, že mu teď v duchu zářila jeho dokonalá znalost, považoval by toto kouzlo za něco, co přesahuje hranice lidského chápání.

Tak je to pravda. Je císařské krve. Narodil se s darem, díky němuž dokáže přečíst a pochopit texty v prajazyce.

Můra jednou mávla křídly. Nicodemus se na to bledé, křehké stvoření opět podíval a pocítil jeho neskonalou, spletitou krásu tak pronikavě, až ho zabolelo u srdce.

Můra pro něj byla zároveň živým tvorem a básní.

Zkusil promluvit, zkusil vylíčit údiv, který mu proudil žilami jako droga, ale zmohl se jen na nadšené zašeptání: „Tohle je to nejkrásnější kouzlo, co jsem kdy viděl.“

„Dotkni se kterékoli živé bytosti a spatříš tentýž jazyk,“ odvětila Chiméra téměř monotónně. „Mohla bych ti poskytnout text dubového listu nebo třeba pstružího břicha. Mohla bych ti ukázat malinká stvoření, jež vnikají do ran. Ve všech bys našel prajazyk. Proto se tomuto spisu říká Bestiář. Odhaluje, že všechna zvířata a rostliny vzešly ze Stvořitelova jazyka, ze Stvořitelova bohokouzla.“

Nicodemus pochopil. „Život je magický jazyk.“

~

Nicodemus se pozvolna probíral z tranzu. Začalo mu postupně docházet, co všechno z toho zjištění vyplývá, a přitiskl si ruku k čelu. „Jestli život je jazyk, tak…

tak čarotepci, kteří ovládají prajazyk, můžou nemocným vyškrtat nemoci nebo zraněným upravit hojení a zatáhnout rány, nebo třeba přepsat pšenici, aby dávala víc obilí.“

Chiméra si pobaveně odfrkla. „Už chápeš, proč bylo Sluneční císařství ráj na zemi. Za vlády císařské rodiny neznal starý světadíl nákazy ani hladomor.“

„Jak to víš, Chiméro?“

Vydala dlouhý syčivý povzdech. „Byla jsem na starém kontinentu nejstarší a nejvíce nespokojenou bohyní. Chtěla jsem s původními jazyky dokázat něco víc. Chtěla jsem upravit lidi a vytvořit nové plémě. Měla jsem pocit, že když císařství využívá prajazyk pouze k úpravám života, který zná, a ne k vytváření nového, nakonec to povede k zastavení vývoje. A když se zrodil Los, došlo mi, že jsem se nemýlila.“

„Ty jsi znala Lose? Prvního démona?“

Další povzdech. „Znala jsem ho, než se vzbouřil. Věděla jsem o jeho úmyslech s prajazykem. Proto jsem ze starého světadílu uprchla. Císařství mi zakázalo textové pokusy. A tak jsem se spolu se svými uctívači vydala přes oceán na tento nový kontinent. Zde jsem ze svých stoupenců vytvořila chimérské národy.“

Nicodema něco napadlo. „Chtonici byli původně lidi?“

„Ano. A zrovna tak koboldi, goblini, lykantropové, pelagové, inkulti a mnozí další. Zpočátku se tu také žilo jako v ráji, ale potom se mezi mými národy rozhořely boje. V naději, že je ovládnu, jsem si rozštěpila duši a jednotlivé části vtiskla do řady různých Bestiářů. Každému kmeni jsem dala tři. Ale bylo to k ničemu. Rozdíly mezi jednotlivými chimérskými národy již byly příliš velké. Když tví předkové přistáli u břehů tohoto kontinentu, zastihli má stvoření v nejednotě.“

Odmlčela se a ozvalo se tiché zasvištění. „Nejdřív jsem doufala, že se mi podaří tvé lidi zapudit. Vaši bohové byli tehdy slabí. Aby unikli hordám démonů a přepluli oceán, museli se uložit ke spánku do arch. Kvůli tomu zapomněli téměř všechno, co znali, včetně prajazyka. A tvoje císařská rodina byla rozdělená. Mezi mými stvořeními však vládly takové nesváry, že se nedokázala ubránit. Jen co tví předkové zapustili kořeny, začali je pobíjet.“

Nicodemus pečlivě zvážil, jak odpoví.

„Chiméro, proč mi to všechno říkáš? Tyhle znalosti, to je dar nad dary.“

Rozhostilo se mlčení a trvalo tak dlouho, až si Nicodemus začal dělat starosti, jestli Chiméra neodešla. „Není trpčích znalostí. Toto značí začátek tvého utrpení.“

„Jak to myslíš?“

„Pomysli na následky toho, že ses naučil původní jazyky.“

Nicodemovi se zkrabatilo čelo. „Všechno živé mi bude svítit. Ale… něčemu nerozumím. Proč jsem já ani jiný čarotepec nezažíval v souvislosti s prajazykem synestetické reakce?“

„Runy prajazyka jsou nesmírně slabé. Za hranicemi těla toho moc neovlivní. Žádný člověk nemá tak citlivé synestetické reakce, aby je cítil.“ Ticho. „Ale ještě ti nedošlo, co se stane, když teď znáš jazyk Stvořitele. Zamysli se pořádně. Tvá mysl přepisuje eugrafické jazyky ve své blízkosti – tak tvé sny napsaly noční běsy, jež tě zachránily před Fellwrothem. Jenomže původní jazyky nejsou eugrafické. Jsou kakografické; mají zbytečně složitý a nelogický pravopis. Co se stane, když se dotkneš textu napsaného v kakografickém jazyce?“

Nicodemus pochopil, a bylo to, jako by dostal kopanec do břicha. Nejdřív ze sebe nedokázal vysoukat ani hlásku. Srdce mu splašeně tlouklo a jazyk měl jako kožený. „Tak… ho porouchám.“

Když se chiméra znovu ozvala, promluvila tlumeným žalostným tónem. „Podívej se na tu můru.“ Vedle Nicodemovy ruky se objevila koule jemného bílého světla.

Podíval se a vykřikl hrůzou.

Původně to bylo křehké stvoření s hebkým tělem, velkýma černýma očima a ochmýřenými tykadly. Lehoučká křídla původně měla světle smetanový odstín, zdůrazněný křiklavými žlutočernými skvrnkami, jež připomínaly oči.

Ale teď už to byla jen nafouklá zčernalá mrtvolka. Na těle jí jako nějací příšerní cizopasníci bujely malé, nekroticky černé vředy.

Nicodemus opět vykřikl. Díky novým znalostem mu došlo, že jeho kakografická mysl zpřeházela motýlovi prajazyčný text, a následkem toho mu různě po těle zduřely odporné boláky.

Ucukl a mrtvá můra spadla na zem. Zhaslo světlo a Nicodemus se opět vznášel v naprosté tmě.

„To byla vředová kletba, že?“ zeptal se mezi splašenými nádechy. „Tohle Fellwroth udělal magistrovi, že? Poničil mu prajazyk v břiše a texty teď neovladatelně bují.“

Chiméra neodpověděla. Nemusela. Nicodemovi bylo jasné, že se nemýlí.

„Poškodím každou živou bytost, které se dotknu,“ došlo mu. „Moje kakografie do nich zaseje chyby. Kam se hnu, budu šířit vředy.“

Chiméra tiše zamručela. „Ne všechny změny, jež provedeš, skončí růstem vředů. Řada změn, které do živých bytostí zaneseš, nebude mít nejmenší vliv. Některé budou dokonce prospěšné. Ale nyní…“ Odmlčela se a znovu zamručela. „Nyní už chápeš, jakou cenu jsem po tobě žádala.“

„Chápu,“ hlesl Nicodemus a přitiskl si ruce k břichu. „Říkala jsi, že se možná dozvím, jak odstranit Shannonovu kletbu. Ne, že ji někdy dokážu sejmout sám.“

„Stále máš naději. Vředy se mu zatím roztáhly přes žaludek jako plátno. Když se ho dotkneš a soustředíš se, mohl bys tu kletbu shluknout do jedné hrudky –“

Nicodemus jí skočil do řeči: „– a Deirdřina bohyně by ji pak mohla vyjmout.“ Ještě pořád můžou Shannona zachránit.

„Nemůžu říct, že bys mě podvedla,“ dodal po chvíli. „Magistr dostal šanci na přežití. Přistoupil bych na tvé podmínky, i kdybych věděl, že se ze mě stane stvůra.“ Najednou sebou trhl, něco ho napadlo. „Co když od Fellwrotha získám Smaragd z Arahestu?“

Temnota se zavlnila. Opět ucítil, že kolem něj Chiméra krouží. Odvětila: „To bych na tvém místě nedělala.“

„Ale kdybych se zbavil kakografie, neseslal bych na každého, koho se dotknu, vředovou kletbu. Stal by se ze mě jeden z čarotepců vládnoucích prajazykem, jací tu byli za Slunečního císařství. Chiméro! Fellwroth říkal, že Alkyón neexistuje, ale i tak můžu využít prajazyk proti disjunkci.“

Tma se přestala čeřit. „Jestli tu část sebe sama získáš, budeš v boji proti démonům k ničemu.“

„Jak to?“

Znovu začala kroužit. „Fellwroth chce ukrýt plnou pravdu o proroctví, které se týká tebe.“

„Golem říkal, že všechna proroctví jsou lživá.“

„Řekl, že jsou falešná,“ opravila ho. „A v tom nelhal. Také ti prozradil, že členové tvé rodiny jsou pěšáci, jimiž může táhnout jak lidstvo, tak disjunkce. I to je část pravdy.“

„Jaká je tedy celá pravda?“

„Lidé používají slovo ‚proroctví‘, jako by to bylo synonym pro ‚osud‘. Ale nic není dané osudem. Proroctví je jako déšť, který padá na horu. Voda musí téct dolů. Musí si najít cestu bystřinami, potoky a řekami. Jeden by mohl odhadnout, kudy poteče, kdyby byl svět konstantní. V neměnné krajině bychom mohli říct, že této kapce je souzeno odtéct do tohoto jezera, této řece odplynout do tohoto moře. Jenže svět se pořád mění.“ Chiméra se odmlčela a dlouze, plynule se nadechla. „Co víc, mocní umějí na řekách stavět přehrady, umějí kopat kanály, budovat vodní mlýny. A přesně to jsem s tebou udělala, Nicodeme. Strčila jsem tě do řeky, která se postaví Losovým démonům. Postarám se o to, aby se z tebe stal říční král.“

Nicodema opět přepadla ochromující hrůza. Až moc dobře tušil, co ještě uslyší. „A o jaké metaforické řece to mluvíš?“

„Ty vidíš tento svět jako bojiště mezi lidmi a démony. Ale lidé, bohové a démoni jsou pouze proudy ve střetu dvou větších sil: jazykového řádu a neměnnosti a jazykového nepořádku a proměnlivosti, čarodějové uctívají řád. Vzhlížejí k silám, jež plynou k sílícímu pořádku. Touží po Alkyónovi, říčním králi neměnného jazyka. Chtějí všechno čisté a jasné. A obávají se Buřňáka – říčního krále proměnlivého jazyka. Akademie má strach z bouře a ze změny, které Buřňák přinese. Předpokládá, že démony odrazí neměnným jazykem.“

Nicodemovi se přestaly třást ruce. Zlostně zaťal pěsti. „A ty jsi dospěla k závěru, že bude lepší postavit se démonům chaosem a chybami? Udělala jsi ze mě bojovníka proměnlivého jazyka?“

Chiméra zavrčela: „Sám život je proměnlivý jazyk a díky chybám roste. Bez chyb v prajazyce jsme odsouzeni ke zkáze. To jsem ukázala Jamesu Berrovi: že se může stát vtělením změny, rozvratu, originality.“

„Originality?“ procedil Nicodemus přes zaťaté zuby. „Proměnou ve zrůdu?“

„Co je originální, dává vzniknout novým věcem. Co je originální, musí ze své podstaty odbočit z předem vyšlapaných cest. Musí se toulat, musí chybovat. Díky mně, Nicodeme, vytvoříš proměnlivý jazyk, staneš se mutagenem.“

K zádům se Nicodemovi přitisklo něco teplého. „VŠE TVOŘIVÉ VZEŠLO Z CHYB!“ zahřímala mu Chiméra do ucha.

Otočil se a zkusil ji chytit. „Do háje s tebou!“ zahulákal. „Do háje! Udělala jsi ze mě Buřňáka! Udělala jsi ze mě zrůdu!“ Divoce zamával rukama, ale nic nezasáhl.

„Chybující je podle tebe pitvorné?“ zeptala se Chiméra zpovzdálí. „Originální je podle tebe zrůdné? Pak věz, že jsi vždy byl zrůda. Vždy jsi byl kakograf. To je tvá pravá podstata. To byla pravá podstata Jamese Berra. I on ji proklínal, a jeho to pozřelo. Budeš sebe sama popírat i ty?“

„JÁ NEJSEM JAMES BERR!“ zaryčel Nicodemus. „Nikdy nebudu. Nejsem síla chaosu. Nemám být, je to jen kletba. Získám Smaragd. Zase budu celý a stanu se Alkyónem.“

Chiméra odpověděla hlubokým syčivým hlasem.

„Ještě se ti možná podaří vyrvat Smaragd z Arahestu démonům. To by učinilo z tvého života lež. Své kakografické minulosti nikdy neunikneš. Smaragd z tebe udělá jen částečného Alkyóna. Ale věz, že skutečný Alkyón se již zrodil.“

„To není možné!“

„Pověděl ti Fellwroth o Spolku božských kacířů? O tom, že se odpadlá božstva také snaží zplodit čarotepce čisté císařské krve?“

Nicodemus zaťal čelist. „Pověděl.“

„Pak věz, že ti spolek prostřednictvím tvé matky dal nevlastní sestru. Je to ještě dítě, ale jednou by se mohla stát Alkyónem. Ty však ne.“

Nicodemus už to nevydržel a vybuchl vzteky. Sebral všechny síly, naplnil si tělo mílemi ostrých numenských vět a s výkřikem je vrhl po Chiméřině hlase.

Rozvinuly se do tmy. Zlostná slova zaplanula oslnivým zlatým jasem.

A na chviličku vykreslila na pozadí normální tmy obrys bytosti z hmatatelné temnoty. Nekonečné tělo se jí táhlo do dáli, kroutilo se a nadouvalo jako červ. Tu a tam se jí kůže leskla černým slizem, jinde jí z hadovitého trupu rašily sukovité větve porostlé šupinami.

A pak se Nicodemovy porouchané věty rozdrolily na zlaté jiskry.

Další Chiméřina slova udeřila na Nicodema jako hrom. „TAK SI JDI A POPŘI SVOU PODSTATU! NAJDI SI TEN SVŮJ SMARAGD, TU SVOU DRAHOCENNOU LEŽ!“

~

Najednou se Nicodemus ocitl zpátky v pravém těle a uvědomil si, že padá z Bestiáře. V očích měl slzy a hrdlem se mu drala palčivá agónie.

Neartikulovaně řval.

Dopadl na kostrč a páteří mu střelila bolest. Svalil se na záda a uviděl strop.

„Niko!“ zvolal John. Už se k němu skláněl, že ho chytí za rameno.

„Nesahej na mě!“ zařval Nicodemus, mávl rukou a rychle před sebe seslal magnový štít.

Plát stříbrného světla se zaleskl a vrazil Johnovi do ruky. Byl porouchaný, a tak se roztříštil, ještě předtím však Johnovi ohnul prsteník, až to křuplo.

John vykřikl a odmrštěn kouzlem padl naznak.

Nicodemus se od něj odplazil. „DRŽTE SE DÁL!“ zaječel na Shannona a Deirdru, když k němu vykročili.

Oslepily ho horké slzy. Na horní ret mu skápl hlen.

„Nikdo se mě nedotýkejte!“ zahulákal. „Nikdo se mě už nikdy nedotýkejte!“

Kapitola čtyřicátá první

Nicodemus pustil Shannona, ten se odvrátil a vyzvracel na zem přísloví.

Zatímco dávil, ostatní mlčeli. Azura se s ním textově spojila, poskytla mu obraz a starý lingvista uviděl, jak Nicodemus dřepí vedle něj. Ve světle plamenů se jeho zelené oči zdály ještě tmavší, ještě ustaranější.

„Nuže?“ Čaroděj vyplivl poslední zbytky chorobného jazyka.

„Stáhl jsem vám vředy do jedné hroudy nad žaludkem,“ odvětil Nicodemus tiše. „Pracoval jsem jen s jejich textem, takže jsem nevytvořil žádné nové kletby. Ale kvůli mému dotyku jsou teď ještě zhoubnější.“

Shannon si prohlédl břicho. Opravdu, vytékal z něj slabý čúrek stříbrné prózy.

V korunách stromů nad nimi sílil studený vítr.

„Musíme za Boann,“ pronesl Nicodemus mdle. „Teď z vás může tu kletbu vyjmout.“ Podíval se na Deirdru. Přikývla.

„Pořád se mi to nezdá,“ zabručel Shannon. Znovu pomyslel na to, jak se Nicodemus vrátil z Bestiáře, s brekem, s hrůzou a se spoustou nových poznatků o proroctví a prajazyce. „Co když tam na nás Fellwroth čeká?“

„Možná tam bude,“ odpověděl Nicodemus vyčerpaně. „Ale jinou možnost teď nemáme. Chiméra ze mě udělala Buřňáka, mutagen.“

Odmlčel se a zavřel oči. „Radši umřu, než aby mi to zůstalo. Spojenectví s Boann je moje jediná naděje. I vaše, magistře. Jenom ona z vás může vyjmout ty vředy.“

„Má pravdu, Shannone,“ přidala se Deirdra z druhé strany ohniště.

Nicodemus vstal. „Johne, seš v pohodě?“

John se krčil u ohně a držel se za pravou ruku. Shannon mu dal zlomený prst do magnové dlahy. „Jo,“ opáčil pomalu. „Nic mi není.“

„Johne, nechtěl jsem.“

Kolohnát se zasmál. „Řeknu to ještě jednou: radši ať mě trápí zlomenej prst než vředová kletba.“

Shannon se Azuřinýma očima díval, jak se jeden list břečťanu chvěje ve větru. „No dobře, jestli jsme odhodlaní vyrazit do nebezpečí, tak bychom měli vyrazit, než bude moc pozdě. Nejsem nejmladší a už se připozdívá.“

Nikdo se nezasmál.

~

Než opustili rozvaliny, Nicodemus poodešel do lesa. Vymluvil se, že se musí vymočit. Ale jen co se vzdálil od ohně, zhroutil se na zem.

Slzy nevytryskly. Tvář mu nezkroutil zmučený výraz. Ale ztěžka dýchal a dýchal, až ho rozbrněly prsty a předloktí. Svět se s ním začal točit.

Sebral se, zklidnil dech a mravenčení v prstech přešlo. Připadal si prázdný. Stal se z něj Buřňák, netvor.

V korunách hučel nepolevující vítr. Mezi listy se třpytily ledové jiskry hvězd.

Nicodemus vstal a jen tak bloumal, až narazil na potůček. Všechno živé mu teď svítilo modrozelenou září prajazyka, a tak v černé vodě zahlédl několik rybek.

Napsal si síť z prostých magnových vět a jednu vylovil. S pomocí stříbrných vět si ji podržel před zamračeným obličejem. Pak si ji spustil do nastavené dlaně.

Ubohá rybka sebou mrskala. Nicodemus cítil, že se jí pokaždé, když se ho dotkla studenými šupinami, změnil text. Cítil, že jeho čarotepecká moc změny urychluje.

Netrvalo dlouho a z žáber jí vybujel lesklý černý výrůstek. „Tak je to pravda,“ zamumlal si Nicodemus a oči mu zvlhly slzami.

Rychlým lámacím odstavcem rybku zabil a pak se díval, jak její modrozelený svit pohasíná. Trvalo to dlouho.

Nakonec ji pustil na zem a složil hlavu do dlaní.

Zablyštěla se před ním vidina Smaragdu – malého, tmavého, o dokonalém tvaru slzy. Zkusil v sobě najít strach, vztek nebo opovržení sebou samým. Ale nenašel nic. A tak si představil, že se všechny tyto pocity změnily ve světlo.

Začal je nalévat do Smaragdu a sledovat, jak se rozsvěcuje. Plnil ho a plnil a za chvilku se kámen rozzářil tak, že měl Nicodemus pocit, jako by mu světlo pronikalo tělem.

Až ten Smaragd získají, přestane se bát. Už nebude potřebovat zlost nebo sebenenávist. Až získají chybějící část jeho já, už nebude stvůra.

~

Zalesněné kopce pod Starhavenem se pět nebo šest mil pozvolna vlnily a sestupovaly stále níž a nakonec přešly v širou dubovou savanu.

Po hranici mezi vršky a travnatou rovinou se táhla prašná Nejzápadnější cesta z Daru na severu až do Města dešťů na jihu.

Ve chvíli, kdy se Nicodemova skupinka vynořila z lesa a stanula na ní, už na nebi visely všechny tři měsíce. Jejich spojená zář zalévala savanu mléčným modrým světlem.

Nicodemus se s Rejstříkem přitisknutým k hrudi rozhlédl po hrstce statků a dubů vyčnívajících z krajiny. Několik stromů bylo uschlých, vypadaly jako šlachovití kostlivci.

S výjimkou několika usedlostí byla země od okraje cesty až ke vzdálenému obzoru skrytá pod trávou savany, dorůstající zhruba do pasu. Vítr tu travnatou planinu proměňoval v oceán dmoucích se vln.

Deirdra se vyhoupla na jejich jediného koně a vyrazila napřed jako zvěd.

Zbylí tři společníci šli pěšky a drželi se blízko u sebe. Vítr jim šlehal do tváří, až se červenali, a pohazoval Nicodemovi dlouhými havraními vlasy. Azura si co chvíli načechrala peří a vydala tichý, naříkavý skřek.

Nicodemovi se začal rozpalovat keloid. Shannon ho obalil rušícími numenskými kouzly. I přesto Nicodemus viděl, že se od něj na všechny strany rozpíná koule prajazyka. Naštěstí jen řídkého – neodhalí Fellwrothovi jeho přesnou polohu. Ale prozradí mu, že je v pohybu.

Když si to Nicodemus uvědomil, zrychlil se mu tep. Zavřel oči a soustředil se na to, jak získá Smaragd – jak se promění z Buřňáka v Alkyóna –, dokud se mu nevrátilo ledové odhodlání.

Vzápětí se Shannon zastavil a začal zvracet chorobná stříbřitá přísloví.

Když zase vyrazili, ukázal Nicodemovi, jak napsat několik vět v běžném jazyce, aby mu Rejstřík pozvolna kroužil kolem pasu.

„Když čarodějové musí bojovat,“ pronesl starý jazykovědec smrtelně vážně, „nechávají si knihy takhle vznášet.“

O chvilku později se vrátila Deirdra a přinesla dobré zprávy: v Grayově křižovatce nebylo ani stopy po čarodějích. Od místního strážníka se dozvěděla, že nedlouho po západu slunce se všechna černá roucha stáhla do Starhavenu.

Po další čtvrthodině chůze prošli zatáčkou a konečně Grayovu křižovatku uviděli. Nebyla to žádná pastva pro oči: jen hlouček okrouhlých lornských chalup kolem dvou hostinců, kovárna, valchovna a malá náves. Uprostřed vísky se křížila Nejzápadnější cesta s menší cestou do Starhavenu. Většinu obyvatel tvořili sedláci a obchodníci, kteří prodávali zboží čarodějům.

S Deirdrou v čele rychle sešli z cesty mezi stromy. Opatrně vesnici obešli a vynořili se za stájemi chátrajícího hostince U Plané jabloně.

Deirdra je popohnala k zadnímu vchodu a potom po vratkém schodišti. Shannon napsal několik ohňušek a rozmístil je kolem nich, aby si viděli pod nohy.

„Majitel téhle hospody pochází z Vysočiny,“ zašeptala Deirdra. „Horní patro pronajímá dralským pašerákům, nakupují zbraně ve Spirii a posílají je vysočinským vzbouřencům. V podlaze je úkryt, tam ty meče schovávají.“

Zastavili se přede dveřmi. „Teď tiše, musím dát ostatním Boanniným uctívačům znamení, že jsme přátelé.“ Dvakrát zaklepala a pak počkala.

Pootevřela na škvírku. Uvnitř byla tma a ticho.

„Opatrně,“ špitl Shannon a v ruce se mu objevilo kulové magnové kouzlo.

Deirdra tasila z pochvy na zádech obouruční meč a otevřela dveře dokořán, aby do temné místnosti posvítily Shannonovy ohnušky.

Nicodemus jí nakoukl přes rameno a uviděl – jak leží na podlaze – nehybné tělo.

~

Objevili osm mrtvých mužů a tři ženy. Nikde ani kapku krve.

Shannon našel za uchem jedné z obětí pomalu se rozpadající odstavec v numenu. „Fellwroth,“ řekl, jakmile si text prohlédl. „Zaútočil asi před dvaceti hodinami.“

Tři propojené pokoje byly prostorné a nepříliš vybavené nábytkem. Nicodemus došel do zadní místnosti a všiml si, že na stole leží miska. „Překvapil je,“ poznamenal při pohledu na sádlo ztuhlé na jejím okraji. „Není tu ani stopy po boji.“

John přecházel od mrtvoly k mrtvole a zatlačoval všem oči.

Nicodemus se zatím díval ke stropu. Díky novým znalostem původních jazyků viděl modrozelené aury krys, jež cupitaly po krokvích.

Deirdra nehnutě stála ve dveřích. Pevně svírala rty, měla je úplně bílé. „Nedává to smysl,“ řekla. „Fellwroth nemohl vědět, že tu byla archa.“

„Deirdro,“ opáčil Shannon z druhé strany pokoje, „vaší ztráty je mi líto. Nevím, jestli jste tyhle duše znala, ale –“

„Archa je pryč,“ přerušila ho. „Musím ji najít!“

Velečaroděj na ni upřel zrak. „Jak vypadá? Nemůže tu být někde schovaná?“

„Je to stojící kámen, měří šest stop na výšku a dvě na šířku i na délku. Má ohlazené okraje. Je to vodní archa – skoro celý rok ležívá na Vysočině v jedné z řek zasvěcených Boann. Od vršku se po ní táhnou tři rovnoběžné čáry, symbolizují její řeky.“

Nicodemus se na Deirdru podíval. Něco v popisu archy v něm probudilo jakousi vzpomínku.

Deirdra začala přecházet po pokoji a koukat po dřevěné podlaze. „Možná ji opravdu schovali. Majitel hostince nechal v podlaze udělat tajný úkryt. Možná ji ostatní uctívači schovali právě tam.“

Sklonila se a zaťukala na prkna. „Musíme být potichu. Ale mohli bychom ten úkryt najít poklepem. Měla by se ozvat ozvěna. Řekl mi to jeden z druidů.“

V Nicodemovi se opět zavrtěla vzpomínka. Uvědomil si, že až bolestně sepjal ruce. Provrtal je očima a přinutil je, ať se pustí.

John a Shannon se přidali k Deirdře a tiše klepali na podlahu. „Jestli tu archu nenajdeme,“ prohodil Shannon, „tak nám nezbude než utéct na hrad Starfall.“

„Nemůžu tu bohyni jen tak nechat,“ prohlásila Deirdra.

Shannon potřásl hlavou. „Ale jestli tu archu ukradl Fellwroth, může být kdekoli.“

Avatárka dál ťukala na podlahu. „Pak z něj vypáčím, kde ji hledat.“

John klepal na prkna u okna.

Shannon podrážděně zabručel. „I kdybyste chytila golema, ten ničema se z něj odpojí. A nemáme nejmenší ponětí, kde by mohl mít pravé tělo.“

„Pak ho najdu,“ řekla Deirdra mezi ťukáním.

Starý lingvista se ušklíbl. „Deirdro, musíme Nicodema dostat do bezpečí.“

„Nikam nepůjdeme, magistře,“ pronesl Nicodemus chladně, „leda tam, kde najdeme Smaragd nebo kde z vás sejmeme kletbu.“

Shannon si založil ruce. „To nestačí, že musím umřít já? To se ke mně chcete oba přidat?“

Než Nicodemus stačil něco říct, ozvala se v odpovědi na Johnovo klepání dutá ozvěna.

„Dobrá nebesa!“ zaklel Nicodemus a o krok ucouvl. Chladné soustředění vzalo za své. Ve vystrašené hlavě mu to teď kypělo vzpomínkami na sny: na příšerné umírající želvy, bledý břečťan, tělo pod bílou látkou. Vzpomněl si, jak šli s Shannonem po Vřetenovém mostě a jejich kročeje se rozléhaly s neobvyklou hlasitostí.

„Dobrá nebesa,“ ulevil si ještě jednou a sebral Rejstřík z vět, na nichž mu kroužil kolem pasu. Ztěžka se posadil na židli.

Ostatní došli k Johnovi a pomohli mu zvednout padací dveře.

„Nic tam není,“ uslyšel se Nicodemus, když Deirdra, John a Azura pohlédli do tajné skrýše.

Deirdra se po něm otočila. „Jak to víš?“

Vzpomínky se Nicodemovi míhaly tak rychle, že na něj šla závrať.

„Budeme muset odvést pozornost,“ odvětil spěšně a úzkostně. Snažil se mluvit stejně rychle, jako přemýšlel. „Díky rušičce signálního textu z keloidu mu nedojde, jak jsme blízko. Můžeme mu zabít pravé tělo. Ale musíme ho přimět, aby použil golema, a… až mu zabijeme živé tělo, tak magistrovi s pomocí Smaragdu odvolám vředy. Nebo to možná nechám na Boann… ale získám Smaragd.“

Tělem se mu rozlila vlna tepla. „Získám Smaragd.“ Vstal a vrátil Rejstřík na oběžnou dráhu kolem pasu. „Budu zase celý!“

Všichni tři na něj upřeně hleděli. „O čem to, pod nebesy, mluvíš?“ zeptal se Shannon.

Nicodemus přešel k oknu na druhé straně pokoje a odtáhl z něj papírovou roletu. Otevřel se mu výhled na les. Vysoko nad obzorem se na pozadí hvězdného nebe rýsovaly černé siluety mnoha starhavenských věží.

„Můžeme ten Smaragd získat,“ řekl, „protože vím, kde hledat Fellwrothovo pravé, živé tělo.“

~

Nicodemus špulil rty. „Mělo mi to dojít, když jsem dobíjel knihu těm duchům a viděl očima mladého chtonika. Měl jsem chtonické znalosti, věděl jsem, že sem přišli z podzemí.“

Pokynul z okna ke Starhavenu. „Vylezli z jeskyně vysoko na skále. Zjistil jsem, že se museli bránit útokům nějaké starší rasy, které říkali modrokožci, a tak zapečetili ústí jeskyně mocnými metakouzly. A modrokožci ho zapečetili želvími konstrukty.“

„Ale to už víme,“ podotkla Deirdra. „V další vizi jsi viděl, že chtonici nechali tu jeskyni zasypat.“

Nicodemus se na ni podíval. „Viděl jsem, že už je pryč, ale ten chtonik, jehož očima jsem viděl, na ni ani nepomyslel. Měl plnou hlavu lidského vojska, co přišlo obléhat Starhaven.“

„Oni tu jeskyni nezavřeli?“ zeptal se Shannon.

Nicodemus zavrtěl hlavou. „A Fellwrothovo živé tělo leží právě v ní. Ve snu jsem viděl, jak na něj útočí břečťan – ten zastupoval chtonická metakouzla – a želvy – ty zastupovaly konstrukty modrokožců. Musí představovat prastará kouzla, která se stále snaží vzdorovat Fellwrothově přítomnosti v jeskyni.“

Shannon vydal tiché nesouhlasné zamručení. „Ale víme, že chtonická metakouzla ve Starhavenu bránila Fellwrothovi ve vytvoření nového golema.“

Nicodemus zaťal pěsti.

„Jenže ta jeskyně leží za starhavenskými hradbami. Je plná metakouzel mnohem starších než ta ve tvrzi.“

Otočil se k Deirdře. „Boannina archa je tam taky. Viděl jsem ji ve snu, v té druhé noční můře, stála za Fellwrothovým tělem. Tehdy jsem ještě nevěděl, co to je. Ale teď, když jste ji popsala, Deirdro, mi došlo, že to musí být ona.“

„Ta jeskyně je teda schovaná?“ zeptal se John pomalu. „Hora se dá otevřít nějakým prastarým kouzlem?“

Nicodemus zavrtěl hlavou. „Podívej se na tvar Vřetenového mostu. Všechny ostatní chtonické mosty jsou tenké a rovné. Vřetenový most je kulatý jako větev stromu. A když jsme po něm šli, dunělo to. Vzpomínáte si, magistře, jaký to byl rachot, když k nám rázovali strážci? A vy Deirdro, jak to znělo, když na Vřetenovém mostě přistál ten těžký válečný chrlič?“

Deirdra pokývala hlavou. „Jako úder do bubnu… jako by se to neslo celým mostem.“

„Přesně tak,“ opáčil Nicodemus. „A v jednom z těch zlých snů jsem šel tunelem, který končil v síni s Fellwrothovým tělem. A když jsem jím procházel, slyšel jsem sebe sama, jak se s magistrem bavím o chtonických rytinách. Slyšel jsem svůj hlas nad sebou, míjel jsem ho.“

„Čili Vřetenový most –“ začal Shannon.

„Vlastně není most,“ dokončil Nicodemus. „Je to tunel. Čarodějové nenašli ve skále nic, protože pátrali jenom před sebou. Už to chápete? Ústí jeskyně zakrývá tunel.“

Deirdra přikyvovala, ale Shannon a John se pořád mračili.

„Všechno to do sebe dokonale zapadá,“ nedal se Nicodemus. „Chtonické jazyky se na slunci dekonstruují. A chtonici sluneční svit sice snesli, ale jejich předkové modrokožci ne. Vřetenový most musela být diplomatická stavba – místo, kde se chtonici mohli setkávat s modrokožci potmě.“ Chňapl kroužící Rejstřík.

„Tady, najdu nějaký běžný text, který…“ Začal rozepínat přezku.

„Ne, ne,“ zastavil ho Shannon. „O tom, cos řekl, nepochybuju, jen přemýšlím, jak s touhle informací naložíme.“

Slova se honem ujala Deirdra. „Uděláme přesně to, co navrhuje. Prosekáme si cestu do Vřetenového mostu a rozcupujeme Fellwrotha na kusy, zatímco bude duchem v golemovi.“

„Funguje ještě Bláznův žebřík?“ zeptal se Nicodemus. „Kdybychom obešli Starhaven zezadu, vynesl by nás na tu plošinu u Vřetenového mostu?“

Velečaroděj se zachmuřil. „Mohl by, ale je to příliš nebezpečné. Co když Fellwroth nebude v golemovi?“

„Útěk by nebyl o nic bezpečnější,“ poznamenal Nicodemus. „Fellwroth by mě sledoval díky keloidu. A ty sny, magistře, ty mi posílal Smaragd. Chce, abych ho zachránil.“

Shannon zavrtěl hlavou. „Nicodeme, my dva jsme lingvisti, ne strážci.“

Deirdra položila Shannonovi ruku na rameno. „Jedině tak zachráníme archu mé bohyně. Jedině na tenhle plán přistoupím.“

Nicodemus zavřel oči. „Jedině tak získám Smaragd.“ Otevřel oči a podíval se na Shannona. „A jedině tak vás zbavím kletby.“

„A já,“ přidal se John, „taky přistoupím jedině na tohle.“

Všichni se k němu otočili.

„Desítky let jsem žil s démoní kletbou. Jestli mám příležitost k pomstě, příležitost zbavit svět toho netvora, tak nic jinýho nepadá v úvahu.“

Shannon chtěl něco říct, ale pak se zarazil.

„Krom toho,“ pronesl John pomalu, „asi vím, jak se k Fellwrothovi dostat.“

Shannon se dlouze nadechl a vydechl nosem. „Ty víš, jak se k němu dostat?“

„To se uvidí, magistře,“ odvětil John a upřel na něj vážný pohled. „Musíte mi zopakovat, co přesně vám Fellwroth řekl, když vás pustil na svobodu.“

Kapitola čtyřicátá druhá

Fellwroth stál v novém hliněném golemovi na balkonu skoro až na vrcholu Erasmovy věže.

Na zábradlí seděl přikrčený chrlič s opičím tělem a kozlí hlavou. Fellwroth ho přepsal, aby odchytával zašifrované zprávy, které si čarodějové posílali kouzly kolaboris. Agenti disjunkce se už dávno naučili, jak připojit ke komunikaci mezi čaroději vlastní texty.

Dosud si chrlič s kozlí hlavou vedl skvěle. Fellwrothovi zářilo v ruce několik zlatých zpráv od dalších významných uctívačů démonů. „Kdy přišly?“

Chrlič odpověděl pomalu a monotónně. „Dvě hodiny po jitřním zvonění.“

Vynořovalo se několik záležitostí, které si žádaly jeho pozornost, jinak by se nemusely vyvinout dobře. Nejvíc ho znepokojovali uctívači z Daru – ozývali se čím dál méně. Nejspíš před ním něco tajili.

„Odepiš do Daru,“ rozkázal. „Ať počítají s tím, že se do dvanácti nocí ukážu. A ať –“

Po zábradlí přicupital krysí konstrukt s psím uchem na zádech. Fellwroth se usmál. „Můj nejnovější výtvore, co jsi vyslechl?“

Kamenné psí ucho se kryse přitisklo k zádům. „Před chvílí přišli k bráně tři strážci,“ zapískal malý konstrukt. „Hlídkovali na cestě do Grayovy křižovatky. Tvrdili, že mají Nicodema Weala.“

Fellwroth povytáhl rty v úsměvu. Tohle čekal. Smaragd vycítil, že je Nicodemus v pohybu. „Neřekli, kam ho odvedou?“

„Ke znehybňovacímu kouzlu ve stájích,“ opáčila krysa. „Než mu vyberou kobku ve vězení.“

Fellwroth přikývl. „Výborně. Teď bych –“

Na balkon přicupitala další kamenná krysa. „Zvuky ve Vřetenovém mostě,“ pískla.

„Jaké zvuky?“

Krysa si začala omývat vousky. „Škrábání. Drápání. Jako od nás.“

Fellwroth podrážděně zamručel. „Připomeň mi, ať ti upravím citlivost. Nechci, abys za mnou chodila pokaždé, když zaslechneš krysy v hnízdě. Ale to můžeme nechat na jindy. Teď všichni pokračujte ve svých úkolech. Musím si dojít pro svého čarotepce s prajazykem.“ S tím nechal hliněného golema dekonstruovat.

Všechno zčernalo a pak Fellwrothova duše – která golema ovládala – vyskočila do vzduchu a pustila se Spirijskou čtvrtí. Byla sice podtextovaná, ale i tak se musela vyhýbat sebemenším hrozbám odhalení. Duše bez těla je nesmírně zranitelná.

Prolétl mezi věžemi a snesl se do opuštěné uličky. Dříve toho dne poručil jednomu chrličovi, ať mu tam nachystá pytel písku.

Našel ho pod několika opršenými deskami. V pytli čekaly tři golemské svitky. Úzké věty duše vklouzly do písku a uvolnily kouzla.

Nové tělo začalo jako zrnko bolesti a vykvetlo do tlukoucího srdce, dýchající hrudi, hlavy, dvou nohou, dvou rukou. Pytel se roztrhl a s dlouhým povzdechem vysypal zbylý písek na dlažební kostky.

Fellwroth se v novém, křehkém těle zkusil posadit. Poslední, co golem vždycky získal, byl zrak. Zpočátku viděl jen rozmazané kaňky.

A proto Fellwroth pokaždé míval na místě vtělení bílý plášť či kus plátna. Bylo nesmírně důležité čerstvého golema zakrýt, jinak by si odrolil části těla o věci kolem sebe.

Po chvíli šátrání nahmatal bílé roucho. A pod ním staré, odrané boty.

Oblékl se, obul a poklusem vyrazil ke Spirijským stájím. Neměl času nazbyt.

Když doběhl na dohled od budovy, zrak už mu sloužil dobře. Uviděl, že ti hlupáci v černých rouchách nechali na místě pouze čtyři stráže – všechno to byli muži a jen jeden měl kápi velečaroděje. V jednom stání se leskl stříbrný magnový sloup. To bude to znehybňovací kouzlo s Nicodemem.

Napsal čtyři rychlá podtextovaná cenzorská kouzla. „Stůj, druide,“ houkl jeden z mužů v kápích, jakmile zahlédl Fellwrothovo bílé roucho. „Do těchto stájí je teď vstup zakázán, museli jsme –“

Fellwroth mu vmetl do tváře cenzorské kouzlo. Síťový text se zaryl do mysli, muž protočil oči a omdlel.

Ostatní tři stráže vykřikly, ale bylo pozdě. Fellwroth je skolil dalšími cenzorskými kouzly.

„Nicodeme Weale,“ řekl, zasmál se a vkročil do stájí. „Nejsi takový hlupák, jak jsem si myslel.“

Znehybňovací kouzlo vypadalo jako sloupec pomalu stoupajících magnových pasáží a dokázalo člověka uvěznit stejně spolehlivě, jako když brouk na stromě uvázne v míze; a na to teď Nicodemus zřejmě přicházel. Vzestupný proud lepkavých slov ho držel čtyři pět stop nad zemí a pozvolna jím otáčel. Právě teď Fellwroth viděl záda, zahalená černým rouchem.

Začal v pravé noze písečného golema psát numenské protikouzlo. „Vysvobodím tě z toho sloupce, chlapče, tak sebou nemel –“ Udiveně ucukl. „Ty!“

S úšklebkem na půl úst na něj hleděl ten velký kakograf, kterému Taifon pokřivil mysl.

„Co to má znamenat?“ zavrčel Fellwroth.

Kolohnátovi se zachvěly rty. „Próóó… Prosťák John se ukázal severskejm strážcům na cestě. Ň-ni-nikdy neviděli Nicodema, a tak Johnovi věřili, když řekl, že je Nico.“ Vydechl, jako by ho tolik slov zmohlo.

Fellwroth přemohl nutkání zaskřípat golemovými písečnými zuby. „Neplýtvej mým časem, tupče. Jestli se strážci vrátí, než z tebe dostanu odpovědi, roztrhnu tě jako hada.“

Kakograf začal koktat a mrskat sebou, ale znehybňovací kouzlo ho drželo a nepustilo. Fellwroth netrpělivě čekal, připadalo mu, že snad čtvrt hodiny, pak opět promluvil. „Tak dobře, uklidni se. Když mi řekneš, co chci vědět, nic ti neudělám.“

Hromotluk polkl. „Nnnn… Nico posílá Johna jako posla. Nnnn… Nico chce důkaz, že rudoočko… ř-ř-říká pravdu. Pak se mu Nico… vydá-á-á.“ Přestal supět.

Ozvalo se tlumené křupnutí a golemovi se ústa vyplnila pískem. „Krev a zatracení,“ zaklel a vyplivl ho. Nevědomky zaťal zuby. „Tak co chce?“

Opožděnec se několikrát nadechl. „Rudoočko má jj-jít do Grayova města… ne, do Grayovy vesnice… ne, do Grayovy křižovatky…“

„Do Grayovy křižovatky,“ zavrčel Fellwroth. „Dělej!“

Kakograf pokýval hlavou. „Rudoočko má najít magg-gistra Shannona a opravit porouchanou část Shhhh… Shannona. Nico bude –“

Do stáje přicupital krysí chrlič. „Strach! Strach! Sháním vás už dlouho. Musel jsem se optat ostatních chrličů, kde vás hledat.“

Fellwroth provrtal konstrukta očima. „Co je? Co jsi slyšel?“

„Boj ve Vřetenovém mostě!“ zapištělo stvoření. „Naše ochrana je na kusy! Živé tělo v ohrožení!“

Stáje se najednou rozezněly hlasitým radostným smíchem.

Fellwroth se ohlédl a uviděl, že kolohnát se usmívá. „Blbečku! Tos tak ochotně uvěřil, že mám poruchu? To si vážně myslíš, že mluvím tak pomalu?“

Z písečného hrdla vyšel neartikulovaný, zvířecký výkřik. Fellwroth mávl rozepsaným protikouzlem. Ale nedokončený text byl příliš tupý. Po úderu do znehybňovacího kouzla se odrazil. Co víc, odrazil se tak prudce, že Fellwrothovi křuplo v rameni a upadla mu paže.

„WEALE!“ zavřeštěl, „ZA TOHLE TI ROZSÁPU HRDLO, WEALE!“

Vytrhl duši z písečného golema a rychle zamířil k Vřetenovému mostu.

~

Otevřel pravé oči a uviděl Deirdru. Napřáhla nad hlavu rezavý obouruční meč a vší svou božskou silou se rozmáchla.

Fellwroth ucukl, ale čepel zařinčela o magnový štít, který měl napsaný nad černým stolem.

Jeskyni osvětlovala záře stovek ohňušek. Doteď ji znal pouze potmě.

Na nízkém stropě jiskřily kousíčky křemene. Směrem do hory se pouze nepatrně rozšiřovala. Podlaha byla hladká a šedá.

U hlavy stolu stála Boannina archa – obalená numenem. Za ní sluj sestupovala do propletence bezpočtu koboldích tunelů. Na druhé straně se rýsovalo ústí Vřetenového tunelu. Dírou, kterou vetřelci udělali do stropu, bylo vidět kus hvězdného nebe.

Deirdřin meč opět břinkl a zaskřípěl o textový štít nad stolem. Slovní plát se prohnul.

Najednou všechno zalil zlatý jas a Fellwrothovi došlo, že vedle Deirdry stojí Shannon a metá na štít protikouzla. Na rameni seděl starému jazykovědci modrý papoušek.

Co hůř, do štítu vrážel ruku Nicodemus. Stál u nohou stolu a od prstů se mu šířily rozmazané kroužky porouchaného textu.

Fellwroth zařval vztekem a hrůzou. Málem jim to vyšlo. Kdyby ho ten velký nekňuba zdržel ještě chvíli, pronikli by štítem a zabili mu tělo.

Ale teď v levé ruce sevřel Smaragd z Arahestu a tělem se mu rozlilo teplo. Drahokam mu propůjčil schopnost psát nesmírně složité texty zcela bez chyby. S tímto artefaktem může čarotepec bez obav psát sebeobtížnější kouzla úplně spatra.

Divoce vykřikl a udeřil do ochranného štítu pěstí plnou zápalných magnových vět.

Štít vybuchl, a to s takovou silou, že to všechny tři lidi srazilo na záda.

Fellwroth seskočil ze stolu a obrátil se k nim.

Jako první zaútočila avatárka. Přehoupla se přes kamenný stůl a bodla mečem.

Fellwroth s pomocí Smaragdu napsal pěknou magnovou krajku a seslal ji od podlahy až ke stropu.

Hrot Deirdřina meče do ní vrazil. Vyštípl z ní jednu větu, ale pak se otočil. Deirdra udiveně vytřeštila oči a pro ni neviditelná síla jí vykroutila zbraň z rukou. Deirdra se sesula na krajku. Ta se napnula, avšak neprotrhla. Avatárka nešikovně spadla na rameno.

Fellwroth napsal tlustý magnový řetěz a obtočil jí ho kolem krku.

Deirdra chrčela, ale popadla ho a začala ho od sebe odtahovat. Jen díky božské síle v pažích jí nezlomil vaz. Jenže ta síla nevydrží dlouho.

V jeskyni přibylo světla. Fellwroth se obrátil a uviděl, že Shannon sesílá numenské kouzlo se spoustou čepelí. Papoušek na lingvistově rameni vřískl.

Kouzlo bylo na lidský text působivé, ale stejně nepředstavovalo žádnou hrozbu. Fellwroth mávnutím ruky napsal improvizovanou spršku numenských protikouzel a roztrhal Shannonův útok na kousky.

Shannon si klekl, bouchl pěstí do země a seslal kouzlo hrommus. Kamennou podlahou se rozjel stříbrný výboj, jakýsi podzemní blesk. Měl vybuchnout v gejzíru drtivých vět. Ale Fellwroth ho zadupl a rozbil, jako by byl ze skla.

Pak s krátkým zasmáním napsal tenkou magnovou síť, švihl zápěstím a seslal ji Shannonovi do břicha. Tam se stáhla a čaroděj se musel odvrátit a vyzvracet chorobná přísloví, kterými se mu naplnil žaludek.

Fellwroth díky Smaragdu postřehl, že se vředová kletba v magistrově břiše shlukla do jedné hroudy. To nemohl dovolit. Vrhl na něj další prajazyčnou síť a posel mu žaludek dvaceti novými vředy.

Dalším kmitnutím ruky na něj seslal cenzorský text v numenu. Jen co se kouzlo zarylo čaroději do mozku, zhroutil se a papoušek začal poletovat v kruzích nad ním.

Vtom Fellwrotha něco prásklo do hlavy. Všechno se s ním chvilku točilo, ale pak to přešlo a zůstal jen pískot v levém uchu. Že by nějaké podtextované cenzorské kouzlo? Obrátil se a uviděl Nicodema s tváří zkřivenou vztekem. U pasu mu na několika bílých větách poletovala otevřená prastará kniha.

Určitě se pokusil o cenzorské kouzlo v nějakém jazyce, který Fellwroth neznal. „Tak tady tě máme v celé tvé kráse, Nicodeme. Dědic císařské krve, a neumí napsat nic než kakografické škrábanice.“

Nicodemus napřáhl pravou pěst, jako by se chystal ke druhému pokusu. Fellwroth pobaveně zvedl dlaň a připravil se k seslání protikouzla, jež ho promění v nesmysl.

Ale v Nicodemově ruce se nic neobjevilo. Vrhl se k Fellwrothovi a klouby ho udeřil do čelisti.

Při krátkém střetu s Nicodemovou pokožkou probleskl Fellwrothovi střípek jeho minulosti – krásná žena s dlouhými hnědými vlasy, kterak si čte.

Ale bylo mu jedno, co se teďNicodemovi honí hlavou. Seslal velkou magnovou vlnu a odmrštil ho na kamenný stůl. Otevřená kniha přistála mladíkovi u pasu.

„Tomu je konec!“ zahřímal Fellwroth a pozvedl Smaragd. „Dnes, Nicodeme Weale, ti rozštěpím mysl.“

Ze Smaragdu vyrostl tenký odstavec v numenu a utvořil tenoučkou čepel. Fellwroth vykročil a pozvedl textový meč.

Nicodemus se zoufale drápal dozadu, ale na hladké desce mu klouzaly ruce.

Fellwroth sekl, když se však čepel snesla na palec od Nicodema, vyšlehlo z Boanniny archy karmínové světlo a zasáhlo Fellwrotha do ruky.

Neuštědřilo mu moc velkou ránu, ale stačilo to, aby mu z bledých prstů vypadl Smaragd.

Upustil ho.

Sotva s ním ztratil kontakt, numenská čepel se rozpadla na tupé úlomky a ty se Nicodemovi neškodně odrazily od obličeje.

„Ne!“ zaryčel Fellwroth.

Zelený kámen tiše dopadl Nicodemovi na hruď.

V tu chvíli si Fellwroth uvědomil, že ho Smaragd zradil: musel Boannině arše nějak sdělit, kdy a jak ho osvobodit.

Nicodemus vystřelil ruku k hrudi a sevřel klenot v pěsti.

~

Amadi a Kale pospíchali do stájí ve Spirijské čtvrti a tajemník cestou vysvětloval, že našli Prosťáka Johna a že zaútočil golem.

K Amadiině nesmírné úlevě kráčeli hned za nimi dva rektorovi úředníci – prorektorka a děkan knihovny. Šli ze soukromé schůzky, kde se Amadi snažila rektorovi objasnit události posledních dvou dní. Nevyvíjelo se to dobře. Naštěstí ji zachránil Kale s naléhavými zprávami.

Než došli ke stájím, dva její strážci už přepsali znehybňovací kouzlo a vysvobodili Johna. Zcenzurovali ho, ale posadili ho na stoličku a přinesli mu hrnek vody.

„Johne,“ řekla Amadi, když před ním stanula. „Kde jsou Shannon a Nicodemus?“

John našpulil rty a podíval se ni přimhouřenýma očima. „Tomu byste nevěřila,“ opáčil pomalu.

„Vím o golemovi,“ oznámila mu stroze. „Při Losově krvi, vím o tom golemovi! A mám den, možná dva na to, abych dokázala, že existuje, jinak mě rektor zcenzuruje a zbaví mě magické gramotnosti.“

Kolohnát se nad tím zamyslel a pokýval hlavou. „Nico a magistr šli přepadnout golemovýho autora do Vřetenovýho mostu.“

Amadi se dlouze nadechla. „To je kus cesty. A chvilku potrvá, než svoláme družinu.“ Zarazila se. „Říkal jsi ‚do mostu‘?“

„Jděte tam,“ odvětil John. „Pochopíte, jak to myslím. Jen…“ Odmlčel se. „Jen si s sebou vemte všecky čarotepce… a ty nejsilnější slova.“

Kapitola čtyřicátá třetí

Nicodemus neuviděl žádný oslepivý záblesk, neucítil příval moci. Všechno mu připadalo stejné.

Přesto však nějakým způsobem přesně věděl, co dělat. Pravou rukou stiskl Smaragd a levou přiložil k otevřenému Rejstříku.

Jeho mysl vystřelila do hvězdného nebe v artefaktu a zastavila se před tirádou – epickým numeno-magnovým kouzlem útočného a autoreferenčního slohu.

Skriptoriu plnému velečarodějů by trvalo rok, než by tak mnohostranné kouzlo napsalo bez chyby.

Ale když ho Nicodemus zkusil utvořit ve Smaragdu, do ruky mu rovnou vletěly bezchybné věty a rozlily se mu po paži. Vzápětí zaplál od hlavy až k patě agresivním jazykem.

V jeho oslnivé záři jasně uviděl bíle oděného Fellwrotha. Během boje mu spadla kápě, a tak mu pohlédl do tváře.

Na úzká ramena mu splývaly zplihlé bílé vlasy. Bledá pleť se mu matně leskla jako červ. Hladká čelist, propadlé líce a tupý nos vypadaly lidsky, ale zvláštně bezpohlavné.

Mezi bledými rty se otevírala tlama posetá stovkami chvějících se výrůstků. Oči se mu rudě leskly. Na čele měl zlatý obdélník plynoucích numenských vět.

Máchl rukou a seslal oblak jehlových protikouzel.

Ale Nicodemus mávl oběma rukama a seslal tirádu. Vytvořil numenský plát a ten protikouzla pohltil a následně vystřelil magnovou kouli. Zasáhl Fellwrotha do hrudi a srazil ho k zemi.

Nicodemus seskočil ze stolu a seslal tisíc propletených vláken v numenu a magnu.

Fellwroth, byť ležel na zemi, napřáhl pravačku a seslal další spršku protikouzel.

Na Nicodemovu tirádu však nestačila. Vlákna jimi prolétla a rozpletla se.

Magnová tiráda netvora obalila, přitiskla mu ruce k bokům a svázala mu nohy. Numenská mu upředla pavučinu kolem mysli a odřízla ho od všech magických jazyků.

„Dost!“ vykřikl Fellwroth. „Vzdávám se!“

~

Nicodemus stál nad magicky spoutaným protivníkem. Čekal, že bude cítit radost z vítězství, dostavila se však pouze nejistota.

Co se to, při Stvořiteli, právě stalo?

Záře tirády sice zeslábla, ale zbylé ohňušky poskytovaly dostatečné osvětlení. Nicodemus se rozhlédl a uviděl, že Deirdra leží na zemi. Bojovala s magnovým řetězem, který se jí stahoval kolem krku.

Chytil ho mezi ukazováček a palec, S pomocí Smaragdu si prohlédl jeho strukturu a dvě pasáže upravil. Článek praskl a Deirdra si stáhla řetěz z hrdla.

Shannon ležel na druhé straně jeskyně naprosto bez hnutí. Azura stála vedle něj a snažila se mu z hlavy strhnout cenzorský text.

Nicodemus se na chvilku zamyslel a pak spatra napsal numenské protikouzlo podobné popínavým šlahounům. Mávl rukou a seslal ho na Shannona. Obrostlo ho a opatrně z něj odstranilo cenzorský text.

Shannon zaskučel a začal se svíjet.

Nicodemovi vklouzl na tvář úsměv, už o sobě přestával pochybovat. Bez Smaragdu by takový text hned pokazil. Teď byl celý, kompletní.

„Nemůžeš mě zabít,“ zachrčel netvor. „Beze mě Shannon umře.“

Nicodemus se po něm otočil a uviděl, že ho Fellwroth provrtává zlověstnýma rudýma očima.

„Jenom já ho můžu zbavit vředových kleteb,“ zasípal. „Posel jsem mu žaludek tucty dalších. Potřebuješ mě. Jenom já ti řeknu, jak je odstranit. Jenom já ti vysvětlím význam prajazyka. Nikdy nepochopíš, že život je magický text a –“

Nicodemus mu zacpal ústa magnovým roubíkem.

Zamířil k Shannonovi. Starý učitel klečel na všech čtyřech a dávil další louži svítících přísloví. Mezi stříbřitými texty se táhly pramínky krve.

Fellwroth zřejmě nelhal, že na Shannona seslal další kletby.

„Ne,“ vysoukal ze sebe starý jazykovědec a zamával na Nicodema, ať ho nechá být. „Zjisti víc o disjunkci. Podrobte tu zrůdu výslechu.“

Nicodemus se zamračil. „Magistře, nehýbejte se. Musím z vás sejmout ty kletby.“

„Až potom,“ zavrčel Shannon. „Co nevidět tu budou strážci. Musíme Fellwrotha dostat do –“

„Magistře!“ uťal ho Nicodemus. Mluvil pevným tónem, i když ruce mu tuhly strachy. „Mlčte a nehýbejte se!“

Čaroděj se posadil. „No dobře, ale honem. Nemáme moc času.“

Nicodemus se ho musel dotknout, aby ho zbavil kleteb. Ale když k němu přiblížil prsty, zarazil se. Třásly se mu.

„Už nejsem Buřňák,“ zašeptal si sám pro sebe. „Neprokleju ho. Už jsem Alkyón.“

Neměl by se takhle chovat. Má přece Smaragd. Pochybnosti a obavy měly zmizet spolu s kakografií.

„Už jsem Alkyón,“ ujistil se a přitiskl učiteli dlaň ke tváři. Starý čaroděj se zostra nadechl.

Nicodemus najednou prokoukl pokožkou i šlachami a uviděl Shannonův žaludek. Nespatřil růžové tkáně, ale modrozelenou zář prajazyčného textu. Z jinak pravidelněho povrchu vystupovalo pět boulí. Svítily jasněji než zbytek žaludku.

Pustil se do jejich odstraňování. Nebyla to žádná hračka; Fellwroth Shannonův prajazyčný text krutě restrukturoval. Co víc, pokaždé, když Nicodemus provedl větší změnu, starý učitel sebou škubl.

„Hotovo?“ zeptal se, když od něj Nicodemus odtáhl ruku. Zakoušel takovou bolest, že se celý leskl potem.

„Odstranil jsem nejhorší kletby kolem žaludku, ale všiml jsem si menších vředů i na jiných orgánech. Nerostou tak rychle. Chci si je nejdřív pořádně prohlédnout, abych –“

„Odčaruješ mi je potom,“ mávl Shannon rukou a posadil si Azuru zpátky na rameno. „Nepotrvá dlouho a ve Starhavenu si uvědomí, že jsme tady, a přijdou si pro nás.“

Nicodemus mu pomohl vstát. „Proč si ještě musíme dělat hlavu s ostatními čaroději?“

Shannon nejistě vykročil. „Až se o tobě rektor dozví pravdu, Nicodeme, spadneme do největšího sporu v dějinách akademické politiky. Jestli chceme předejít možnosti, že se z nás stanou rektorovi političtí vězni, musíme z toho všiváka vytáhnout, co jen půjde.“

Nicodemus se otočil k Fellwrothovi, který stále ležel spoutaný na zemi.

Deirdra se posbírala a došla k Boannině arše. Fellwroth měl kolem ní numenský štít, ale avatárka jím protlačila ruce a přitiskla dlaně ke kameni.

Tím jako by archu posílila – začala se kolem ní rozsvěcet rudá aura a Fellwrothův numenský štít se postupně dekonstruoval.

„Netvore, dostanu z tebe pravdu.“ Shannon dokulhal k Fellwrothovi. „Co víš o disjunkci?“

Stvůře se zableskly krvavě rudé oči. Shannon jí odvolal roubík a ona se zasmála. „Čím mi chcete vyhrožovat, magistře? Mučením? Smrtí? Ani jedno nezabere. Tobě, ty starý kozle, se nikdy nepodvolím.“ Sklouzl krvavým pohledem na Nicodema. „Ale tady mladému pánovi možná ano.“

Nicodemus se zachmuřil. „Co to zkoušíš?“

Fellwroth se zazubil. „Možná mě nebudeš potřebovat, abych z tvého starého učitele sňal kletby. Ale velím silám disjunkce. Nech mě žít a já tě nechám vládnout všem uctívačům démonů. Mohl bys panovat jako nový císař.“

„Nedělej ze sebe hlupáka,“ odsekl Nicodemus. „Radši bych shořel v pekle, než abych se s tebou spolčil.“

Netvor na něj dál hleděl. „Zamysli se nad tím. K čarodějům jít nemůžeš, ti tě nikdy nepřestanou považovat za Buřňáka. Uvězní tě a budou tebou manipulovat. A nemůžeš věřit ani té holce převlečené za druidku. Zradila mě a zradí i tebe.“

Nicodema zamrazilo u srdce. „Deirdra tě zradila?“ zeptal se a pak si vzpomněl na své první setkání s Fellwrothem v Bubnové věži. Golem tehdy reagoval překvapeně, když se mu Deirdra postavila.

Fellwroth nechal otázku bez odpovědi. „Nemusíme sloužit démonům, Nicodeme. Můžeš mě využít proti disjunkci. Představ si ty možnosti. Mohl bych ti ukázat, jak najít kulty uctívačů démonů. Mohl bych ti pomoct s jejich odstraněním či ovládnutím. Nicodeme, jestli chceš ochránit lidstvo, nemůžeš si dovolit mě zničit.“

Nicodemus se podíval na Shannona.

Starý lingvista podrbal Azuru za krkem. Po chvilce přikývl.

„No dobře,“ řekl Nicodemus a otočil se k netvorovi zády. „Pověz mi všechno, co víš o disjunkci.“

~

„A ať to odsýpá,“ popohnal ho Shannon. „Co nevidět tu jsou strážci. Jak se Taifon dostal přes oceán?“

Fellwrothovy rudé oči přelétly mezi učitelem a žákem.

„Nejsem ani člověk, ani konstrukt, ale něco mezi. Los spojil prach a démoní bohokouzla, aby vytvořil novou rasu a nahradil lidi. Já měl být první z těch nových stvoření. Dal mi život, ale nikdy mě nedokončil. Pandemonium odtáhlo do války na pobřeží, snažilo se lidem zabránit v útěku přes oceán. Na hoře Kalax jsme zůstali jen nedokončený já a Los. Arcidémona překvapila skupinka mocných lidských avatárů. Obětovali vlastní životy a společně seslali bohokouzla, jež z Lose vysála veškerou sílu a proměnila ho v kus kamene. Já zůstal v Losově horském paláci nedotvořený a zapomenutý.“

Fellwroth se pod staženými magnovými větami nespokojeně zavrtěl. „Démoni bez uctívačů nemohli pronásledovat lidi přes oceán. A jen Los věděl, jak zpřetrhat jejich pouta s půdou starého kontinentu. Ale já jsem součást té dávné země – bytost vzešlá z bohokouzel a prachu. Takže když mě Taifoneus – stovky let poté – náhodou našel, došlo mu, že bych ho mohl přepravit do nového světa. Vpravil se do mě, udělal si ze mě archu. Postavili jsme si primitivní loď a vypluli k těmto břehům.“

„A proč jsi to udělal?“ zeptal se Shannon. „Hodlal jsi démony převážet jednoho po druhém?“

Fellwroth zavrtěl hlavou. „Losovo ztuhlé tělo dokáže oživit jedině potomek císařské krve, který bude plynně vládnout prajazykem, a tak jsme vyrazili za oceán s tím, že si nějakého vyšlechtíme. Taifon zrekonstruoval rodokmeny císařských rodů. Tak stvořil tebe, Nicodeme. A jakmile jsme získali tvou plynulou znalost prajazyka, pustili jsme se do psaní draka, abychom mohli na starý světadíl doletět.“

Nicodemus se zamračil. „Proč jste zpátky prostě neodpluli?“

„To by nešlo,“ vysvětlil Fellwroth. „Démoni na starém kontinentu zešíleli žízní po krvi. Bezmyšlenkovitě se potloukají po jižních březích a každou loď, která by připlula, by zničili. Taifonovi a mně se podařilo odplout jen proto, že to považovali za nemožné. Dnes už jejich vztek nezná mezí. Přistání s lodí by nepřežil ani Taifon.“

„Toho draka jste potřebovali, abyste je přeletěli?“ zeptal se Nicodemus.

Netvor zavrtěl hlavou. „Létání přijde vhod, ale to není všechno. Drak, kterého jsem dokončil, sice létat uměl, ale démoni by ho roztrhali na kusy. Pravý drak, to nejsou jen křídla a šupiny. Praví draci umějí měnit povahu mysli; umějí oběti přinutit, aby myslely nemyslitelné.“

Shannon vydechl. „Pravý drak je nějaký druh kouzla s vnímáním čtvrtého řádu?“

Fellwroth odpověděl, aniž by spustil oči z Nicodema. „Přesně tak. Pouze pravý drak dokáže proniknout přes démony až k hoře Kalax. Tam bychom s tvou znalostí prajazyka oživili Lose. Los by potom zkrotil zdivočelé démony a zpřetrhal jim pouta se starým kontinentem. Pak by konečně vypukla disjunkční válka.“

„Tak proč jste toho svého draka poslali vypálit Trilion?“ zeptal se Shannon, načež se suše zasmál. „Ne, nech mě hádat. Zabil jsi Taifona, než jste toho draka dokončili. Zkusil jsi ho dopsat sám, ale nedokázal jsi ho obdařit takovou silou, aby se dostal přes démony. A tak jsi ho poslal, aby rozesel zkázu v Trilionu.“

Fellwroth na něj vycenil zuby.

Shannon odpověděl neveselým úsměvem. „Tak jsem se nemýlil. Ale pověz mi, proč jsi zabil Taifona. Proč jsi sabotoval vlastní plán?“

Netvor sykl. „Taifon byl blázen. Tak se upnul k oživení Lose, že mu vůbec nedocházelo, že jsem Losův odkaz. Dával můj život v sázku kvůli malichernostem. Když mi tedy Smaragd ukázal, jak ho zabít v řece, tak jsem to udělal a ukradl mu část démoního bohokouzla. Díky tomu jsem se naučil ovládat sny.“

„Na tomhle světadílu tedy nejsou žádní další démoni?“ Nicodemus nadzvedl obočí. „Abychom zastavili disjunkci, stačí zabít tebe?“

„Ne tak docela, chlapče.“ Fellwroth předvedl další zubatý úsměv. „S Taifonem jsme ve všech lidských královstvích založili tajné kulty a všechny se budou dál snažit přivést na svět potomka čisté císařské krve. Jestli chceš předejít disjunkční válce, budeš mě potřebovat. Můžu ti pomoct tyhle kulty zničit nebo ovládnout. Můžeš si vybrat buď jedno, nebo druhé, ale pokud je chceš vůbec někdy odhalit, musíš mě ochránit před čaroději a před tou podlou ženskou.“ Pokynul někam za Nicodema. „Zrádce u sebe nestrpím.“

Deirdra došla blíž. Zelené oči jí zářily divokou energií. Našla svou bohyni, svou pravou lásku. „Jak jsem tě mohla zradit, ty stvůro?“ prohodila. „Když jsem od začátku neusilovala o nic jiného než o tvou smrt?“

Nicodema něco napadlo. „Fellwrothe, jak jsi našel Boanninu archu? Proč jsi ji přenesl sem?“

Tvor se zasmál a podíval se na Deirdru. „Chceš říct, že to neví? Ta její nestoudná bohyně jí to neřekla?“

Deirdra si stoupla vedle Nicodema. „Dávej si pozor na jazyk.“ Přiblížila k netvorově hlavě meč. „Nebo ti ho useknu.“

„Nicodeme, Boann je proradná,“ odvětil Fellwroth horlivě. „Chce tě ovládnout.“

Došel k nim Shannon a sklonil Deirdře ruku s mečem. „Musíme si počínat opatrně,“ zamumlal.

Fellwroth dál propichoval Deirdru očima. „Uzavřeli jsme s Boann dohodu. Souhlasila, že bude sloužit disjunkci, když z ní udělám mocného démona.“

„Lžeš!“ zavrčela Deirdra.

Shannon jí položil ruku na rameno. „Klid,“ zabručel.

Fellwroth se zasmál. „Hloupá huso. To ty jsi tu dohodu vyjednala. Nabídla jsi mi, že pro mě Nicodema chytíš, protože tehdy jsem ještě neznal jeho totožnost.“

Deirdra se otočila ke svým dvěma společníkům. „Neposlouchejte ho. Snaží se vás obelstít, abyste nevěřili Boann.“

Nicodemus se jí podíval do očí. „Deirdro, jak věděl, kde hledat Boanninu archu?“

Odpověděl mu Fellwroth. „Když jsem ji v té chtonické věži zahnal do kouta, začala škemrat o život. Řekla mi, kde tu archu hledat a jak překvapit druidy, co ji hlídali. Jak jinak bych ji sem dostal tak rychle?“

Deirdra zavrtěla hlavou. „Lže.“

Nicodemus pevněji stiskl Smaragd. Něco mu nehrálo. „Ale proč jsi ji sem nosil, Fellwrothe? To kouzlo, co ti vyrazilo Smaragd z ruky, vyšlo právě z archy.“

Netvor se znechuceně ušklíbl. „Boann navrhla, ať ji sem přenesu, aby mě ujistila o své věrnosti. Kdybych měl archu, nemohla by porušit slovo a utéct mi s tebou, Nicodeme.“

Nato si pohrdavě odfrkl. „I když jsem byl takový pitomec, že jsem na to přistoupil, učinil jsem jisté opatření: zapečetil jsem ji ochranným textem. Byl to silný štít, ale jedno krátké kouzlo mohlo proklouznout, protože archa přesně věděla, jak jsem svou prózu napsal. Smaragd mi to vyčetl z hlavy a prozradil jí to. Přesně věděl, kdy udeřit, aby mi vypadl.“

Nicodemus nakrčil čelo. „Ale Boann neměla o Smaragdu vůbec vědět. O Smaragdu jsi věděl jenom ty, Fellwrothe. No, ty a…“ Zarazil se těsně před tím, než řekl ‚Taifon‘.

Tělem se mu rozlila ledová hrůza.

„Vidíš, ani té holce, ani té bohyni se nedá věřit,“ trval Fellwroth na svém.

„Přece nebudeš věřit jemu,“ ohradila se Deirdra. Ztěžka dýchala. „Je to už rok, co jsem proti Boann zhřešila, a vykoupení je tak blízko –“

„Deirdro, něco tu nehraje,“ skočil jí Nicodemus do řeči. „Poslouchejte, před rokem Fellwroth zabil Taifona. Hned potom jste začala dostávat ty záchvaty.“

Deirdra opět zavrtěla hlavou. „To přece víme, Nicodeme. Víme, že Boann viděla, jak ho Fellwroth zabil. Tak se o tobě dozvěděla. Proto mě poslala, abych tě zachránila.“

„Ne, Deirdro,“ řekl Nicodemus a opatrně k ní přistoupil o krok blíž. „Nevíme to jistě, jen si to myslíme. Ale co když to není pravda? Co když se Taifonovi, jak byl ve vodě, podařilo nějak vniknout do Boann? Říkala jste, že si nechávala archu ve vysočinských řekách.“

Fellwroth vytřeštil rudé oči. „Boann obývala tu řeku? Deirdra mi tvrdila, že pochází z města. Nicodeme, honem, musíme od té archy pryč. Tohle už není avatárka Boann!“

Deirdře se rozechvěla ruka s mečem.

Nicodemus začal skládat poutací věty v magnu.

Fellwroth dál mluvil. „Nicodeme, Shannone, musíme zmizet. Existují horší osudy než smrt! Není to avatárka Boann! Musíme utéct, je v ní Taifon!“

„Deirdro…“ začal Shannon.

Ale Deirdra se nadlidskou rychlostí pohnula, praštila Shannona loktem do tváře a zabodla Fellwrothovi meč do lebky.

Numenský obdélník na netvorově čele vybuchl a jeskyní se rozletěla tlaková vlna. Když vrazila do Nicodema, všechno mu zčernalo.

Pak ležel na zádech a hleděl na vír zářícího numenského textu, který proudil z Fellwrothovy mrtvoly do archy.

Spatra napsal protikouzlo a hodil ho po textovém toku.

Rozdrolilo se a spadlo.

Roztříštilo se o zem a Nicodemus dočista strnul údivem. Jak je možné, že v něm udělal chybu?

Podíval se do rukou a zjistil, že je má prázdné.

Smaragd zmizel.

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

Schody pod Amadiinýma nohama se s rachotem zachvěly.

Strážci pomalu otevřeli obří železná vrata, jež vedla na plošinu u Vřetenového mostu. Objevil se před nimi most zalitý měsíčním svitem a za ním temné hory. „Zajistěte plošinu,“ zavelela Amadi.

Tucet strážců, kteří na tento zásah šli dobrovolně, se začal rozestupovat. Všechno to byli vynikající čarotepci: deset čarodějů a dva velečarodějové. Tři měli hůlky na sesílání cézury, jeden s kouzlem hrommus. Ostatní si nesli knihy plné válečných textů.

Jako pozorovatelé skupinku doprovázeli děkan a prorektorka knihoven.

K Amadi přistoupil Prosťák John a namířil prstem. „Tam!“

Amadi se podívala na místo, kde Vřetenový most končil skalní stěnou.

Vypadalo to, jako by v něm zela díra. Zevnitř svítila zlatá záře.

Strážci si něco zamumlali. Někdo v hoře sesílal mocné numenské kouzlo.

„Kale,“ rozkázala Amadi, „ty zůstaň s Johnem a rektorovými úředníky tady. Vy ostatní se začněte pomalu přibližovat a držte se při sobě. Co bude nebezpečné, omračte, a co nebude člověk, zabijte.“

~

Deirdra ztuhla ve výpadu – nohy pokrčené, paže natažené, ruce sevřené kolem jílce meče. Před ní leželo Fellwrothovo nehybné tělo.

Když na ni Nicodemus promluvil, pohnula očima, ale zůstala stát jako socha.

Shannon ležel za ní a z nosu a z rány na rameni mu tekla krev. Azura zmizela.

Nicodemus došel k magistrovi a převalil ho. Dal si pozor, aby mu nesáhl na holou pokožku, jen na roucho. Bez Smaragdu z něj zase byl mutagen, Buřňák.

Shannon se zatvářil zmateně. „Fellwroth… je po smrti?“

„Je,“ zaskřehotal Nicodemus přiškrceně a dřepl si k němu.

„A Deirdra je… Taifonova avatárka?“

„Nevěděla to.“ S tím mu vsunul ruku pod záda.

„Ale jak jsi na to přišel?“ zalapal Shannon po dechu, když se ho Nicodemus pokusil zvednout.

„Magistře, teď není –“

„Ne…“ hekl starý učitel mezi rychlými nádechy. „Musíš mi to říct.“

Nicodemus se zašklebil. „Fellwroth zabil Taifona v Boannině řece. Potom Deirdra začala dostávat záchvaty a vidiny, jak ho Fellwroth přepadá. Něco z démona muselo vniknout do Boanniny archy a potom i do její avatárky. Deirdra si té změny nevšimla, myslela si, že ji Boann trestá za to, že si začala něco s Kyranem.“

Zbývaly jim už jen čtyři ohňušky, vznášely se nad Shannonem a rozlévaly kolem sebe malou louži mdlého svitu.

Shannon zavrtěl hlavou. „Ale jak to víš?“

„Od Fellwrotha,“ odpověděl Nicodemus. „Bál se, že nám Taifon jde po krku.“

S tím učitele posadil a Shannon se prudce nadechl.

Nicodemus si přehodil jeho ruku přes ramena a pokračoval ve vysvětlování. „Taifon věděl, že si mě Fellwroth bude muset najít, až bude potřebovat dobít Smaragd. A tak se vydával za Boann a poslal sem Deirdru. Ta mě měla přivést k arše – pak by do mě Taifon vtiskl svou duši a využil mě ke zničení Fellwrotha. Ale když Fellwroth zastihl Deirdru o samotě, Taifon změnil plán. Obelstil ho a dostal archu sem, k jeho pravému tělu, protože mu bylo jasné, že právě sem mě Fellwroth přivede.“

Postavil starého čaroděje na nohy a Shannon zaúpěl. „Ale proč,“ zeptal se, když ho Nicodemus chytil kolem pasu, „tě chtěl dostat na stejné místo jako Fellwrotha a archu?“

Nicodemus magistra napůl vedl, napůl vlekl k Vřetenovému tunelu. „Protože věděl, že když Fellwroth umře poblíž archy, bude mu moct uloupit sílu. A tak si počkal, až přijdu, a pak seslal kouzlo, vyrazil Fellwrothovi Smaragd z ruky a dal ho mně. Věděl, že se Smaragdem budu celý a dokážu Fellwrotha porazit. Ale potom si ten Smaragd zase vzal. Nemůžu ho najít.“

Klopýtl a málem upadl. Po tvářích se mu rozlilo teplo. „Všechno, co se událo během několika posledních dní, bylo součástí Taifonova plánu na zabití Fellwrotha a získání Smaragdu.“

Jeskyní se rozlehl pomalý potlesk. Nicodemus se zarazil.

Ve tmě před ústím Vřetenového tunelu stál nějaký člověk – na výšku měřil sedm stop a na hlavě měl hřívu hladkých rudých vlasů a stejný plnovous.

Sledoval Nicodema pobavenýma, celobílýma očima. Pleť měl jako obsidián, černou a lesklou, takže nešlo moc dobře rozeznat úzký nos a vysoké líce. Jak tleskal, na trupu mu hrály veliké svaly a na zádech se mu roztáhla dvě široká křídla, porostlá střídavě černými a rudými pery. Bedra mu kryla rouška, ale mohutné, vypracované nohy měl holé.

Démon promluvil dunivým hlasem. „Působivé, kolik jsi toho pochopil.“ Tiše se zasmál, jako když v dálce hřmí. „Nicodeme Weale, dospěl jsi.“

~

Ve tváři se démonovi zračil přátelský, takřka strýčkovský výraz. „Prokoukl jsi můj plán téměř dokonale, až na jednu věc.“

„Taifon,“ hlesl Nicodemus bezdeše.

Démon pokýval hlavou. „Toho starce polož na zem. Zcenzuroval jsem ho.“

Nicodemus si s leknutím uvědomil, že mu Shannon v rukách schlípl. Natáhl ho na podlahu, opatrně, aby se nedotkl jeho pokožky.

„Už jsi někdy viděl boha?“ zahřímal Taifon a zamával křídly s šachovnicovým vzorem.

Nicodemus zavrtěl hlavou.

Démon chápavě přikývl.

„Pro většinu smrtelníků je to příliš ohromující. Ale já bych chtěl, abys to překonal, chlapče. Chtěl bych, aby ses spolu se mnou zamyslel. Vzpomeň si, jak Fellwroth objevil tebe a Deirdru v Bubnové věži. Co jsem měl dělat?“

„Mohl jsi Deirdře vyvolat záchvat,“ odpověděl Nicodemus bezděky. „Kdyby mě vydala Fellwrothovi, už jsi nás tu mohl mít.“

Taifonův karmínový vous protrhl úsměv. „Pravda pravdoucí. Jenže Fellwroth zapečetil ukořistěnou archu numenským štítem. To jsem nepředvídal. Skoro úplně mě zbavil vlády nad Deirdrou. Proto dál plnila předchozí pokyny – které zněly obalamutit tě a přivést do Grayovy křižovatky.“

Potom se démon odmlčel. „Nicodeme, je nesmírná škoda, že se setkáváme zrovna takhle. Jsem tvůj stvořitel. Spojil jsem tvé rodiče a postaral se, abys skončil ve Starhavenu jako kakograf.“

Stáhl černé rty v úšklebku. „Nevybral jsem ti úplně nejlepší domov, to je mi jasné. Pro někoho s tvým nadáním musel být život kakografa učiněné peklo. Jinak bych se ale mohl jenom dívat, jak mi tě bere některý z vrahů Spolku.“ Zachvěl se. „Nemohl jsem dopustit, aby mi zabili dalšího chlapce císařské krve.“

Nicodemus zamrkal.

Démon si ho bedlivě změřil pohledem. „O Spolku božských kacířů ti Fellwroth řekl, ne? O tajném spojení lidských bohů, kteří se také tajně snaží vyšlechtit čarotepce vládnoucího prajazykem? Vraždí tvé bratrance a sestřenice už stovky let. A bez mrknutí by zabili i tebe. Proto mi musíš dovolit, abych tě chránil.“

Nicodemus zkoprněl šokem. Démon mluvil, jako by se o něj upřímně bál.

Taifon přistoupil o krok blíž. „Náš cíl už je na dosah, už tě nemusíme schovávat v tom zpropadeném Starhavenu. Přidej se ke mně a pomoz mi složit nového draka. Teď, když je Fellwroth po smrti a Smaragd zase v plné síle, nám to potrvá jen sedm osm let. Pak se staneš prvním dračím pánem, novou bytostí nezranitelnou útoky Spolku.“

Poslední slova vytrhla Nicodema z ochromení. „Ve snu jsem byl ten váš drak. Radši se podříznu, než abych pomohl stvořit další takovou obludu.“

Taifon zavrtěl velkou hlavou. „Nebyl jsi můj drak – byl jsi drak mého otroka Fellwrotha. To on proměnil mou črtu v tu tuctovou ještěrku s ohnivým dechem. Nikdy nepochopil podstatu pravých draků. Nicodeme, jsou to texty krásnější, než si vůbec dovedeš představit. Mohl bych ti dát potřebná kouzla, abys pochopil, jak jsou draci vznešení a jak vznešení budeme i my dva.“

Nicodemus to nechal bez odpovědi a raději se rozhlédl po únikové cestě či po zbrani. Uviděl jen Deirdru, pořád stála jako socha.

„Ta ti teď nepomůže,“ zaduněl Taifon. „Už je to moje avatárka a mám v ní většinu duše. Podrobit si ji chvilku potrvá, ale společnými silami to zvládneme.“

Nicodemus o krok ucouvl a Taifon mávl rukou, jako by seslal kouzlo. Nicodemus sebou škubl, ale nic se nestalo.

Démon se zamračil. „Zvláštní,“ prohodil. „Právě jsem ti seslal na hlavu cenzorský text, ale porouchal se a dekonstruoval. Ovlivňuješ kakografií i jazyky, které neznáš?“

Nicodemovi se hlavou začaly honit myšlenky na noční běsy, kteří ho skryli před Fellwrothem. Znovu o krok ucouvl.

Taifon jednou mávl křídly. „Nehodlám tě uvěznit. Nejsme přece nepřátelé.“

Natáhl masivní obsidiánovou ruku a v dlani se mu zatřpytil Smaragd z Arahestu. „Až ti budu věřit, tak ti ho vrátím. Přežiješ disjunkční válku a budeš žít s Deirdrou. Stanete se prvními dračími pány. Z vašich dětí vzejde plémě, jež nahradí lidstvo. Démoni vás odmění –“

„Zmrzačil jsi Johna!“ uslyšel se Nicodemus zařvat. „Zmrzačil jsi mě! My dva můžeme být jedině a pouze nepřátelé!“

Démon si povzdychl. „Otcové a synové, autoři a texty, všichni spolu často bojují, aby se nakonec usmířili. Teď tě spoutám. Jestli se budeš vzpírat –“

Další slova zanikla v uširvoucím zaburácení. Od démonových zad se odrazila oslnivá dávka magnu a rozstříkla se o strop. Někdo po zákeřném božstvu střelil válečný text.

Nicodemus se otočil a rozběhl se ke koboldím chodbám na konci sluje. Zaslechl hlas magistry Okekeové. Na chvilku se rozhostilo ticho a pak ho přerušil poryv zvuku tak hlubokého a hlasitého, že se Nicodemovi rozechvěla hruď jako buben.

Ohlédl se. Taifon řval na tucet strážců, kteří se k němu hrnuli dírou z Vřetenového mostu. Chrlili smršť stříbrných a zlatých kouzel. Taifon stáhl křídla a –

Nicodemus do něčeho vrazil a najednou ležel na zádech. Zaskuhral a posadil se. Nahmatal před sebou pevnou, avšak neviditelnou bariéru. Zahřály se mu tváře. Taifon musel konec jeskyně přehradit textovou zdí a on do ní vběhl.

Omámeně se zamyslel, jak je možné, že nevědomky rozložil cenzorský text, který na něj Taifon seslal, ale do této stěny tak bolestivě vrazil.

Musel ji napsat v jiném jazyce. V jazyce, který se podobá těm chtonickým a má logický pravopis. Jazyk s nelogickým pravopisem by porouchal rychle. To znamená, že tuhle bariéru může dekonstruovat pouze pomalu.

Pořád lepší než vůbec. Opřel se do ní rukama a ucítil, že začíná podléhat kakografii.

Jeskyní se rozlehlo další zařvání.

Nicodemus se ohlédl a uviděl, že Taifon vyrazil proti strážcům a chňapl jednoho za roucho. Jednou rukou ho vyhodil do vzduchu a rozkřápl mu hlavu o nízký strop.

Jiný strážce na druhé straně sluje napřáhl stříbrné kladivo – hůlku s kouzlem hrommus – a praštil jím do země. Z artefaktu vyletěl podzemní blesk a vyšlehl Taifonovi pod nohama v gejzíru ostrých magnových vět a úlomků kamene.

Ale slova i kameny se na obsidiánové kůži minuly účinkem. Taifon máchnutím ruky seslal čepel rudého světla a ta prosvištěla jeskyní a rozťala strážce s kouzelným kladivem vedví.

Zbylí strážci se s magistrou Okekeovou v čele stáhli do tunelu.

Nicodemus se otočil k textové bariéře před sebou. Dál se mu měnila pod rukama, ale nepřipadala mu o nic slabší. Trvalo to hrozně dlouho. S takovou ji neprolomí včas.

„Nicodeme,“ zaryčel za ním Taifon. „Musíme odsud zmizet. Tihle lidé tě chtějí zabít. Byl jsem příliš dlouho uvězněný a mám příliš velkou část duše v Deirdře. Nemám dost sil, abych je všechny vyřídil.“

Pětice strážců ustoupila hlouběji do tunelu. Taifon pozvedl mohutnou ruku a udeřil. Z pěsti mu vyrazila dávka zářících rudých výbojů a vjela do země. Jeskyně se zachvěla a část podlahy Vřetenového tunelu se propadla do tmy.

Strážci vyděšeně vykřikli a zaběhli ještě hlouběji. Taifon seslal nějaké neviditelné kouzlo a urazil další kus podlahy. Nicodemus zvětšující se dírou zahlédl hluboko dole noční les, ozářený měsícem.

Jeden strážce neutekl dost rychle a kameny pod ním povolily. Zařval, stříbrně se zablesklo, jak zkusil textově zastavit pád – a pak nic.

Taifon zařičel.

Nicodemovi se motala hlava. Necítil rty. Nestihne bariéru dekonstruovat dostatečně rychle.

Jeden ze strážců vrhl po démonovi numenské kouzlo a to se Taifonovi roztříštilo o rameno a vybuchlo. Výsledná záře na chvíli osvětlila nehybnou siluetu Shannonova těla. „Magistře!“ vykřikl Nicodemus. Nemůže tu svého učitele nechat.

Ale jak ho zachránit? Bez Smaragdu démona ani nezraní. Kdyby tak měl čas a mohl si napsat podtext, zneviditelnil by se a…

„Při ohnivé krvi!“ zaklel a vyhrnul si rukávy. „No jistě.“ Začal tahat za chtonické věty, které se mu vytetovaly do pravačky.

Nejdřív se bránily a vepisovaly se zpátky do pokožky. Stačilo však pořádně zabrat a uvolnil je.

Duch chtonika ho varoval, že se mu po kouzlech ve wrixlanu a pithanu udělají šrámy. Ale i tak ho zaskočilo, jak palčivá bolest mu prostoupila ruce při odvíjení textu.

Fialový jazyk se po uvolnění svinul a utvořil Garkexe, ohňotrolla.

Původně nebyl větší než dítě. Teď se třírohý konstrukt tyčil do výše šesti stop a na pažích se mu vlnilo tolik svalů, že vypadaly jako pytle na mouku nacpané říčními oblázky.

Zpočátku se mu ve tváři zračil mrzutý výraz co-měbudíš, ale sotva uviděl Taifona, poděšeně vykulil oči. Frkl, zvedl Nicodema a začal mu z rukou strhávat další wrixlanské konstrukty.

Celá nadloktí i předloktí se Nicodemovi rozhořela bolestí. Garkex si ho otáčel a stahoval z něj další a další smyšlenky a Nicodemus přemáhal nutkání vykřiknout.

Připadalo mu, že to snad nikdy neskončí, ale posléze ho troll postavil zpátky na zem.

To už před ním stáli všichni noční běsi: lykantrop Fael, bezoký drak Tamelkan, příšerný hmyzák Uro a řada dalších. Všichni během pobytu na Nicodemově pokožce načerpali část jeho síly a vyrostli.

Vzápětí Nicodema popadli a vysadili na Tamelkana a pak ho obstoupili a skryli tmavě modrou kůží.

Taifon mrštil po strážcích poslední kouzlo. Vřetenový tunel vydržel, v podlaze však zela díra o délce padesáti stop.

„Nicodeme, už jsem je zahnal dost hluboko,“ houkl démon. „Teď už ti neublíží. Nicodeme?“ Otočil se a rozhlédl se po jeskyni.

„Magistr Shannon,“ špitl Nicodemus Garkexovi. „To tělo, co leží támhle. Musíme ho vzít a odnést.“

Troll přikývl.

„Nicodeme, teď není čas na schovávání,“ zahřímal Taifon. „Čarodějové jsou puntičkářští autoři.“ Začal prohledávat severní kout jeskyně.

Hlouček nočních běsů – s Nicodemem usazeným uprostřed – se začal plížit na druhou stranu.

„Věří ve falešné proroctví a tebe považují za Buřňáka,“ pokračoval Taifon. „Chtějí tě zcenzurovat a zabít.“

Skupinka neviditelných příšer se přiblížila k Deirdře. Z větší části byla pořád ochromená, podařilo se jí však pustit meč. Hlavu měla skloněnou a hruď se jí ztěžka zdvihala.

Najednou jeskyní prolétla salva magnových kouzel a zasáhla Taifona do boku. Strážcové se nevzdali. Démon zuřivě zaryčel a rozběhl se k ústí tunelu, aby mohl útok opětovat.

Garkex se chopil příležitosti, vystřelil k Shannonovi, chňapl ho a přehodil si ho přes záda. Tím, že odběhl, odkryl Nicodemovi levé rameno. Taifona ještě zaměstnávali strážci, ale všimla si toho Deirdra – ani ne pět stop od něj.

Nicodemem projel horký nával paniky. Jak dobře ji Taifon ovládá? Na chvilku ho napadlo, že by se na ni vrhl, aby na něj neupozornila. Ale nápad odezněl skoro stejně rychle, jako se objevil. Raději zaprosil očima a přiložil si prst ke rtům. Garkex se zatím vrátil a naložil Shannona na Tamelkana.

Deirdřina hruď se pomalu nadmula vzduchem, jako by se chystala k výkřiku.

Nicodemus naléhavě zavrtěl hlavou.

Hruď zase klesla. „Prosím,“ zaskřehotala Deirdra, „zab mě.“

~

„Prosím,“ zašeptala. „Nesu většinu jeho duše.“

Nicodemovi ztuhla krev v žiláčh. „Nemůžu –“

„Musíš,“ sykla Deirdra. „Když zabiješ mě, zabiješ i jeho.“

Sluj se opět otřásla Taifonovým řevem. Kolem démona se rozsvítila červená záře a pak se rudě zablesklo. Na chviličku zavládlo ticho a potom v dáli zavřeštěl strážce.

„Nicodeme,“ křikl Taifon znepokojeně. „Než se nadějeme, přijdou další čarodějové.“ Obrátil se a vykročil do jeskyně. „Musíme…“ S tím zmlkl, protože si všiml, že na zemi už neleží Shannon. „Ten stařec,“ zaburácel.

„Prosím,“ špitla Deirdra.

Najednou se Nicodemus musel odvrátit kvůli oslnivé bílé záři. Přicházela od Taifona. Démon zvedl pravou ruku a seslal kouzlo, jež vydávalo čisté fyzické světlo. Zářilo jasněji než slunce.

Všichni konstrukti kolem Nicodema zaječeli. Fyzické světlo totiž dekonstruuje wrixlan a pithan a všichni noční běsi byli napsaní právě fialovými jazyky.

Taifon se otočil k Nicodemovi. V ostré záři uviděl noční běsy. Vytřeštil bílé oči.

Garkexovi došlo, že jsou odhaleni, vychrlil z rohů plameny a vyřítil se na něj.

Ostatní noční běsi se s vřeštivým válečným pokřikem rozběhli za ním.

Nicodemus chytil Shannona a jen taktak ho stáhl z Tamelkana, než bezoký drak také vyrazil do boje.

Taifon uvítal Garkexe úderem rudého světla, které konstruktovi rozložilo levou ruku. Garkex se však mocně ohnal pravačkou, zryl Taifonovu tvář drápy a odrazil mu hlavu na stranu. Ostatní příšery se přidaly jako vlna šupin, chapadel a pařátů. Vrhly se na něj a povalily ho na záda.

„Zab mě!“ zakřičela Deirdra na Nicodema. „Jeho vláda nade mnou slábne.“ Ruce jí bezvládně klesly. Zadívala se na něj vytřeštěnýma, prosebnýma očima.

„Deirdro, ne-nemůžu přece –“

„Ten meč,“ kývla avatárka k obouručnhnu meči, který upustila. „Zvedni ho.“

Jeskyni prozářilo Taifonovo bílé světlo. Garkex zaryčel, Taifon ho praštil zářící pěstí a udělal mu díru do hrudi. Ostatní noční běsi se dekonstruovali, světlo jim třepilo věty.

Nicodemus sebral meč a vykročil k nim. Radši zemře se zbraní v ruce než schoulený v koutě.

„Pro smilování!“ zaškemrala Deirdra. „Taifon ovládl mou bohyni. Kvůli němu jsem vystavila Kyrana nebezpečí. Nenechávej mě žít, abych sloužila démonovi.“ Do očí jí vyhrkly slzy. „Zbaví mě svobodné vůle. Udělá ze mě dalšího démona!“

Nicodemus se nedokázal pohnout.

Taifon totiž s ohlušujícím řevem vyskočil a přetrhl Faela, lykantropa. Z ran na hlavě a na hrudi se mu řinula olejnatá krev. Stál proti němu už jen Tamelkan, bezoký drak.

„Teď!“ zaprosila Deirdra. „Nicodeme, než bude pozdě!“

Taifon se vrhl do útoku a chytil malého draka za hlavu. Pootočil se v pase, zlomil mu vaz a odhodil ho stranou.

Nicodemus napřáhl meč.

Taifon se k němu obrátil. „Nicodeme, stůj. Ublížíš jen sobě.“

„Nicodeme!“ vykřikla Deirdra. „Zapřísahám tě!“

Taifon potřásl hlavou. „Vybral jsem vás dva, abyste po disjunkční válce zplodili novou rasu. Máte poznat radost, jaké není rovno. Musíte přežít oba!“

„Prosím,“ zašeptala Deirdra. Uslzená tvář jí hořela trýzní a touhou. Rozechvělou rukou si poodhrnula plášť a odhalila kus špinavého bílého roucha nad levým prsem. „Jestli mě máš aspoň trochu rád, tak mě zachraň.“

„Ne!“ zahřímal Taifon. Nicodemus jí zabořil rezavý meč do srdce.

~

Deirdra sebou škubla. Pak sevřela prsty kolem čepele.

Taifon zavyl a z levé části hrudi mu vytryskl gejzír karmínové krve. Padl na kolena, divoce tloukl křídly, ruce se mu třásly.

Deirdra se Nicodemovi zhroutila do náručí. Pomalu spolu klesli na zem. Podívala se mu do očí a zkusila se nadechnout. Skoro ji přes slzy neviděl.

Bez varování je od sebe odtrhla mohutná obsidiánová pracka a Nicodema odhodila. Taifon zvedl Deirdru a vytáhl jí meč z prsou. Potom si ji přivinul k tělu. „Ne!“ zalapala po dechu. „Ne, Nicodeme, pomoc! Léčí se –“

Démon se rozpustil v černý oblak a začal se jí vlévat do těla.

Nicodema zaplavil zmatený pocit úlevy. Tak nakonec Deirdra neumře. Ze zad jí vyrašila rudočerná démoní křídla. Uchopila veliký meč jednou rukou.

Nicodemus se vyškrábal na nohy a za tu ruku ji chňapl. Sotva to udělal, tělem mu bleskl šok a v duchu spatřil Deirdru jako mladé děvče, jak běží vřesovištěm. V rukou nesla dítě. Potom se vrátil do současnosti. Držela ho. Původně zelené oči teď měla černé jako onyxy.

Začala šeptat, ne svým hlasem, ale Taifonovým dunivým. „Lord Severn, April, James Berr,“ zašeptal. „Vždycky jsi byl můj. S dalším drakem tě získám zpátky.“

Nicodemus otevřel ústa, ale nedokázal nic říct.

„Zabte tu stvůru!“ zařvala nějaká žena a Deirdře prosvištěl nad hlavou magnový válečný text. Najednou do jeskyně vběhli magistra Okekeová a dva strážci a začali na Deirdru sesílat útočná kouzla.

Museli magicky překlenout díru ve Vřetenovém tunelu.

Deirdra odstrčila Nicodema, až proletěl vzduchem a vrazil do stěny jeskyně. Na chvilku se mu zatmělo. Pak se probral na zemi.

Deirdra pozvedla obouruční meč. Bleskurychle se propletla mezi kouzly a pustila se do černých rouch. Prvního strážce sekla přes hruď, druhého přes hrdlo. Ale když přiskočila k magistře Okekeové, ta jí ucouvla z dosahu.

Slují se mihlo další stříbrné kouzlo a vyrazilo Deirdře meč z ruky. To opět zaútočil jeden ze strážců, kteří zůstali v tunelu.

Deirdra se s výkřikem rozběhla k jícnu jeskyně. Nicodemus se zvedl právě včas, aby uviděl, jak se vrhla do tunelu.

Rozběhl se za ní a spatřil, že proskočila dírou v podlaze a roztáhla křídla.

Byla příliš těžká, než aby mohla vzlétnout, ale zuřivě zamávala křídly, stočila se k jihu a začala pomalu sestupovat do lesa. Než odplachtila příliš nízko, Nicodemus ještě zahlédl, jak se jí v ruce zatřpytil malý smaragd.

Kapitola čtyřicátá pátá

Nicodemus se za Deirdrou díval, dokud mu nezmizela dole v lese. Vítr mu pohazoval dlouhými černými vlasy. Chladná podzimní noc byla cítit příslibem deště.

„Ona s tím démonem přežije,“ pronesl za ním někdo tiše.

Nicodemus se otočil a uviděl malou průhlednou ženu. Na první pohled vypadala jako duch. Hleděla na něj lazuritovýma očima a plné rty měla stažené ve vážném výrazu. Z hlavy jí nesplývaly vlasy, ale pomalý bílý proud: malá zurčící řeka. Tekla jí po zádech a tříštila se o kotníky. Tlusté zelené roucho kolem ní povlávalo jako pod vodou.

„Boann.“ Nicodemus na ni kývl a o krok poodstoupil.

„Co z ní zbylo,“ odpověděla bohyně a také na něj kývla. „Unikla jsem z žaláře, který mi Taifon zřídil v mé vlastní arše, ale nemám teď dost sil, abych se zjevila v hmotné podobě.“

„Můžeš zachránit Deirdru?“ zeptal se Nicodemus a ucouvl ještě o krok.

Bohyně se podívala za něj, do lesa, kde Deirdra zmizela.

„Ne.“ Bedlivě si Nicodema změřila pohledem. „Ale možná ji jednou zachráníš ty. Sledovala jsem tě, Nicodeme Weale. A když se Deirdra dotkla archy, všechno jsem se od ní dozvěděla. Odpřisáhnu při Stvořiteli, že tě budu chránit a pomáhat ti v boji s démony. Víš, co to znamená? Když bůh přísahá při Stvořiteli?“

Nicodemus dál couval. Teď se zastavil. „To znamená, že pro tebe ta přísaha bude závazná, že ji nesmíš nikdy porušit.“

Mladá bohyně přikývla a natáhla k němu průhlednou ruku. „Slíbíš mi taky něco? Já odpřisáhnu, že budu stát při tobě, když ty mi slíbíš, že osvobodíš Deirdru.“

Nicodemus si ji dobře prohlédl. Bohové si občas přísahají věrnost navzájem, ale nikdy ne smrtelníkům. „Proč mi to nabízíš? Jsem jen člověk, já můžu slib porušit, ale ty ne.“

Boannina ruka se ani nezachvěla. „Jsem teď jen o málo víc než přízrak a nemohu zasahovat do fyzického světa. A taková zůstanu, dokud se nespojím s Deirdrou. Když mě nevezmeš pod svou ochranu, Taifonovi uctívači mě najdou a rozsápou mě na kusy.“

Do hlasu jí vstoupila naléhavost. „Když odmítneš, Deirdra pod vládou démona zchřadne. Jen s tvou pomocí se s ní dokážu zase spojit.“

„Pak platí,“ pronesl Nicodemus rozhodně. Oba poklekli a přísahali při Stvořiteli – on, že zachrání Deirdru, ona, že nad ním bude bdít a bude mu sloužit.

Pomalu vstali. Bohyně kývla hlavou a přes ramena se jí přelily vodopádové vlasy. „Lidští bohové, kteří vzdorují Taifonovi, si říkají Spolek božských kacířů. Má matka, bohyně deště Sian, je také Kacířka. Kdysi dávno jsem se chtěla ke Spolku přidat, ale odmítli mě. Měli pocit, že jsem pro uctívače démonů příliš viditelná, když jsem tak zasahovala do vysočinské politiky.“

Povzdychla si. „A zřejmě měli pravdu. Nějak jsem na své spojení se Spolkem upozornila Taifona. Rozhodl se do mě vstoupit v naději, že získá špeha mezi nepřáteli. Ale Fellwroth ho při tom napadl, a tak získal vládu nad archou, ale ne nade mnou. Časem se naučil ovládat Deirdru, i když se mu bránila celou svou vůlí.“

Potom zavrtěla hlavou. „Díky Deirdřině a tvé síle se Fellwrothovi nepodařilo nahradit Taifona v roli vůdce disjunkce. Ale teď je démon zase na svobodě. Když mě budeš poslouchat, Nicodeme, pomůžu ti přesvědčit Spolek, že můžeme pomoci v boji proti disjunkci. Přijmeš mé rady?“

Nicodemus se rozhlédl po temné jeskyni. Nic se nehýbalo. Na druhé straně viděl otevřený prostor a vzdálený Starhaven. Ve Vřetenovém tunelu se blýskaly zlaté a stříbrné jiskry. Pár strážců magistry Okekeové přežilo.

„Přijmu, bohyně,“ odpověděl. „Nemám teď ani spojence, ani cíl.“

Boann vklouzl na rty poloúsměv.

Nicodema zabolelo u srdce. Na chvilku vypadala úplně jako Deirdra.

Bohyně přikývla. „Nebude to snadné. Bohové Spolku, dokonce ani moje matka, mi nebudou důvěřovat, protože mi Taifon vnikl do archy. Co víc, Spolek už přivedl na svět čarotepkyni vládnoucí prajazykem, tvou nevlastní sestru. A když Fellwroth vypustil na Trilion draka, domysleli si, že čarotepce s prajazykem má i disjunkce. Už vyslali skupinky lovců, aby tě zabili, Nicodeme. Naším úkolem bude přesvědčit Spolek, že bys mohl být prospěšný v boji proti disjunkci, přestože jsi… kakograf.“

Nicodema přepadla závrať. Zase byl Buřňák – bojovník chyb v jazyce, který se nemůže dotknout žádné živé bytosti, aniž by narušil živoucí text uvnitř ní.

Zavřel oči a představil si Smaragd. Odhodlání skoncovat se svou poruchou si představil jako světlo a prozářil jím ho.

„Pojď, Nicodeme,“ vybídla ho Boann a otočila se do jeskyně. „Musíme se podívat na tvého učitele.“

„Shannon!“ vykřikl Nicodemus. „Je –“

„Žije.“ Ukázala na něj, ležel na zádech. „Odčarovala jsem text, který mu démon obtočil kolem hlavy. A během boje jsem mu skryla papouška.“

Azura stála vedle Shannona a neklidně mu urovnávala stříbrné dredy. Boann se sehnula a přitiskla mu k čelu průhledný prst. Velečaroděj otevřel oči. „Nicodeme?“ zeptal se.

„Tady, magistře,“ odpověděl Nicodemus a klekl si k němu.

Čaroděj se posadil a natáhl se, jako by ho chtěl vzít za ruku.

Nicodemus ucukl. „Nesmíte se mě dotknout, magistře. Poškodil bych vám prajazyčný text.“

Starý lingvista si přitiskl ruku ke spánku. „Co se stalo? Moje…“ Azura mu vylezla po rukávu a usadila se mu na rameni.

Boann vstala a promluvila, nahlas, jako by promlouvala k neviditelnému publiku. „Nicodemus Weal porazil netvora Fellwrotha. Dozvěděl se, že je skutečně dědicem prastaré císařské krve. Zjistil pravdu o proroctvích. Možná vládne silami Buřňáka, ale není mu souzeno sloužit disjunkci. Já, říční bohyně Boann, přísahala, že mu budu pomáhat v boji proti démonu Taifonovi.“

Nicodema sice rušila její náhlá obřadnost, i tak se mu však ulevilo, když si všiml, že Shannon přestal krvácet z ran na nose a na rameni. Začal se zvedat a tiše zavrkal na Azuru.

„Nicodeme,“ zašeptala Boann. „Za tebou leží Rejstřík.“

Nicodemus knihu zvedl.

Bohyně se otočila do temné sluje. „Kolik jsi toho slyšela, strážkyně?“

Ze stínů vystoupila magistra Amadi Okekeová. Na bledém čele se jí vybarvovala modřina. „Všechno, bohyně.“

Boann ji provrtala křišťálovýma očima. „Pak si, magistro, uvědomuješ, že Nicodemus není ničitel?“

Amadi vykulila oči. „Odpusť, bohyně. Vykládala jsem si proroctví špatně. Až odvedu Nicodema do Starhavenu, promluvím o všem, co jsem viděla.“

Boann se zasmála. „Nicodemus se nemůže vrátit – rozdmýchala jsi oheň kontraproroctví. Čarodějové se ho teď příliš bojí.“ Bohyni se rozzářily oči.

Amadi ucouvla. „Ale, bohyně, já –“

„Musíš odčinit, co jsi napáchala. Vrátíš se do Starhavenu sama a vypovíš, co všechno se tu událo. Ale nebudeš se snažit opravit Erasmovo proroctví ani kontraproroctví. Místo toho se staneš naší agentkou v Numenském řádu.“

Amadi se zhluboka nadechla. „Bohyně, nikdo mi neuvěří. Ty a Nicodemus musíte jít se mnou a všechno to potvrdit.“

Boann pohodila dlouhými říčními vlasy a na zádech jí zašplouchal vodopád. „Jako důkaz si vezmeš Fellwrothovo tělo. O Deirdře pomlčíš. Ale nahlásíš, že Nicodemus a Shannon zemřeli v boji s Taifonem. Řekni, že je prohodil dírou ve Vřetenovém mostě, tím se vysvětlí, proč se nenajdou těla. Snad nás pak strážci nebudou pronásledovat, alespoň ne hned.“

Amadi se podívala na mrtvého Fellwrotha a přikývla. „Jak si přeješ, bohyně.“

„Magistro Okekeová,“ pronesl Nicodemus pomalu, „co mi můžete říct o kakografovi Prosťáku Johnovi? Žije?“

Strážkyně se zamračila. „Žije. To on mě sem přivedl. Nechali jsme ho na plošině u Vřetenového mostu.“

Nicodemus si oddychl úlevou. „Čarodějové se nesmějí dozvědět, co mu Taifon provedl.“

Amadi přimhouřila oči.

„A to je co?“

Nicodemus jí vysvětlil, jak mu Taifon bohokouzlem pokřivil myšlení, pak se jí podíval do očí a řekl: „Jestli na to čarodějové přijdou, budou ho podezřívat, že je pořád pod jeho vlivem.“

„Chápu, Nicodeme,“ opáčila Amadi a odhrnula si z bledé tváře dred. „Cením si toho, že mě sem přivedl. Jeho tajemství neprozradím.“

Nicodema na okamžik zarazil její netečný výraz a pak přikývl. „Díky, magistro.“ Sklonil hlavu. „Vyřiďte mu, prosím, že mě mrzí –“

„Nicodeme,“ přerušila ho Boann mírně. „John musí stejně jako všichni ostatní uvěřit, že jste se Shannonem zemřeli.“

Nicodemus začal něco namítat, ale potom si všiml Shannona. Stál kousek za bohyní a držel Azuru. Vrtěl hlavou.

„No dobře,“ ustoupil Nicodemus a ještě jednou se Amadi uklonil. „Díky, magistro.“

Strážkyni změkl zarputilý výraz v očích. Ukázala do tmy. „Vidím kouzla. Za chvilku jsou tu další čarodějové.“

Nicodemus zahlédl ve zbytku Vřetenového tunelu zlaté světlo. Měla pravdu.

„Tak to abychom vyrazili,“ navrhla bohyně. „Nicodeme, musíš vzít, co zbylo z mé archy.“ Pokynula hlouběji do hory.

Nicodemus uviděl, že původní velký monolit se rozpadl. Z větší části na prach, ale zůstal po něm i jeden kus kamene, ne větší než kočka. Nicodemus k této zmenšené arše došel a vzal ji do rukou. Byly do ní vytesané tři vlnité čáry.

Boann opět promluvila a její hlas zněl tiše, takřka monotónně. „Pojďte, Nicodeme, Shannone, vyrazíme do hor, do koboldích jeskyní. Znám cestu do bezpečného útočiště. Tam se vyléčíme a přichystáme k výpravě za záchranou Deirdry a získáním Smaragdu.“

„Ale kam půjdeme?“ zeptal se Nicodemus. „Čarodějové ty jeskyně prohledají bez ohledu na to, co jim Deirdra řekne.“

Říční bohyně se usmála. „Kam jinam bychom mohli jít,“ pronesla, „než do údolí Nebeského stromu?“

Kapitola čtyřicátá šestá

Skoro celou noc strávili na nohou. Klikatilo se před nimi bludiště koboldích jeskyní. Některé zdobil svítící modrý lišejník. V jiných se skrývala vodní jezírka a odrážela záři Shannonových ohňušek.

Zastavili se v okrouhlé sluji nehluboko pod povrchem. Puklinou ve stropě bylo vidět hvězdné nebe. Unavení čarotepci si ustlali na hustém mechu, ačkoli Nicodemovi spánek přinesl jen noční můry, v nichž se Deirdra svíjela v křečích, zatímco Taifon přihlížel.

Dopoledne vykročili dál. Nicodemus namítal, že by měli co nejdřív vyrazit za Deirdrou.

Nejprve se tyto námitky setkávaly s mlčením. Potom mu Boann vysvětlila, že to nejde. Je slabá a slabá zůstane až do spojení s Deirdrou. Shannon ještě trpí po střetu s Fellwrothem; a nedá se předvídat, jak se jeho tělo vypořádá s vředy, které mu zůstaly v břiše,

„A ty, Nicodeme, jsi sice zdravý, ale nepřipravený,“ pokračovala. „Musíme se vzpamatovat a nabrat sílu. Musíš se učit a cvičit.“

„Ale jak dlouho?“ zeptal se Nicodemus.

„Tak dlouho, jak bude třeba,“ odvětila bohyně.

Shannon přitakal. „Trpělivost je klíčová. Pomysli na Smaragd. Když ses ho dotkl, tak se plně dobil. Taifon s ním bude vládnout větší mocí, než si vůbec dovedeme představit. Ale po čtyřech letech bez tebe Smaragd zeslábne. Když se budeme skrývat dost dlouho, připravíme Taifona o nejsilnější zbraň.“

„Ale může se pustit do dalšího dračího kouzla,“ ohradil se Nicodemus.

Shannon odtušil: „Žádné ‚může‘. Určitě s dalším drakem začne, ale nedokončí ho. Jak řekl, když se tě snažil získat na svou stranu, potřebuje sedm osm let s naplněným Smaragdem. Když se budeme schovávat, dopřejeme mu jen čtyři.“

Nicodemus si zhluboka povzdychl a nechal se přemluvit.

Šli dál ještě tři dny. Pili vodu z pramenů a jedli houby, které je Boann naučila sbírat. Dvakrát je vyvedla z podzemí. Shannon sesílal magnové pasti a lovil v potocích pstruhy. Nicodemus spolu s bohyní prohledával řídké horské lesy a pátral po podzimních oříšcích a bobulích.

Každou noc sedávali u ohně, ale vždy se jim těžko hledal námět k rozhovoru. Nicodemus se pokaždé odkradl do tmy a studoval magické jazyky chtoniků.

S pomocí Rejstříku se naučil pithan. Byl to mocný jazyk, psal se fialovými runami a stejně jako magnus dokázal ovlivňovat fyzický svět. Měl logickou mluvnici a pravopis a Nicodemus v něm psal bez obtíží, přestože byl kakograf. A tak si začal po celém těle tetovat válečné texty.

Většinou kvůli tomu chodil spát pozdě, ale to mu nevadilo – ve spánku ho trápily zlé sny o Deirdře či Devin.

Často se probouzel s bolestí na hrudi. Měl pocit, jako by mu tlukoucí srdce obalila tuhá kůže. V takových chvílích zavíral oči a myslel na Smaragd. Odhodlání a kázeň, řekl si, to budou nové hvězdy, které mě povedou; to budou vlastnosti, které mi pomůžou získat chybějící část sebe sama. Potom zachráním Deirdru, vyléčím Shannona.

Začátkem pátého dne mu došlo, že od chvíle, kdy se střetli s Taifonem, nevyslal keloid jediný prajazyčný signál do Smaragdu. Když se o tom zmínil Boann, pokývala hlavou. „Zatímco mě Taifon věznil, zjistila jsem, že se tvé jizvy snaží se Smaragdem spojit, jen když je od sebe dělí nanejvýš nějakých padesát mil. Fellwroth tě tak mohl stopovat, když jsi utekl ze Starhavenu. Ale teď, když jsme v Pinaklových horách a Taifon odnesl drahokam někam daleko, se nemusíš bát, že by tě zradily.“

Nicodemus se zamračil. „Ale to znamená, že až za ním vyrazíme, pozná, že se blížím.“

Boann přikývla.

„Nedaly by se ty jizvy vyříznout?“

Boann smutně zavrtěla hlavou. „Stálo by tě to život. Když z tebe Smaragd vysával schopnost čarovat, udělal ti jizvy až do páteře.“

Nicodemus se zachvěl a přemohl nutkání sáhnout si za krk. Dál šli mlčky.

Ke konci sedmého dne se utábořili v malé jeskyni s písčitým dnem. Té noci je Boann probudila hlasitými, ale klidnými slovy: „Shannone, Nicodeme, honem vstávat. Náš oheň ucítili tři koboldi. Jsou míli odsud a rychle se blíží. Zanedlouho nás napadnou.“

Shannon okamžitě vyskočil, textově se napojil na Azuru a začal spatra psát mocná magnová kouzla. Uhlíky v ohništi zalévaly jeskyni mihotavým rudým přísvitem.

Nicodemus na sebe seslal šedokaňku a už už chtěl seslat podtext i na Shannona, když vtom do jeskyně vpadli tři humanoidi.

Byli svalnatí, běželi po všech čtyřech a pohybovali se zarážející rychlostí. Kůži měli tak tmavě modrou, že se zdála temnější než černá. Dlouhé plavé culíky jim ladily s velkýma zlatýma očima. Černé drápy jim ladily se špičatými černými zuby.

Shannon vyslal na každého zášleh magnu. Dva válečné texty našly cíle a vybuchly. Jeden kobold po explozi vyletěl do vzduchu, druhý padl k zemi. Ale třetí seslal sekerové kouzlo, které zazářilo indigovým světlem. Rychle se rozmáchl a roztříštil Shannonův text na stříbrné úlomky.

Nicodema zamrazilo u srdce. Koboldí čarotepec.

Netvor zaryčel, postavil se na zadní a vyřítil se na Shannona. Starý učitel zkusil seslat další magnové kouzlo, ale vypadlo mu z ruky. Nicodemus skočil a vrazil koboldovi ramenem do boku. Svalili se na zem. Potom byl na koboldovi, tlačil mu kolenem na krk. Kobold napřáhl ruku, jako by chtěl seknout drápy, ale Nicodemus si strhl z hrudi pithanské tetování. Indigové kouzlo se proměnilo v dýku a posvítilo netvorovi do zlatých očí, nyní vytřeštěných hrůzou. Nicodemus mu ho zabořil do ramene a ucítil, že probodl sval a šlachu.

Kobold zavřeštěl a zběsile se zazmítal, dostatečně silně, aby ze sebe Nicodema shodil. Svět se roztočil a pak se zastavil, Nicodemus ležel s tváří v písku.

Jeskyně se rozezněla vytím. Nicodemus se přizvedl a uviděl koboldího čarotepce, jak si drásá mohutnou hruď. Všude, kde se ho Nicodemus dotkl, bujely na modré kůži černé vředy. Vedle vyděšeného netvora stáli jeho dva společníci. Shannonova kouzla jim způsobila tržné rány, ale nezabila je.

Nicodemus vstal a stáhl si z boku dlouhé válečné tetování. Indigové věty se složily a utvořily široký zubatý meč, jehož zuby tančily jako plamínky.

Všichni tři koboldi naprosto zmlkli a zdřevěněli. Z Nicodema při rvačce spadla část podtextu a byl teď od pasu nahoru vidět. Nakročil k obludám a pozvedl textový meč.

Koboldi se otočili a vzali do zaječích.

„Koboldi také mají proroctví,“ poznamenala Boann, když se zase rozhostilo ticho. „Vrátí se pro tebe, Nicodeme. A až se tak stane, budu pro ně mít práci.“

Ale té noci ani jindy během toho putování se nevrátili.

Tři dny po boji, kolem poledne, vystoupila Nicodemova skupinka z tunelu a spatřila Nebeský strom.

~

Údolí Nebeského stromu měřilo v průměru pět mil a tvořilo takřka dokonalý kruh v sevřeném prstenci hor.

Jeho stěny byly tak strmé, že se na mnoha místech měnily v menší útesy. Na vrcholcích těchto náhlých zlomů se rozkládaly travnaté plošiny a na nich se pásla nevelká stáda bílých koz.

Na protější straně údolí se shora proplétala úzká bystřina a často se rozlévala a dávala vzniknout tůním a krátkým vodopádům. Okolní skály bujně porůstalo kapradí.

Potok tekl do srpkovitého jezírka u severního okraje údolí.

Z tmavé vody vyrůstaly obrovité kořeny – tlusté jako starhavenské věže – a táhly se až doprostřed údolí. Všude jinde se země dmula a vlnila menšími kořeny. Křižovaly ji nízké kamenné zídky, vymezující neosetá pole a pusté stinné zahrady.

Při obvodu údolí stály kamenné domy. Shlukovaly se do osad, ale čím blíž se nacházely ke středu údolí, tím byly budovy větší a početnější. Kolem kmene Nebeského stromu se rýsovalo malé opuštěné město ježící se věžičkami.

Avšak nejvíce pozornosti přitahoval samotný Nebeský strom.

Od kořenů po vrcholek měřil přinejmenším stejně jako většina starhavenských věží. Z mohutného kmene rašilo v různé výšce šest hlavních větví a každá nesla listový baldachýn zvící dešťového mračna. S výjimkou dvou nejvyšších větví sahaly všechny obrovské haluze až k plošinám na srázných útesech. Tam kolem nich stály rozvaliny malých vesnic.

Vísky na plošinách spojovaly s větvemi úzké lávky. Po každé masivní větvi vedla vydlážděná cesta, která následně mizela v otvoru ve kmeni.

Vysoko nad nimi vanul studený podzimní vítr. Nejvyšší baldachýny se pohupovaly, a údolí tak zalévaly kropenaté vlny světla a stínu.

„Nuže, Nicodeme Weale,“ pronesla Boann, „myslíš, že to pro tebe bude dostačující domov?“

„Domov?“ Zasmál se. „Tohle je ráj.“

Došli k nejbližší haluzi, prozkoumali ji a přišli na to, že tunely vytesanými do kmene se dá sestoupit na dno údolí. Tam objevili zarostlé zahrady, kde se to jen hemžilo zajíci, a jezírko plné pstruhů. Vybrali si jeden z domů ve městě a zabydleli se v něm.

Následující den přinesl bouři a ta zvedla hladinu potoka a nahnala do jezírka kalnou vodu z hor. Ještě několik dnů potom kanuly z listů Nebeského stromu tlusté kapky.

Rána Nicodemus trávil většinou s Boann. Učila ho dějepis, bohosloví a politiku. Odpoledne s Shannonem cvičil psaní v čarodějnických jazycích. Po setmění se sám věnoval chtonickým jazykům.

Pomalu uplynuly čtyři neděle a přišly studené deště a přitáhly s sebou podzim. Chlad zbarvil nejvyšší listy Nebeského stromu do šarlatova.

Shannon ani jednou nemusel vydávit chorobná přísloví. Vypadalo to, že Nicodemus s pomocí Smaragdu vředy oslabil.

Čím větší byla zima, tím nižší a nižší větve Nebeského stromu se odívaly červenými listy. Jen málo listů však spadlo.

Bylo to období rozhovorů a úvah. Nicodemus a Shannon si po večeři často sedali k ohni a vzpomínali na hrdinství Prosťáka Johna nebo truchlili pro Devin.

Protože byli jen tři, bývalo jim v údolí smutno. Lekce i rozhovory tak často končívaly mlčením.

A tak Nicodemus během některých podzimních odpolední vyrážel na procházky po okolí. Prozkoumal Nebeský strom a stěny údolí do posledního coulu a objevil tajné sluje a soutěsky. Naučil se lovit zajíce a kozy, naučil se chytat ryby v temných vodách jezírka. Ale ne a ne se naučit vařit. Shannon reagoval na výsledky jeho kuchařského snažení stále barvitějšími, avšak dobromyslnými vtípky.

Večer po učení se Nicodemus občas potuloval po zeleném dně údolí. Myslel na Devin a Kyrana a propadal zádumčivosti, nebo na Deirdru a propadal netrpělivosti. Čas plynul stejně jako předtím, zvolna.

Pak se jedné studené noci probudil a uslyšel, že ho Boann volá jménem. Našel ji před domem, stála uprostřed vydlážděné ulice.

Všechny tři měsíce byly v úplňku. Jejich zář pronikala hustým listovím a plnila údolí rozptýleným svitem.

„Pojď se mnou k jezírku,“ pronesla bohyně klidným, monotónním hlasem. Nicodemus s ní vyšel z chtonického města a vkročil do trávy vysoké po pas. „Dnes v noci,“ řekla bohyně, „ti začne učení, které bychom ti nemohli předat ani já, ani Shannon.“

Nicodemus na to nic neřekl. Došli ke zvýšenému travnatému břehu nad jezírkem. Jindy čirá hladina vypadala v měsíčním svitu zcela černě. Boann se otočila k Nicodemovi a začala: „Až odsud odejdeme, bude ti hrozit velké nebezpečí, že –“

„Bohyně,“ sykl Nicodemus a dřepl si. „Vůbec se nehýbej. Před námi, tam na té skále, číhá podtextovaný koboldí čarotepec. Jeho sloh nestojí za nic.“ Sklonil se ještě níž, aby ho skryla vysoká tráva. Postava, kterou rozeznával, matně zářila fialovými větami. Krčila se na balvanu nad jezírkem a soudě podle siluety hleděla na jinou stranu. „Myslím, že nás neviděl,“ špitl Nicodemus.

Boann se ani nehnula. „Říkají tomu válečná hra,“ pravila tiše. „Učí mladé koboldy, jak přežít v těch jejich nekonečných kmenových válkách. Říkám ti to proto, že věřím, že jsi člověk, který podle proroctví navrátí koboldům slávu, jaké se těšili před tím, než Novosluneční císařství vyplenilo jejich království.“

„Nemluv tak nahlas,“ zašeptal Nicodemus a stáhl si z boku vytetované útočné kouzlo. Podržel ho u země, aby ho neprozradila jeho záře, a nechal text utvořit mihotavý široký meč.

„Každou noc tě naučí něco nového. Dnešní lekce se myslím bude týkat taktického využití klamných cílů.“

Nicodemus ztuhl a potom k ní zvedl zrak. „Klam –“

Zezadu na něj skočil druhý kobold a sevřel mu kolem hrudi paže obalené látkou. Síla úderu vyrazila Nicodemovi meč z rukou a oba je vymrštila do vzduchu. Následovala strašlivá chvíle pádu, během níž kobold křikem oslavil své vítězství. Pak s mohutným šplouchnutím dopadli do vody. Nicodemus se divoce zazmítal, udeřil protivníka pěstí, zřejmě do tváře, a sáhl po výbušném kouzlu, které si vytetoval na záda.

~

Boann sledovala, jak se Nicodemus a kobold zřítili do jezírka. Shannon a prastarý koboldí náčelník vedle ní shodili podtexty. Shannon si odkašlal. „Bylo opravdu nutné provést to takhle tajně? Mohli jsme mu aspoň říct, že jsi s tím koboldím kmenem mluvila.“

Boann zavrtěla hlavou. „Takhle na tu lekci nikdy nezapomene.“

Shannon se očima papoušice podíval na vodu, kde Nicodemus zmizel, a zamračil se. „Víš jistě, že ho tahle válečná hra nebude stát život?“

Nato hladinu rozrazilo cosi jako indigový oheň. Boann jakožto bohyně viděla všechny magické jazyky. Právě teď spatřila, jak tlaková vlna Nicodemova kouzla vyhodila koboldího útočníka i se spoustou vody vysoko do vzduchu. Ječící humanoid žuchl na blátivý břeh. Vzápětí se na mělčině vynořil Nicodemus. Byl do půl těla nahý a strhával si z boku válečný text.

„Ano, magistře, docela jistě ho nebude stát život,“ odvětila Boann suše. „Spíš si dělám starosti, jestli nebude stát život některého z jeho učitelů.“

Náčelník si pohrdavě odfrkl. „Každý kobold, co se nechá zabít člověkem, který se právě naučil kožopis, ať je spasitel, či ne, si smrt zaslouží.“

Boann se napjatě usmála. „A jak ty vaše jazyky Nicodemovi jdou?“

Sukovitý kobold se podrbal na lysé bradě. „Vzhledem k tomu, že se kožopisu věnuje teprve jednu roční dobu, musím říct, že nikoho lepšího jsem ještě neviděl.“

Vtom se vmísil Shannon. „A právě to mě trápí. V čarodějnických jazycích je čím dál horší. Nezvládá už ani jednoduchá kouzla.“

„Magistře! Boann!“ zařval Nicodemus z vody. „Všude jsou koboldi!“ Ke břehu se blížili další dva podtextovaní modrokožci. Ten, kterého odhodil kouzlem, se už dokázal postavit.

Boann na Nicodema houkla: „Dnes máš za úkol nenechat se chytit. Jestli za svítání nebudeš v poutech nebo po smrti, pak jsi uspěl.“

Nicodemus se pokryl pláty fialového světla, asi textovým brněním, řekla si bohyně. Zdálo se, že jí odpoví, ale vtom se na něj koboldi vrhli.

Náčelník pokynul k textovému souboji a jeho útokům a protiútokům. „Tohle by mu šlo. Teď ho naučíme, jak se plížit a ukrývat. Koncem podzimu mu svěříme válečníky a naučíme ho velet. Zúčastní se letošní Novolunní války. Pak ostatní kmeny uvidí, jak je mocný, a poznají, že jsme konečně našli spasitele.“

Shannon se zaškaredil. „To ho zbrzdí ve cvičení čarodějnických jazyků a ve snaze zjistit víc o té nově nabyté plynulosti v prajazyce.“

Boann to odbyla mávnutím ruky. „To může počkat. Vzhledem k tomu, kolik toho ztratil, bude dobře, když pozná úspěch a dostane příležitost stát se vůdcem.“ Otočila se k Shannonovi. „Krom toho, jestli má přežít za hranicemi tohoto údolí, musí mu lekce z válečných her přejít do krve.“

Shannon přimhouřil bílé oči. „Pak bychom ho měli učit, jak přežít. Ale proč z něj hned dělat jakéhosi vojevůdce?“

„Ne vojevůdce,“ opravila ho Boann, „ale velitele. Jeho nevlastní sestru teď učí trilionští generálové a ixonští admirálové. To ona povede lidská vojska ve válce disjunkce. Ale než se tak stane, bude muset najít a zabít čarotepce, který vládne prajazykem a umožnil Taifonovi napsat draka, jenž zaútočil na Trilion. Podle mě netuší, že ji připravují k vraždě nevlastního bratra.“

V tu chvíli se ozval koboldí jek, Nicodemus totiž seslal indigovou tlakovou vlnu a srazil je na zem. Neztrácel čas a začal prchat po břehu. Koboldi se vydrápali na nohy, spustili lovecký pokřik a rozběhli se za ním.

„V porovnání s jejími agenty budou tito koboldi vypadat jako krotká koťátka. A nezapomínej, že Taifon bude mít k dispozici zpola dokončeného draka,“ dodala Boann. „Musíme Nicodema cvičit, aby přežil dost dlouho a mohl bojovat v disjunkční válce.“

Shannon si odhrnul z tváře stříbrný dred. „Díky tomuhle výcviku možná přežije jeho tělo, ale co to udělá s jeho duší?“

Boann sjela pohledem zpátky k jezeru a chvíli přemýšlela o odpovědi. „Shannone, můj nový příteli,“ pronesla po chvíli, „to nevím.“

~

Život v údolí Nebeského stromu nabral nový, naléhavější rytmus a Shannona začaly tížit chmury. Nicodemus se každé ráno připotácel celý utahaný, často byl od krve a pokaždé se rozpovídal, co se naučil během válečných her. Jedné noci to bylo, jak s pomocí chtonických kouzel zlézt městské hradby. Jindy zase jak obklíčit nepřátele, jak zaútočit na cizí tábor nebo jiná krvavá záležitost.

Kromě toho mluvil o tom, že zjistil, že se ho koboldi mohou krátce dotknout. Jejich modrá kůže se vyznačovala pozoruhodnou odolností vůči vředům, které vytvářel. Koboldi si je jednoduše strhávali, a obešlo se to bez následků, jen s trochou krve. Přestože ke vzájemným kontaktům docházelo pouze během boje, Nicodemovi se ulevilo, že se může dotknout živé bytosti, aniž by ji zabil.

Po líčení nočních válečných her chodil spát. Vstával pozdě odpoledne a pak se s Shannonem učil čarodějnické jazyky.

Ale kakografie se mu opravdu zhoršovala. Pravopisná cvičení se míjela účinkem. Co hůř, když dostal za úkol složit nové kouzlo, nejdřív si ho na předloktí vytetoval a teprve potom to zkusil v čarodějnickém jazyce.

Občas to Shannon vzdal a vyšel si s ním na dlouhou procházku kolem údolí. Vyprávěl mu o svém dětství, o tom, jak během spirijské občanské války sloužil jako diplomat, o své nešťastné lásce a o tom, jak přišel o manželku.

Nicodemus ho pozorně poslouchal, čas od času si Shannon udiveně uvědomil, že ho Nicodemova přítomnost utěšuje. Připadal si pak prázdný.

Co bylo ještě horší, jeho staré tělo přepadaly návaly šílené únavy. Po jídle ho mnohdy bolelo břicho a občas míval potíže s vyměšováním. Čím byly dny chladnější, tím víc času trávil spaním u ohně.

Jednou na něj přišla taková slabost, že se s Nicodemem nešel ani projít. Vyústilo to v hádku: Nicodemus opakoval, že už je dost silný, aby se vydal pronásledovat Taifona. Shannon to odmítal poslouchat a poukazoval na to, že Nicodemův úžasný chtonický jazyk funguje pouze za tmy a Taifon ani agenti jeho nevlastní sestry mu neprokáží tu laskavost, že by ho přepadali jen v noci.

Snažil se zdůraznit, jak je důležité naučit se dokonale ovládat nově nabytý prajazyk a vyhledávat si v Rejstříku informace o Taifonovi. Ale Nicodemus jen naštvaně odkráčel z domu, a ještě na Shannona zařval, že se nebude dívat, jak mu umírá před očima, když je tu šance, že by mohl získat Smaragd.

Večer se udobřili. Ale nic se tím nevyřešilo.

Shannon zažíval štěstí, když v Nicodemovi probleskoval mladík, kterého znal ve Starhavenu. Koncem podzimu, během jednoho chladného odpoledne, začal mezi větvemi Nebeského stromu padat sníh.

Shannon s Nicodemem rozpoutali koulovačku. Azura sloužila Shannonovi jako oči a Boann – nedostatečně hmotná na to, aby uplácala sněhovou kouli – dělala rozhodčí. Na dno údolí se však dostalo tak málo vloček, že se Nicodemus s Shannonem brzy uchýlili k tradiční přestřelce immaturskými kletbami. Shannon jako jazykovědec byl učiněná pokladnice sprostých slov a s přehledem vyhrál.

Avšak klukovství probleskovalo Nicodemem čím dál vzácněji s tím, jak jeho válečný výcvik nabíral na intenzitě. Navazoval přátelství s koboldy, začínal jim věřit stejně, jako si navzájem věří vojáci. Takové pouto Shannon nikdy nepoznal.

Nicodemus bez ustání mluvil o Novolunní válce: obřadním shromáždění všech koboldích kmenů. Až budou všechny tři měsíce v novu, koboldi se vyrojí z podzemí na náhorní plošinu hluboko v Pinaklových horách. Jedná se o plošinu, kde stálo jejich hlavní město, než přišlo Novosluneční císařství a zničilo je.

Každý kmen vyšle do rozvalin skupinku deseti válečníků, aby pátrali po zlaté větvi, kterou tam ukryje koboldí kněz. Skupinka, jež se s větví vrátí, vyslouží svému kmeni právo po jeden rok opatrovat korunu poslední koboldí královny.

Když se přiblížil zimní slunovrat a z Nebeského stromu začaly opadávat šarlatové listy, Nicodemus se spolu s koboldími válečníky vydal na cestu. Šla s nimi i Boann, ale Shannon musel zůstat v údolí. Už tak bude těžké, prohlásil koboldí náčelník, dostat na shromáždění jednoho člověka. Přivést tam dva? Vyloučeno.

O samotě plynuly Shannonovi dny pomalu. Vrátila se mu chuť k jídlu a část sil, ale spal špatně a po většinu dne jen neklidně chodil po údolí.

Po dvou nejdelších týdnech jeho života se koboldí výprava vrátila a Nicodema přinesla na ramenou. Po čelisti se mu táhla roztřepená rána, hruď měl ovázanou spoustou obvazů a na hlavě mu seděl starobylý ocelový kroužek.

Vyhrál Novolunní válku a přivedl si více než padesát nových koboldích spojenců.

Osud tomu chtěl, že se vrátil noc před zimním slunovratem. Koboldi uspořádali hostinu kolem vatry. Při večeři Shannon seděl vedle Nicodema. Chtěl se ho vyptat na všechno ohledně Novolunní války, ale koboldi zpívali, tančili a chvástali se tak nahlas, že se nedalo vůbec mluvit. Dva modrokožci se začali rvát, ale Nicodemus je zastavil jediným hlasitým rozkazem.

Později té noci začalo sněžit. Ani tentokrát neproniklo na dno údolí moc vloček, ale bylo jich dost, aby ukončily oslavu. Všichni koboldi se Nicodemovi uklonili a stáhli se do slují.

Shannon odvedl svého žáka domů, podíval se mu na rány, zjistil, že nejsou tak hrozné, aby si kvůli nim musel dělat hlavu, a s úlevou usnul, jako když ho do vody hodí.

Ráno ho probudil tuhý mráz, bylo ještě šero a údolí přikrývala asi palec tlustá vrstva sněhu. U snídaně mu Nicodemus podrobně líčil válku v koboldích ruinách. Jeden koboldí kmen nevěřil, že je předpovězený spasitel. Jeho skupinka během Novolunní války přepadla tu Nicodemovu. Nejprve se Nicodemus chlubil, jak jeho válečníci odrazili útok, pak zvážněl, protože začal vzpomínat na koboldy, které zabil. Shannon ho přinutil, aby mu všechno ještě jednou zopakoval.

Po jídle si Nicodemus šel lehnout. Probudil se odpoledne, když přestal padat sníh.

„Je zimní slunovrat,“ řekl a podíval se z okna na jasnící se oblohu nad Nebeským stromem. „Ve Starhavenu se bude slavit.“

Shannon přitakal, že má pravdu. „Jaksi to není ono, když je na svátek tak málo sněhu.“

Nicodemus se na chvíli odmlčel. „Asi si vylezu na nejvyšší větev a půjdu se podívat na pořádný sníh. Ve větvích stojí malá chtonická pevnost. Ze strážní věže je krásný výhled.“

Shannon tak vysoko ještě nebyl, ale tušil, že by mu na to nestačily síly. Řekl Nicodemovi, ať jde sám.

~

Když Nicodemus vystoupal do strážní věže na vrcholku Nebeského stromu, rozhlédl se po širém panoramatu zasněžených hor. V dáli se na severu tyčila štíhlá černá silueta Eversongovy věže.

Chtonická strážní věž už dávno přišla o střechu a nejvyšší podlaží přikrývala stopa sněhu. Nicodemus ho odhrnul z toho, co kdysi bývalo stolem, a na ten si pak sedl a díval se, jak se zbytek nejkratšího dne v roce utápí v šeru.

Když zapadající slunce zalilo krajinu vínovým světlem, od schodů se ozvalo Shannonovo hlasité supění.

Nicodemus se k učiteli rozběhl a pomohl mu s pár posledními schody. „Magistře,“ pokáral ho, „měl jste mi říct, že půjdete taky. Mohli jsme jít spolu.“

„Pak bych tě jen zdržoval,“ zabručel čaroděj. Nicodemus mu pomohl usednout.

„Při ohnivé krvi, to jsem si dal,“ vydechl Shannon, posadil si Azuru do klína a zabalil ji do pláště. Papoušice vystrčila z nového látkového hnízda hlavu, aby oba viděli. „Tomu říkám výhled!“ prohlásil starý učitel s vrásčitým úsměvem.

V dálce před nimi v paprscích zapadajícího slunce zářila Erasmova věž. Shannonovi se postupně zklidňoval dech.

Z věže vyšlehlo kouzlo kolaboris a proletělo nad východním obzorem do nadcházející noci.

„Mladík je vězněn v akademii,“ pronesl Nicodemus tiše. „Dozví se, že není celý. Vidí, že lidé kolem něj trpí. Na chviličku si zkusí, jaké je být kompletní, a pak uteče. Ale nehledě na to, kam uteče a co se z něj stane, pořád bude příčinou či divákem utrpení. Přesto nechce nic jiného než to utrpení ukončit.“

Shannon chvíli mlčel. „Víš, že jsem začal psát duchařinu?“

„Když spíte, kolem hlavy vám září vtiskovací matice,“ odvětil Nicodemus, aniž by se k němu otočil. „Září i kolem Azury. Myslím, že to má něco společného se sny. Zhoršily se vám vředy?“

Aby je Nicodemus viděl s pomocí prajazyka, musel by se starého učitele dotknout. A to se neodvažoval.

Shannon se dlouze nadechl. „Ne. Vlastně je mi líp. Předpokládám, že jen dočasně. Těžko říct. Věřím, že získáme Smaragd včas a tu věc, co mi roste v břiše, stihneme vyléčit. Ale… nechci, aby mě zaskočila nepřipraveného. A tak píšu duchařinu… v rámci takového předběžného opatření.“

Nicodemus pokýval hlavou. „Je to tedy závod mezi mým výcvikem a vaší nemocí. Když prohraju, tak umřete.“

Shannon si povzdychl. „Není to žádný závod, Nicodeme. Abys byl co platný v boji proti disjunkci, musíš se naučit dokonale ovládat prajazyk. Musíš se to naučit sám; s tím ti nepomůžu. A Rejstřík je teď porouchaný a jen ty v něm můžeš hledat další informace o Taifonovi. Tyhle úkoly ti zaberou roky, ne-li desítky let. A jestli z tohohle údolí odejdeš dřív, než je splníš, nedokážeš vzdorovat démonům. Nedokážeš ani přežít,“

„Magistře, koboldi říkají, že jsem nejmocnější čarotepec, jakého kdy poznali. A velím malému vojsku jejich válečníků.“

Stařec potřásl hlavou. „Koboldi zřídka opouštějí svůj podzemní svět. Na bitevním poli si nebudou vědět rady. A tvá kouzla, Nicodeme, fungují jen ve tmě. Musíš se dál učit čarodějnické jazyky. Jestli se za Deirdrou a Smaragdem vydáš dřív, než je ovládneš, nepotrvá dlouho a Taifonovi nebo tvé nevlastní sestře dojde, že za světla jsi bezmocný.“

„Nehodlám se dívat, jak mi tu umíráte!“ odsekl Nicodemus dopáleně. „Vím, co musím udělat.“

Shannon otevřel ústa, jako by chtěl něco namítnout, ale pak zavrtěl hlavou. Oba se odmlčeli.

Slunce pozvolna kleslo za obzor a postupně se začaly rozsvěcet hvězdy. Zvedl se vítr a začal si pohvizdovat mezi holými větvemi.

„Nicodeme, ještě jsi neutekl ze Starhavenu,“ pronesl Shannon. „Máš pocit, že tady už jsi ve světě. Myslíš si, že tvá síla spočívá ve tvých chtonických textech nebo velitelských schopnostech. Myslíš si, že bez Smaragdu nejsi celý. Nedochází ti, že pravou sílu už máš v sobě. A to znamená, že jsi pořád támhle v akademii.“ Pokynul ke věži. „Pořád utíkáš před golemy.“

Nicodemus našpulil rty, ale nic na to neřekl.

„Musíš si uvědomit, že teď jsi úplný.“

Mladík zavrtěl hlavou.

„Vy umíráte. Deirdra je v otroctví. Smyslem mého života je získat Smaragd a zbavit se poruchy. Do té doby nebude nic správně.“

Shannon mu začal oponovat, ale hned toho nechal.

Jen spolu seděli a mlčeli.

~

Kolem Nicodema a Shannona se zatočil ledový vítr a odletěl na sever.

Zaburácel v bílých horách a pak se rozkrájel o množství starhavenských věží. Zavyl nad mosty a poprášil suchým sněhem chrliče, kteří vymetali okapy a odstraňovali led z odpadních stružek.

Obkroužil Bubnovou věž a zarachtal papírovými roletami. Prosťák John – nyní již nižší čaroděj John ze Starhavenu – otevřel okno a vyhlédl do noci. Dlouze a rozechvěle se nadechl a znovu pomyslel na své mrtvé přátele: Devin, Nicodema, magistra Shannona.

Vtom někdo zaklepal, nejspíš nějaký mladý kakograf. John jakožto nový správce Bubnové věže zavřel okno, potlačil v sobě smutek a otočil se ke dveřím.

Vítr venku zavířil, vrhl se od Bubnové věže ke Spirijským stájím a rozvlnil tlustý plášť magistry Amadi. Ta sledovala své strážce, jak se připravují k dlouhé cestě zpátky na sever.

Ačkoli se tvářila klidně, v srdci jí to vřelo strachem a očekáváním. Kouzla kolaboris roznesla hlášení o Fellwrothovi a Taifonovi do ostatních akademií. Ne všichni jim věřili, ale nikdo nepopíral jejich účinek. Všichni čarodějové se teď zabývali proroctvím, všichni se bavili o politických spekulacích. A ona se vrací do Astrophellu, kde se hra frakcí hraje s vražednou důrazností.

Ve stájích vytěsnila politiku i proroctví z hlavy na dostatečně dlouhou dobu, aby si stihla pečlivě prohlédnout všechny balíky, sedla i koně, s nimiž se vypraví na cestu. Potom dala strážcům rozchod a sama vykročila na zasněžený dvůr u stájí, aby se podívala na hvězdy.

Až se vrátí do Astrophellu, nebude zavázána věrností žádné frakci. Bude se ve vnitřních bojích muset orientovat sama a přitom ještě sbírat informace, které by se mohly hodit Shannonovi a Nicodemovi, až se zase ukáží. Bezpochyby si vyslouží nedůvěru všech větších frakcí. Sebemenší chyba by ji mohla stát život.

Usmála se. Z hloubi duše milovala nejvíc ze všeho velká poslání. A to teď rozhodně má.

Ledový vítr zesílil.

Amadi si přitáhla plášť k ramenům a vyrazila do postele, aby mohla snít o Astrophellu pod horkým severským sluncem.

Vítr vyletěl ze Starhavenu a spustil se k úpatí kopců. Prohnal se nad rozvalinami chtonické vesnice, až k němu duchové zvedali velké jantarové oči. Necítili chlad, ale i tak se chvěli. Tušili, že nepotrvá dlouho a svět se změní.

Vítr se valil dál, přes vršky k Nejzápadnější cestě. Pak se stočil na sever, do teplejších krajů. Krajina pomalu svlékala sníh a vyměňovala ho za bujnou zeleň. Potom se vítr obrátil na západ, rozvlnil vysokou trávu v savaně, přehoupl se přes úzkou karavanní stezku a překonal horský hřeben. Na tom stála pískovcová strážní věž.

Vedle té se krčila Deirdra s rozevlátými rudočernými křídly. Před ní se v rovné čáře táhla cesta, která po pěti mílích končila u žlutohnědých hradeb spirijského města. Deirdra i v matném svitu hvězd rozeznávala množství taškových střech a širokou osmistěnnou kopuli chrámu.

Pomalu vstala. Po tvářích se jí řinuly slzy, po rukou krev. U nohou jí ležely čtyři mrtvé městské stráže. Taifon ji přinutil, aby je zabila. Chtěl do města vstoupit bez jediného varování.

Vítr zesílil, zadul Deirdře pod křídla a vynesl ji pár palců nad zem. Mimoděk sevřela Smaragd z Arahestu ještě pevněji. Cestovala hlubokou savanou a bojovala se zvířaty, jež ji obývají. Viděla nevýslovné věci, které jim Taifon prováděl prajazykem.

Vítr zeslábl a ona zase dosedla na zem. Potom vykročila. Tváře jí zvlhly čerstvým přívalem slz. Už teď se rmoutila kvůli tomu, k čemu ji Taifon přinutí ve městě.

Během kontaktu s jeho myslí se dozvěděla o nejnovějším prajazyčném textu, který začal psát. A proto se modlila, aby se ji Boann, Nicodemus ani Shannon nepokusili zachránit. Jestli to zkusí, narazí na kouzlo, jaké nikdo z nich nedokáže skutečně pochopit, dokonce ani vidět.

Narazí na pravého draka.

Epilog

Jazykovědec měl pocit, jako by se dusil vlastními slovy.

Byla to slova krátká, běžná, vycházela z jeho starého srdce a zrychlovala mu tep. Vytáhl zpod pláště Azuru.

Nelíbilo se jí, že ji vytrhl ze spaní a vytáhl z tepla, a tak mu poslala nevrlý vzkaz.

Čaroděj se rozhlédl jejíma očima, vstal a zamířil ke schodům.

„Už pomalu vyrazím dolů,“ řekl svému žákovi. „Až se ti bude chtít, tak mě dožeň a můžeš mi pomoct.“

Nicodemus přikývl.

U schodů čekala na Shannona Boann. Prohlížela si ho. „Přesvědčil jsi ho?“ zeptala se.

Shannon se smutně pousmál a seslal několik ohňušek, aby dobře viděl. „Je příliš omámený svými novými schopnostmi.“ Na chvilku se odmlčel. „Teď musíme počkat, než mu dojde, že se svých omezení nezbavil.“ Azuřiným zrakem uviděl, že Nicodemus zavřel oči a zapřel se proti větru.

„Ale zlepšuje se nečekaně rychle,“ odvětila bohyně. „Nebude nakonec mít pravdu? Nebude nakonec připraven včas, aby tě zachránil?“

Shannon vydechl. „Těžko říct, ale rozhodně v to doufám…“ Hruď se mu opět napjala oním zvláštním dusivým pocitem. „Nicodeme,“ houkl a zkusil tu emoci udržet na uzdě. „Zdá se, že budu potřebovat pomoc už teď.“

Mladík vyskočil a s ustaraným výrazem k němu doběhl.

„Krom toho nás doma čeká kotlík guláše,“ dodal Shannon s úsměvem. „A nevařil jsi ho ty, takže tentokrát nebude chutnat jako koňský pot.“

Nicodemus se zasmál a chytil Shannona za paži, opatrně, aby se nedotkl pokožky.

Najednou se starý lingvista musel zostra nadechnout a odvrátit.

„Co je, magistře? Bolí to?“

„Ne, ne,“ opáčil Shannon tak pevným hlasem, jak jen dovedl. „Mám tu…“ Zvedl ruku ke krku. „Takový pocit… Nemůžu… Nevím, jestli se tomu nějak říká…“

Znovu ho zkusil pojmenovat. Ale slova se mu v srdci spletla do malé trnité koule a uvázla mu v hrdle.

Dusil se bodavou hroudou slov „ztráta“ a „vděk“, „zoufalství“ a „úleva“, „strach“ a „úžas“.

Dusil se ostrým vědomím, že pozvolna umírá.

„Možná vás pálí žáha z toho mého guláše s příchutí koňského potu,“ odvětil Nicodemus.

Shannon se zasmál a usoudil, že nejlépe ten zvláštní pocit v jeho hrudi vystihuje výraz „láska“.

Podíval se na svého žáka. Z mladíka se stal muž a magistr viděl, jak se v něm mihotá příslib, že jednou možná vyroste natolik, aby dal světu naději.

Nicodemus mu pohled opětoval. Mladou tvář mu osvětlovalo několik zářících odstavců. Jasná slova mu vykreslovala úsměv měkkým bílým světlem a tmavé oči naopak zalévala radostnou, třpytivou černí.

Poděkování

Napsat román je jako vyklubat se ze zámotku, do kterého se člověk zakuklil, když byl ještě někým méně moudrým.

Kdybych tedy chtěl vyjmenovat všechny, komu jsem vděčný, připsal bych na seznam ty, kdo mi pomohli překonat můj handicap. Nicméně po uvedení všech učitelů, žáků a přátel, kteří mě podporovali, by se z Čarotepce stala natolik tlustá kniha, že by se na ni dalo nahlížet jako na cvičební nářadí. Pokud jste ji tedy otevřeli kvůli jménu na jejím hřbetě – a ne kvůli názvu vězte, že jsem vám hluboce zavázán.

Obzvlášť vděčný jsem těm, kdo Čarotepci věnovali čas a důvěru: Jamesi Frenkelovi za to, že mi poskytl svoji bezmeznou moudrost a málem nad textem vypotil svoji extra výkonnou redaktorskou duši; Mattu Bialerovi za to, že to zkusil s mladým spisovatelem a pomohl mu vyrůst; Toddu Lockwoodovi a Ireně Gallové za úžasnou obálku; Tomu Dohertymu a všem z nakladatelství Tor za podporu; lékařské fakultě Stanfordovy univerzity a Výzkumnému programu lékařských vědců za to, že mi dovolily dvojí zaměstnání; Tadu Williamsovi, mému holohlavému mistru Jedi, který píše fantasy, hraje se mnou košíkovou v YMCA a jehož otisky najdete po celém příběhu; Danielu Abrahamovi za to, že mi osvětlil lunární fyziku a jednou u oběda prohodil nenucenou a trefnou poznámku, jež inspirovala koncept „myšlení čtvrtého řádu“; Teře Chalbergové, přítelkyni, která v těžkých chvílích dohlížela na vydání této knihy jako anděl strážný; Nině Nuangchamnongové a Jessice Wearové, přítelkyním do nepohody, které celý text nádherně vycídily; Deaně Lauře Kingové – ať je, kde je – za to, že mě vytáhla z rozběsněné vlčí smečky studentů přípravného kurzu na medicínu a naučila mě psát a jít si za svými sny; Joshuovi Spanoglemu za přátelství a rady do života studenta medicíny a spisovatele v jedné osobě; Swaroopu Samantovi a Erin Cashierové za plamennou kritiku a drahocennou chválu; Asyi Agulnikové, Deanně Hoakové, Kevanu Moffettovi, Julii Manzerové, Marku Dannenbergovi, Nicole C. Hastingsové, Tomu DuBoisovi, Amy Yuové, Mingu Cheahovi a Christine Changové za rady a čerstvý pohled na věc; Kate Sargentové za to, že se prokousala těžkopádnými ranými verzemi; skupině The Wordspinners (Madeleine Robinsové, Kevinu Andrewu Murphyovi, Jaqueline Schumannové, Jeffu Weitzelovi a Elizabeth Gilliganové) za přátelství a za to, že mě naučili mluvit o tom, na čem dělám; Andree PanchokBerryové za to, že přelouskala můj první pokus plný hrubek; Vičky Greenbaumové za oporu a inspiraci v samém počátku; a se vší láskou Genevieve Johansenové, Louise Buckové a Randymu Charltonovi za to, že mi věřili a že jsou tak úžasná rodina.

Blake Charlton

(*1979)

Americký autor fantasy, narozen 30. prosince 1979 v kalifornském Stanfordu. Do žánru vstoupil povídkou Endosymbiont (2008) na stránkách antologie Seeds of Change sestavené Johnem Josephem Adamsem. Příběh byl inspirován autorovou osobní zkušeností s úmrtím mladé pacientky během prvního roku lékařského studia a také osobním setkáním s rakovinou, s níž se úspěšně vypořádal jeho otec. Honorář věnoval americké lékařské společnosti bojující proti této zákeřné nemoci.

Až do doby svého dospívání se Charlton potýkal s dyslexií a nikdo – včetně něj – nepředpokládal, že by se mu někdy podařilo dokončit vysokou školu. Díky snaze jeho rodičů však objevil žánr fantasy a jeho čelní představitele Brookse, Feista, Williamse, Hobbovou, Jordanaa s tím se jeho touha číst znásobila. O deset let později absolvoval na univerzitě Yale s nejvyšším vyznamenáním, začal psát svůj první román a později dokonce nastoupil na studium medicíny na Stanfordu. Dnes už pracuje jako lékař v oboru interní medicíny a kardiologie a jeho potíže se čtením mu vnukly nápad stojící na počátku oblíbené fantasy trilogie Spellwright, jež se skládá z románů Spellwright (2010, česky Čarotepec/Laserbooks 2015), Spellbound (2011) a Spellbreaker (2016). V rámci pokusu vytvořit jedinečný systém magie vymyslel svět, v němž slova ožívají a s jejich nesprávným užitím se pojí značné nebezpečí. Hrdinou pak není nikdo jiný než čarodějnický učeň, jenž nedokáže reprodukovat ani ty nejjednodušší magické texty, aniž by je nepřekroutil do něčeho potenciálně nebezpečného.

Je jistě škoda, že se doposud nestihl blíže věnovat také psaní kratších textů. Vedle debutové práce tak lze z jeho tvorby jmenovat už jen povídku Heaven in a Wild Flower (2013) z antologie Unfettered: Tales by Masters of Fantasy sestavené Shawnem Speakmanem z příspěvků, které mu věnovali známí autoři žánru fantasy, aby mohl díky výdělku zaplatit dluh, jenž mu zůstal po léčbě nádorového onemocnění. Dnes pracuje na svém čtvrtém románu, ve volném čase rád jezdí na kole a rovněž sbírá vtipy o dyslexii a předčasné plešatosti. V letošním roce navštívil během letní dovolené mimo jiné i Českou republiku.

Martin Šust

Blake Charlton

ČAROTEPEC

Obálka Todd Lockwood

Překlad Roman Tilcer

Odpovědný redaktor Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor Helena Šebestová

Sazba provedena v LATEXu

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Vydalo Nakladatelství Laser-books s.r.o.

Úslavská 2, Plzeň 326 00

tel+fax: 377 246 407

www.laser-books.cz

v edici Laser jako 492. publikaci

Edice STYLE svazek 8.

Plzeň 2015, vydání 1.

Prodejní cena včetně DPH 339 Kč

Table of Contents

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Kapitola čtyřicátá

Kapitola čtyřicátá první

Kapitola čtyřicátá druhá

Kapitola čtyřicátá třetí

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

Kapitola čtyřicátá pátá

Kapitola čtyřicátá šestá

Epilog

Poděkování

Blake Charlton