Stella Blómkvist

VRAŽDA V TELEVIZI

1

„Ááách!“

Horký proud stříkal pod silným tlakem z malých kulatých dírek stříbrošedé hlavice a pronikal dovnitř.

Dál a dál. Tvrdě a měkce zároveň. žádoucně. Pohrával si s vyhladovělým masem jako šikovný chlap.

„Hmm!“

Zavřela jsem oči, uvolnila se a plně se otevřela tomu drzému, útočnému, mokrému milenci. Dovolila jsem mu vyřádit se podle libosti. Vykřesat dráždivé jiskry a rozdmýchat je do žáru vášně, jejíž plameny šlehaly stále divočeji. Až k vrcholu.

Téměř.

Přestala jsem těsně předtím, než se protrhla hráz.

Ležela jsem v horké vodě a všechny nervy jsem měla uvolněné. Sténala jsem a hekala. Vychutnávala jsem si tu bolestnou slast, když jsem se přinutila čekat.

Neuspokojit se. Ne hned. Později. Večer teprve začal.

„Největší špás vždycky teprve přijde.“

Říkávala máma.

Natáhla jsem se po sklenici na okraji vany a dopila ji. Nechala jsem Jacka Danielse pálit na jazyku a vyhasnout v krku. Pak jsem tu ohnivou vodu z Tennessee nechala stéct dolů.

„Hmm!“

Vždycky je tak zatraceně dobrá.

Bydlela jsem sama ve svém domě. Ještě stále jsem byla sama. A neměla jsem závazky, ani co se minulosti týče. Táta se z východu nikdy neozval. Naštěstí.

Chodily mi dopisy od mámy. Občas. Ještě pořád byla v Americe.

Ale to vlastně nehrálo roli. Měla jsem přece sebe.

Pak jsem vylezla z vany a bosa se postavila na kachličky. Obula jsem si měkké papuče a přehodila přes sebe velký ručník. Letmo jsem pohlédla do zrcadla na svůj bledý obličej. Pak jsem si svázala vlasy do ohonu a šla do obývacího pokoje. Vzala jsem dálkové ovládání, zapnula televizi, posadila se na gauč a opřela se. Naslouchala jsem rychlému bušení svého srdce, které bylo cítit v celém těle.

Dnes večer jsem chtěla slavit. Zaslouženě po dobrém dni. Po třímilionovém dni! Ten týpek vyhrál soud první instance. Myslel si, že tím to je vyřešené, ale já se nevzdala. Věděla jsem, že jedna vlaštovka ještě jaro nedělá. Proto jsem hned vznesla protest. A vyhrála jsem. Dnes. Tři miliony korun. Plus výdaje na obhájce.

Bingo!

Zavřela jsem oči. V duchu jsem znovu viděla zkormoucený výraz toho chlápka, když odpoledne u Nejvyššího soudu padl rozsudek. Jako by dostal úder do nejcitlivějšího místa.

Skvělé!

Co může být lepší než ukázat těm nevychovaným hulvátům, že Stellu Blómkvist nikdo nebude šikanovat? Nic!

I když… Dobrá, skoro nic.

Jedním uchem jsem poslouchala žvanění v televizi.

Nějaká diskuse o umění, což není můj šálek kávy.

Přesto jsem neměla chuť přepnout to na jiný program.

Koutkem oka jsem viděla, že ve studiu sedí dva chlápci, kteří se tvářili, jako by snědli všechnu moudrost. Rychle jsem zjistila, že jde o rozumbrady, kteří mluvili o nějakém divadelním představení. Bylo nemožné zjistit, zda se jim to představení líbilo.

Všechno to byly jen prázdné tlachy.

Uf!

Vstala jsem a šla do ložnice. Před zrcadlem jsem se utřela. Pomalu. Velmi pomalu.

Pak jsem si fénem vysušila vlasy. Můj klenot. Mé krásné vlasy, to jediné v mých genech, co by si silikonová superžena nechala. Ta, která se ve filmu proslavila tím, že odpravovala chlapy v posteli. Potom.

Jako včelí královna.

Vzhůru do víru velkoměsta!

Prohrabávala jsem šatník. Vybírala jsem a zase zavrhovala. Pořád dokola. Skončila jsem u kombinace černé kůže. Sukně byla krátká a těsná. Příjemně přilnula k mé kůži. Blůza pod sakem byla sněhobílá.

Jako nevina.

Ha!

Když jsem se vrátila do obývacího pokoje, diskuse ještě pokračovala. Nyní ve studiu seděly dvě ženy a bavily se o knihách. To už bylo mnohem lepší. Už jsem je někdy viděla, ale nevzpomínala jsem si, jak se jmenují. Chlapecky vypadající blondýna kladla otázky.

Byla ještě poměrně mladá. Měla vše pod kontrolou.

Inteligentní.

Kritička

byla

podstatně

starší,

pravděpodobně kolem padesátky. Měla zrzavé vlasy.

Určitě nabarvené. V obličeji kilogramy make-upu.

Občas se obdivuhodně rozčilila. V každém pořadu rozcupovala nejméně jednu knihu. Naprogramovaná zábava.

Nalila jsem si do sklenice dalšího Jackieho. Znovu jsem se posadila na gauč. Chladným sklem jsem si jezdila po rtech a pak si vychutnala velkorysý doušek.

Kritička se dostávala do ráže.

„Ta kniha je prostě prachmizerná!“ hřímala. Její hlas se chvěl zlostí. Jako by byla osobně uražená.

„Nechápu, co si myslí nakladatelství, které vydá něco takového! To bude navěky temnou skvrnou v edičním plánu!“

„Ale je to přece už třetí kniha tohoto spisovatele a všechny se prodávaly velmi dobře,“ řekla blondýna.

Náhle ochraptěla. Odkašlala si. Potom dodala: „Copak je děj tak špatný?“

„Ano, už jsem přece řekla, že tam není ani náznak dobrého příběhu,“ odpověděla kritička a začala mávat rukama. Vlasy se jí pod silným světlem leskly.

„Můžete se na to dívat, jak chcete, ale postavy nemají hloubku, vůbec žádnou hloubku, a vrcholem všeho je styl. Nechci nic říkat o jeho předchozích knihách, protože jsem neměla chuť je číst, ale tento příběh zcela jednoznačně prozrazuje, že ten muž prostě neumí psát.

Nakladatelství by ho vlastně mělo brzdit, protože tím nikomu radost neudělá, když vydá takový škvár.“

„Takže té knize asi nedáš příliš mnoho hvězdiček,“

řekla blondýna a natáhla se po sklenici s vodou, která stála na stole přímo mezi nimi.

„Autor si nezaslouží jedinou hvězdičku,“

odpověděla kritička, která se chvěla rozrušením.

„Takže to by bylo,“ řekla blondýna chraplavým hlasem. Usmála se, aby omluvila svou hlasovou indispozici, a pohlédla do kamery jako do zrcadla, ve kterém se prohlížela s narcistní samolibostí.

Pak opět zvedla sklenici ke rtům a napila se. Pila mocnými doušky, jako by trpěla žízní. Vypila polovinu sklenice. Opět se pokusila usmát na diváky a ukázat, že všechno je v pořádku.

Úsměv jí však ztuhl na rtech.

Její tvář strnula. Ruce si přitiskla k hrudi, ústa měla otevřená, jako by se s velkým vypětím neúspěšně snažila lapat po dechu. Vytřeštěnýma očima hleděla přímo do kamery.

Cítila jsem se na gauči rozpačitě. Bylo tak nějak nepříjemné hledět do těch velkých, strnulých očí na obrazovce bez možnosti pomoct. Přece nenatáhne bačkory v přímém přenosu?

Blondýně vyklouzla sklenice z ruky a dopadla na desku stolu. Voda se rozstříkla všemi směry, zatímco blondýna se pomalu svalila na stůl.

Kritička vyskočila, zaječela a sklonila se k ní.

Pořád dokola volala něco, čemu nebylo rozumět.

Několikrát do blondýny strčila, ale ta byla podle všeho vyřízená. Náhle obě zmizely a na obrazovce se objevilo známé sdělení „Přestávka, omlouváme se“.

Dopřála jsem si velký doušek Jackieho. Okamžitě jsem ho spolkla, aniž bych si vychutnávala chuť nebo žár. Snažila jsem se uklidnit. Upřeně jsem hleděla na televizi a s rostoucím neklidem čekala, co se bude dít.

Po nějaké době program pokračoval dál, jako by se nic nestalo. Nějaká idiotská mýdlová opera o zmateném citovém životě amerických mladých na střední škole. Hrozné!

2

No konečně!

Už se blížila třetí hodina ranní, když jsem uviděla mladíka, který mě rozohnil. Ve stripbaru Eldóradó.

Stál u jednoho z barů a pil se dvěma staršími týpky, kteří s impotentní horlivostí hleděli na Porno-Valdiho striptérky.

Můj kandidát se usmíval na tančící dívky. Usmíval se jako princ z pohádky.

Předstírala jsem, že jsem si nevšimla výhrůžných grimas Valdiho vyhazovačů, kteří nemohli vystát, když se jiné ženy než ty jejich pokoušely rozvášnit zákazníky. Vrhala jsem lačné pohledy na černé vlasy, výrazný obličej a štíhlé tělo. Když si všiml mých neskrývaných pohledů, otočil se a pohlédl mým směrem. Váhavě.

Zvedla jsem svou sklenici s Jackiem, na ex ji vypila a pak přešla do útoku.

Byl vysoký a vypadal dobře. I když měl ošuntělé sako, měl v sobě cosi z římského boha. Dokud neotevřel ústa.

Kašlala jsem na to. Nikdo není dokonalý. A už vůbec ne mladí chlápci, kteří chodí do podniků tohoto druhu. Kromě toho jsem té noci nehledala dobrého řečníka. Každopádně ne proto, abych si s ním vykládala.

Můj hřebec byl opilý tak akorát. Pil dost na to, abych se mu líbila, ale ne příliš, takže nehrozilo, že usne uprostřed boje.

To muselo stačit.

Po několika svůdných tancích v šeru ztuhl a zvětšil se. Byl mi k dispozici. Takže jsem ho vyvedla ven.

V centru svítily lucerny. Hemžilo se to tam lidmi, kteří táhli od jedné hospody ke druhé.

Byli namol.

Opilců jsem si nevšímala, musela jsem se starat o něco jiného. Musela jsem svého hřebce dostat co možná nejrychleji domů. Taxíkem. Svůj stříbrošedý mercedes jsem samozřejmě nechala doma v garáži.

Ani ve snu by mě nenapadlo jezdit se svým drahouškem v noci po centru, když si chci vyhodit z kopýtka.

Zamíchali jsme se mezi lidi na rušné Austurstraeti.

Celou dobu, co jsme se vedli za ruce a kráčeli k šedému Ingólfstorgu, jsem se rozhlížela po taxíku.

Čas od času se zastavil, aby udržel rovnováhu.

Uměl lépe líbat než mluvit. To bylo slibné.

Ale kde, k čertu, byl můj taxík?

Rozhlížela jsem se po celém náměstí, ale neviděla jsem jediný žlutý majáček. Jen lidi, kteří se šli pobavit.

Pili, slavili a blbli, jako kdyby jim šlo o život. Rvali a volali, smáli se a plakali.

Plakali?

Jedno děvče. Ještě dítě. Poměrně malé. Černovlasé.

S asijskýma očima. Dole u Fischersundu se opíralo o zeď, hledělo na šedočemý asfalt a plakalo.

Bylo směšně oblečené. Mělo na sobě růžový župan, který si vepředu drželo, a růžové pantofle.

Zavrtěla jsem hlavou.

Ne, nebyla to žádná fata morgána. Pořád tam stálo.

„Pojď,“ řekla jsem a vedla svého hřebce jako na uzdě do té úzké uličky.

Vzhlédla, když jsem přišla k ní. Hleděla na mě tmavýma, vyděšenýma očima. Jako poraněné zvíře na útěku.

„Co se stalo?“

Neodpověděla. Jenom na mě hleděla s úzkostí v očích.

„Hej, je všechno v pořádku?“

Bylo mi naprosto jasné, že to zní idiotsky. Každý přece viděl, že nebyla v pořádku.

„Help?“ zeptala se anglicky s dálněvýchodním přízvukem.

„To děvče je asi cizinka,“ konstatoval můj noční princ. Opravdový Sherlock Holmes!

Zeptala jsem se jí anglicky. Nedostala jsem žádnou odpověď kromě toho, že pořád opakovala: „You help?“

Můj

hřebec

zneklidněl.

„Nemám

přivést

policisty?“ zeptal se. „Tamhle sedí dva v autě.“

Dívka pohlédla tam, kam on. Uviděla policejní auto a udělala několik kroků dozadu.

„No!“ zvolala vyděšeně. „No!“

Uvědomila jsem si, že jsem nedokázala odtrhnout pohled od jejích slzami zalitých očí.

„Počkej!“ Přivlekla jsem hřebce zpátky. Prohlížela jsem si to děvče. Jackie už na mě nepůsobil. Naráz jsem byla úplně střízlivá.

„Raději nám sežeň taxíka,“ řekla jsem.

Vydal se ho hledat jako poslušný mámin synáček.

„O.K.,“ uklidňovala jsem dívku a usmívala se na ni, abych ji upokojila. „O.K.“

Když přijel taxík, nechala jsem nejdřív nasednout ji.

„Má trable,“ vysvětlovala jsem týpkovi, který se posadil vedle řidiče. „Chci, aby se u mě trochu zotavila.“

Náhle se otevřely dveře a dovnitř strčil hlavu muž kolem padesátky. Byl opálený a měl megabicepsy, jako by celé dny trávil s činkami. Byl holohlavý.

„Hej!“ zavolal. „Kam s ní jedeš?“

„Co je ti do toho?“

„Patří mně,“ řekl. Potom pohlédl na dívku a panovačným tónem zvolal: „Come!“ Pohlédla jsem na ni.

„No! No!“ křičela a energicky vrtěla hlavou. „Dej ty pracky pryč!“ vyhrkla jsem. Holohlavec na mě pohlédl a vydechl mi do obličeje silný česnekový zápach. Pěkný hnus.

„Vůbec nevíš, do čeho se pleteš, moje milá,“ řekl.

Moje milá? Všimla jsem si, že mnou cloumá hněv.

„Já se o ni starám,“ dodal stejným tónem.

„Vypadni, ty prase!“ zařvala jsem.

Byl rozlícený. Snažil se mě zabít pohledem.

Narovnal se a oběhl auto. Chtěl otevřít dveře na druhé straně.

Natáhla jsem se a stačila zmáčknout pojistku dveří, ještě než chytil za kliku.

„Jeď Už!“ zavolala jsem na řidiče.

Váhal.

Holohlavec bušil pěstmi na okno. Silně. Celé auto se otřásalo. Dívka rozechvělá strachem se opřela o mě.

„Jsi hluchý?“ křikla jsem. „Šlápni na to!“ Taxikář sáhl po mobilu.

„Nenechám si rozbít auto,“ řekl a klidně vyťukal jakési číslo.

„Co chceš dělat?“ zeptal se hřebec na sedadle spolujezdce.

„Volat policii, samozřejmě,“ odpověděl taxikář a přiložil si mobil k uchu. „Potřebuju protokol, kdyby něco rozbil.“

Můj týpek rychle otevřel dveře a vystoupil. Ještě jednou strčil hlavu dovnitř a s rozpaky na mě pohlédl.

„To není pro mě,“ řekl omluvně, zavřel dveře a zmizel.

Sakra! Proč jsem musela natrefit na tak tupého chlapa?

Holohlavec dveřmi spolujezdce nahlédl dovnitř.

„Come!“ řekl k dívce. Panovačným tónem, jako by mluvil na neposlušného psa.

„Policie už je na cestě,“ řekl taxikář.

„To nebylo nutné,“ prohodil holohlavec. Náhle vypadal neklidně.

Využila jsem příležitosti, naklonila se dopředu a řekla řidiči: „Jestli budeš potřebovat advokáta, abys toho holohlavce přinutil zaplatit škody, jsem ti k dispozici.“

„Ty jsi advokát?“ zeptal se.

„Celé město se mě bojí.“

Holohlavec na mě zkoumavě pohlédl. „To je politováníhodné nedorozumění,“ řekl a vylezl z auta.

Práskl za sebou dveřmi.

„Počkat!“ zvolal taxikář. Reagoval však příliš pozdě. Holohlavec zmizel v davu.

Opřela jsem se. Snažila jsem se děvče uklidnit, zatímco taxikář prohlížel auto a vypovídal o incidentu policistům. Opět se posadil za volant a já mu podala svou vizitku.

„Kam to bude?“ zeptal se a strčil vizitku do přihrádky.

Auto pomalu vyjelo z centra. Noc plynula. Týpek zmizel, aniž by vykonal svou nejdůležitější povinnost.

Namísto toho jsem teď měla na krku dítě ze zahraničí, které umělo anglicky jen tři slova: You, help a no.

Zatraceně! Proč se vždycky musím míchat do věcí, do kterých mi vůbec nic není?

„Láska k bližnímu je práce na plný úvazek.“

Říkávala máma.

3

Raggi hubl.

Jenom to na něm nebylo vidět. Ještě ne. Zabíral svou židli v kanceláři kriminální policie jako ještě nikdy. Pokaždé narazil břichem do hrany stolu, když musel něco naškrábat do notýsku.

Odtučňovací dieta se očividně odrazila ve stavu jeho mysli. Hned se urážel kvůli každé maličkosti.

Rozčiloval se kvůli všemu možnému. Měl pocit, že svět má jediný zájem: jít mu na nervy.

To se týkalo i nářku té dívky z Dálného východu.

V noci jsem tu malou doma strčila do postele.

Sama jsem ještě neměla chuť jít spát. Udělala jsem si silné espreso a pak šla do své kanceláře v přízemí.

Zapnula jsem počítač a podívala se na stav svého účtu.

Zanesla jsem své nejnovější platby do účetního programu. Má dáti, dal.

Teprve v poledne jsem sehnala Sigrún, islandskou občanku filipínského původu. Vzdělaná. Hovořila mnoha řečmi.

Když konečně přijela, šly jsme do pokoje pro hosty a probudily děvče. Bavila se s ním. Objímaly se a líbaly. Smály se a plakaly zároveň.

Děvče neustále mluvilo, vůbec se nezastavilo.

Nerozuměla jsem ani slovo.

Pak už jsem toho měla plné zuby. „Co říká?“

zeptala jsem se.

„Jmenuje se Corazon a je jí teprve osmnáct,“

odpověděla Sigrún. „Její příběh je hrozný a myslím, že to je případ pro policii.“

„Jsi si jistá? Dnes v noci vypadala vystrašeně, když ve městě viděla zlaté chlapce.“

„Zlaté chlapce?“

„Poldy.“

„Zlatí chlapci. To jsem ještě neslyšela.“ Sigrún si to slovní spojení uložila do paměti a opět se otočila ke Corazon. Chvíli spolu hovořily.

Potom Sigrún pohlédla na mě: „Říká, že dnes byla sama v davu lidí, na útěku neznámým městem, ve kterém nikoho nezná. Ale teď je všechno jinak, protože našla nové přátele a advokátku, že ano?“

Co jiného?

Takže jsme se vydaly na kriminální policii.

Raggi souhlasil se sepsáním protokolu. Spisy na stole odsunul stranou a za počítač posunul balíček herbalifu. Zapnul diktafon. Zkoumavě hleděl na dívku.

Hleděl na ni celou dobu, co vypovídala.

Raggi se ptal, Sigrún tlumočila. Slyšela jsem příběh Corazon už podruhé. Byl to tentýž jako doma v ložnici. žádné rozpory.

Holohlavec si Corazon přivezl před měsícem z Filipín. Uměla jen jediné slovo anglicky. On jen několik slov filipínsky. Bavili se spolu s pomocí tlumočníka. Nabídl jí, že ji vezme na Island jako au-pair. Měla hlídat děti, vařit, umývat a prát a za to měla dostávat pěkné peníze.

Její chudá rodina byla tou nabídkou nadšená. Ještě nikdy nepotkali žádného Islanďana. Nevěděli o Islandu vůbec nic. Jen to, že to je země v Evropě, kde jsou všichni zazobaní. Takže souhlasili.

Její noční můra začala ráno den poté, co přijeli do holohlavcova domu v západní části města. Když se probudila ve sklepní místnosti bez oken, bylo všechno její oblečení pryč. I její zavazadlo a pas. A dveře byly zamčené.

Neměla hlídat děti nebo vařit. Holohlavec jí hned první den ukázal, o co jde. Přivázal ji k posteli a znásilnil. Nahrál to na video, které jí potom přehrál, a vysvětlil jí, že to pošle jejím rodičům na Filipíny, jestli bude dělat problémy.

Přestože jí hned v prvních dnech bylo zcela jasné, jakou roli měla v nové zemi hrát, i nadále se bránila.

Proto jí vyhrožoval, že ji děsivě zohaví. Ukázal jí fotografie jedné dívky z Asie a tvrdil, že ji potrestal za podobnou neposlušnost. Její tvář byla znetvořená. Její kůže byla poleptaná nějakou kyselinou.

„You next?“ otázal se výhružně.

Pak to vzdala.

O několik dnů později po ní požadoval, aby se oblékla. Večer ji černým džípem odvezl z města na venkov na jednu chatu, kde už na ni čekal starší chlápek kolem padesátky. Zneužil ji a holohlavec si ji za dvě hodiny zase vyzvedl.

Takové večerní výlety se množily. Někdy jezdili do domů ve městě, jindy na venkov. Jednou ji zavezl na chatu u velkého jezera. Několikrát byla v chatě u nějaké řeky. Tam žil starší muž, který jí byl obzvlášť nadšený. Chtěl ji pořád pro sebe. Nemohla nic dělat, jenom být jim po vůli.

Raggi se jí ptal na ta místa. Chtěl znát názvy obcí a další detaily.

Corazon dokázala popsat dům u řeky. Jak zvenčí, tak zevnitř. Neznala však žádná islandská jména nebo názvy. Neuměla islandsky. Nevěděla ani, jak se ve skutečnosti jmenoval ten holohlavec. Jen to, že mu zákazníci říkali Sjonni. Nebo tak nějak.

Toho večera, kdy utekla, holohlavec zapomněl zamknout. Ležela v županu na posteli a dívala se na televizi. Slyšela škrábání na dveře. Vstala a šla se podívat, co to bylo. Vzala za kliku, dveře se otevřely a dovnitř vběhla šedobílá kočka. Slyšela, že holohlavec dělá v patře povyk, nezaváhala, našla vchodové dveře a uprchla ven. Běžela tak rychle, jak jen mohla, až narazila na lidi, se kterými se však nechtěla bavit. Už se chtěla vzdát, když potkala mě. Svou zachránkyni.

„Našla bys ten dům?“ zeptal se Raggi.

Zavrtěla hlavou. Věděla jen to, že to nebylo daleko od místa, kde narazila na mě. Běžela přibližně dvacet minut. Nebo půl hodiny. Tak nějak.

„Aha,“ řekl Raggi. „To už zjistíme.“

„Jak?“ zeptala jsem se.

„Potřebuje povolení k pobytu, aby tu mohla zůstat.

To se někde musí registrovat. A tedy i to, kde má bydliště. To zjistíme.“

„Kde bude mezitím?“

„Cizinecká policie ji může ubytovat v nějakém hotelu nebo na základně NATO.“

„Nebylo by dobré, kdyby byla úplně sama, po těch hrozných zážitcích je na dně,“ řekla Sigrún.

To byla pravda. Corazon vypadala jako hromádka neštěstí. Prosebně na mě hleděla.

„Může zůstat u mě,“ řekla jsem Raggimu. „Dokud se to nevyjasní.“

„Dělej si, co chceš. Já to postoupím dál.“

„Komu?“

„Cizinecké policii. Patří to do její kompetence.“

„Pokud vím, tak únosy a znásilnění zatím vždycky patřily do vaší kompetence.“

„Tento aspekt případu samozřejmě též budeme sledovat.“

„Zítra zavolám,“ řekla jsem a zvedla se. „Od toho přece telefon je.“

„Řekni Corazon, že v nejbližších dnech může zůstat u mě,“ poznamenala jsem k Sigrún.

„Ty jsi nový milosrdný samaritán?“ zeptal se Raggi s úsměvem. „Nebo dokonce nová Matka Tereza? To bych nikdy neřekl, že tě uvidím zrovna v této roli.“

Vrhla jsem na něho ostrý pohled.

„Nebo ses obrátila na víru,“ dodal stejným tónem.

„To by byl zážitek, vidět tě, jak na Ingólfstorgu vyznáváš svou víru.“

„Zavolám ti ještě dneska večer,“ odpověděla jsem kysele. „Jen abych tě rozčilila, zlato.“

Já a Raggi jsme byli něco jako přátelé od té doby, co jsem těsně po univerzitě začala hájit drobné kriminálníky. Zpočátku mi mnohokrát pomohl.

Vypadalo to, že to je jediný normální člověk u kriminálky. Ale měl samozřejmě své nadřízené a musel skákat tak, jak oni pískali. Proto to mezi námi občas zajiskřilo. Oba jsme však věděli, že to na našem přátelství v zásadě nic nemění. Přečkalo již nejednu slovní potyčku a hádku.

Pravou rukou mi naznačil, že můžu jít, s rozmrzelým výrazem se obrátil k počítači, odstrčil krabičku herbalifu stranou a začal ťukat do klávesnice.

„Zkusit odtučňovací dietu znamená podívat se smrti do tváře.“

Říkávala máma.

4

Raggi měl naprostou pravdu. Obrátila jsem se na víru.

Jenom měl na mysli špatného boha. Mým bohem byl mamon. Ten je přece i v bibli. Bůh peněz. Bůh toho, co vše dává do pohybu. Bůh nás všech, kdo mají odvahu žít pro sebe.

Následujícího dne jsem se chtěla starat jen o mamon. Inkasovat další peníze. Zmáčknout dlužníky.

Nakupovat a prodávat na burze. Starat se o to, aby mé jmění a investice vynášely stále víc.

V posledním roce to s inkasováním nebylo moc slavné. Od útoku v Kópavoguru jsem sice ramenem, které bylo ošklivě zraněné, mohla znovu hýbat, ale občas jsem trpěla nepříjemnými bolestmi. Obzvlášť pozdě večer. Pak mi podvědomí posílalo vzpomínky z doby, na kterou bych nejraději zapomněla. Bronzová socha. A Lilja Rós.

V prvních měsících po atentátu jsem se zotavovala a učila se zacházet s počítačem. Můj bratranec Sindri mi zařídil internetové připojení. Poklad. Naučil mě ovládat počítač tak, aby pracoval za mě. Aby mi obstarával informace. Aby zjišťoval stav konta. Aby vyřizoval převody. Aby prodával a kupoval na burze.

Brzy jsem přišla na to, že počítač je ve financích nejlepší možný pomocník.

Můj byt ještě nikdy nebyl tak uklizený jako v posledních dnech. Corazon ve vděčném opojení chodila od místnosti k místnosti a neustále uklízela.

Prala každý kus oblečení, který se jí dostal do rukou.

Dorozumívaly jsme se hlavně gesty a pohledy.

Šlo to.

Neměla jsem chuť čekat na výsledky Raggiho vyšetřování a ještě téhož dne jsem se seznámila s právním postavením Corazon. Obešla jsem několik úřadů. Když úředníci chtěli vidět její pas, přitvrdila jsem. Potom jsem vyplnila několik formulářů a nechala si je podepsat a orazítkovat. Navečer měla pohromadě všechny dokumenty, které byly nezbytné pro to, aby mohla zůstat na Islandu. Vše na mou odpovědnost.

V novinách se psalo o infarktu blonďaté televizní hvězdy. Jmenovala se Steinunn. Říkalo se jí Steina.

Příčina smrti nebyla objasněna. Každopádně ne oficiálně.

Ještě žila, když ji přivezli do nemocnice. Byla v komatu a už se nikdy neprohrála. Určitě to trvalo několik hodin, než zemřela.

Proč jí přestalo bít srdce? Ještě přece neměla ani třicet a podle všeho měla dobré zdraví. Přesto všichni v přímém přenosu viděli, jak dostala infarkt. Ti, kdo to nestihli, si to mohli vychutnat ve zprávách na různých stanicích. Byla to nejoblíbenější show týdne.

Mladí lidé ovšem nedostanou infarkt jen tak. Proto se okamžitě začaly v celé zemi rojit fámy. Většina tvrdila, že něco bylo ve vodě, kterou vypila. Na sto procent. Dozajista vysoce účinný jed.

Ale pak to byla vražda.

Obvykle jsem takové zprávy považovala za novinářské kachny. Masmédia, jak se zdálo, zajímal jen sex a skandálky politických potentátů. Takové žvásty nebyly nic pro mě.

Samozřejmě jsem tu moderátorku vůbec neznala, takže mi to mohlo být jedno. Ale byla jsem takříkajíc při tom, jako by se to stalo v mém obývacím pokoji.

To souviselo s mou pamětí. Člověk je tak svázán s neznámými lidmi.

Ležela jsem v posteli. Právě jsem usínala, když zazvonil telefon. Ani jsem neměla chuť, ale ze zvyku jsem ho zvedla.

„Můžeš nám pomoct?“ zeptala se nějaká žena, aniž by se představila.

Její hlas zněl klidně a rozvážně. Přesto se chvěl potlačovaným rozrušením.

„Teď ne. Skoro jsem už spala.“

žena chvíli mlčela. „Ale doporučili nám tebe,“

řekla pak.

„Kdo?“

„Nevím, jak se jmenuje.“ Přeskakoval jí hlas. „Byl to jeden korpulentní policista u kriminálky.“ Raggi?

„O co jde?“

„O to, co se stalo v televizi.“ To mě probralo.

Posadila jsem se v posteli. „Jak dalece?“

„Mou dceru po celý den vyslýchali. Tvrdili, že udělala něco hrozného.“ Něco hrozného?

To znělo příliš dobře na to, abych mohla spát.

Zapsala jsem si jméno a adresu a oblékla se.

Nastoupila jsem do svého mercedesu, dálkovým ovládáním otevřela garáž, vyjela z ní a dala se na cestu do nové čtvrti Grafarvogur, kde bydlely matka a dcera.

Můj mercedes byl skutečný koráb. Na světě nemohlo být nic lepšího.

Obě bydlely v třípokojovém bytě v jednom z nových domů. Stál na sídlišti uprostřed domů, které všechny vypadaly stejně.

Matka otevřela dveře. Vypadala tak na padesát.

Poněkud při těle a unavená. S rovnými, tmavohnědými vlasy a upracovanýma rukama.

„Jmenuju se Heidrún,“ řekla a podala mi ruku.

„Děkuju, žes přišla.“

Byt byl čistý a uklizený. V obývacím pokoji světle šedý koberec, červený gauč, dubový stůl a několik čalouněných židlí. U jedné stěny velká televize. Malé porcelánové figurky v regále.

„A to je moje Ásta.“

Dcera seděla u velkého stolu. Mohla mít tak kolem dvaceti. Štíhlá a vysoká. Dívčí typ, i když světlé vlasy měla střižené nakrátko jako kluk.

Měla nervy v kýblu. Mezi dlaněmi si točila láhví limonády. Měla opuchlé oči. Plakala.

Posadila jsem se naproti ní.

„Můžu ti nabídnout kávu?“ zeptala se Heidrún.

„To by nebylo špatné.“

Šla do kuchyně a nechala nás o samotě.

Šla jsem přímo k věci. „Pověz mi, o co jde.“

„Oni si myslí, že jsem něco dala do vody, které se Steina napila těsně předtím, než zemřela,“ řekla Ásta.

Soustředila se na z poloviny plnou láhev limonády.

„Nějaký jed, pokud jsem to pochopila.“

„Proč si to myslí?“

„K mé práci u televize patří starat se v takových pořadech o vodu. Nosit tam čisté sklenice a vodu a nalévat ji do sklenic.“

„To jsi dělala i v tomto pořadu?“

Přikývla.

„Nikdo jiný?“

„Ne.“

„Jsi si jistá?“

„Ano. Ale jenom jsem nalévala vodu z konvice do sklenic. Nedala jsem do ní nic nebezpečného.

Opravdu, je to tak.“

Heidrún přinesla kávu. Byla poměrně silná. Ta by probudila i mrtvého.

Otevřela jsem svou aktovku. Vytáhla jsem notýsek a tužku. „Všechno si to probereme. Cos dělala ten večer?“

„To jsem dneska vyprávěla už x-krát.“

Hleděla jsem na ni, dokud neucítila můj pohled a nevzhlédla na mě. Uvědomila si, o co tu jde.

„Omlouvám se,“ řekla. „Jsem tak unavená.“

„To je v pořádku. Teď mi povyprávěj o té záležitosti s vodou.“

„Steina toho večera vysílala dvakrát. Nejdřív mluvila s Gunnou o filmu, pak dělala rozhovor s Hallgerdur.“

„To je ta literární kritička?“

„Ano, ta.“

„Vyprávěj dál.“

„Jako vždycky jsem vodu do konvice natočila z kohoutku a pak ji nalila Gunně a Steine do sklenic.“

„Co bylo pak?“

„Když přišly Steina a Hallgerdur, byly už obě sklenice uklizené za kulisami. Ve studiu zbyla jen jedna. Všimla jsem si toho příliš pozdě, ale Steina si myslela, že to je v pořádku, takže jsem do ní nalila vodu a postavila ji na stůl.“

„Kde byla mezi oběma pořady konvice?“

„Na stole za kulisami, jako vždycky.“

„Ve studiu?“ Přikývla.

Můj šálek byl prázdný. Heidrún mi nalila ze světle modré konvice.

„Co našli ve vodě?“

„To nevím.“

„Neřekli o tom nic?“

„Ne.“

Káva byla horká a silná. „Jak dlouho tam pracuješ?“

„Teprve několik týdnů,“ odpověděla Ásta. „To místo mi sehnala Steina.“

„Takže jste se znaly už předtím?“

„Ano, učila mě ve škole televizní žurnalistiky.

Pracuje i jako vysokoškolský učitel.“

„Pracovala,“ opravila jsem ji podvědomě.

Vzhlédla. Začalo jí trhat ve tváři, načež se rozplakala.

Heidrún svou dceru utěšovala. Položila jí ruku okolo ramen, hladila ji po vlasech. Potom jí bílým kapesníkem otřela tvář, jako by byla ještě dítě.

Počkala jsem, až se Ásta znovu uklidnila. „Co jiného proti tobě ještě mají?“

„Nic.“

„Jsi si jistá?“

„Snažili se zveličit to, že Steina toho večera měla špatnou náladu. Několik lidí seřvala, i mě.“

„Proč?“

„Při nalévání vody jsem polila jeden list, který ležel na stole, když si připravovala rozhovor s Gunnou.“

„Byla to tvá vina?“

„Asi ano. Byla jsem hodně ve stresu.“

„Proč?“

„Ech, prostě tak, nic zvláštního.“

„Dívej se na mě!“ vyhrkla jsem. Vzhlédla a já jí pohlédla do očí. „Tajíš něco?“ Zavrtěla hlavou.

„A nedalas do té vody nic smrtícího?“

„Ne!“

Vůbec poprvé byl v její odpovědi cítit náhlý příval emocí.

„Ásta je poctivá a dobrosrdečná dívka,“ řekla Heidrún. „Nikdy by ji nenapadlo někomu ublížit, tím jsem si jistá.“

Věřila jsem jí. Každopádně v této chvíli. Vytáhla jsem z aktovky jeden formulář a vyplnila ho.

„Podepiš to tady,“ řekla jsem a posunula papír k ní.

Ásta vzala pero, které jsem jí podala. O okamžik později se oficiálně stala mou klientkou.

„Díky,“ řekla Heidrún. „Je to pro nás úleva, když víme, že jsme v dobrých rukou. Kvůli honoráři si nemusíš dělat starosti, o ten se postarám já.“

„Velké je srdce matky.“

Říkávala máma.

5

Policejní viceprezident trůnil jako většina univerza za velkým psacím stolem a přezíravě hleděl na Ástu, která seděla na bílé židli naproti němu.

Hned na začátku výslechu nasadil svou starou grimasu, jako by měl zácpu: zkamenělá tvář, sevřené rty, pichlavý pohled. Chtěl Ástu dostat pod tlak.

Viděla jsem, že mu to vychází. Znejistěla.

Odpovídala polovičními větami, uhýbala pohledem, chvíli hleděla do země, chvíli na mě.

Rozuměl svému řemeslu dobře.

Raggi mohl položit první otázku. Opakoval všechno, co už prošli při prvním výslechu. Znovu ji přiměl, aby vyprávěla všechny detaily o průběhu dotyčného večera. Kdo dělal co, jak a proč. Rozlitá voda. Špatná nálada Steinunn. Sklenice, ze které pila.

Reakce, když ztratila vědomí. Staré známé věci. Tytéž otázky. Tytéž odpovědi. Nic nového.

Ástě šlo to opakování na nervy. Rozčilila se.

Zapomněla na mé instrukce, že má chladnokrevně a klidně přemýšlet, než odpoví. A přesně to chtěli.

Viceprezident vyčkával a pozoroval ji jako sup svou kořist. Náhle začal klást ty samé otázky.

„Kdys poznala Steinunn?“

„To už jsem přece říkala,“ odpověděla Ásta. „Byla to moje učitelka.“

„Co vyučovala?“

„To, jak se pracuje v televizi, jak se dělají pořady a tak. Všechno to s námi probírala.“

„Jak sis s ní rozuměla?“

„Docela dobře.“

„Jak dobře ses s ní znala?“

„Byla to má učitelka, jak jsem už řekla.“

„Co všechno vás ještě učila?“

„Co ještě?“ opakovala Ásta. „Nic.“

„A přesto ti sehnala místo v televizi?“

„Pomohla i ostatním.“

„Vy jste nebyly dobré přítelkyně?“ zeptal se policejní viceprezident ostře. Poslední slovo zdůraznil.

„Dobře jsme si rozuměly.“

„Byly jste přece velmi dobré přítelkyně, ne?“

„Nevím, jak to myslíš,“ odvětila Ásta. Ta otázka jí, podle všeho, byla trapná. „Úplně normální, řekla bych.“

„Ach ano? Úplně normální, řekla bys?“

poznamenal arogantně viceprezident, který na ni dál upřeně hleděl. V jeho očích se zcela jednoznačně zračilo pohrdání.

„Ano,“ odvětila tichým hlasem.

Rozhostilo se ticho. Neměla jsem tušení, kam tím viceprezident míří. Proto jsem pohlédla na Ástu a pokusila se jí pomoct. Povzbuzovala jsem ji pohledem.

Pak dal viceprezident znamení svým dlouhým, kostnatým ukazováčkem.

Raggi vzal dálkové ovládání, které leželo na stole, a zapnul videorekordér, který stál na stole vedle velké televize. Zmáčkl jeden knoflík a naskočil obraz.

Chvíli jsme všichni mlčky hleděli na obrazovku.

Potom Ásta zalapala po dechu a skryla tvář do dlaní.

Bestie!

„Co to k čertu je?“ zeptala jsem se. Snažila jsem se držet svůj hněv na uzdě. Bez velkého úspěchu.

Předstírali, že se nic nestalo, a dál hleděli na obrazovku. Video se Steinunn a Ástou v posteli. Nahé.

Ve vášnivém objetí.

„Ach ano, všechno úplně normální, řekl bych,“

opakoval viceprezident posměšně.

Ástě vhrkly slzy do očí. Vyskočila jsem a přistoupila k ní. Nechali video běžet dál.

„Nám by to stačilo,“ řekla jsem a pomohla Ástě vstát. „Čumilové mohou pokračovat.“

„Nikam nepůjde,“ řekl viceprezident stroze.

„Ásta není ve stavu, kdy by mohla po tomto šikanování dál odpovídat na otázky.“

„Ty nejsi schopná to posoudit.“

„Pak vyžaduju, aby byl přivolán lékař. Okamžitě!“

Viceprezident opět kývl svým dlouhým, tenkým ukazováčkem na Raggiho. Ten vypnul video.

„Dávám jí několik minut na to, aby se uklidnila,“

řekl viceprezident. „Pak budeme pokračovat.“

„Ne bez lékařské prohlídky.“

„Nepotřebuje lékaře.“

„Zakazuju jí odpovídat na další otázky, pokud se nepodrobí lékařské prohlídce. Můžete jí klást otázky celý den, ale já se postarám o to, abyste nedostali jedinou odpověď. Rozumíte?“

Vyměnili si několik rychlých pohledů. Pak viceprezident rychle přikývl. Raggi vstal a pomalu odešel na chodbu.

Když se objevil lékař, byla už Ásta opět klidná.

Letmo ji prohlédl a pak změřil krevní tlak.

„Je poněkud rozrušená, ale jinak v dobrém stavu,“

řekl a znovu si sbalil své instrumenty do černé tašky.

„Můžu jí samozřejmě dát něco na uklidnění.“

„Jen žádné oblbováky,“ odpověděla jsem.

Pohlédl na mě s předstíraným soucitem a rozmrzele zavrtěl hlavou.

„Je schopná výslechu?“ zeptal se viceprezident.

„Z medicínského hlediska je v pořádku.“

„Dobrá. Vystav mi potvrzení.“

Co jiného? Klasický případ vzájemné pomoci státních zaměstnanců.

„Požaduju, abych si s Ástou mohla promluvit mezi čtyřma očima, než bude výslech pokračovat,“ řekla jsem. „Jinak jí poradím, aby na další otázky neodpovídala.“

„Na to nemáš právo.“

„Pak mě zažaluj.“

Chvíli jsme na sebe hleděli, zatímco viceprezident uvažoval o situaci. Potom se rozhodl.

„Dostanete deset minut,“ řekl přidušeným hlasem.

Když odešli na chodbu, přivedla jsem Ástu zpátky ke stolu a posadila se vedle ní. Byla úplně vyřízená.

„Nevěděla jsem, že nás natočila,“ řekla tiše.

„Jak ti můžu pomoct, když mi neřekneš celou pravdu?“

„Musejí to vědět všichni?“

„Rozhodující je to, že už to vědí. A já tě ani nemohla připravit na výslech, protože jsi mi nic neřekla o vašem vztahu.“

„Omlouvám se.“

„Máme málo času. Kdy to začalo?“

„Loni.“

„Kdo to navrhl?“

„Ona.“

„Ještě jste spolu chodily, když zemřela?“

„Ano. Ale chtěla jsem s tím skoncovat.“

„Kdy?“

„Několikrát. Ale nikdy to nevyšlo.“

„Stalo se toho dne, kdy zemřela, mezi vámi ještě něco? Něco, co by mohli vědět?“

„Během toho dne jsem jí několikrát řekla, že chci skončit. Tentokrát jsem si byla stoprocentně jistá, proto měla špatnou náladu.“

Ásta si růžovým kapesníkem utřela tvář.

„Kdo o vašem vztahu věděl?“

„Nikdo, myslím.“ Váhala. „Kromě Kalliho.“

„Kalliho?“

„Steinina muže. Jednou nás nachytal.“

Doba vyhrazená pro náš rozhovor uplynula.

„Musíš chtě nechtě odpovídat na jejich otázky o vašem vztahu,“ řekla jsem. „Jak to tak vypadá, tak se tomu nevyhneš. Ale mysli na to, že jestli mi ještě jednou zatajíš něco důležitého, tak prostě a jednoduše odejdu a nechám tě tu s nimi. Rozumíš?“

Přikývla. „Nemohla jsem ti to říct, když jsi přišla k nám domů,“ řekla a pohlédla na mě se slzami v očích.

„Pak by to slyšela i máma. A to by bylo hrozné.“

No jasně! Mámy by se člověk měl bát!

6

Výslech skončil chaoticky. Ásta nahlas vyla. Já křičela na policejního viceprezidenta, on na mě. Raggi se pokoušel situaci uklidnit, čímž všechno ještě zhoršil. Málem jsme se na sebe vrhli.

„Ven!“ zvolal viceprezident a chvějícím se prstem ukázal na dveře. Tím kostnatým. „Ven, než tě pošlu do basy, ty stará čarodějnice!“

Vůbec jsem nemínila odejít, ale Raggi mě zezadu chytil svýma ocelovýma rukama a odstrkal mě ke dveřím. Frkal a hekal jako starý traktor.

Ásta za námi vyšla na chodbu. Raggi chytil kliku a práskl dveřmi.

Beng!

„Ty nemáš všech pět pohromadě, Stello!“ vyhrkl přede dveřmi.

„On taky ne!“ odsekla jsem. „Mysli na svou klientku.“

„Přesně to dělám.“

Bylo tam několik lidí, kteří sledovali náš rozhovor.

Raggimu se to nelíbilo.

„Pojď ke mně,“ řekl a vydal se chodbou.

Ásta se pokoušela udržet slzy pod kontrolou. V

Raggiho kanceláři jsem jí nabídla židli a podala jí ještě jeden kapesník, když se posadila.

„Snaž se teď uklidnit,“ řekla jsem a pokusila se usmát. „Potom tě odvezu domů.“

Raggi se posadil za svůj psací stůl. Hrana stolu mu masírovala špeky. Podvědomě sáhl po krabičce s herbalifem a začal si s ní hrát.

„Příště nebudeš mít tolik štěstí,“ řekl.

„To ten čumil tam uvnitř má štěstí!“ zvolala jsem.

„Mohly bychom ho s úspěchem zažalovat za sexuální obtěžování!“

„Jenom se přece ptal na to, na co se ptát musel.

Vztah těch dvou je pro vyšetřování důležitý.“

„Odkdy je být lesbičkou zločin?“

„Přestaň s tím!“

„Takový zákon jsem musela přehlédnout.“

Zachmuřeně na mě hleděl, aniž by řekl jediné slovo.

„Ani nevím, proč jste Ástu podruhé vyslýchali.

Opravdu byl spáchán zločin? Snad mi to můžeš říct?“

„Definitivní výsledky ještě nemáme.“

„Tak proč ten výslech? To se řídíte tím, co se píše v novinách? Nebo fámami?“

Raggi odložil krabičku stranou a položil si ruce na břicho. Na okamžik zavřel oči, jako by začal meditovat.

„Nějakou dobu to potrvá, než přijde výsledek pitvy a chemická analýza vody,“ odpověděl klidným hlasem.

„Chtěli jsme jen využít čas, abychom si ujasnili některé věci.“

„Nemáte právo ptát se nevinných lidí na jejich soukromý život.“

„O tom se s tebou nechci dohadovat,“ řekl vyčerpaný Raggi.

Ásta byla ještě stále poměrně deprimovaná, když

jsem s ní přijela do Grafarvoguru. To, co při své tirádě řval policejní viceprezident, nasvědčovalo tomu, že to byl Kalii, kdo policii přihrál to video. Do protokolu uvedl, že Steinunn chtěla vztah mnohokrát ukončit a že onoho dne, kdy zemřela, se o to znovu pokusila. Což naprosto odporovalo výpovědi Ásty.

Kdo z těch dvou mluvil pravdu?

To jsem ještě nevěděla. Neznala jsem Ástu dost dobře na to, abych si mohla být jistá. Neskrývala přede mnou nějaké důležité informace? Možná ano.

Rychle jsem na ni pohlédla. Přestala plakat. Měla skloněnou hlavu. Zmačkala můj kapesník a nervózně si ho přehazovala z dlaně do dlaně. Vypadala jako hromádka neštěstí.

Mohla jsem jí věřit? To byla velká otázka, na kterou jsem musela znát odpověď. Věděla jsem však jen to, co mi řekla ona sama. A její matka. Potřebovala jsem další informace. Musela jsem se zeptat několika lidí, kteří ji znali. Možná by mi pomohli její přátelé ze školy. Nebo spolupracovníci z televize. To by asi bylo nejlepší. Nebo bych se mohla podívat do studia, kde Steinunn dostala infarkt.

Heidrún nebyla doma. Proto jsem Ástu musela nechat samotnou. Jinak to nešlo. Poradila jsem jí, aby odpočívala. Aby si lehla a spala. Aby sbírala síly pro další kolo.

Corazon připravila skvělé jídlo. Poznala jsem to už podle vůně, když jsem stoupala po vyleštěných schodech. Neměla jsem ale chuť na jídlo, nýbrž na něco jiného. Cítila jsem silnou potřebu několika loků své oblíbené tekutiny. Dala bych cokoli za sklenici Jacka. I království, kdybych nějaké měla.

První doušek jsem rychle spolkla, další jsem však dlouho převalovala na jazyku a pak jsem ho nechala pomalu stéct dolů.

Jaký rozdíl!

Posadila jsem se do obývacího pokoje, do měkkého křesla. Vychutnávala jsem si třetí doušek.

Pohrávala jsem si s ním jazykem, dokud mi do očí nevhrkly slzy.

Wow!

Před mými orálními schopnostmi by zbledla i Monica L.

Pak jsem si dopřála poslední doušek, opřela hlavu o křeslo, zavřela oči a vychutnávala si to, jak se ohnivá voda šíří v mém těle.

Pohnula jsem se, teprve když přišla Corazon s večeří. Silná vůně mi stoupala do nosu, kořením rozhodně nešetřila.

Hýčkala mě, jako bych byla princezna. Bylo to svůdné, ale nesměla jsem si zvyknout na to, aby mě obsluhovala. To nebyl můj styl. Nechtěla jsem být závislá na druhých. To skončilo, když jsem přišla na univerzitu v Reykjavíku. Na zbytek života. Už nikdy.

Corazon se vrátila do kuchyně. Po chvíli jsem se zvedla a šla za ní. Viděla jsem, že chce jíst tam.

„Pojď sem!“ řekla jsem rozhodným tónem. „Vezmi si jídlo s sebou do obýváku.“

Samozřejmě nerozuměla ani slovo islandsky.

Dokázala však porozumět tónu. Panovačnému tónu hlasu. A gestům. Nejisté se usmívala, když jsem jí pomohla přinést talíře a hrnce do obývacího pokoje.

Všechno jsem postavila na stůl a pokynula jí, že se má posadit na pohovku. Já se potom posadila do křesla, zapnula televizi a ochutnala první, skvostné sousto.

„Skvělé,“ řekla jsem a s úsměvem na ni pohlédla.

„O.K.?“ zeptala se.

„O.K.,“ odpověděla jsem silnějším hlasem.

Potěšila se a konečně se obsloužila.

Spíš jsem poslouchala než sledovala zprávy na prvním programu. Chtěla jsem se jen dozvědět, jestli policie zveřejnila nějaké novinky z vyšetřování smrti Steinunn. Bylo pozoruhodné, jak nedůležité jinak zprávy byly. Huňáčci a tresky, hliník a elektřina. A politikové, s nic neříkajícími žvásty. že je to nepřestane bavit.

Po jídle jsem si opět nalila. Pak jsem se uvelebila v měkkém křesle, zavřela oči a dopřála si velkorysý doušek Jacka.

Ta nejlepší chuť na světě.

Po chvíli mě Corazon probrala. Křičela tak, že jsem musela otevřít oči a pohlédnout na ni. „Co je?“

zeptala jsem se.

Upřeně hleděla na televizi. Na obrazovce právě byl dobře vypadající bělovlasý muž. Byl oblečený do módního obleku, měl panděro a zdvořilé vystupování.

Hned mi připadal povědomý. Toho chlápka jsem často vídala ve zprávách nebo v novinách. Jenom jsem si nedokázala vybavit, jak se jmenuje.

Pak se jeho jméno objevilo na obrazovce.

Geirmundur.

No jasně! To mě přece mělo napadnout! Ředitel nějakého obrovského podniku. Velké zvíře.

Corazon rozrušeně reagovala, když ho viděla na obrazovce. Rozhněvaně gestikulovala a drmolila.

Nepochybně něco důležitého. Akorát jsem jí nerozuměla ani slovo.

„O.K.,“ řekla jsem, vstala, vzala mobil a zavolala Sigrún. „Uklidni se, telefonuju!“

Ztichla. Rozrušeně na mě hleděla, jako by se už

nemohla dočkat, až mi sdělí nějaké hrozné tajemství.

7

Co to se mnou vlastně bylo?

Proč jsem naráz byla tak nerozhodná? Proč jsem váhala vytáhnout proti mocným? To mi vůbec nebylo podobné.

že bych stárla?

Ne!

Nebo mi došly nápady? Ne, ani to ne.

Spíš jsem se měla na pozoru. Popálené dítě se bojí ohně. Už jednou jsem si to naplno rozdala s těmi, kdo si mysleli, že země a její obyvatelé jsou jejich soukromým vlastnictvím, a nebylo to nic moc. Proto bylo určitě normální, že jsem nějakou dobu váhala a přemýšlela. Nemínila jsem bezmyšlenkovitě skočit do studené vody, jak jsem to dosud vždycky dělala.

Byla jsem realistická.

Proč bych měla osobně vytáhnout proti jednomu z nejvlivnějších mužů Islandu? Proti chlápkovi, kterého Corazon znala?

A jak bych měla postupovat, kdybych už byla tak pošetilá a pustila se do toho?

Otázky. Pochybnosti.

Nesnesitelné!

Když se ozvala Sigrún a já podala mobil Corazon, začala mluvit páté přes deváté. Pak mi vrátila telefon.

„Je úplně bez sebe kvůli tomu muži, kterého právě ukazovali ve zprávách,“ řekla Sigrún.

„Co je s ním?“

„Tvrdí, že se s Geirmundurem několikrát setkala, v chatě u řeky, kam ji přivezl Sjonni.“

Zkoumavě jsem pohlédla na Corazon. „Je si naprosto jistá?“

„Ano.“

Posadila jsem se a usrkla Jacka. Přemýšlela jsem.

A váhala.

Potom jsem se rozhodla, že zavolám Thórólfurovi.

Kolegovi z právnické fakulty. Chtěla jsem nejdřív zjistit víc informací a on věděl všechno o politice a světě financí. Psal dlouhé články do Morgunbladid.

Nikdy jsem je nečetla, jenom jsem viděla jeho jméno v novinách a věděla, že je zatraceně dobře informovaný.

„Geirmundur?“ opakoval do telefonu. „Ty ho chceš obvinit?“

„Jsem jenom zvědavá.“

„Jestli máš zájem o takové lidi, tak za tím bude ještě něco jiného,“ řekl Thórólfur. Pálilo mu to.

Podařilo se mi ho přesvědčit. Za chvíli mluvil jako chodící lexikon. Geirmundur několik let seděl v parlamentu, potom ale dostal jedno teplé místečko, když zjistil, že už nemá chuť dělat za pár drobných politiku.

„Opozice o něm někdy mluví jako o krakenovi v lidské podobě,“ vysvětloval Thórólfur, „nebo o řediteli Islandu. Je to tak, že má velký vliv jak v byznysu, tak v politice. Kdosi mi řekl, že si denně volá s premiérem.“

„A jeho soukromý život? Je ženatý?“

„Jeho žena před několika lety zemřela na rakovinu.“

„Má nějakou novou?“

„O tom jsem nic neslyšel.“

„Ten asi nesložil slib cudnosti.“

Thórólfur se zasmál. „Ten chlápek je nabitý energií a má tvrdé lokty, když jde o byznys,“ řekl. „Ale v létě své síly vybíjí spíš při rybolovu a chlastu, jak jsem slyšel. Možná i se ženami, ale to opravdu nevím.“

„Jak slyším, tak ti opravdu imponuje.“

„Geirmundur je neuvěřitelně dynamická osobnost.

Je mnohem zábavnější bavit se s ním než s nějakým bezbarvým chlápkem,“ odpověděl. „Vlastně je to opravdový sukničkář. Dnes jsou takoví muži vzácní, protože se všichni snaží skrýt do průměrnosti.“

A sakra. Je zvláštní, jak malé chlapce vždycky fascinují velcí chlapci!

Nedala jsem na sobě nic znát. Nechtěla jsem být neslušná k chodící encyklopedii.

Následujícího rána už jsem déle neváhala. Pozvala jsem k nám Sigrún. Ta přeložila výpovědi Corazon.

Sepsala jsem písemné prohlášení, které obě podepsaly.

Pak jsem jela svým mercedesem na kriminální policii.

Raggi prohlášení několikrát přečetl. Položil ho před sebe na psací stůl a pak seděl na své černé kancelářské židli nehybně jako Buddha a hleděl na mě.

„Co s tím mám dělat?“ zeptal se nakonec.

„Co myslíš?“

„Nic.“

„Jak nic?“

„Nic.“

Snažila jsem se potlačit hněv. „Proč?“

„Nikdo nemůže potvrdit její výpověď. Nikdo.“

„S kýms mluvil?“

„Přijela sem zcela legálně jako služebná nebo au-pair,“ dodal Raggi, aniž by odpověděl na mou otázku.

„Slušně bydlela u Sigurjóna, v hezkém, světlém pokoji, který jsem sám viděl. Dva svědkové vypověděli, že v domě umývala a někdy vařila, ale že se jí jinak dařilo dobře.“

„To ti řekli kamarádi toho holohlavce?“

„Holohlavce?“

„Sjonniho? Sigurjóna? Nebo jak chceš tomu holohlavému kriminálníkovi říkat?“

„Ti svědkové byli u Sigurjóna častými hosty. Proto mohou posoudit, co se tam dělo. Myslí si, že tvrzení toho děvčete jsou lži a výplody její fantazie, nic jiného.“

„Myslíš si to i ty?“

„Ano a tento pokus mě jen posiluje v mém přesvědčení.“ Raggi opět vzal papír a znovu si ho přečetl. Pak zavrtěl hlavou. „Dávej pozor, aby se nedívala na parlamentní diskuse v televizi!“ dodal a ironicky se zašklebil. „Ta by byla schopná obvinit celou vládu!“

Vyskočila jsem a šla ke stolu. „Takže to chcete zamést pod stůl?“

„Musíme náš čas a lidi věnovat vyšetřování skutečných kriminálních případů.“

„To mi nikdo nenamluví, že si to Corazon vymyslela. To je přece nesmysl.“

„My jsme jiného mínění.“

„Pak jste vedle, jako ostatně už tolikrát.“

Opět se usmál. „Člověk musí umět i prohrávat, Stello, vezmi si příklad ze svých kolegů!“

„Myslíš jako muž?“ odsekla jsem.

„Ech, omlouvám se, nechtěl jsem tě urazit,“ řekl a už nedokázal déle skrývat svou radost. Usmíval se tak, že to vypadalo, jako by se jeho zpocený obličej měl rozskočit na dvě půlky.

Neměla jsem náladu na to, abych se mlčky smířila s idiotskými vtípky. Navíc od Raggiho.

„Snad sis nešlehl trochu zmizelého policejního koksu?“ zeptala jsem se rozhněvaně. „Nebo herbalife nesvědčí tvému tlustému mozku?“

Přeslechl mé narážky, jen se smál.

„Tupost je vždycky hluchá.“

Říkávala máma.

8

„Můj Bože, nevypadám hrozně?“ znovu se zeptala Hallgerdur a už asi podvacáté se podívala do zrcadla.

„Vypadáš skvěle,“ odpověděla vystresovaná vizážistka a mechanicky se usmála, když použité papírové kapesníky odhodila do koše. V uplynulé čtvrthodině na tvář kritičky patlala make-up, pudr a rtěnku. Bylo nemožné vidět pod tím vším kousek pravé kůže.

Hallgerdur měla za několik minut jít do studia, odkud se mělo živě vysílat. Vypadala nervózně. Celou dobu chodila po maskérně sem a tam. Občas pohlédla na popsaný notes. Mlela přitom páté přes deváté.

Měla jsem svolení vedoucího vysílání a mohla jsem toho večera ze zákulisí sledovat kulturní magazín.

Abych na vlastní oči viděla, co všechno se děje za světlomety a kamerami.

Vedoucí vysílání mohl mít tak třicet, byl vysoký a štíhlý. Měl lesknoucí se vlasy a tmavý, módní vous.

Měl s Ástou soucit. Řekl, že nevěří, že by spáchala zločin.

„Je to takové milé děvče,“ řekl brzy večer, když mě pozval do své kanceláře. Potom popotáhl. Těžko říct zda kvůli rýmě, nebo koksu. „Ale dal jsem jí několik dnů volno, než se případ vyjasní.“

Usmála jsem se, jako bych souhlasila.

„Vysílání se řídí odtud,“ dodal a ukázal mi, jak může během několika vteřin rozhodnout, který záběr půjde do vysílání. Byla tam spousta obrazovek, přístrojů, páček a knoflíků, o kterých jsem nic nevěděla a které mě ani nezajímaly. Poslouchala jsem ho jen jedním uchem a rozhlížela se po studiu, po pódiu, kde se konala interview, a po cestě, která vedla z uzavřeného zvukového studia na chodbu a do maskérny. Tam se několik maskérů staralo o to, aby ti, kteří se objeví v televizi, vypadali snesitelně.

Začalo se vysílat.

„Kdy musíš na scénu?“ zeptala se Hallgerdur náhle. Bylo to, jako by si mě konečně všimla. „Jenom se dívám.“

„Máš štěstí. Přísahala jsem si, že příští podzim přestanu, ale pak vždycky pokračuju.“

„Proč?“

„Někdy si říkám, že to je má povinnost,“

odpověděla. „Na literární scéně je mi přisuzován takový význam, že mi už jednou kdosi řekl, že jsem jediná kritička, která rozhoduje o tom, jestli se nová kniha bude prodávat nebo ne.“

„Líbí se ti to?“

„Ale všechny ty štrapáce mě znervózňují,“ řekla, aniž by odpověděla na mou otázku. „Možná jsem v hloubi duše nepolepšitelná masochistka,“ dodala a strojeně se usmála.

„Masochistka?

To

není

ta

nejčastější

charakteristika, jakou jsem o tobě slyšela“

„Ano? A co to tedy je?“ zeptala se rozčileně a zvídavě na mě pohlédla. „Co se o mně říká?“

Usmála jsem se.

Hleděla na mě a pak pyšně zvedla hlavu. „Já to snesu.“

„Hraje to roli, co o tobě říkají ostatní?“

„Ne, samozřejmě je mi to jedno, ale přesto bych to chtěla vědět,“ odpověděla.

„Kdosi o tobě řekl, že jsi sadistka.“

„Ano, ano, i bestie, řezník, mrcha, neuspokojená kráva a tak dál,“ dodala a rozpřáhla ruce. „Říkej si, co chceš, ale fakt je, že ti nevkusní spisovatelé nesnesou kritiku. A nakladatelé nejsou o nic lepší.“

„Dnes budeš určitě skvělá,“ řekla jsem lichotivě.

„To musíš zaklepat na dřevo!“ zvolala. „Rozumíš?

To musíš zaklepat na dřevo, okamžitě!“

Rozhlížela jsem se, ale nikde jsem neviděla nic, co by mohlo být ze dřeva. Jako by všechno bylo z umělé hmoty, hliníku, skla a textilu a dřevo nikde.

„Tady,“ řekla a podala mi malou tužku, kterou našla ve své kabelce. „Zaklep to na ni!“

Poklepala jsem ukazováčkem na tužku.

„Ach,“ řekla Hallgerdur. Několikrát se zhluboka nadechla a vydechla a pak dala tužku zpátky do kabelky. „Ty jsi tak pověrčivá?“

„Co je na tom?“ zeptala se jízlivě. „Ech, nic.“

„Člověk nikdy neví, jestli něco takového nemá nějaký vliv. Nevidím důvod, proč pokoušet osud.“

„Osud? Je to možné být pověrčivá a věřit na osud?“

Než mohla odpovědět, vešel dovnitř mladý muž.

Byl vysoký, svalnatý, s krátce střiženými černými vlasy. Připomínal Banderase. Akorát byl mladší, vábnější.

„Jsi na řadě,“ řekl k Hallgerdur.

„Och Bože, můj milý Kari, nevypadám hrozně?“

zeptala se a s očekáváním v očích hleděla na toho chlápka, který si ji chvíli pečlivě prohlížel.

„Jsi třída,“ odpověděl a otevřel dveře, aby mohla vyjít ven.

Hallgerdur se vesele usmála, ještě jednou letmo pohlédla na své poznámky a pak rychle vešla do studia.

S odstupem jsem šla za ní. Viděla jsem, jak se posadila ke stolu. Naproti ní seděl muž středního věku v obleku. V přítmí studia se to jen hemžilo lidmi.

Kdosi přišel ke kritičce a připevnil jí na oděv mikrofon. Vizážistka si ještě jednou prohlédla její tvář a štětečkem jí opravila několik malých skvrn. Kari přišel s konvicí vody a nalil vodu do sklenice, která stála na stole. Vrátil se s konvicí a postavil ji na stolek, který stál ve stínu hned vedle vchodu do studia.

Kritička okamžitě zapomněla na veškerou nervozitu, když začala mluvit. Jenom krátce na začátku pohlédla do svých poznámek, pak se ponořila do tématu a neměla slitování.

Skoro jsem neposlouchala. Spíš jsem pozorovala všechno, co se dělo mimo pódium. Lidi, kteří se motali za světlomety. Čas od času jsem šla ke konvici s vodou a chvíli tam stála, aniž by si mě někdo všiml. Byla jsem si jistá, že takto to mohl někdo udělat i toho osudného večera. To bylo plus pro Ástu. Pokud vůbec ve vodě, kterou pila Steinunn, byl jed.

Hallgerdur byla po vysílání, když ji Kari opět odvedl ze studia, ještě nervóznější než předtím.

Posadila se na židli před jedno z velkých zrcadel a bez ustání mluvila, zatímco vizážistka se ji znovu snažila zkrášlit. Chtěla si být jistá, že všechno udělala skvěle.

Přisvědčila jsem.

Když z toho tlachání ochraptěla, přinesla vizážistka sklenici vody a podala jí ji.

„Ne, ne, zešílelas?“ vykřikla Hallgerdur. „Ale to ti uklidní krk.“

Kritička se nervózně zasmála. „Myslíš, že po tom, co se stalo, se odvážím pít tady vodu?“ zeptala se. „To vůbec nepřichází do úvahy.“

„Ale natočila jsem ji z kohoutku.“

„To je mi jedno,“ řekla a vstala. „Nechci znovu pokoušet osud.“

„Znovu?“ zeptala jsem se.

„Ano,“ řekla a dala si své poznámky do černé tašky. „To jsi nevěděla? Steina pila z mé sklenice. Z

mé sklenice!“

9

Hallgerdur nepřijela autem. Využila jsem tedy příležitosti a nabídla jí, že ji odvezu domů svým stříbrošedým ocelovým ořem. Ani jsem se nemusela příliš snažit. Jenom jsem čas od času nasměrovala rozhovor a ona pak mluvila celou cestu do Seltjarnarnesu.

„Normálně v tom pořadu musím pořád pít. Rychle mi vyschne v hrdle, když moc mluvím, a každých deset minut vypiju jednu sklenici. Ale naštěstí jsem to toho večera nepotřebovala.“

„Opravdu věříš, že to byla tvá sklenice a ne její?“

„To je úplně jasné. Těsně před začátkem vysílání tam došlo k malému zádrhelu. To děvče přineslo jen jednu sklenici. Steina řekla, že vodu nepotřebuje, a zahnala ji. Jenže uprostřed pořadu náhle ochraptěla tak, že jí skoro selhal hlas. To se někdy stane zničehonic a je to opravdu hrozné. Takže vzala mou sklenici, vypila ji a pak se přímo přede mnou zhroutila.

To bylo děsivé.“ Kritička se nervózně chechtala.

„Naštěstí jsem byla kvůli té knize, kterou jsem právě roztrhala na kusy, příliš rozčilená, takže jsem na žízeň nemyslela,“ dodala. „Řekli mi, že jsem toho chudáka úplně odrovnala, ale to je mi jedno.“

„Možná ta voda byla neškodná.“

„Ne, ne, jsem přesvědčená o tom, že byla otrávená.“

Zastavila jsem před velkým rodinným domem natřeným bílou a červenou barvou.

„To jenom zapadá do všeho, co se tuto zimu stalo,“

řekla.

„Například?“ ptala jsem se.

Pohlédla na tmavá okna domu. „Gunnar tu není,“

řekla. „Pojď dovnitř, všechno ti to povyprávím.“

Obývací pokoj byl přepychové zařízený. Tlusté, měkké koberce. Velké obrazy na zdech. Nábytek, který musel stát jmění. Přesto tmavá kůže lehce vrzala, když jsem se posadila na gauč. To asi těžko byla umělá kůže.

Hallgerdur šla k baru z tvrdého dřeva, který stál v rohu, a otevřela ledničku. Bylo tam všechno: kořalka, sodovka a jiné nealkoholické nápoje, kostky ledu v mrazničce.

Na stůl přinesla láhev a dvě sklenice. Irská whisky.

„Pro mě ne,“ řekla jsem, když nalila. „Musím ještě jet zpátky.“

„Kašli na to.“

Přesto jsem to neriskovala. Měla jsem u policie příliš mnoho nepřátel na to, abych si mohla dovolit řídit opilá. Kromě toho na mě doma čekal Jackie.

Vypila svou sklenici na ex, nalila si další a posadila se do křesla naproti mě.

„Nejdřív jsem si myslela, že to je jen řada podivných náhod. Něco, co se může stát každému. Ale když zemřela Steina, dala jsem si ty incidenty do souvislostí a všechno se začalo rýsovat v jasnějších konturách.“

„Jaké incidenty?“ zeptala jsem se.

„Nejdřív to byly květiny. Bylo to loňskou zimu, pozdě v listopadu, pokud si dobře vzpomínám. Přišla jsem domů a tady na stole ležela velká kytice. Myslela jsem si, že jsou od Gunnara, protože mi občas dává květiny, když má slabou chvilku a potřebuje víc peněz.

Ale řekl, že ty květiny přinesl posel, takže jsem se podívala na lístek na kytici.“ Usrkla.

„A?“

„Byl černý. Celý černý.“

„Co na něm stálo?“

„Nic. Představ si to, že dostaneš černý lístek! To je opravdu děsivé.“

Pomalu jsem dostávala chuť na irskou ohnivou vodu. Ale ovládla jsem se.

„Pak jsem se podívala na ty květiny a viděla jsem, že to je devatenáct bílých chryzantém.“ Hallgerdur na mě pohlédla. „Když někdo dostane bílé chryzantémy, vždycky to znamená blížící se smrt,“ dodala po krátké pauze.

„Kdo to řekl?“

„To přece ví každý!“

Mlčky jsem se dívala, jak dopila další sklenici.

„Byli jsme si naprosto jistí, že si z nás nějaký grázl utahuje,“ dodala. „Proto jsem ty květiny vyhodila a už o tom nepřemýšlela. Ani jsem si je nijak nespojovala s dalšími událostmi, které byly rovněž velmi pozoruhodné.“

„Pověz mi několik příkladů.“

„Jednoho večera, když jsem už chtěla do postele, k nám přijel kurýr s pizzou. Přivezl deset pizz a řekl, že jsme si je objednali. To bylo samozřejmě úplně scestné, ale on tvrdil, že ten, kdo je objednával, uvedl mé jméno, adresu a telefonní číslo. Ty údaje byly přesné.“

„Co jste udělali?“

„No, nakonec jsem ho vyhodila. Co bych dělala s deseti pizzami?“

„Nebyla to chyba té firmy?“

„Ne, jsem si jistá, že to byl záměr. Ale i to jsme přešli jako hloupý vtip a dál o tom neuvažovali.“

„Ještě něco?“

„Jednoho rána byly všechny pneumatiky na mém autě vypuštěné,“ vyprávěla. „Museli jsme zavolat odtahovou službu. V dílně na pneumatikách nic nezjistili, kromě toho, že byly vypuštěné. Mechanik mi řekl, že je někdo prostě a jednoduše vypustil.“

„Možná to udělaly děti.“

Byla příliš zabraná do svých vzpomínek na to, aby mi odpověděla.

„Před dvěma týdny jsem měla přednášku v Selfossu. Večer předtím jsem po cestě domů pro jistotu natankovala plnou nádrž. Když jsem pak po cestě na východ míjela jednu lyžařskou boudu, auto naráz přestalo jet. Podařilo se mi zastavit jeden náklaďák.

Řidič se podíval na mé auto, rozesmál se a řekl, že mi došel benzín. Když jsem vyjížděla, nedávala jsem na stav nádrže pozor, protože jsem si říkala, že je plná.“

„Opravdu jsi natankovala?“

„Samozřejmě!“

„Ale to všechno přece byly poměrně neškodné věci. Není to vyhrožování a už vůbec ne pokusy o vraždu. Nevidím tu žádnou souvislost.“

Po těchto slovech vybuchla. „Takže i ty si myslíš, že nemám všech pět pohromadě?“

I já?

Zavrtěla jsem hlavou. Nechtěla jsem ji hned v této fázi případu zklamat. Musela jsem ji podpořit, aby vyprávěla dál.

„Krásná lež je vždycky lepší než ošklivá pravda.“

Říkávala máma.

10

Do trapného ticha přijelo auto, můj zachránce.

Jeho světla na okamžik proletěla obývacím pokojem, když vůz dorazil ke vjezdu do dvora.

Hallgerdur krátce vyhlédla z okna, když jsme slyšely, jak se zavřely dveře auta, a nalila si další sklenici.

„Gunnar si myslí, že nejsem úplně v pořádku,“

řekla a kývla směrem na chodbu.

„Opravdu věříš, že tě někdo trýzní organizovanými a promyšlenými útoky a že dokonce ohrožuje tvůj život?“

„Jsem o tom přesvědčená.“

„Kdo by něco takového mohl dělat?“

„Podezřelá je celá polovina populace,“ řekl Gunnar, když přišel do obývacího pokoje. Byl obtloustlý a měl lehce prošedivělé spánky a načervenalé tváře. Jeho šedomodrý oblek musel stát hromadu peněz. Nepozdravil a šel k minibaru.

„Jestli je tvou prací veřejně hanobit nevinné lidi, jak to z rozmaru dělá moje žena, tak se můžeš vsadit, že se tvoji, nepřátelé rozmnoží rychleji než mouchy nad mrvou,“ dodal stejným tónem.

„Jistě jsi už zjistila, že můj milý Gunnar se pokouší mluvit v aliteraci,“ řekla Hallgerdur ironicky.

„Omylem se považuje za velkého básníka, hlavně když kvůli svému vrozenému idiotismu přijde o několik milionů korun a opije se.“ Vypila sklenici naráz.

„Samozřejmě přichází o mé peníze,“ dodala a nalila si další sklenici.

Gunnar prohledával minibar.

„I ty děláš big business?“ zeptala jsem se.

Nedala mu šanci odpovědět. „Tomu, co Gunnar dělá, se vlastně říká finanční poradenství,“ řekla a zvýšila hlas. „Jiní provozují tuto branži proto, aby peníze rozmnožovali, ale on se specializuje na finanční ztráty. V jeho očích je to stejné umění jako napsat dobrý román.“

„Co ty víš o tom, jak se píše dobrý román?“ zeptal se Gunnar a nalil si do americké vodky colu. „Tvá jediná zkušenost s literaturou je přece to, jak psát mimořádně špatný román.“

„Už zase začínáš, Gunnare?“

Ochutnal vodku. Pak se otočil. „Určitě víš, že velká kritička se roky snažila napsat nejhorší román Islandu, ne?“ řekl a s úsměvem na mě pohlédl.

„Nebylo možné nikoho přesvědčit, aby tu slátaninu vydal, i když se před nakladateli plazila po kolenou.“

„Gunnar je můj největší obdivovatel,“ řekla a pokusila se usmát.

„Jak jednou řekl starý básník Benedikt Anno: Ten, kdo něco umí, to dělá. Ten, kdo nic neumí, učí. Proto je má Hallgerdur kritička a ne spisovatelka.“

„Naučil se takové citáty, aby si lidé mysleli, že je sečtělý.“

„Nedávno jsem si chtěl ještě jednou pro obveselení přečíst tvůj starý rukopis, ale nikde jsem ho nenašel.

Snad jsi ho nehodila do koše?“ zeptal se Gunnar uštěpačně.

„Tys ale dneska musel přijít o hodně peněz.“

Posadil se na gauč. „Na zdraví,“ řekl a zvedl svou sklenici. „Patříš k těm několika málo šťastným spisovatelům, které má moje žena přes to všechno ráda a jejichž nudné knihy vychvaluje do nebes?“

„Ne.“

„Pak asi musíš pracovat u televize. Ti si myslí, že je úžasně šílená, pokud můžu citovat jejich oblíbenou charakteristiku. Jeden z nich mi na jedné silvestrovské oslavě řekl, že je tak nádherně krvechtivá a bujná.“

„Copak to není pravda?“

„Co?“

„že je krvechtivá a bujná?“

„Jsi si jistá, že nepracuješ u televize?“

„Ano.“

„Neuvěřitelné,“ řekl. Z poloviny vypil svou sklenici. Pak se usmál na Hallgerdur. „Snad teď ještě nejsi i na děvčata?“

„Není to skvělé, mít takového muže?“ zeptala se.

„Naše manželství je opravdu láskyplné a šťastné,“

řekl Gunnar a opět pohlédl na mě. „Ještě nikdy jsem s ní nejednal špatně a ona mi za to ráda pomáhá překonávat finanční úskalí.“

„To mě vždycky vybere jako vánoční husu.“

„To si mám opravdu myslet, že nejsi ani žádná kritička, ani nána z televize, ani lesbická milenka?“

S úsměvem jsem přikývla. Nechtěla jsem říct nic, co by rušilo tuto vtipnou komedii.

„Podívejme. Lidé jsou různí.“

„Je to advokátka, drahý,“ řekla Hallgerdur. Na rtech se jí objevil zlomyslný úsměv, když viděla, že sebou trhl. „Advokátka? Co tu chceš s advokátkou?“

„Co myslíš?“

„Nemyslím si vůbec nic,“ odvětil.

„To je tvůj život v kostce: vůbec nic!“

Gunnar pohlédl na mě. Měl v očích ostražitost.

„Můžu se zeptat, o co tu jde?“

„Jenom si povídáme,“ odvětila jsem.

„Ach tak.“ Vstal. „Pak asi bude nejlepší, když vás při tom nebudu rušit.“

Vyprovodil ho hlasitý a škodolibý smích Hallgerdur. Tázavě jsem na ni pohlédla.

„Má strach, že mu teď zastavím přísun peněz,“

řekla. „Bude dobře, když se bude pár dnů trápit.“

„Ty máš peníze a on ne?“

„Můj otec byl velký rejdař a svým třem dětem dal značné věno. Přesto jsem musela prodat čtvrtinu svého podílu v rejdařství, aby Gunnar mohl dál přicházet o peníze, aniž by byl oficiálně vyhlášen bankrot.“

„To je přece hloupé.“

„Ano, to je. Ale takový je život.“

„Co z toho vztahu vlastně máš?“

„V mé rodině bylo trestné zůstat na ocet,“ odvětila, opět se zasmála a nalila si další whisky. „Gunnar mě většinou nechává na pokoji, kromě dnů, kdy je švorc.“

„Myslíš, že to je správné?“

„Má radši mladší maso.“

Hallgerdur mlčky hleděla na dno sklenice, kterou držela v ruce. Byla v duchu jinde. Ztratila svou masku.

Náhle jsem viděla ženu, která se skrývala za vším tím make-upem a ostrými slovy. Osamělou ženu středního věku v drahém koženém křesle.

„Štěstí si nekoupíš. Ani za kopu peněz.“

Říkávala máma.

11

První lok mi vehnal slzy do očí. Poslal mi energii do celého těla. Skvělé!

Jackie za to čekání stál. Je prostě nejlepší.

Vždycky.

Byla jsem ve své kanceláři sama. Seděla jsem ve večerním šeru na zemi, zády se opírala o stěnu a přemýšlela.

To se štěstím a penězi je zvláštní. Samozřejmě, máma měla do jisté míry pravdu. Opravdu není možné koupit si štěstí, ani za kopu peněz. Ale to je jen jedna strana mince. Když člověk nemá peníze, nemůže si koupit nic.

Napila jsem se ještě doušek. Nechala jsem ho na jazyku. Hmm!

Štěstí tedy není na prodej. Tak jako opravdová láska nebo věčný život. Ale peníze jsou přesto to nejdůležitější. Když máš dost prachů, můžeš dlouhou dobu vytěsňovat to, že štěstí, které se potuluje kdesi v dějinách, je všude, jen ne u tebe. To je to, oč tu běží.

Proto jsem chtěla i dál kasírovat peníze.

Shromažďovat je na svých kontech.

Nemohla jsem však přestat myslet na Gunnara a Hallgerdur. Jaký zvláštní vztah! Vzájemný odpor, kterým se ani netajili. Silné finanční vazby, které byly jednostranné. Co je vlastně drželo pohromadě? Proč se toho cizopasníka už dávno nezbavila? Copak je něco nedůstojnějšího než házet peníze do chřtánu tlusťochovi středního věku, který má zájem jen o mladé maso?

Ach jo.

Přijela jsem domů a volala Raggimu. Výsledky pitvy ještě neměli. Ani chemickou analýzu vody. Pro jistotu se hned hájil.

„I my čekáme na ty výsledky,“ řekl. „Není to naše vina, že se to tak vleče.“

„To jsem řekla?“

„Já tu zatracenou vodu do Frankfurtu neposlal.“

„Do Frankfurtu? Co to říkáš?“ Raggi se zakoktal.

„Neřekl jsem Frankfurt,“ odvětil vyčerpaně.

„Ale ano!“

„Ne, ksakru!“

„Co má policejní rozbor vody společného s Frankfurtem?“

Povedlo se mi to z něho vytáhnout. Někdo v laboratoři udělal velkou chybu. Strčil vzorek ze sklenice vody do balíku, který měl být poslán do Německa. Vyšlo to na povrch teprve po několika dnech, které policie strávila usilovným hledáním.

Prošli všechno, jak ve skladištích kriminální policie, tak v laboratoři, než omyl vyšel najevo a než všichni pochopili, že voda putovala na evropskou pevninu.

„Jestli někde řekneš, že to víš ode mě, už s tebou nikdy nepromluvím,“ zařval Raggi do telefonu.

„Proč se tak rozčiluješ?“

„Můžu se rozčilovat, kdy se mi chce!“

„Dávej si pozor na tlak!“

„že tebe zajímá mé srdce.“

„Samozřejmě, drahý.“

Přidušeně zasténal.

„Mluvili jste s tou kritičkou?“ zeptala jsem se. „S

Hallgerdur? Vypovídala hned večer, ale ta výpověď nám nepomůže.“

„Měl bys s ní mluvit ještě jednou.“

„Proč?“

„Má strach.“

„Z čeho?“

Pověděla jsem mu o jejích obavách.

„Není prostě a jednoduše hysterická?“ zeptal se.

Ach jo.

„I tak by ses jí měl zeptat.“

„Uvidíme.“

Když jsem se ho začala vyptávat ohledně obvinění ze strany Corazon, byl ještě strožejší.

„Už jsem ti přece řekl, že tento případ je z naší strany uzavřen,“ odvětil.

„Ale ještě jste to přece nezačali pořádně vyšetřovat.“

Opět začal mluvit nahlas. „Případ je uzavřen, řekl jsem. Uzavřen!“

„Opravdu zajímavé, jak velký strach máte z mocných. Asi vás všechny mají koupené.“

„Tady nikdo z nikoho strach nemá. U tohoto případu už prostě není co vyšetřovat. Rozumíš? Konec, šlus, finito! Tak jako s tímto zatraceným telefonátem!“

Opravdu praštil sluchátkem do vidlice.

Právě jsem pila další sklenici, když zaklepala Corazón, nahlédla dovnitř a rozsvítila. Pokud byla překvapená tím, že mě viděla sedět na zemi, tak to na sobě nedala znát. Už si na ledacos zvykla.

„Jíst?“ zeptala se islandsky. Právě se to naučila.

Vstala jsem a vzala sklenici s sebou do patra.

Zlatí chlapci samozřejmě nechtěli v případu Corazón pokračovat. A bylo mi jasné, že ho odloží, pokud se mi nepovede udělat něco, co by začalo dělat starosti jejich bossi.

Ale co?

12

V neděli jsem vstávala brzo ráno. Všechny pochybnosti konečně zmizely. Už jsem věděla, co mám udělat. Musím udělat.

Za to jsem vděčila zlatým chlapcům. Nebo lépe řečeno, zavinili to. To oni byli kapkou, kterou pohár mé trpělivosti přetekl. V sobotu brzy ráno přijeli ke mně, aby Corazon odvezli k výslechu. Rychle mi dali najevo, že ji už nepovažují za oběť. V jejich očích byla zločincem. Lživě obvinila holohlavce a pak ještě do svých lží zahrnula známého váženého muže.

Geirmundura.

Viceprezident zahájil výslech. Obeznámil nás se svědeckými výpověďmi holohlavce a jeho dvou kumpánů, kteří v nich dosvědčili, že Corazon se měla u Sjonniho dobře. Tvrdili i to, že neměla chuť pracovat. Namísto toho celý den seděla u televize a pak si chtěla užívat nočního života.

Corazon energicky zavrtěla hlavou, když

tlumočník přeložil výpovědi holohlavce a jeho svědků.

„Ne, ne,“ řekla a ustrašeně na mě pohlédla. „To není pravda.“

„Samozřejmě že ne,“ dodala jsem. „Ty svědecké výpovědi jsou naprosté lži.“

„Komentáře tohoto druhu od advokátky nestrpím,“

zvolal viceprezident.

Přestože Corazon zpracovávali skoro tři hodiny, nepovedlo se jim přimět ji, aby změnila své výpovědi.

Takže stálo tvrzení proti tvrzení. A bylo jasné, jak se na to dívají zlatí chlapci.

„Jestli si myslíš, že to je ta správná metoda, jak získat povolení k pobytu na Islandu, tak se mýlíš,“ řekl viceprezident. „Falešné obvinění z kriminální činnosti je velmi vážná věc a může vést k trestu odnětí svobody a samozřejmě k vyhoštění ze země.“

„Vznáším námitku, to je vyhrožování,“ řekla jsem.

„Jenom jí vysvětlujeme, co říkají islandské zákony.“

Corazon byla po zbytek dne deprimovaná.

Nechápala, jak je možné takto překroutit fakta, a bála se, že ji s hanbou a nadávkami pošlou domů.

Pokoušela jsem se ji utěšovat a povzbuzovat. Byla jsem přesvědčená, že v této věci musím něco podniknout. Chopit se iniciativy. Najít cestu, jak je dostat na správnou stopu.

Jenže jak to udělat?

Možná tak, že bych šla přímo do jámy lvové a zmáčkla samotného Geirmundura.

Chlápci, kteří sedí nahoře, nemají jen velkou moc, ale jsou i choulostiví, pokud jde o jejich vlastní osobu.

Neměla bych prostě a jednoduše jít přímo na věc?

Zaklepat u něho a vyvést ho z míry?

Když jsem pak následujícího dne vstala, byla jsem rozhodnutá.

Potřebovala jsem jen dva telefonáty na to, abych ho vypátrala. Byl na své chatě u řeky.

Vydala jsem se tam. Občas jsem pohlédla do autoatlasu, který ležel na sedadle spolujezdce. Vlastně jsem ho ale nepotřebovala. Corazon mi cestu v hrubých rysech vysvětlila. A popsala mi i to, jak vypadá chata, zvenčí i zevnitř. Vše přesně do detailu uvedla ve výpovědi pro zlaté chlapce.

Cítila jsem se ve svém stříbrném korábu jako v oblacích. Měla jsem slunce v zádech, navíc už bylo téměř poledne. Brzy jsem dorazila k cíli.

Hned jsem ten dům poznala, když jsem ho v dálce uviděla. Chata byla velikosti malého rodinného domku a z tmavě natřeného dřeva. Střecha byla červená, okna též. Byla tam veranda a zahrada. Mnoho velkých stromů, ale žádné květiny.

Všechno vypadalo tak, jak mi to popisovala Corazon. Měla dobré oči. A dobrou paměť.

Od domu k řece vedla čerstvě vysypaná štěrková cesta. Zaparkovala jsem svůj mercedes před plotem, u lesknoucího se černého džípu. Opravdový panský vůz.

Jako by právě vyjel z autosalonu.

Vystoupila jsem a rozhlédla se.

V zahradě nikdo nebyl. Ani za záclonami.

Bylo mi jasné, co musím udělat.

Šla jsem po verandě ke dveřím a několikrát na ně zabušila.

Chvíli jsem čekala.

Ještě silněji jsem zabušila na dveře. Třikrát, s krátkými intervaly. Údery zněly tak nahlas, že by to vzbudilo i opilce.

Konečně se z domu ozvaly nějaké zvuky.

Geirmundur otevřel dveře. Vypadal ospale. Šedé vlasy měl rozcuchané a neučesané.

Právě se probudil. Byl nevrlý. Zcela očividně měl kocovinu po prohýřené noci. Pohlédl na mě krví podlitýma očima.

„Co to, ksakru, má být?“ zeptal se a utáhl si pásek svého tmavomodrého županu. Jeho hlas zněl chraplavě. Stroze. Nepřátelsky.

Prošla jsem kolem něho dovnitř a zůstala stát v obývacím pokoji. Pomalu jsem se otočila. Prohlížela jsem si měkké koberce, drahý nábytek, obrazy, bar v rohu. Průchod do kuchyně. Všechno jsem znovu poznávala.

Upřeně na mě hleděl.

„Musím jen něco zkontrolovat,“ řekla jsem. Pak jsem šla do úzké chodby hledat ložnici.

Dveře na konci, řekla Corazon.

Chytila jsem za kliku a otevřela dveře. Hned jsem tu místnost poznala. Všechno odpovídalo. Kromě ženy v posteli. Ležela na břiše. Tvrdě spala přes všechen hluk. Viděla jsem jen světlé vlasy a nahá záda.

Geirmundur vešel do dveří. Jeho tvář byla zrudlá a opuchlá. Nejen ospalostí, ale i zlostí. Velkou zlostí.

„Co, k čertu, děláš v mém domě, ty drzá ženská?“

zeptal se a chytil mě za ruku. Pevně. Zmáčkl mi předloktí.

„Ty to nevíš?“

„To bych se tě neptal, ty zatracená mrcho!“

„To bolí!“

„Odpověz!“

„Jaký jsi jen kavalír!“

Vyvlekl mě na chodbu. Zavřel dveře ložnice a strkal mě před sebou k obývacímu pokoji.

Měl sílu v rukou. Možná to bylo jen tím, jak byl rozzuřený, ale úplně to stačilo. Nepovedlo se mi vymanit z jeho sevření.

„Co tu chceš?“ zeptal se ještě jednou.

„Vidět místo, kde byl spáchán zločin.“

„Zločin? O jakém zločinu to mluvíš?“

„O znásilnění.“

„O znásilnění?“

Geirmundur byl opravdu překvapený. Očividně čekal něco úplně jiného.

„Kdo tu měl koho znásilnit?“ zeptal se.

„To přichází do úvahy tolik žen?“

„Ty určitě ne.“ Hleděl na mě ještě stále ospalýma očima. „Nikoho, kdo má všech pět pohromadě, by nenapadlo znásilnit tě. To je jisté.“

„Pusť mě.“

„Nejdřív odpověz. Pak si pro mě za mě můžeš zmizet třeba i na kraj světa.“

„Jsi obviněný ze znásilnění jednoho děvčete z Filipín.“

„Nesmysl!“

„Dívkou, kterou tvůj kámoš Sigurjón uvěznil a nutil, aby byla tobě a ostatním po vůli!“

„Sigurjón? Jaký Sigurjón, sakra?“

„Tentokrát z toho nevyvázneš. To děvče tě poznalo na fotce.“

Ráznými kroky se vydal ke dveřím. Táhl mě za sebou a tak mě přivlekl na verandu. Shodil mě ze schodů a vrátil se do domu.

„Kdo tě vlastně poslal?“ zeptal se ve dveřích. „Jsi jedna z těch hysterických bab ze Stígamótu1 nebo co?“

1 Stígamót: spolek, který provozuje ženský útulek a ženám, které se staly oběťmi sexuálních zločinů, radí a nabízí právní pomoc.

Masírovala jsem si ruku a snažila se utlumit bolest.

Chtěla jsem obnovit cirkulaci krve.

„To děvče tuto chatu popsalo. Velmi přesně.

Všechno odpovídá.“

„Jestli okamžitě nezmizíš, zavolám policii a půjdeš sedět!“ křikl a práskl dveřmi. Byla to taková rána, že ozvěna se nesla celým údolím.

„My tě dostaneme!“ zvolala jsem.

Pak jsem rychle šla ke svému mercedesu.

Když jsem odjížděla, stál za oknem. Někdo byl těsně za ním, ve stínu. Blonďatá přítelkyně se tedy zvedla z postele.

Po cestě do města jsem přemýšlela, co jsem tou akcí získala.

V každém případě jsem teď věděla, že Corazon byla v Geirmundurově chatě. O tom nebylo pochyb.

A Geirmundur běsnil. Byl zlostí bez sebe, jak se dalo čekat.

Otázkou bylo, na kom si vylije svůj hněv. Na holohlavci? Na zlatých chlapcích? Nebo na Corazon?

Nebo na mně?

Bylo jisté, že se to brzy ukáže. Udělala jsem vše, co bylo v mých silách, abych ho vylákala z doupěte.

Teď byl na tahu on.

13

„Uhněte, prosím!“

Dva urostlí zlatí chlapci se s Ástou prodírali davem, který se shromáždil na chodbě. Paparazzi a frajeři z televize strkali jeden do druhého, jen aby ukořistili záběr se zatčenou.

Přetáhla si svůj červený kabát přes hlavu, aby skryla obličej. Naštěstí. Stáhla ho, teprve když se dveře sálu Nejvyššího soudu zavřely.

Zlatí chlapci Ástu zatkli před třemi dny. Brzo ráno, jen co přišly výsledky pitvy Steinunn. Toho samého večera dostali od okresního soudu souhlas s vyšetřovací vazbou, proti čemuž jsem samozřejmě razantně vznesla námitku. A teď měl Nejvyšší soud vynést své rozhodnutí.

Ásta a já jsme seděly vedle sebe. Byla na dně.

Snažila se zkrotit třas tím, že se oběma rukama pevně držela židle.

„Nestojíme si špatně,“ řekla jsem, abych ji povzbudila. Ale Ásta to téměř nevnímala.

Neočekávala, že bude zatčena, o vyšetřovací vazbě ani nemluvě. Byl to pro ni pořádný šok.

Heidrún se dařilo skrývat své pocity lépe. Seděla v první řadě lavic pro diváky a nijak neprojevovala strach či obavy, které ji určitě sužovaly. Naopak se pokusila Ástu povzbudit kývnutím, když ta zvedla hlavu a rychle pohlédla do sálu.

Pitva ukázala, že Steinunn měla těžkou srdeční vadu. Ale přímou příčinou smrti přesto byly nelegální látky.

V jejím těle byly nalezeny zbytky různých drog.

Například velké množství extáze, zbytky lysergidu, slavné drogy LSD, a stopy silného uspávadla. Již bylo potvrzeno, že Steinunn si ho brala skoro každý večer, aby mohla usnout. Měla pěknou zásobu léků.

Soudní lékař si přesto myslel, že ví, která droga ji zabila. Před okresním soudem se vyjádřil, že Steinunn požila velkou dávku nebezpečného druhu extáze, ve kterém jsou použity látky PMA a PMMA namísto MDMA. Tyto smrtící tabletky, které byly prodávány pod názvem Mitsubishi, snadno mohly zcela zdravou osobu poslat na onen svět. A nepochybně Steinunn zabily, k čemuž přispěla i její vrozená srdeční vada. O

tom nebylo pochyb.

Zlatí chlapci vycházeli z toho, že Ásta ty pilulky tajně dala do sklenice Steinunn a tím byla zodpovědná za její smrt. Proto ji zatkli, ještě než přišly výsledky chemického rozboru vody. Okresní soudce byl podle všeho stejného názoru a okamžitě ji odsoudil k deseti dnům vyšetřovací vazby.

Tisk jásal. Pro něj bylo neuvěřitelně napínavé, že mladé děvče bylo podezřelé z vraždy. A navíc ještě dobře vypadala! To tedy byl sólokapr.

Považovala jsem za neslýchané to, že úřední šiml nečekal na analýzu vody. Neměli žádný důkazní materiál, který by Ástu přímo spojoval se smrtí Steinunn. A přesto ji zatkli.

To byl proces!

V plné soudní síni panovalo ticho. Ticho plné očekávání. Většina diváků byli muži, staří i mladí.

Zvídavě si Ástu prohlíželi. Někteří pohlédli jinam, když jsem na ně vrhla ostrý pohled, jako by se styděli za svůj voyerismus. Ale to jen na chvíli. Nedokázali od ní odtrhnout zrak.

Perverzní hajzlové!

Konečně přišli do sálu soudci. Jeden po druhém, v řadě. V talárech podobných mnišským, jako obávaná středověká inkvizice.

Předsedající držel v ruce knihu. Stál tam jako nejvyšší kněz spravedlnosti před oltářem. Přečetl rozsudek. Zněl krátce: „žádost o vyšetřovací vazbu se zamítá.“

V sále to zašumělo. Novináři byli překvapení. A dozajista i zklamaní. Policejní viceprezident reagoval ze všech nejvýrazněji. Tvářil se, jako by kousl do citrónu.

Pohlédla jsem na něho s vítězoslavným výrazem ve tváři. Heidrún se otočila ke své dceři a s úlevou se usmála. Ásta si oddechla. Se slzami radosti v očích se o mě opřela.

„Jsi volná jako pták,“ řekla jsem a poklepala jí na rameno.

„Za to vděčím tobě.“

Vzala jsem si kopii rozsudku. Rychle jsem očima přeletěla zdůvodnění, zatímco čumilové pomalu opouštěli sál. Viděla jsem, že se mi povedlo soudce přesvědčit. I oni byli toho názoru, že chyběly důkazy.

Z textu nepřímo vyplývalo, že zlatí chlapci měli s žádostí o vyšetřovací vazbu počkat, přinejmenším na výsledky rozboru vody.

Možná to bylo jen oddálení, ale vítězství ve mně vždy probudilo ty samé skvělé pocity.

„Ještě ne,“ řekla jsem, když Ásta chtěla vstát.

„Nejdřív se pokusíme zbavit těch supů na chodbě.“

Když jsem však krátce nato vystrčila hlavu ze dveří, oslepily mě blesky fotoaparátů. Novinářské hyeny na ni tedy ještě čekaly.

Neměly jsme jinou možnost než Ástě přetáhnout červený kabát přes hlavu a takto vyjít na chodbu.

Vyvedla jsem ji ven na parkoviště, posadila ji do svého stříbrošedého korábu a i s její matkou se vydala do Grafarvoguru. Poradila jsem jim, aby po zbytek dne odpočívaly. Aby sbíraly síly. V příštích dnech to mohlo vypuknout nanovo. Zlatí chlapci se určitě nevzdali.

Navečer jsem zavolala Raggimu. Potvrdil mi, že vzorek vody byl v Německu nalezen a je očekáván v nejbližších dnech.

„Ale proč si vlastně neposvítíte na manžela Steinunn?“ zeptala jsem se.

Raggi se zasmál.

„Řekla jsem snad něco vtipného?“

„Neexistuje žádný důvod, proč ho podezřívat.“

„Neměla Steinunn ty drogy od něho?“

„Jaké drogy?“

„No, všechny ty medikamenty, které se v ní našly.“

„Karl je chirurg. Samozřejmě že nebyl domácím lékařem své ženy.“

„Který mastičkář jí tedy předepsal takový koktejl?“

„Pokud vím, důvěřoval její lékař úsudku své pacientky a dával jí léky, o které ho poprosila.“

„Myslím, že byste se raději měli zaměřit na Kalliho než věčně čmuchat kolem Ásty. Jak víš, vražda většinou bývá rodinná záležitost.“

„Byl pryč, když Steinunn pila z té sklenice. Ásta byla na místě a měla jak možnost, tak i motiv.“

„Nebyl přece tou jejich aférou nijak potěšený.“

„To se asi těžko dá nazvat jako aféra.“

„Jak to myslíš?“

„Podle mých informací ho Steinunn nikdy nepodvedla s jiným mužem.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Ach, víš přece, dvě dívky, které si spolu trochu hrály. To je přece poměrně nevinné. Karl tvrdí, že ten vztah nikdy nebral vážně.“

„Sakra, bral ho ale dost vážně na to, aby vás o něm hned informoval!“

„Tím nás přece přivedl na horkou stopu.“

„Na falešnou stopu.“

„Ech, Stello, to přece nemá smysl. A teď mě, prosím, nech na pokoji.“

„Jak můžeš být tak zabedněný?“

„Už nemám chuť,“ řekl.

„Raggi, miláčku. Otevři oči!“

Nenechal se obměkčit. Zlatí chlapci byli pevně přesvědčení o tom, že případ vraždy vyřešili. Nebyli přístupní argumentům.

„Nic neoslepuje tolik jako sebeklam.“

Říkávala máma

14

Jela jsem do Kjósu, abych tam zjistila nové informace o Geirmundurovi a holohlavci.

Můj stříbrný koráb elegantně ujížděl po asfaltu.

Svůdně mi lichotil na sedadle. Choval se jako mazlivá siamská kočka.

Vždycky byl mou jedinou skutečnou láskou.

Nejdřív jsem se nechtěla zakousnout do návnady.

Navíc jsem se domnívala, že ten ranní telefonát byl holý nesmysl. Pravděpodobně mě jen chtěl nějaký Geirmundurův pochop nebo holohlavec poslat na výlet.

Když však došlo na lámání chleba, nedokázala jsem odolat pokušení. Musela jsem si být jistá. Možná opravdu

měl

nějaké

cenné

informace.

Pravděpodobnost ovšem byla malá. Jako výhra v loterii.

Ten člověk, co mi volal, mi slíbil dost důkazního materiálu na to, abych mohla Geirmundura a holohlavce dostat za mříže.

„Mám písemné podklady i fotky,“ řekl.

„Pak s tím přijď do mé kanceláře,“ odpověděla jsem.

„Zbláznila ses? Nechci, aby mě někdo viděl ve tvé blízkosti.“

„Proč ne?“

„Toto není legrace. Kdyby se ti lidé dozvěděli, že jsem ti dal ty informace, sejmuli by mě.“

„Jak dramatické.“

„Myslím to vážně! To nevíš, co Geirmundurovi hrozí, jestli vyjde najevo, že znásilnil osmnáctileté děvče?“

„Kde se setkáme? Ve městě?“

„Víš, kde je Staupastein? Ta skála, která vypadá jako malá sklenice?“

„Na zdraví!“

„Ta hora je na staré okružní silnici v Kjósu.“

„Tři čtvrtě hodiny cesty? Příliš daleko!“

„Očekávám tě přesně ve dvanáct u té skály.“

Zavěsil, než jsem mohla odpovědět. Vystřelil si ze mě?

Možná. Ale s tím jsem musela počítat.

Na Vesturlandsveg, která vedla z města, byl hustý provoz. Hodně aut odbočilo do Mosfellsbaeru. Všichni ostatní pak jeli dál k tunelu, který vede pod Hvalfjordurem. Můj mercedes jako jediný odbočil doprava do Tídaskardu.

Jaro bylo vlhké a nepříjemné. Ve vzduchu visely tmavošedé mraky. Země byla nasáklá vodou z roztátého sněhu. Zbytky zimy ustupovaly z nížiny.

S úzkou štěrkovou cestou, která vedla z hlavní silnice ke Staupasteinu, zima udělala své. Byly v ní výtluky a výmoly po jarních záplavách.

Mercedes se opatrně propracovával do svahu. Brzy jsem uviděla velký černošedý džíp, který stál na parkovišti za slavnou skalní sklenicí.

Vypadalo to, že v autě je jenom jeden člověk.

Seděl za volantem a byl ke mně otočený zády. Na hlavě měl červenou baseballovou čepici.

Opatrně jsem jela dál, pak jsem se otočila a zaparkovala za ním, takže jsem mohla snadno zmizet.

Opatrnosti není nikdy nazbyt!

Můj informátor mě nenechal dlouho čekat. Otevřel dveře spolujezdce a posadil se vedle mě.

Byl tmavovlasý, pohublý. Tak kolem padesátky.

Vypadal poměrně vyžile. Měl vrásčitý obličej, který mi připomínal valchu, na které právala babička.

„Geirmundur je rozzuřený.“ Šel přímo k věci.

Zkoumavě na mě pohlédl. Měl tmavé, zapadlé oči.

„Jak hezké.“

„A pokud je Geirmundur rozzuřený, pak jeho přítel Sjonni doslova běsní.“

„A co je mi do toho?“

„Jejich hněv je namířený proti tobě.“

„Celá se třesu strachy a jektám zuby, jak sám vidíš,“ odpověděla jsem s úsměvem. „Kde jsou ty materiály, které jsi mi slíbil?“

„Nechej je na pokoji,“ řekl, aniž by mi odpověděl.

Pohlédla jsem do jeho malých, černých očí.

„Jejich zpráva pro tebe zní, že máš přestat strkat nos do jejich věcí.“

„Takže ty pro mě žádné materiály nemáš?“

„To jsi byla opravdu tak hloupá, žes tomu věřila?“

Takže to byl trik.

„A ty jsi jenom malý, nevýznamný poslíček?“

„Poprosili mě, abych tě varoval.“

„Pak jsi to právě vyřídil.“

„Řekli mi, že tě mám přivést k rozumu a ukázat ti, co se stane s těmi, kdo se míchají do jejich soukromých záležitostí.“

A sakra. Už mi začínal lézt na nervy. Měla jsem pocit, že jsem toho od něj už slyšela dost.

„Takové žvásty jsi mi mohl říct i po telefonu,“

řekla jsem rozzuřeně.

„Telefonáty jsou tak neosobní.“

„Vypadni z mého auta!“

Naklonil se ke mně. „Nejdřív si musím být naprosto jistý, žes mě správně pochopila,“ řekl a zajel mi rukou pod vlasy. Prsty žlutými od cigaret mi přejel od líce po bradu, pak mě chytil za krk a pomalu zmáčkl, takže jsem nemohla dýchat.

„Některé ženské nás muže prostě nedokážou pochopit,“ dodal. Jeho hlas zněl lhostejně. Naprosto klidně. Jako kdyby mluvil o počasí. „To jsi tak nechápavá, že musíš nejdřív dostat nakládačku, aby ti to začalo myslet?“

Oběma rukama jsem ho chytila za paži a pokusila se uvolnit sevření. Byl však silnější, než vypadal.

Nepohnula jsem jeho prsty ani o milimetr.

Náhle se usmál, takže mu byly vidět žluté zuby, a trochu uvolnil sevření.

Zalapala jsem po dechu. „Ty hajzle!“ zvolala jsem a promasírovala si krk.

„Takové zprávy vždycky předávám osobně,“ řekl s úsměvem. „Nemůže tak dojít k nedorozumění.“

„Obviním tě z ublížení na zdraví!“ vykřikla jsem.

„A i to udělám osobně, ty parchante!“

Usmíval se, ale jeho oči zůstaly chladné. „Nikoho obviňovat nebudeš,“ řekl. „Necháš Geirmundura na pokoji. Necháš Sjonniho na pokoji. A necháš mě na pokoji. Za to necháme my na pokoji tebe. Takže mezi námi bude uzavřen mír.“

Nemělo smysl se s tím šílencem dál bavit. Musela jsem se ho co nejrychleji zbavit.

„V pořádku,“ řekla jsem. „Takže teď vypadni!“

„Musím si být jistý, žes mi opravdu rozuměla.“

„Tvé poselství bylo srozumitelné.“

„Takže přestaneš s tím čmucháním?“

„Co myslíš?“

Úsměv mu ztuhl na rtech. Upřeně na mě hleděl, aniž by se dalo poznat, co si myslí.

„Bohužel nejsem úplně přesvědčený o tom, že ti je jasná vážnost situace,“ řekl. „Ale v tom ti můžu pomoct.“

Vzala jsem klíč a nastartovala. „Ano, můžu ti trochu pomoct,“ opakoval, aniž by hnul brvou.

Zavřel dveře, já šlápla na plyn a rozjela se.

Pomalu, i když jsem měla chuť jet rychle. To bych však svému auto nemohla udělat. Přece jsem nemohla poškodit svou luxusní karosérii na takové polňačce!

Proto jsem se přinutila jet přes výmoly pomalu a opatrně.

Ve chvíli, kdy mercedes zastavil u hlavní silnice, jsem náhle ucítila tvrdou ránu. Beng!

Ozvalo se řinčení a auto poskočilo dopředu.

Udeřila jsem se zátylkem do hlavové opěrky.

Rychle jsem pohlédla do zpětného zrcátka. Přímo za mnou byl šedočerný džíp. Posunoval mercedes doprostřed silnice.

Ten šílenec na mě hleděl a šklebil se.

Nečekala jsem na další útok, šlápla jsem na plyn a rozjela se po silnici k Hvalfjórduru.

Když jsem se znovu podívala do zrcátka, byla ta terénní příšera pořád za mnou. Pronásledovala mě jako nějaký ohyzdný stín.

Tady se prostě nedalo jet víc než sto dvacet.

Silnice sice byla prázdná, ale bylo na ní mnoho zatáček a vedla nad srázy, které strmě klesaly k moři. Nemínila jsem se kvůli tomu gaunerovi zabít.

Volant jsem držela jednou rukou, zatímco druhou jsem otevřela přihrádku a vytáhla z ní mobil. Musela jsem zavolat pomoc. Vyťukala jsem nouzové volání, ale neslyšela jsem signál. Pohlédla jsem na displej.

Kruci!

Baterie byla vybitá. Dočista prázdná.

Odhodila jsem ten krám pryč. Podívala jsem se do zrcátka a viděla, že je pořád za mnou. Přímo za mnou.

Pronásledoval mě jako krvežíznivý šílenec v nějaké americké gangsterce.

Samozřejmě,

že

jet

tou

rychlostí

nad

Hvalfjórdurem, těmi strmými stoupáními a klesáními a ostrými zatáčkami, bylo nebezpečné. Ale nikde nebylo místo, kde bych se mohla otočit, takže jsem prostě musela jet dál.

Když jsem vjela do další zatáčky, najel džíp náhle do mé pravé strany a vytlačil mě do protisměru.

Pokusila jsem se zrychlit, ale on to udělal též.

Potom jsem náhle dupla na brzdy, ale on s tím počítal.

Pak jsem znovu šlápla na plyn, se stejným úspěchem.

Terénní příšera měla celou dobu stejnou rychlost jako já, až jsme přijeli na jeden strmý mys. Tehdy ten šílenec náhle strhl džíp doleva a vrazil mi nárazníkem do boku, takže můj mercedes byl s děsivým rachotem odhozen na svodidla.

15

„Mááámííííí!!!“

Slyšela jsem sama sebe, jak křičím. Nějaká skrytá potřeba, která se kdysi dávno usadila v hloubi mé duše, mě přinutila volat mámu, když se kolem mě všechno hroutilo. Byl to jakýsi instinktivní pra výkřik, který vycházel z hlubin podvědomí, když se můj milovaný stříbrný koráb zvedl ze silnice a přes svodidla přeletěl ven.

Tvrdě přistál na hrubý štěrk a ostré kameny za silnicí a znovu byl vržen do vzduchu. Bezpečnostní pás se napnul tak prudce a brutálně, že jsem náhle ucítila ostrou bolest v hrudi a rameni. V tom samém okamžiku se nafoukl sněhobílý airbag a zabránil tomu, aby se má hlava při nárazu do rozbitého předního skla změnila v krvavé sekané maso.

Mé auto snů s rachotem, při kterém tuhla krev v žilách, dopadlo na kamenitou půdu, pak se převrátilo a začalo se kutálet ze svahu, až se zastavilo o dvě velké skály, které čněly nad černou pláží.

Po všem tom randálu se náhle rozhostilo ticho.

Mrtvolné ticho.

Je toto konec? pomyslela jsem si.

Ne, ksakru! Namlouvala jsem si, že ještě nejsem úplně mrtvá. Ještě ne. Přesto z mého ega zbyly jen fragmenty. Jako by mozek po těch nárazech a saltu mortale ještě nebyl úplně funkční.

Lapala jsem po dechu. Cítila jsem, jak mé srdce v divokém rytmu pumpuje krev. Fyzicky i duševně jsem byla vyřízená a mé tělesné funkce pracovaly jen ze setrvačnosti.

Ale nebyla jsem mrtvá.

Nějakou dobu jsem myslela jen na to, že dýchám.

Dokud dýchám, jsem naživu, říkala jsem si. Jasná věc.

Pomalu jsem se uklidnila. Tep srdce se zpomalil.

Plíce se chovaly jako obvykle. Mozek začal pracovat.

Utrpěla jsem nějakou zlomeninu? ptala jsem se.

Vylezu z auta? Je můj mercedes na odpis? Je ten grázl ještě nahoře na silnici? Čeká na mě?

Jedna myšlenka stíhala druhou. Poletovaly mezi miliony mozkových buněk. Objevovaly se otázky, na které jsem neznala odpověď.

Měla jsem pocit, že mercedes leží částečně na boku, zádí nahoru. Sama jsem byla zaklíněná v sedadle, jako kdybych byla zalitá do kovu, a visela jsem šikmo doleva. Bezpečnostní pás mě držel pevně.

Airbag též.

Mám něco zlomené? přemýšlela jsem.

Nejdřív jsem zkontrolovala ruce. Hned jsem cítila, že můžu pohybovat všemi prsty. Takže ruce musely být v pořádku.

Ale co nohy?

Byly napevno zaklíněné. Pokoušela jsem se natáhnout prsty na nohou. Všechny naráz. Trochu se pohnuly. Jako by reagovaly na příkazy mozku. Možná nemám ani zlomené nohy, říkala jsem si.

Ale hruď? A levé rameno? To bolelo jako čert.

Jako kdyby mě někdo zmlátil. Jako kdybych dostala výprask.

Bolesti mě nedobrovolně vrátily zpátky do minulosti. Do doby, na kterou jsem se tak dlouho snažila zapomenout. Do místnosti ve sklepě, v domě na východě.

„Přestaň, tati! Přestaň!“

Něco mě nutilo plakat. Ale to jsem si zakázala.

Nikdy nebudu plakat. Nikdy. Vždycky musím být dost silná na to, abych všechno vydržela. Nesmím se nechat přemoct, jedno čím.

Má železná vůle opět zvítězila. Pomalu se mi podařilo zkrotit pocity, které se tak náhle objevily. I ty podvědomé. Znovu jsem je zahnala do nepřístupných komor. Zamkla jsem svá tajemství na sedm západů.

Musejí být ukrytá v nejhlubší temnotě mého podvědomí.

Pak jsem se pokusila vysvobodit z bezpečnostního pásu. I kdyby jen proto, abych zmírnila bolesti. Ale nevyšlo to. Byla jsem zaklíněná mezi sedadlo, airbag a dveře. A střechu, která se při tom karambolu promáčkla.

Byla jsem uvězněná. Sama jsem se ven dostat nemohla, musela jsem počkat, až mi někdo přijde na pomoc.

Ale kde byl ten kriminálník, který se mě pokusil zabít? Musel přece vidět, čeho svým manévrem docílil! Možná byl výsledek horší, než očekával. Jak zareaguje? Zavolá pomoc?

Ne, to bylo nepravděpodobné.

Bylo to, jako by mi přestalo bušit srdce.

Možná ten chlápek sejde dolů k vraku, aby se přesvědčil, že jsem mrtvá. Muselo mu přece být jasné, že ho zlatým chlapcům detailně popíšu. Ze ho u soudu roznesu na kopytech. Stopy srážky přece musely být jasně vidět i na jeho džípu. To bylo dost důkazů na to, aby ho poslali na pár let do lochu. Možná to riziko nebude chtít podstoupit, sejde dolů a dokončí svou práci, pomyslela jsem si.

„Jen klid, Stello, jen klid,“ šeptala jsem. „Budto přijde, nebo ne. To už není ve tvých rukou. Musíš čekat. Snaž se zůstat chladnokrevná. A doufat.“

Doufat?

To nebyl právě můj styl.

Jenže ten chlápek nepřišel. Nikdo se u vraku neukázal.

Čas se vlekl pomalu, i když jistě. Hodiny plynuly a pomoc nikde.

Pomalu se začínalo šeřit. Už delší dobu mě bolelo celé tělo. Měla jsem šílenou žízeň. A hlad.

Asi jsem usnula. Nebo ztratila vědomí. V každém případě jsem se probrala teprve tehdy, když se někdo dotkl mého obličeje. Otevřela jsem oči a uviděla velkou ruku, která se ke mně natahovala rozbitým oknem, kolem bílého airbagu. A obličej za oknem.

„Přišla k sobě,“ zavolal hlubokým hlasem muž, který stál u dveří. Na hlavě měj přilbu.

„Posviťte sem!“ ozval se kdosi další.

Krátce nato se v autě objevil kužel světla.

„Musíme tě vytáhnout z auta,“ řekl ten s hlubokým hlasem. „Jenom pěkně zůstaň v klidu.“

Trvalo jim dlouho, než mě dostali z auta. Museli autogenem rozřezat velkou část pomačkaného boku i sedadlo spolujezdce. Teprve potom mě mohli opatrně vytáhnout na štěrk a kamení. Položili mě na nosítka a vynesli nahoru, k sanitce, která čekala u promáčklých a rozbitých svodidel. Naložili mě do ní.

„Mám něco zlomené?“ zeptala jsem se lékaře, který mě okamžitě začal prohlížet.

„Naštěstí nikde nevidím otevřenou zlomeninu,“

odpověděl nevrle. „Ale s jistotou to budeme moci říct až po rentgenu.“

Posadil se a pohlédl na mě.

„Jestli po takovém karambolu nemáš nic zlomeného, tak je to zázrak.“ Zázrak.

To mi nikdo nebude povídat. Já na zázraky nevěřím. Už ne.

„Zázraky jsou jen způsob, jak Bůh prosí o odpuštění.“

Říkávala máma.

16

„Tvůj mercedes je slavný,“ řekl Raggi, když se jako dobromyslný medvídek přibatolil k nemocniční posteli. „Podívej.“

Podal mi noviny. Na titulní straně bulvárního odpoledního vydání byla obrovská fotka mého stříbrného oře. Můj krásný mercedes se proměnil v děs nahánějící hromadu pomačkaného plechu a rozbitého skla. Nad fotkou bylo velkými červenými písmeny napsáno: „Pokus o vraždu?“

Při pohledu na můj poničený koráb jsem se zachvěla. Jak jsem to mohla přežít?

„To je určitě to, čemu se říká čtvrthodina slávy post mortem,“ řekl Raggi, který si předsevzal, že bude vtipný.

„Já nejsem mrtvá. Nejsem sice v nejlepší kondici, ale přesto jsem ještě pořád dost živá, pokud vím.“

„Myslel jsem tvé auto.“

Hahaha!

Asi se jenom pokoušel povzbudit mě. To jsem opravdu potřebovala. Od té doby, co mě těsně po půlnoci přivezli do ambulance, jsem podstupovala nekonečné prohlídky. Doktoři mi píchli injekce a napojili mě na infuze. Přikázali mi polykat všechno možné. Mačkali mě a dloubali do mě, jako by mé tělo byl nějaký div světa. Mezitím mě obřími výtahy převáželi sem a tam a před studeným rentgenem mě otáčeli do různých pozic. 80

A výsledek?

Tři nalomená žebra a hematomy po celém těle, většinou ale na hrudi, na ramenou a na nohou. A pak jsem utrpěla i lehký nervový šok. Aspoň to říkali ti sladcí chlapci v bílých pláštích.

Noc uplynula jakoby v mlze, protože mi v sanitce dali pěknou dávku léků, které se měly postarat o to, abych necítila bolest.

Přesto jsem byla dost bdělá na to, abych si všimla, že mě pořád prohlížejí. Od hlavy až po paty.

Všem, kdo mě chtěli poslouchcit, jsem řekla, co se stalo na silnici do Hvalfjórduru. I nezkušenému zlatému chlapečkovi, který se mě nesměle pokoušel vyslýchat mezi lékařskými prohlídkami. Něco z těch

informací prosáklo do novin. Stálo v nich, že můj mercedes schválně vytlačil ze silnice velký džíp.

Lékaři mě chtěli poslat domů. Zdůraznili, že se mám okamžitě přihlásit, jestli mě něco začne bolet.

Jinak mi nařídili klid a odpočinek.

„Zavezu tě do města,“ řekl Raggi, ztělesněná dobrota. „Po cestě si můžeme promluvit o tvém případu.“

Snažil se ukázat svou lepší stránku. Zatáhl mi před postelí závěs, abych se mohla v klidu obléct, aniž by mě někdo očumoval. Jako by mi to vadilo.

Bolelo mě celé tělo a byla jsem malátná. Vstát jsem musela po etapách. Nejdřív jsem se převalila k okraji postele. Velmi opatrně jsem se posadila. Svlékla jsem si nemocniční šaty a oblékla si své vlastní. Bylo mi nepříjemné, že jsem byla tak pomalá a strnulá. Jako bych náhle byla stará žena.

Sakra! Sebelítost je k ničemu. S tím se člověk nikam nedostane. Naopak. Proto jsem se chtěla rozčilit. Vybít si zlost tím správným směrem. Pořádně se vyzuřit.

„Hajzlové!“ vykřikla jsem. „Nechám vás rozčtvrtit zaživa!“

Raggi vyhlédl zpoza závěsu. „Je všechno v pořádku?“ zeptal se ustaraně. Hned mi bylo lépe.

Před vchodem čekalo policejní auto. Raggi a já jsme usedli na zadní sedadla. Pak se auto rozjelo.

„To nebylo nic jiného než pokus o vraždu,“ řekla jsem. „Určitě bych byla mrtvá, kdybych neseděla v mercedesu.“

„Mělas štěstí, žes nebyla opilá.“

Rychle jsem se otočila k Raggimu a okamžitě jsem ucítila, jak mi přes záda až ke krku vystřelila ostrá bolest.

„Cože?“

„No, že jen proto ti věřím.“

„Ty sis myslel, že jsem si to všechno vymyslela?“

„Někteří s tím zpočátku počítali.“

„Jako že jsem rozmlátila svůj mercedes a málem se při tom zabila, jen abych si mohla vymyslet nějakou báchorku?“

„Ano, mnozí si mysleli, že by se mělo vyšetřit, zda to bylo opravdu tak, jak jsi vypověděla. Mohl to být i čin ze zoufalství nebo opilost za volantem.“

„A proč bych to dělala?“

„No, abys nás přinutila vyšetřovat případ, který jsme už odložili ad acta. Co jiného?“

„Vy tedy máte bohatou fantazii!“

V následujících minutách v autě vládlo naprosté ticho. Nechtělo se mi věřit, že zlatí chlapci jsou tak vedle. A přece, zřejmě chtěli udělat všechno, jen aby nemuseli vyšetřovat velká zvířata z politiky. Šílené.

Náhle se mě znovu zmocnila zlost. Pohlédla jsem na Raggiho. „Jak vlastně víš, že jsem nebyla opilá?“

zeptala jsem se rozčileně.

„Dnes v noci jsme to nechali zjistit v nemocnici.“

„Bez mého svolení? To je trestné!“

„Inicioval jsem to ve tvém zájmu,“ odpověděl Raggi klidně. „Ale můžeš na mě samozřejmě podat stížnost, jestli chceš.“

Zhluboka jsem se nadechla. Poté jsem pomalu vydechla. Několikrát jsem to zopakovala. Snažila jsem se uklidnit.

Možná měl pravdu. Možná si skutečně myslel, že to pro mě bylo to nejlepší.

„Popis pachatele, který jsi nám poskytla, je v centrále poměrně známý,“ dodal Raggi. Sáhl po složce, která ležela na sedadle spolujezdce, otevřel ji a ukázal mi černobílou fotku.

Znovu jsem poznala ten vrásčitý obličej a černé oči.

„To je ta bestie,“ řekla jsem. „Jsem si jistá.“

„Drsňák Hoddi je náš starý známý,“ řekl Raggi.

„Už v mládí se dostal na šikmou plochu a mnohokrát seděl za ublížení na zdraví a delikty spojené s drogami.

Přesto už jsou to tři nebo čtyři roky, co byl v lochu naposledy.“

„Z čeho žije?“

„Podle nepotvrzených zdrojů většinou dělá výběrčího peněz, hlavně pro dealery, ale i pro pasáky, jako například pro Porno-Valdiho. Nepracuje prý zrovna v rukavičkách, jak jsem slyšel. Proto mu říkají Drsňák Hóddi.“

Porno-Valdi?

Zlí jazykové tvrdili, že nebyl jen králem nočního života ve městě, ale i podsvětí, kde se prodávaly a kupovaly drogy. Muž v pozadí, kterému nebylo možné nic dokázat, ale ke kterému se přesto sbíhaly všechny nitky.

Jak nebezpečný to byl protivník, jsem věděla z vlastní zkušenosti. Jednou nebo dvakrát jsem se s ním setkala kvůli vraždě na úřadu vlády. Ten drobný zlodějíček, kterého jsem tehdy měla hájit, byl na jeho výplatní listině.

„A holohlavec? I on pracuje pro Valdiho?“

„O tom nic nevím,“ odvětil Raggi. „Ale určitě se znají. Je to maloměsto.“

„Už jste Hóddiho zadrželi?“

„Ještě ne, když jsem se ptal naposledy. Ale příkaz k jeho zadržení mají na každé policejní stanici a na letišti v Keflavíku. Horší to bude s tím džípem.“

„Jak to?“

„Tvůj popis přesně sedí na jedno auto, které bylo předevčírem ukradeno.“

Sakra! Takže bylo nemožné prokázat spojitost mezi Hóddim a džípem. A holohlavcem. A Geirmundurem jakbysmet.

„Ale ten džíp se najde,“ dodal Raggi. „Kdo ví, možná tam Hóddi zanechal pár stop, třeba i otisky prstů.“

Přijeli jsme k mému domu.

Raggi vystoupil z policejního auta, podal mi ruku a díval se za mnou, když jsem šla ke dveřím. Trpělivě čekal, zatímco jsem zvonila. Jednou. Dvakrát. Třikrát.

Pokaždé, když jsem zmáčkla zvonek, jsem ho slyšela na chodbě. Ale Corazon nepřišla.

17

Několikrát jsem udeřila pěstí do dveří. Ne proto, že by to něco mohlo změnit, zvonek je samozřejmě slyšet lépe než bouchání. Ale musela jsem se nějak odreagovat. Vybít si hněv.

Kde byla Corazon?

Byla jsem si jistá, že nespí. Přes den nikdy nespávala.

Ale kde tedy byla?

Byla příliš nemocná na to, aby mohla jít ke dveřím? Nebo si dělala starosti, protože jsem včera večer nepřijela domů, a poprosila o pomoc Sigrún?

Pak jsem se otočila k Raggimu, který ještě pořád stál u auta, a zavolala jsem na něj: „Řekli jste vůbec Corazon, že jsem v nemocnici?“

„Nemám tušení,“ odpověděl a udělal několik kroků směrem ke mně.

„Tys jí o tom neřekl?“

„Ne, vůbec jsem si na to nevzpomněl.“

„Pak to asi neudělal nikdo.“

Samé problémy.

První byl samozřejmě ten zatracený zámek. Jak jsem se měla dostat domů? Mé klíče byly pohřbené někde ve vraku.

Možná by bylo nejlepší zatelefonovat.

Začala jsem hledat svůj mobil.

Kruci! I ten byl samozřejmě v autě.

„Zavolej Sigrún,“ řekla jsem Raggimu.

Vytáhl svůj mobil z koženého obalu a zkoumavě na mě pohlédl. Naštěstí jsem to číslo dobře znala nazpaměť.

„Corazon?“ zeptala se udiveně. „Dnes ráno mi volala a ptala se, jestli nevím, kde jsi. Poradila jsem jí, aby zůstala v klidu a čekala. Řekla jsem, že jsi určitě někde ve městě. Něco není v pořádku?“

„Chtěla někam jít?“

„Nic takového mi neříkala.“

Corazon by beze mě nebo bez Sigrún nikdy ven nešla. Měla příliš velký strach z holohlavce. Takže se jí muselo něco stát. Musela jsem dovnitř. Okamžitě.

„Nemám náhradní klíče,“ řekla jsem a podala Raggimu telefon.

„Nechceš zavolat zámečníka?“

„Ano, a to pokud možno hned.“

Raggi šel zpátky k autu a řekl řidiči, aby zavolal do centrály a objednal zámečníka.

Zpoza závěsů nás pozorovalo několik zvídavých sousedů. Určitě si mysleli, že zlatí chlapci mě konečně zatkli za nějaký neuvěřitelný zločin. Však už bylo načase!

Tito čumilové měli zase jednou pořádné téma, které mohli propírat u večeře. Bylo mi to jedno.

Stařenka v sousedním domě nás pozorovala z okna obývacího pokoje.

Byla to jediná rodina v ulici, kde spolu bydlely tři generace. Ta stará žena byla snad pořád doma.

Dokonce mě vždycky pozdravila, když jsme se potkaly na chodníku.

Vtrhla jsem dovnitř, když zámečník odemkl dveře, a prohledala všechny pokoje.

Nikde nikdo. Všechno bylo uklizené, ale po Corazon ani památky.

Seděla jsem na její posteli v pokoji pro hosty, když Raggi přišel po schodech nahoru. Snažil se skrýt dýchavičné hekání.

„To děvče tu není?“

„Ne, jako by se vypařila.“

„Nešla nakupovat? Slyšel jsem, že se to stává i v těch nejlepších rodinách.“

To určitě myslel sarkasticky.

„V ledničce je jídla víc než dost,“ odpověděla jsem. Pokoušela jsem se zůstat klidná. „Já nakupuju vždycky na celý týden dopředu.“

„Ano, ano, však se to vysvětlí.“

Šla jsem za Raggim dolů a na chodník.

„Možná ji viděli sousedé,“ řekla jsem. „Pojď, promluvíme si s tou stařenkou.“

Stará paní viděla, že jdeme k jejímu domu. Rychle přišla ke dveřím. „U vás mladých se pořád něco děje!“

řekla a dobromyslně se usmála.

„Ztratila jsem klíč a nemůžu dovnitř,“ odpověděla jsem. Jaká výmluva, taká. „Určitě sis všimla toho děvčete, které u mě bydlí, že?“

„Té cizinky?“ Přikývla jsem. „Ano, jistě.“

„Nevidělas, jestli dnes šla ven?“

„Ano, kolem poledne si pro ni přijeli.“

„Přijeli? Kdo?“

„No, dva mladí muži.“

„Co?“

„Byli to dva fešní chlapci a měli pěkné auto, ale víc nevím.“

„Připadalo ti, že s. nimi šla dobrovolně?“

„Dobrovolně?“ opakovala stará paní a chvíli přemýšlela. „Nenapadlo mě, že by s nimi nešla dobrovolně. Vedli ji mezi sebou, ale jinak vypadalo všechno normálně.“

Raggi na ni upřeně hleděl. „Nevšimla sis náhodou čísla auta?“ zeptal se.

„Ne, ne, hochu, copak myslíš, že dávám pozor na takové maličkosti?“

„To se mi nelíbí,“ řekla jsem Raggimu ustaraně.

„Nebyli ti dva od vás?“

„Vyloučeno,“ řekl, ale přesto vytáhl mobil, šel k autu a začal telefonovat.

Zatracená šlamastyka!

Ani já jsem nevěřila tomu, že by ji zlatí chlapci v mé nepřítomnosti odvezli k výslechu. Potom ale připadalo do úvahy jen jediné.

Totiž že to byl holohlavec!

Náhle jsem události uplynulých dvaceti čtyř hodin začala vidět v jiném světle. Holohlavec věděl, že jsem byla na chvíli mimo hru, o což postaral Hóddi. Proto využil příležitosti, kdy byla Corazon sama doma.

Nějak ji dokázal obelstít, aby šla s těmi dvěma pacholky, kteří ji rychle odvezli pryč. Ale kam?

Kam ji mohli ukrýt před zlatými chlapci? A přede mnou?

„Nikdo z nás dnes s Corazon nemluvil,“ řekl Raggi a vypnul mobil.

Pokračovala jsem ve svých úvahách. Hned jsem mu pověděla o své verzi s holohlavcem a jeho kumpány.

Raggi měl nevěřícný výraz, ale já to ignorovala.

„Museli ji odvézt na místo, o kterém si jsou naprosto jistí, že je odtud nemůže ohrozit,“ dodala jsem.

„To je trochu přitažené za vlasy,“ řekl Raggi suše.

„Dokonce i když beru do úvahy to, žes mi to řekla ty.“

„Aha? A máš nějaké lepší vysvětlení?“

Poškrábal se na hlavě.

„Přemýšlej trochu!“ zvolala jsem. „Co bys s Corazon udělal, kdyby ses jí chtěl zbavit?“

Chvíli váhal, než odpověděl.

„Asi bych ji poslal domů,“ odpověděl po delším přemýšlení, přičemž pokrčil rameny. „Ano, řekl bych, že bych ji poslal domů.“

Domů? Na Filipíny? Jak to, že mě to nenapadlo hned?

„Ale na to potřebují její pas,“ řekla jsem a chytila ho za rameno. „Kde je?“

„Na cizinecké policii.“

„Jsi si jistý?“

„Samozřejmě.“

„Zkontroluj to, prosím!“

Rozčileně na mě hleděl. Byl ze mě pěkně nevrlý, ale já ho zpracovávala dál. A pak se poddal. Šel stranou a opět zatelefonoval.

Při tom jsem pohlédla na hodinky. Už bylo po páté hodině.

Jestli Corazon zavezli přímo na mezinárodní letiště v Keflavíku, bylo možné, že už byla ve vzduchu.

Zatracení chlapi!

Raggi byl rozrušený, když se vrátil. „Policie na letišti to právě kontroluje,“ řekl významným tónem.

„Hned musím na úřadovnu.“

„Co je teď s jejím pasem?“ zavolala jsem za ním.

„Ten podle všeho zmizel, nevím, jak se to mohlo stát.“

18

Uf! Jak jsem se měla uvolnit? Prostě to nebylo možné! Chyběl mi vnitřní klid na to, abych se mohla řídit radou doktorů a odpočívat.

Po tom, co byl zámečník konečně hotov a vyměnil zámek ve dveřích, jsem se posadila do kanceláře a začala telefonovat.

Nejdřív jsem volala Sigrún a poprosila ji, aby byla připravená mluvit s Corazon, kdyby se znovu objevila.

Potom jsem vyhrožovala policejnímu prezidentovi, že se má na co těšit, jestli zlatí chlapci neudělají všechno pro to, aby se Corazon co nejdříve vrátila ke mně.

A požadovala jsem nové zprávy od Raggiho, který nic nevěděl. Mezitím jsem obvolávala novináře.

Většinou s nejasnými sliby, že jim později řeknu všechno o vražedném útoku ve Hvalfjórduru, když mě jen pár dnů nechají na pokoji.

Čekání na nové zprávy z pátrání po Corazon mi šlo na nervy. Rozčileně jsem chodila po schodech sem a tam a dívala se do všech místností, když jsem zrovna nebyla u telefonu. Jako kdybych doufala, že tam najdu něco, co jsem naléhavě potřebovala. Něco důležitého.

Samozřejmě že jsem se chovalo naprosto idiotsky.

Ale zkrátka jsem se nedokázala ovládnout.

Po celá léta jsem si vystačila sama. Sama, ale docela určitě ne osamělá. Teď mi to naopak připadalo, jako by mi něco chybělo. Měla jsem pocit neuchopitelné prázdnoty, který vyvolal to bezcílné bloudění mezi místnostmi.

Kromě toho jsem měla chuť na svou oblíbenou ohnivou vodu z Tennessee. Ale odolala jsem pokušení.

Přísahala jsem si, že dám od Jackieho prsty pryč, dokud se Corazon nevrátí.

Když jsem znovu zavolala, měl Raggi čerstvé novinky.

„Víme, že ta dívka právě teď sedí v letadle, které před hodinou a půl odletělo do Kodaně,“ řekl. „Jak to víš?“

„Letenka byla vystavená na její jméno a kromě toho na letišti ukázala své doklady.“

Před hodinou a půl? Zlatí chlapci svou rychlostí mohli konkurovat hlemýždům.

„Nikdo s ní nebyl?“

„Pověděli nám, že na palubu s ní nikdo nešel,“

odvětil. „Ti, co ji přivezli na letiště, určitě zmizeli hned, jak prošla pasovou kontrolou.“

„To letadlo se musí vrátit!“ řekla jsem rozhodným tónem. „Okamžitě!“

„Zvažovali jsme tuto možnost.“

„A?“

„Výsledkem bylo, že to děvče převezmou naši kolegové v Kodani a nejbližším letadlem ji pošlou zpět.“

„Nejbližším letadlem? Kdy přiletí?“

„Dnes v noci.“

„Je to jisté?“

„Ano, pokud vím, je to s Dány domluvené.“

„A vy ji potom převezmete v Keflavíku.“

„Samozřejmě.“

„Pak přijedu i já. A Sigrún.“

„Máme našeho vlastního tlumočníka.“

„Cože?“

„Musíme to děvče hned po příletu vyslechnout.“

„Ale přece ne uprostřed noci?“

„To není vyloučeno.“

„Výslech přece může počkat do rána.“

„Uvidíme.“

„Vezmete Sigrún a mě na letiště?“

Raggi se zasmál. „Nechceš zařídit i hotel?“

„To by bylo pěkné.“

„Odpočiň si, Stello. V noci ji k tobě přivezu.“

Odpočívat?

Ano, správně, měla jsem odpočívat. Měla jsem spát, i když to bylo obtížné. Aspoň trochu si zdřímnout. „Ujednáno.“

Neúmyslně jsem si povzdechla a pověsila sluchátko do vidlice. Naslouchala jsem tichu. Bylo mi jasné, že mé tělo za chvíli přemůže únava a zátěž.

Nejprve jsem se přesvědčila, že nový zámek opravdu funguje. Pak jsem šla do koupelny. Pustila jsem sprchu. Nastavila jsem takovou teplotu, jakou má kůže ještě snesla. Pomalu jsem se svlékla. Rozházela jsem své šaty okolo na podlahu a prohlédla se v zrcadle. Prsty jsem si jezdila po červených šrámech, které se mi táhly šikmo z ramen přes hruď.

Bezpečnostní pás. Viděla jsem, že se mi utvořily hematomy a že brzy budu posetá modrými fleky.

Horký proud mě masíroval vzadu na ramenou a na krku. Pomalu mi začínalo být lépe. Začala jsem se uvolňovat. Vzala jsem aromatický sprchový gel a opatrně si jím namasírovala své měkké, bolavé tělo.

Potom jsem uchopila hlavici sprchy a spláchla pěnu do odtoku. Ani jsem neměla dost sil na mokré sny. Byla jsem úplně grogy.

Utřela jsem se velkým ručníkem, pomalu odešla do ložnice a nahá si lehla pod deku. Horká voda mi uklidnila nervy. Mozek tělu připomněl totální únavu a ospalost. Povedlo se mi ještě postavit můj černobílý budík na noční stolek a pak jsem zamířila do říše snů.

„Sofdu, unga ástin min…“2

Zpívávala máma…

19

Ze spánku mě probudila vůně.

Nádherná vůně silného černého espresa se mísila s lehkým aroma Desire, který si Corazon koupila v letadle při cestě zpátky. Seděla s malým tácem na klíně na okraji postele vedle mě a prohlížela si mě, když

jsem se probouzela.

Raggi ji v noci přivezl ke mně, jak bylo domluveno. Už na prahu se rozplakala radostí a přitiskla se ke mně. Potom se nejisté rozesmála, jako by se bála, že se mi takový citový výlev nebude líbit.

2 Sofdu, unga ástin min (Překlad: Spi, mé malé…). Známá islandská lidová píseň, ukolébavka.

Pokoušela jsem se ji přesvědčit, že všechno je v nejlepším pořádku. Lehce jsem ji políbila na líčko.

Hladila jsem ji po hlavě a utírala jí slzy z čokoládově hnědých tváří. Pak jsem ji odvedla do pokoje pro hosty, kde bylo všechno tak jako včera, když tak neočekávaně zmizela. Řekla jsem jí, ať si jde lehnout.

Ze tady je v bezpečí. A ještě další věci, kterým samozřejmě nerozuměla, ale jelikož Sigrún spala doma, musely další rozhovory počkat. I já sama jsem ještě byla ospalá, zalezla jsem pod deku a rychle usnula.

To bylo před několika hodinami. Budík na nočním stolku ukazoval, že už je skoro poledne.

Aua!

Když jsem si chtěla vzít šálek s kávou, rozbolelo mě celé tělo jako po pořádném výprasku.

Corazon se zarazila. Tázavě na mě hleděla svýma tmavohnědýma očima. Tázavě a ustaraně zároveň.

Když jsem se posadila na posteli a opřela o polštář, vykřikla. Vyděšeně hleděla na pruhy, které po sobě zanechal bezpečnostní pás, a na modřiny. Potom začala brebentit. Samozřejmě jsem jí nerozuměla ani slovo.

Pak mi podala šálek s kávou, vstala a vyšla na chodbu. Káva byla horká a silná, byla to doslova kofeinová bomba. Přesně to, co jsem potřebovala, abych se probrala.

Krátce nato přišla do ložnice s nějakým kelímkem.

Posadila se vedle mě na okraj postele a začala na mě patlat světlý krém. Začala na ramenou a pokračovala přes hruď až k bokům.

Opřela jsem si hlavu o pelest postele a zavřela oči.

Vychutnávala jsem si ten pocit, když nanášela krém na mou citlivou pleť. Mé bradavky se při tom doteku postavily.

No Stello, to ne!

Otevřela jsem oči a omluvně se usmála.

Ničeho si však nevšimla. Dál mi nanášela krém na modřiny. Potom kelímek znovu zavřela, postavila ho na noční stolek a utřela si ruce. Pak mi pohlédla do očí.

Stydlivě se usmívala.

V té chvíli jsem měla pocit, že Corazon by mohla být mou malou sestrou, kterou jsem nikdy neměla.

Malou sestrou, o které jsem jako jedináček tak často snila. O které jsem snila od svých šestých narozenin.

Tehdy jsem se táty a mámy zeptala, jestli bych si jako dárek k narozeninám nemohla přát malou sestřičku.

Máma se jen zasmála a zavrtěla hlavou. Ale to tátovi nestačilo. I on se sice smál, ale nebyl to vlídný smích.

„Na co všechno ty nepřijdeš, ty smradě jeden!“

zabručel. „Jako kdyby jeden neřád nebyl víc než dost!“

Víc než dost. Jedna z vět, které odmítaly jednou provždy zmizet v odpadkovém koši mozku. Neustále se vracely, aby mě rozčilovaly.

Malá sestra?

Znovu jsem si Corazon prohlížela. Tu drobnou tvář. Tmavé oči, které vypadaly jako orientální kouzelná zrcadla. Jemné rty. Náhle jsem ji chytila za ramena a přitáhla k sobě. Políbila jsem ji na líci.

Věděla jsem, že na ni odteď budu dávat pozor. že udělám všechno, co bude v mých silách, abych jí umožnila budoucnost, kterou si sama vybere.

Když odpoledne přišla Sigrún, vyslechla jsem si, co se stalo.

Myslela si, že ti dva muži, kteří přišli na návštěvu, byli úředníci. Nechala se přesvědčit tím, že jí ukázali její pas. Proto je pustila dovnitř. Tam jí gesty dali najevo, že si má sbalit věci a jít s nimi. Netroufala si odporovat jim. Brzy jí bylo jasné, že ji vezou na letiště.

Znovu poznávala krajinu, kterou projížděla, už když

přiletěla. Muži se postarali o to, aby si na

mezinárodním letišti v Keflavíku vyzvedla palubní lístky; nejdřív do Kodaně a odtud jiným strojem dál do Manily. Pak ji provedli pasovou kontrolou. Tam ji očekávala nějaká spolupracovnice letecké společnosti, která ji odvedla nahoru do čekárny. Pak pro Corazon přišla, když byl ohlášen odlet, a doprovodila ji k bráně.

Po celou dobu nedokázala s nikým mluvit. Nepotkala nikoho, kdo by mluvil její řečí. Teprve na letišti v Kastrupu. Tam ji čekali policisté, kteří si s sebou vzali tlumočníka. Ten jí vysvětlil, že ji pošlou zpátky na Island. Nevěděla, z jakého důvodu. Byly to prostě a jednoduše příkazy.

Sigrún jí řekla, co se stalo mně a mému stříbrnému korábu a jak to možná souviselo s tím, že byla odvlečena na letiště. Za oběma událostmi zřejmě stál holohlavec.

Corazon byla naměkko. Rozbrečela se a tvrdila, že celá ta tragikomedie je jen její vina.

Posadila jsem se vedle ní, objala ji a pokoušela se ji povzbudit. Vysvětlovala jsem jí, že není zodpovědná za trestné činy druhých. To ti muži mě napadli a ji unesli. Byl to jejich zločin, ne její. Po nějaké době se uklidnila, když mi předtím slzami promočila blůzu.

Ještě si to vyčítala. Řekla jsem jí, ať na to kašle, že

blůza to vydrží. Když se aspoň částečně vzpamatovala, vstala jsem a přinesla zpola plnou láhev Jacka Danielse. Nalila jsem do tří malých skleniček.

Připily jsme si na to, že Corazon byla znovu v bezpečí.

Obě opatrně usrkávaly, zatímco já jsem svou sklenici vypila naráz. Nechala jsem tu lahodnou tekutinu na jazyku, dokud mi do očí nevhrkly slzy.

Jaký požitek!

Odpoledne jsme jely ke zlatým chlapcům, kteří zaprotokolovali detailní výpověď Corazon. Velmi podrobně jim popsala, jak ti dva muži vypadali.

Toho dne jsem neměla sílu na to, abych zlatým chlapcům šlapala na paty. Musela jsem počkat.

Raggiho jsem zastihla večer, ale předstíral, že nic neví.

„Přijď zítra,“ řekl. „Pak můžeme probrat aktuální situaci.“

O.K. Neměla jsem chuť hádat se s ním. Chtěla jsem jen odpočívat. Sbírat síly. A rukama nohama se domlouvat s Corazon.

20

Hóddiho zatkli následujícího rána.

Brzy odpoledne si mě objednali na policii, abych ho oficiálně identifikovala při konfrontaci.

Raggi a viceprezident na mě zachmuřeně hleděli.

Vypadali nějak nervózně.

Hóddiho advokát byl naproti tomu naprosto klidný.

Byl to seriózní pán kolem padesátky, který měl přezdívku Slizký Einar. Vždy v perfektním obleku. V

branži byl známý tím, že za bohaté tahal horké kaštany z ohně. Býval nasazován, když se velká zvířata dostala do svízelné situace.

Proč takový advokát obhajoval malou rybu, jako byl Hóddi? To nebyl jeho styl.

Do vedlejší místnosti bylo přivedeno šest mužů.

Všichni přibližně stejného věku. Měli na sobě obyčejné oblečení. Kalhoty z obchodního domu, košili, sportovní bundu.

Zlatí chlapci je postavili ke stěně. Jednoho vedle druhého. Pak mi dali znamení, že si je mám dobře prohlédnout.

Vlastně jsem to ani nemusela dělat. Útočníka jsem poznala hned, jak přišel do místnosti, navíc jsem si byla jistá, že si ho pro nejbližší dobu budu pamatovat.

Přesto jsem udělala to, o co mě poprosili. Pomalu jsem prošla kolem nich. Dívala jsem se jim všem do tváře. Pěkně po řadě. Potom jsem se prudce otočila a zůstala stát před grázlem s černýma očima a žlutými zuby. Doslova jsem ho propalovala pohledem.

„To je ta bestie,“ řekla jsem a ukázala na něho.

„Jsi si jistá?“ zeptal se Slizký Einar a s úsměvem na mě pohlédl. Znělo to tak, jako by neměl pochybnosti o tom, že jsem se spletla.

Jenže na mě to divadlo účinek nemělo.

„Stoprocentně,“ odvětila jsem.

„Pak je to tedy objasněné,“ řekl viceprezident.

„Odveďte je ven.“

Formality zlatí chlapci vyřídili rychle. Podepsala jsem svou výpověď a Raggi mi řekl, že mám jít k němu. Bylo na něm vidět, jak je vyčerpaný. Vypadal ještě nemocněji než obvykle. Zasténal, když se posadil za psací stůl.

„Jak to bude pokračovat?“ zeptala jsem se. „To ještě probereme,“ odvětil. „Pravděpodobně ale až dnes večer.“

„Půjde přece za mříže?“

„Tvá identifikace byla velmi přesvědčivá, to nikdo nezpochybňuje. Jenže Hoddi vše popírá.“

„Jak to myslíš?“

Raggi počítal na prstech, když odpověděl: „Zaprvé popírá, že by s tebou kdy mluvil. Zadruhé tvrdí, že s tebou nikdy žádnou schůzku ve Hvalfjórduru neměl. A zatřetí popírá, že by do tebe narazil. Prostě všechno popřel.“

Ach ne! Co jiného jsem mohla čekat?

„Asi si nezapomněl obstarat alibi,“ konstatovala jsem ironickým tónem.

„Samozřejmě že ne,“ odvětil Raggi.

„A kterého gangstera ten pacholek přinutil, aby kvůli němu lhal?“

„Hlavním svědkem je Sigurjón.“

„Holohlavec?“ zvolala jsem. To by mě nenapadlo ani ve snu, že ti dva můžou být tak drzí.

„Sigurjón učinil oficiální výpověď, ve které tvrdí, že Hóddi byl v dotyčnou dobu u něho doma a ne, jak tvrdíš ty, ve Hvalfjorduru. Dívali se na video a hráli karty.“

„Hráli karty?“

„Ano,“ řekl Raggi bez hnutí brvou. „Podle jeho výpovědi hráli Černého Petra.“

Teď už jsem to nevydržela. Musela jsem se rozesmát, přestože mi nebylo do smíchu.

Holohlavec a Hóddi se tedy cítili tak jistě, že si mysleli, že si mohou dovolit věšet zlatým chlapcům bulíky na nos. To bylo neuvěřitelné. Černého Petra!

„To přece neberete vážně?!“

„Stojí tu výpověď proti výpovědi.“

„Co to je za nesmysl? Nikdo, kdo má všech pět pohromadě, nemůže holohlavce v tomto případu brát vážně. Hóddi přece dělá špinavou práci právě pro něho. A ty to víš.“

Raggi si dlaní přejel po obličeji, aniž by odpověděl. Mnul si oči.

„Teď děláme všechno pro to, abychom co možná nejrychleji našli ten džíp,“ řekl po dlouhém mlčení.

„Musí v něm být nějaké stopy.“

Vstala jsem a šla k psacímu stolu. „A mezitím toho hajzla necháte chodit po ulici? I když jsem ho identifikovala?“

„Právě jsem ti řekl, že ještě není rozhodnuto.“

„Blbost!“

„To k ničemu nepovede, když se budeš rozčilovat.“

Vzala jsem svou aktovku a šla ke dveřím. Ještě jednou jsem se otočila. „Co je vlastně s těmi dvěma muži? S těmi, co Corazon odvezli na letiště.“

„Ty ještě hledáme.“

„Takže jste je ještě nenašli.“

„Ne.“

„A její pas? Víš, jak se k němu dostali?“

„Ten případ prošetřuje cizinecká policie.“

„Oni vyšetřují sami sebe? To snad není pravda!“

Raggi si položil ruce na břicho.

„Nepřipadá ti zvláštní, že k Hoddiho obhajobě byl pozván Slizký Einar? Kvůli malému, nedůležitému dealerovi a výběrčímu peněz? Opravdu se ti to nezdá být zvláštní?“

Raggi na mě nevrle pohlédl, aniž by odpověděl.

„Je skutečně smutné, že se necháte manipulovat zločinci! A to všechno jen kvůli jejich vazbám na Geirmundura, že?“

Sádelnaté tváře zrudly hněvem. Raggi by nejraději udělal něco necivilizovaného, v poslední chvíli se však zarazil. Namísto toho mi pokynul rukou, že mám zmizet.

Otevřela jsem dveře a ještě jednou se ohlédla.

„Nauč se od holohlavce Černého Petra. Je to jednoduchá hra, to se naučíte i vy!“

Práskla jsem za sebou dveřmi. Vyšla jsem ven, do pochmurného počasí, nasedla do vozu z půjčovny a hodila aktovku na zadní sedadlo.

Ty bestie!

Normálně by konfrontace stačila na příkaz k uvalení vyšetřovací vazby na Drsňáka Hóddiho. Alibi bylo tak jednoznačně přitažené za vlasy, že to nikdo nemohl brát vážně. Bylo mi jasné, že pokud ho nezavřou, má to jediné vysvětlení: strach z politického tlaku.

Ale bylo to jejich rozhodnutí, ne moje. Nemohla jsem v této věci nic podniknout. Mohla jsem jen čekat a přihlížet, co se stane, tak jako jiné oběti zločinů.

Každopádně zatím. A doufat, že co možná nejrychleji najdou ten šedočerný džíp. Takové auto přece na Islandu nemůže zmizet beze stopy! Muselo být někde schované. Otázka jen bylo, kde.

Vsoukala jsem se do své malé japonské konzervy.

Do vozu z půjčovny, který jsem musela používat, zatímco pojišťovna zpracovávala ohlášení škody, které jsem podala. Samozřejmě jsem svůj mercedes měla pořádně pojištěný. Jinak to ani být nemohlo. Chtěla jsem si obstarat novou káru. Nejraději tu samou značku, jen novější model. Omladit partnera, jak to dělávají muži.

Těsně předtím, než jsem přišla domů, mi zazvonil mobil. Byla to Ásta.

„Jsem úplně na dně,“ prohlásila. „Neodvažuju se z domu, jak jsem nervózní.“

Pokoušela jsem se ji povzbudit. Řekla jsem jí, že má předstírat, že se nic nestalo, a že má dělat všechno, na co má chuť. Slyšela jsem ale, že má slova na ni neměla vliv. Její hlas zněl tak, jako by se každou chvíli měla rozplakat.

Pak jsem to vzdala a slíbila jí, že za ní zajdu.

„Někdy musejí ženy držet při sobě.“

Říkávala máma.

21

Ásta šla přede mnou do kuchyně. Pustila vodu z kohoutku a pila, jako kdyby trpěla žízní. Byla zpocená.

Na světlé blůze měla skvrny od potu. A to nejen pod pažemi.

Neměla jsem chuť na bezobsažné řeči.

„Jedno si vyjasníme hned na začátku,“ řekla jsem a vrhla na ni zkoumavý pohled. „Dala jsi Steinunn do sklenice tabletky extáze?“

„Ne!“ zvolala.

„Sama si je tam asi dala těžko.“

„Proč ne?“ odvětila. „Měla u sebe drogy často.“

„Viděla jsi, jak takové tabletky požívala?“

„No jasně! A někdy je dala i mně, když jsme si spolu vyšly.“

„Kdo o tom ještě ví?“ Pokrčila rameny.

„Je to choulostivá záležitost,“ dodala jsem.

„Myslím, že několik jejích přátel,“ odvětila a ustaraně na mě pohlédla. „A Kalii samozřejmě.“

„Ví Kalii, že ti Steinunn dávala extázi?“

„Ano. Proč?“

„Jestli budou zlatí chlapci moct dokázat, žes měla přístup k extázi, jsi v tom namočená až po krk.“

Vypadalo to, že si konečně uvědomila, že to myslím vážně.

„Jak to tedy vypadá?“

„Mohli by se například pokusit přesvědčit Nejvyšší soud, aby vydal příkaz k uvalení vyšetřovací vazby, a tentokrát s větším úspěchem.“

„Bože, to myslíš vážně?“

„Ano.“

Přemýšlela. „Vím, že Kalii nás jednou viděl. Na počátku našeho vztahu. Právě jsme chtěly do města a tenkrát viděl, jak jsme si vzaly extázi.“

Ksakru!

Takže bylo jen otázkou času, než se to dozví zlatí chlapci. Věděla jsem, že Kalii jim to řekne, tak jako jim dal tu videokazetu.

Možná byla Steinunn sama tou nejlepší obranou.

Pokud podle pitevní zprávy brala často drogy, proč by je potom nebrala i před vysíláním nebo během něj?

Aby se dostala do ráže? Nebo možná na uklidnění?

„Povyprávěj mi toho o Steinunn víc,“ řekla jsem.

„Proč?“

„Musím o ní vědět všechno, abych ti mohla pomoct.“

Ásta rezignovala.

„V pořádku, nejdřív se ale musím napít něčeho silnějšího,“ řekla a pomalu vyšla z kuchyně.

Šla jsem za ní do jejího pokoje. Byl poměrně malý, ale hezky zařízený. Na posteli ležela tlustá červená přikrývka. Na psacím stole malý počítač Apple. V

policích na stěně byly knihy, CD disky a černý stereopřehrávač. Otočná židle. Bílá skříň na šaty.

Velký plakát na stěně se dvěma dívkami, které řvaly do mikrofonu. Dozajista nějaké popové hvězdy.

Neznala jsem je. Nesledovala jsem popovou scénu od té doby, co Madonna nebyla úplně nahoře. Nikdo nebyl tak dobrý jako ona. Nikdo.

Ukázalo se, že „něco silnějšího“ byl červený, mile bublinkující nápoj z říše protinožců. Ásta nalila novozélandské víno do dvou sklenic. Jednu mi podala.

Usrkla a posadila se na svou postel. Ještě jednou si lokla.

Sedla jsem si na židli a pootočila se. Nikdy jsem si nezvykla pít červené jenom tak, vždycky jsem ho pila při slavnostních hostinách. Přesto jsem ale ochutnala, abych jí dělala společnost. Potom jsem se dál vyptávala na Steinunn.

„Měla ráda vzrušení,“ řekla Ásta. „Jako by měla strach, že něco propásne, takže všechno musela vyzkoušet hned, dokud byla příležitost.“

„Vědělas, že má nemocné srdce?“

„Steina o tom nikdy nemluvila. Chovala se spíš tak, jako by měla příliš mnoho energie a jako by pořád musela řádit, aby se vybila.“

„Kdy začal váš vztah?“

„Poměrně brzy po začátku kurzu.“

„A jak jste se seznámily?“

„Pozvala mě, abych s ní šla na výlet.“

„Dala jsi jí k tomu nějaký podnět?“

Ásta se chopila polštáře, lehla si na záda a posunula si polštář pod hlavu. Dívala se do stropu.

Sklenici si postavila na břicho.

„Jednoho dne se mnou prostě chtěla mluvit mezi čtyřma očima. Řekla, že od někoho v kurzu slyšela, že jsem lesbička a že jsem sama. Měla zájem seznámit se.

Vlastně to znělo tak, jako by chtěla zkusit nový druh zmrzliny.“

„Ale potom se něco změnilo.“

„Neuměla přestat,“ odpověděla Ásta a pohlédla na mě. Na rtech se jí objevil tajuplný úsměv.

„Takže z dobrodružství se stala bouřlivá láska?“

„Na začátku to pro Steinu byla jen hra. Byla prostě taková, chtěla vychutnávat život naplno, chtěla vyzkoušet všechno, pokud to jen šlo, všechno hnát do krajnosti.“

Ásta vypila svou sklenici.

„Po nějaké době už jsem si jejími opravdovými city nebyla tak jistá. Všechno bylo poměrně hodně komplikované.“

Postavila sklenici na noční stolek, posadila se a začala si rozepínat blůzu. „Jsem tak zpocená, ta blůza je úplně mokrá,“ řekla a svlékla se.

„Je pravda, že Steinunn nechtěla, abyste přestali?“

„Ano, je to pravda. Chtěla jsem s tím seknout.

Necítila jsem se dobře se ženou, která dál bydlela se svým šamstrem, takže ve skutečnosti ani nebyla lesbička. Ale pokaždé, když jsem na to zavedla řeč, začala zuřit. Někdy jsem měla pocit, že chce sama rozhodnout, kdy skončíme, mnohdy brala náš vztah celkem vážně.“

„Tys sama nikdy neměla pochybnosti?“

„O čem?“

„Ze jsi zamilovaná?“

Sáhla si pravou rukou za záda, rozepnula si podprsenku a nechala ji spadnout na podlahu. Potom si znovu lehla a přivřela oči.

„Bylo mi čtrnáct, když jsem si uvědomila, jak jsem orientovaná,“ dodala po krátkém mlčení. „Byla jsem zamilovaná až po uši, takže potom muži prostě nepřipadali do úvahy.“

„A Steinunn? Byla to velká láska?“

Ásta zavřela oči. Neodpověděla okamžitě.

Zhluboka se nadechla, takže se jí zvedla hruď.

Vypadala dobře, o tom nebylo pochyb.

Náhle mi vyschlo v krku. Napila jsem se červeného.

„Steinunn prostě byla úplně jiná, než na co jsem byla zvyklá,“ odvětila. „Možná jsem tak okouzlená byla jenom proto, že kolem ní byl pořád rozruch a akce. Bylo to, jako by zítra měl přijít konec světa.“

„žena na pokraji zoufalství, nebo něco takového?“

„Ano, možná to je vysvětlení. Nevím.“

„Jaké tabletky ještě brala, kromě extáze?“

„Brala všechno možné, aby fungovala. Všechny možné povzbuzující prostředky na recept. Kalii o tom přece musel vědět.“

Kalii?

Samozřejmě, ten musel vědět ze všech nejlépe, jaké léky jeho žena bere. Možná přišel čas, abych ho navštívila.

Ásta na mě pohlédla. „Nechutná ti to červené?“

„Já jsem víc na tvrdší věci.“

„Tady nic jiného není. Máma je naprostý abstinent.“

„Opravdu o tobě a Steinunn nic neví?“

„Podle ní jsou vztahy tohoto druhu zvrhlé.“

„Proč si to myslíš?“

„Prostě to vím.“

„Ty ji přece můžeš přesvědčit o opaku.“

„Ne.“

„Ale ona pro tebe chce udělat všechno. To přece vidí i slepý.“

Ásta neodpověděla. Jenom na mě hleděla s tím svým zvláštním úsměvem.

„Musíš jí to říct sama,“ dodala jsem. „Já prostě nemůžu.“

„Každopádně by to bylo lepší, než kdyby se to dozvěděla od někoho jiného,“ řekla jsem a vstala.

„Rozmysli si to.“

„Už musíš jít?“

„Ano, musím ještě vyřídit tisíce věcí.“

Postavila jsem ještě zpola plnou sklenici na noční stolek a Ásta vstala.

„Cítím se bezpečně, jen když jsi se mnou,“ řekla a náhle mě objala. Úplně nečekaně.

„Kdybych jenom byla tak silná jako ty,“ zašeptala a přitiskla svá nahá ňadra ke mně.

Byla jsem z toho paf, což se stávalo zřídkakdy.

Potřebovala jsem několik minut, abych si ujasnila, jak bych měla reagovat. Potom jsem se opatrně, ale rozhodně vymanila z jejího objetí.

Dívala se na mě svýma světle modrýma očima, rychle se předklonila a políbila mě. Její rty byly horké.

Lačné. Hotový oheň. Rozpálené vášní.

Políbila jsem ji. Úplně samovolně.

Pak převážil rozum.

„Nemá to smysl,“ řekla jsem a odstrčila ji od sebe.

„A už vůbec ne teď.“

Znovu se posadila na postel a usmála se na mě jako Mona Lisa, která ví, že zvítězila.

22

Většinou jsem se snažila dělat všechno naopak, když jsem mohla. Bylo fantastické nebýt jako ostatní.

Byl pátek. Postní den. V tento den museli všichni hladovět, protože se řídili starými kleriky. Ti si vychutnávali, když mohli všechny mučit. I sebe.

Dokonce si na to vymysleli zvláštní den. Den pokání.

Proto byl pro mě pátek svátek. To jsem vždycky hned po poledni přestala myslet na mamon a kriminálníky a raději šla nakupovat jídlo a víno.

Vybírala jsem a zase zavrhovala. Brala jsem to nejlepší. Pak jsem se věnovala vaření delikates.

Vychutnávala jsem si toto hýčkání sebe sama.

Za normálních okolností jsem bývala jediným hostem své páteční hostiny. Ale dnes jsme byly tři.

Pozvala jsem Sigrún, abych se mohla konečně pořádně pobavit s Corazon.

Však bylo načase!

Corazon tentokrát směla být šéf kuchařem. Chtěla, abych ochutnala filipínská jídla, která se u nich podávala o svátcích. V její vesnici jižně od Manily.

Takže jsem se tentokrát při vaření jen dívala.

Byla šikovná kuchařka. Říkala, že se to naučila od matky. Neuvěřitelně ji bavilo připravovat jídla ze své vlasti. Pořád se na nás usmívala. Vysvětlovala nám to: Adobo. Lahodné vepřové, koření se dvěma druhy cibule, citrónová šťáva, sójová omáčka a jiné lahůdky.

Vyložená pochoutka.

Po jídle jsem se cítila dobře. Nalila jsem si Jackieho a opatrně jsem usrkávala. Nechtěla jsem smýt chuť jídla. Ne hned. Ale přesto jsem cítila tu božskou vůni z Tennessee.

V obývacím pokoji jsme mluvily o budoucnosti Corazon. Snažila jsem se zjistit, co chce. Ne v nejbližších dnech. Samozřejmě zůstane u mě, dokud se její situace nevyjasní. Ale co v nejbližších měsících? A letech? Chtěla zpátky domů? Nebo chtěla zůstat na Islandu?

Corazon byla skromná. Snažila se nepůsobit dotěrně. Ale rychle jsem poznala, že domů nechce, pokud to půjde. Byla by to velká hanba. A kromě toho na ni rodina sázela. Na to, že si v této vzdálené zemi vydělá dost na to, aby mohla posílat peníze domů.

Nabídla jsem jí, že v nejbližších měsících může bydlet u mě, zatímco se bude učit islandsky. Slíbila jsem jí, že se postarám o to, aby ji nevyhostili. A že jí v dohledné době najdu místo.

Byla nepopsatelně šťastná. Neustále mi děkovala a nabídla mi, abych jí říkala Coro.

Připily jsme si na budoucnost. Bavily jsme se až do půlnoci. Pak šla Sigrún domů a Cora do postele.

Já sama jsem byla čilá a nechtělo se mi do postele.

Ještě jsem na to neměla náladu.

Má sklenice byla ještě z poloviny plná. Vzala jsem ji s sebou. Láhev též. Šla jsem dolů, do kanceláře, a posadila se ke starému psacímu stolu u okna. Do svého pohodlného šéfovského křesla s vysokým opěradlem.

Dopřála jsem si velkorysý doušek Jackieho. A ještě jeden. A ještě jednu sklenici. Postavila jsem ji na stůl. I láhev. Cítila jsem, jak se mi v těle rozlévá teplo ohnivé vody. Jak si hraje s mozkovými buňkami.

Ááách!

Potřebovala jsem ještě jeden lok, než jsem otevřela dopis.

Nejprve jsem ho jen přeletěla pohledem. Od začátku do konce. Pak jsem začala znovu a četla pomaleji. Vyprávěla o svém životě v Minnesotě. Zima byla tak studená jako na Islandu. Popisovala lidi, se kterými se před nedávnem setkala. Pak byl Johnny, muž, kterého si vzala, nemocný. Přesto si dělali plán na léto. Chtěli na několik týdnů do Kalifornie. Dopis končil jako vždy radami. Měla jsem si dát pozor na všechno možné. S láskou, tvá máma.

Jako vždycky jsem byla z jejího dopisu zklamaná.

Vždycky psala o něčem jiném než o nás. I teď.

Položila jsem ho do šuplíku. K dalším dopisům.

Dopřála jsem si další doušek.

Ksakru! Neměla jsem chuť vysedávat tam a v duchu brečet jako malé dítě. Pro mě za mě, ať se v Americe baví. Mně to bylo jedno.

Vzala jsem sluchátko a objednala si taxík. Dopila jsem sklenici a rychle si oblékla kabát. Ještě jsem si trochu napomádovala rty a učesala se před zrcadlem.

Obula jsem se a vyjela do města. Bavit se!

Bylo to už pozdě v noci, když jsem se konečně dostala do nálady. V zajetí Jackieho a hudby. Při tom jsem si prohlížela hřebce a vybírala si někoho, kdo by byl použitelný na tuto noc.

Dnes v noci jsem chtěla orgasmus. To rozhodně.

„Haló! My se přece známe!“

Stál u baru, když jsem si nesla další sklenici.

Usměvavý, tak kolem třicítky. Sexy. Věděla jsem, že už jsem ho někdy viděla. Přesto jsem si ho zařadila až po chvíli.

No jasně! Ten chlápek, který se o mě staral v televizi. Ten, co řídil vysílání, když zemřela Steinunn.

„Je hezké, že tě zase vidím,“ řekla jsem a pokusila se vzpomenout si, jak se jmenuje. Reynir? Runólfur?

Nějak tak.

„Všichni o tobě mluví,“ dodal. „Jsi slavná osoba!“

„Jak milé.“

„Chceš se napít?“

„Můžeš zaplatit, když chceš,“ řekla jsem a zvedla svou sklenici.

Objednal margaritu. Platil zlatou kreditní kartou.

Pak mě přivedl ke stolu.

„Už se Ásta vzpamatovala?“ zeptal se.

„Podle očekávání.“

„Ano, je to opravdu hrozné, když do něčeho takového zatáhnou nevinného.“

„Takže ty si jsi jistý, že je nevinná?“

Tajuplně se usmál a ukazováčkem si sáhl na nos, jako by o tom věděl víc než všichni ostatní.

Já však neměla chuť dál ho zpovídat. Hudba byla rychlá a stimulující. Hřebec vypadal obstojně a možná byl svolný k sexuálním hrátkám.

Takovou příležitost jsem si nemohla nechat ujít.

Proto jsem mu řekla, ať se mnou tancuje tělo na tělo. A měla jsem pocit, že má zájem.

Šli jsme k němu domů. Bydlel v patře jednoho starého dřevěného domu v Thingholtu, přímo v centru.

Přivedl mě do obývacího pokoje a pustil jedno CD. Ze skříňky vytáhl ještě zpola plnou láhev koňaku.

Shodila jsem kabát a vyzula se. Pak jsem ho chytila a začala s ním do rytmu tančit po obývacím pokoji.

„Nechceš se něčeho napít?“ zeptal se.

Zavrtěla jsem hlavou a vášnivě ho políbila. A dlouze. A hluboce. Přitiskla jsem se k němu. Měla jsem v hlavě jen jedno. Už jsem nesnesla žádnou zdržovací taktiku.

Jenže on byl staromódní. Chtěl to raději dělat v posteli. Odvedl mě do ložnice. Šaty odhodil na zem a čekal v boxerských trenýrkách, až udělám to samé.

S úsměvem jsem sáhla na jeho vybavení. Uchopila jsem prince. Cítila jsem, že je připravený.

Klekla jsem si k němu a stáhla mu trenýrky. Pevně jsem prince uchopila. Sevřela jsem ho. Pocítila jeho sílu.

Velmi dobře!

„Lehni si!“ řekla jsem. Můj hlas byl chraplavý, jak jsem byla vzrušená. Prohlížela jsem si svého hřebce v posteli, zatímco jsem se dole svlékala. Nahoře ne.

Nechtěla jsem toho chudáka vyděsit. Ne v této chvíli.

Osedlala jsem ho. Chvíli jsem si s ním hrála. Pak jsem princi natáhla pyžamo a zavedla ho dovnitř.

Ááách!

Měla jsem svého hřebce pod kontrolou. Pevně jsem se ho držela koleny. Jako by to byla nějaká živá hračka. Roznítil ve mně vášeň. Pomalu, jen pomalu.

Až mohutná nálož prolomila poslední hráz. Pak jsem na něm začala dovádět. Dala jsem svým pocitům volný průběh. Nahlas jsem křičela, když jsem dostala pořádný orgasmus.

„Kdyby jen život byl jedna nekonečná švanda.“

Říkávala máma.

23

Zatracení zbabělci!

Zlatí chlapci odmítli na Drsňáka Hoddiho uvalit vyšetřovací vazbu. Tvrdili, že to pro vyšetřování případu není nezbytné. Možná kdyby se našel džíp, ale teprve pak.

Raggi se pokoušel ten šlendrián omlouvat, když

jsem k němu v poledne přijela. Ale nepodařilo se mu to. Vypadalo to, že ani on sám nebyl přesvědčen o tom, že jednali správně. Ale měl na případ jen malý vliv. Rozhodovali nadřízení.

Po těchto novinkách jsem měla náladu pod psa.

Byla jsem rozzuřená. A přitom jsem po této noci byla v takové pohodě! Svěží jako ještě nikdy. Ten hřebec se jmenoval Runólfur. Přečetla jsem si to na dveřích, když jsem se nad ránem vyplížila ven. Nechala jsem ho spát, protože ukázal, co umí, výtečně a vytrvale.

Patřil mezi špičku. Navíc jsem byla rozhodnutá zase se u něho brzy objevit. Takové hřebce člověk nenajde v každém baru.

Lomcoval mnou hněv na zlaté chlapce.

Samozřejmě možnost něco podniknout měli jen oni.

Ale vůbec nepřicházelo do úvahy se v této situaci vzdát. Právě naopak, chtěla jsem udělat všechno, abych Hóddiho dostala do lapáku. A holohlavce jakbysmet. Jedinou možností bylo jít zlatým chlapcům na nervy. Být nesnesitelná. Chodit tam každý den, dokud něco neprovedou.

Ale musela jsem se starat i o další, ožehavější věci.

Jela jsem do přepychové budovy pojišťovny. Prohlédli si vrak a byli připraveni zaplatit svůj díl. Bez mrknutí oka.

Potom jsem jela k autorizovanému prodejci mercedesů a objednala si nového stříbrného oře. Chtěla jsem ho co nejdřív, abych se zbavila té japonské konzervy.

Zazvonil mobil.

Byla to Ásta. Byla deprimovaná. Ubrečená. Proto jsem souhlasila s tím, že se setkáme, ale ne u ní doma.

Pozvala jsem ji do kavárny Paris. Tam nehrozilo, že ji napadne nějaká hloupost.

Měla velké sluneční brýle, jako by hrála v nějakém americkém filmu. Byla nervózní a třásl se jí hlas.

Říkala, že její život je v troskách.

Myslela to vážně? Nebo to předstírala?

Zjistit to bylo těžké. Ale když si na chvíli sundala tmavé brýle, uviděla jsem kruhy pod očima. Jako by byla ospalá.

„Pořád čekám na to, že přijdeš,“ řekla. Kávu si nemíchala. „I v noci.“

„To nejde. Musíš přece spát!“

„Cítím se tak osaměle a nemám nikoho jiného, s kým bych si o tom mohla promluvit.“

I když obvykle jsem proti užívání léků, poradila jsem jí, aby si promluvila se svým lékařem a nechala si předepsat prášky na spaní. A potom aby deset hodin v kuse spala. Pak se bude cítit jako nový člověk.

Ásta slíbila, že zajde k doktorovi. Já však nevěděla, jestli to myslí vážně, a nabídla jsem jí, že mu sama zavolám a promluvím s ním. K telefonu jsem ho dostala až na pátý pokus. Popsala jsem mu Ástin stav a přiměla ho, aby jí napsal recept.

„Pojď, zavezu tě domů,“ řekla jsem a posunula vlažnou kávu doprostřed stolu. „Ty léky vezmeme po cestě.“

Vyzvedla si tabletky a jely jsme do Grafarvoguru.

Když jsme byly na Miklabrautu, hlavní dopravní tepně města, náhle řekla: „Nevyprávěla jsem ti všechno.“

Samozřejmě že ne!

„Tak mi to vyprávěj teď,“ odpověděla jsem. „Často jsme se scházely v jednom malém bytě, který Steinunn mohla používat.“

„Kde?“

„V Breidholtu. Mám klíč, jestli chceš.“ Abych nechtěla.

Ásta mi ukázala cestu k výškovému domu v horní části čtvrti, která se rozkládala na kopci.

„Ten byt je v sedmém poschodí,“ řekla.

Čekaly jsme na výtah. Vyšlo z něho několik dětí, pak jsme nastoupily a vyjely nahoru. Z výtahu jsme se vydaly dlouhou chodbou.

„Tady je to.“ Vytáhla z červené kabelky klíč a odemkla. Vešla dovnitř a rozsvítila.

Ze všeho nejdřív jsem si všimla obrazů na stěnách.

Samé erotické kresby nahých těl při hře lásky.

Ásta se posadila na růžovou pohovku.

U stěny naproti pohovky stál velký televizor. A videopřehrávač. A mnoho videokazet, z nichž některé měly na obalech barevné fotky. Jednu z nich jsem vytáhla. Bylo snadné uhádnout, co na té kazetě je. Do této kategorie asi patřila většina z nich. Porno.

„Takže jste se měly na co dívat,“ řekla jsem.

„I to může být pěkné,“ odvětila Ásta. „Steina chtěla, aby něco bylo puštěné, když jsme byly spolu.“

Některé kazety byly z mezinárodní produkce, ale jiné vypadaly jako vlastní nahrávky.

Krátce jsem pohlédla na Ástu. „Jsou tu i nahrávky s tebou?“

„To nevím. Nikdy mi neřekla, že by nás filmovala.“

Opravdu si myslela, že jí to uvěřím?

Pohledem jsem přeletěla kazety v regálu. Na některých byla jména, napsaná nejméně dvěma různými rukopisy. ženská i mužská jména. Ale jen křestní. Četla jsem jedno jméno za druhým, ale žádné jsem neznala, až jsem našla kazetu, na které bylo napsané jediné slovo: Ásta.

Položila jsem ji na televizor a hledala dál, dokud jsem neprošla všechny videokazety.

Bylo tam jen jediné video s jejím jménem. Docela určitě.

Vzala jsem tu kazetu a rychle ji strčila do aktovky.

Ásta vše bedlivě pozorovala. „To je…?“

„Co sis myslela?“

Posadila jsem se na měkkou, širokou pohovku.

Přemýšlela jsem, co mám dělat, když tu se náhle ozval nějaký zvuk. Něco jako hluboké sténání. Tázavě jsem pohlédla na Ástu, která zbledla. Zavrtěla hlavou.

Předstírala, že neví, co se děje.

Možná.

Sténání vycházelo z ložnice na konci chodby. O

tom nebylo pochyb.

Co jsme měly dělat? Zase rychle zmizet? Nebo se tam jít podívat?

Zmizet jsem nemínila, to nebyl můj styl.

Vydala jsem se chodbou a tiše otevřela dveře ložnice. Dávala jsem pozor na to, aby to nebylo slyšet.

Na posteli ležel nahý muž. To on sténal. Blondýn okolo čtyřicítky. Byl řetězem přivázaný k nohám a hlavě postele. Na vzrušených bradavkách měl nasazené zavírací špendlíky, kolem ztopořeného údu sponky s dráty. Všechno z nerezové oceli, řekla bych.

Děvče mu klečelo mezi nohama. Neviděla jsem, jestli bylo mladé nebo staré, protože bylo od hlavy až po paty v koženém oděvu. Na obličeji měla masku, na nohou černé holínky. Soustředěně mučila prince těmi instrumenty. Chlápek ale nesténal jen bolestí, nýbrž i rozkoší. Jako by se mu to líbilo.

Musela jsem si dát dlaň před ústa, abych nevyprskla smíchy. Přišlo mi to neuvěřitelně legrační.

Sadomasochismus mi vždycky připadal hloupý.

Oba vzhlédli, když už jsem se neudržela. Týpek otevřel oči, když mě uslyšel. Byl šokovaný, když mě spatřil.

Nejdřív zbledl a pak zčervenal. Ne studem, nýbrž

hněvem.

„Co, ksakru, děláš v mém bytě?!“ zařval a zatřásl řetězy.

Dívka se nepohnula. Jenom na mě hleděla průzory v kožené masce.

Tu jsem za sebou uslyšela Ástu. Přišla ke dveřím.

Nadechla se a do ucha mi zašeptala: „To je Kalii.“

„Rozvaž mě!“ přikázal dívce v posteli.

Ta však měla dlouhé vedení. Dál mu klečela mezi nohama a hleděla na nás. „Mají se dívat?“ zeptala se potom. Její hlas zněl dětsky.

„Samozřejmě že ne!“ zvolal. „A teď mě rozvaž!“

Opatrně slezla z postele, přinesla klíč a začala odemykat zámky.

Přistoupila jsem k posteli. Snažila jsem se potlačit smích, ale bez velkého úspěchu. Prohlížela jsem si dráty, které ještě stále držely úd, i když už byl zvadlý jako splasklý balónek.

„Opravdu to je tak skvělé?“ zeptala jsem se.

Ale Kalii neměl náladu na to, aby mi odpovídal.

Jakmile měl volné ruce, stáhl si zavírací špendlíky z bradavek a osvobodil svého prince z drátů. Pak na sebe rychle hodil tmavohnědý župan, který ležel na židli před toaletním stolkem a zrcadlem.

„Ty máš klíč od bytu?“ zeptal se Ásty, když vyšel na chodbu.

„Omlouvám se, že jsme rušily,“ řekla jsem dívce v kůži. „Nevěděly jsme, že tu někdo je.“

„To není problém,“ odvětila tiše.

Kalii zuřivě nadával Ástě, když jsem přišla do obývacího pokoje. Skočila jsem mu do řeči.

„Steinunn jí dala klíč, takže má právo sem chodit,“

řekla jsem a vrhla na něho ostrý pohled. Jeho tvář byla nafouklá zlostí. „Ale nemohla jsem vědět, že zrovna slavíš smrt své ženy.“

„Smrt… mé ženy???“ Nemohl popadnout dech.

„Jsem si jistá, že zlaté chlapce bude zajímat, až uslyší, jak ses radoval, že ses zbavil Steinunn,“ dodala jsem stejným tónem.

„Zlatí chlapci?“

„Poldové.“

Byl očividně v šoku. Zkoumavě na mě hleděl.

„Ne všichni se vyrovnávají se smutkem stejným způsobem,“ řekl po chvíli. „Podle mě je toto normální.“

„To vykládej jim!“

Dívka vyšla z ložnice. Už se převlékla. Vypadala jako školačka. Hodně mladá.

Kalii přišel k ní. „Zavolám ti dnes večer,“ řekl.

Přikývla a zmizela ve dveřích.

„Připadá mi, že je ještě nezletilá,“ řekla jsem.

„Hloupost.“

„Zjistím si to, o tom nepochybuj.“

Chvíli tam strnule stál, jako by náhle byl bezradný.

Vyčerpaný. Pohledem těkal mezi mnou a Ástou. Pak si povzdechl a šel do obývacího pokoje. Posadil se do velkého křesla.

„Co ode mě vlastně chcete?“ zeptal se.

Bingo!

24

Kalii se hájil vychytrale. Byl rozvážný a soustředil se na všechny odpovědi. Rozhodně popřel, že by Steinunn někdy dal omamné látky. Ani kokain, ani extázi, LSD nebo něco takového. Pokud to brala, pak sama od sebe nebo s někým jiným. Například s Ástou.

Nevěřila jsem mu ani slovo.

Popřel i to, že by jí dával léky. Veškerou zodpovědnost za to měl její domácí lékař. To všechno už bylo ve výpovědích na policii, takže žádné tajemství, tvrdil.

Ani tomu se mi nechtělo věřit.

Kalii ovšem dodal, že Steinunn vždycky žila naplno.

„Právě to mě na ní fascinovalo nejvíc, když jsem ji poznal,“ řekl. „Vždycky byla ochotná sejít z vyšlapaného chodníku a vyzkoušet něco ztřeštěného, nového. Proto byl každý den s ní jako dobrodružství.“

„A po nějaké době?“

„Byli jsme manželé šest let. To už se do toho vplíží jistý stereotyp. Ale přesto jsme se snažili vychutnávat život společně.“

„Jak to bylo s její srdeční vadou?“

„Bylo to, jako kdyby tušila, že nezestárne,“ řekl.

„Používala tu srdeční vadu jako záminku, aby si mohla prosadit to, co chtěla.“

„Ale jako doktor jsi samozřejmě věděl, že má srdeční vadu.“

„Chtěl jsem, aby se nechala vyšetřit,“ odpověděl Kalii. „Dokonce jsem jí dohodl vyšetření. Vždycky ale říkala: Jestli je to něco vážného, nechci vědět, co to je.

Raději chtěla žít v nejistotě.“

Kalii na mě pohlédl. Chladně a bez výrazu.

„A jak jste přišli k tomuto bytu?“ zeptala jsem se.

„Po dvou třech letech jsme chtěli něco změnit.

Chtěl jsem vyzkoušet věci, o které ona neměla zájem, a naopak. Takže jsme to prodiskutovali jako kultivovaní lidé a výsledkem bylo, že jsme oba mohli naše speciální potřeby uspokojovat tímto způsobem.

Používali jsme tento byt střídavě, takže sem každý mohl jít určitý den v týdnu.“

„To bylo mírně řečeno poněkud neobvyklé manželství, ne?“

„Považovali jsme to za praktické řešení. A neměli jsme mezi sebou tajemství, vždy jsme jeden druhému vyprávěli, co jsme dělali.“ Pohlédl na Ástu. „Navíc to přece nebylo nic jiného než zábava.“

„A co žárlivost?“

„Myslím, že žárlivost je výraz dětinskosti a nezralosti,“ řekl Kalii a arogantně se usmál. „Nad něco takového jsme se povznesli.“

„A proč ses potom na mě tak zlobil?“ zeptala se Ásta.

„Já na tebe?“

„To jsi na to zapomněl?“

„To nebylo osobní.“

„O co šlo?“ zeptala jsem se.

„Steina jednou porušila naše pravidla, když toto děvče vzala k nám domů. Našel jsem je v manželské posteli a ta byla podle naší dohody tabu. Proto jsem se rozzuřil. Ale pak jsme si o tom v klidu promluvili, omluvila se mi a tím bylo všechno vyřízeno a zapomenuto.“

Zapomenuto?

Změřila jsem si ho pohledem. V tom okamžiku jsem nevěřila tomu, že toto podivné manželství fungovalo tak prostě a hladce. To odporovalo mým zkušenostem s lidskou náturou.

„Víme, že Steinunn používala různé stimulační prostředky,“ řekla jsem. „Odkud je měla?“

„Je zbytečné se ptát na to mě.“

„Ale nebyly drogy součástí vašich experimentů?

Například s kokainem?“

„Už jsem řekl že ne.“

Tu se ozvala Ásta: „Steina tvrdila něco jiného.“

„Cože?“

„Říkala, že jste brali extázi. A LSD,“ dodala Ásta.

„Dokonce mi popsala účinky, protože jsem jí řekla, že jsem něco takového ještě nikdy nezkusila.“

„Už jsem s vámi ztratil příliš mnoho času,“ řekl Kalii chladně a klidně a vstal. „Nejlepší bude, když mi teď dáš ten klíč.“

Ásta váhala.

„Jinak nechám udělat nový zámek.“

Vytáhla klíč z kabelky a podala ho Kallimu.

Vzala jsem svou aktovku a šla ke dveřím. Na prahu jsem se ještě jednou otočila. Viděla jsem, že Kalii ještě pořád stojí v obývacím pokoji a dívá se na nás. Byl zachmuřený, v jeho tváři byl nenávistný výraz.

„Nevěřím ti,“ řekla jsem. „To je mi jedno,“ odvětil.

Ásta se mě pevně držela, když jsme jely dolů. Ta návštěva jí očividně otřásla.

„Steina vždycky říkala, že je chladný jako kus ledu,“ zašeptala. „Často si připadala jako pokusný králík v laboratoři. Kalii neustále pozoroval, co dělala, a dokonce si zapisoval její reakce, jako by to byla krysa v kleci.“

„To ti řekla?“

„Ano.“

Když jsme nasedly do auta, okamžitě jsem se zeptala: „Co vlastně řekl, když vás našel spolu?“

„Zuřil. Vtrhl do ložnice a řval na nás. Použil všechna možná slova z genitální oblasti, která ani nemůžu zopakovat. Pak vyběhl ven a práskl za sebou dveřmi. Vím, že Steina z něho měla strach, po tomto incidentu každopádně.“

Bylo pro mě snazší uvěřit jejímu popisu Kalliho výlevů než jeho tvrzením o chladné, střízlivé dohodě, která Steinunn umožňovala ho podle nálady podvádět.

Bylo možné, že mu nestačily nadávky a práskání dveřmi a přešel k činům? Bylo myslitelné, že by Steinunn zavraždil Kalii?

Po cestě do Grafarvoguru jsem o tom uvažovala.

Ásta unaveně a mlčky seděla na sedadle spolujezdce.

Před domem, ve kterém Ásta bydlela, čekala dvě policejní auta. Když jsem se svou japonskou plechovkou přijela na parkoviště, vyskočili z policejního vozu dva zlatí chlapci a ráznými kroky přišli k nám.

„Jenom zůstaň v klidu,“ řekla jsem Ástě.

Jeden zlatý chlapec otevřel dveře spolujezdce.

„Ty půjdeš s námi,“ řekl Ástě.

Rychle jsem vystoupila a přišla k němu. „O co jde?“

„Má jet k výslechu,“ řekl.

„Pojedu s vámi.“

„Můžeš jet za námi svým autem, jestli chceš,“ řekl zlatý chlapec, načež Ástu odvedl.

Nemohla jsem dělat nic jiného než jí radit; měla zachovat klid a neříkat nic v mé nepřítomnosti. A pak jsem vyjela za nimi.

25

V malé místnosti, která sloužila k výslechům, bylo těsno. Ásta seděla vedle mě a pokoušela se zakrýt svou nervozitu. Raggi se posadil za stůl a se zvláštní pečlivostí si zpoza nehtů vytahoval špínu. Jeden ze zlatých chlapců stál u zavřených dveří.

Čekali jsme, až přijde policejní viceprezident.

Mezitím jsem využila příležitosti a přečetla si výsledek chemické analýzy vody.

To byla zpráva o „vražedné zbrani“, jak tu sklenici jednou nazval Raggi. Jak se zdálo, neprávem.

Přeletěla jsem pohledem ten kus papíru, který byl napsán těžko srozumitelným žargonem. Na některých místech byla dlouhá latinská slova, která používají lékaři, aby zdůraznili svou výjimečnost. Přesto jsem rychle pochopila to hlavní. Nejdřív konvice s vodou. V

té nebylo nalezeno nic podezřelého. Jenom docela obyčejná voda z kohoutku.

Pak sklenice. Bylo v ní dost vody na chemický rozbor. Nalezli v ní zbytky toho, čemu znalci říkají diethylamid kyseliny lysergové.

To slovo mi bylo hned povědomé. Často jsem o něm četla ve spojitosti s drogami. Bylo to známé označení pro lysergid, který vyvolával halucinace.

Jinými slovy LSD.

Jaká úleva.

V pitevní zprávě bylo napsáno, že „vražednou zbraní“ byla ta nejnebezpečnější forma extáze, která obsahuje látky PMMA a PMA. Jenže ve sklenici s vodou zbytky těchhle látek nalezeny nebyly.

Takže zlatí chlapci neměli nic v ruce.

Ásta vzhlédla a pohlédla na mě svýma modrýma očima. Její úsměv zmizel tak rychle, jak se objevil.

Náhle tam vtrhl viceprezident. Tvářil se jako rozzuřený býk. Oblečený však byl vybraně.

Impozantní, to se mu muselo přiznat. Posadil se naproti Ástě. Předklonil se a pohlédl jí do očí. Učinil nešikovný pokus být přátelský.

„Milá Ásto, hra skončila,“ řekl. „Teď víme, cos dala do té sklenice. Ještě nám řekni proč?“

Ásta byla vyděšená. Prosebně na mě pohlédla. Pak se opět otočila k viceprezidentovi.

„Ale já jsem do té vody nic nedala,“ odvětila.

„Chemická analýza nám říká něco jiného. Proto je další zapírání zbytečné.“

„Ale to je pravda!“

Začal své otázky střílet jako z kulometu. „Odkud jsi měla ty tablety?“

„Jaké… jaké tabletky?“

„LSD, které jsi dala do vody.“ Zavrtěla hlavou.

„Kdes to koupila? Ve škole? V nějakém baru?

Kde?“

Tím přiznal, že v ruce nemají jediný důkaz pro to, že Ásta ono LSD vůbec měla. To už mi stačilo.

„Řekla už x-krát, že o těch tabletách nic neví,“

řekla jsem rozzuřeně.

Viceprezident mi neodpověděl. Namísto toho dál zpracovával Ástu. „Nalila jsi tu vodu do sklenice,“

zabručel. „Tu sklenici jsi postavila na stůl před Steinunn. Všechno jsi dělala ty, jinak se k té sklenici nikdo nepřiblížil. To nevidíš, že je zbytečné dál lhát?“

„Ale já říkám pravdu,“ odpověděla Ásta.

Nedostali se dál, viceprezident mohl dělat, co chtěl. Ásta jen stále opakovala ty samé odpovědi. Bylo úžasné, jak dobře se uměla bránit, přestože na začátku byla tak nervózní.

Výslech byl samozřejmě jen bezvýznamná fraška.

Zoufalý pokus, jak Ástu přinutit k doznání. Jen tak si zlatí chlapci mohli zachránit tvář, aby nemuseli otevřeně přiznat, že pro Ástinu vinu na vraždě Steinunn nic nehovoří.

„Dobrá práce,“ řekla jsem a usmála se na ni, když viceprezident vyskočil ze židle a dlouhými kroky odešel.

Dostihla jsem Raggiho, když se pokoušel nasoukat do policejního vozu, kterým chtěl odjet na oběd. Hned jsem šla k věci.

„Vy asi nemáte všech pět pohromadě!“ řekla jsem rozčileně. „Pronásledujete Ástu, přestože je zcela jednoznačně nevinná, a toho zatraceného hajzla Hóddiho necháte běhat po ulici, i když máte nepochybný výsledek konfrontace! Vy jste asi na svou práci velmi hrdí!“

„Postupujeme,“ odpověděl Raggi klidně. „Plnou rychlostí, ale špatným směrem!“ Zavrtěl hlavou.

„Co ten útok na mě?“ zeptala jsem se. „Hledá vůbec někdo ten džíp?“

„Samozřejmě.“

„A?“

„Ještě se nenašel,“ odpověděl Raggi. „Ale máme výpověď jednoho mladého páru, který dotyčné auto potkal v daný den na Hellisheidi. Proto jsme hledání rozšířili i na jih.“

„Napadlo vás vůbec podívat se do garáže holohlavce?“

Pohlédl na svůj pupek a neodpověděl. „Haló?!“

Vzhlédl. „Opravdu jsme se tam dívali,“ odpověděl s lítostivým výrazem v očích. „Můžeš mi věřit, že děláme, co můžeme.“

„A k čemu to, ksakru, zatím vedlo?“

Raggi chytil vnitřní kliku dveří. „Zavírám,“ řekl.

Sedla jsem do svého vozu z půjčovny, odjela domů a tam šla rovnou do kanceláře. Málem jsem se srazila se svým bratrancem Sindrim. Ráno jsem ho poprosila, aby se přišel podívat na můj počítač, který vypověděl poslušnost. Teď klečel na podlaze a prohlížel kabely.

Sindri byl jediný příbuzný, se kterým jsem udržovala pravidelný kontakt. Nemyslel na nic jiného než na počítače. Byl to jeho koníček a navíc o nich věděl všechno. Pohodlně žil z toho, že lidem programoval webové stránky a staral se o jejich počítače. Ale jinak jenom hrál. Ráno vstával s počítačem a večer s ním šel spát. Opravdový maniak.

„Našels nějakou chybu?“ zeptala jsem se a položila aktovku na psací stůl.

„Nějaká tu bude,“ odpověděl, aniž by vzhlédl.

Materiály ve věci „státní návladní versus Ásta“

jsem uložila do šanonu. Zlatí chlapci teď už neměli důvod podezírat ji z vraždy. Bylo to od nich idiotské, stále ji sledovat. Bylo to stejně hloupé jako nechat Drsňáka Hóddiho na svobodě.

Znovu se mě zmocnila zlost. Úplně mnou lomcovala. Zlost na zlaté chlapce a prohnilý systém.

Cítila jsem touhu zatnout jim tipec. Ale jak?

„Zatracení idioti!“ zaklela jsem.

„Kdo?“ zeptal se Sindri a na chvíli vzhlédl od kabelů.

„Myslím tím krysy u koryta.“

„Máš pravdu.“

Musela jsem se odreagovat. Chrlila jsem slova, vyprávěla jsem

Sindrimu

o

vazbách

mezi

Geirmundurem, holohlavcem, Drsňákem Hóddim a atentátem ve Hvalfjorduru. Vysvětlila jsem mu, jak se zlatí chlapci bojí zasáhnout proti někomu, kdo má moc.

Považoval to za neuvěřitelnou nespravedlnost.

„Proč to nedáš do novin a neodhalíš ty machinace?“ zeptal se a zase se otočil k mému počítači.

„Potřebují důkazy. 1 když samozřejmě vím, že Drsňák Hoddi mi vyhrožoval na Geirmundurův příkaz, popřel to. A já byla tak hloupá, že jsem s sebou neměla diktafon.“

„Teď zapni počítač,“ řekl a vstal.

Počítač okamžitě reagoval. Doslova zpíval, když se instalovaly programy.

„Teď zkus něco vytisknout.“ Šlo to jako po drátkách. „Ty jsi génius,“ řekla jsem.

Můj bratranec se tomu označení nebránil. Začal si balit věci.

„Proč nevyužiješ internet?“ zeptal se. „Jak?“

„Na internetu můžeš tvrdit, co chceš, a když to bude dost napínavé, tisk se toho chytí.“

„Ale nemůžou poznat, že jsem to tam dala já?“

„Ne nezbytně.“

„Jak to myslíš?“

„Je možné založit webovou stránku, která je na nějakém zahraničním severu, aniž by bylo možné přijít na to, komu patří.“

„Jsi si jistý?“

„No jasně.“

Výborný nápad. Nebo ne?

Chvíli jsem o té Sindriho myšlence uvažovala.

Dozajista by bylo možné na nějaké webové stránce zveřejnit různé náznaky, aniž bych zanechala stopy, které by vedly ke mně. Odhalit spojení Geirmundur, holohlavec. A Drsňáka Hoddiho. A možná Porno-Valdiho. Bylo možné se i rozepsat o nečinnosti zlatých chlapců. Všechno smíchat do jedovatého koktejlu.

„Jestli chceš, pomůžu ti,“ dodal.

To mělo něco do sebe. Přesto jsem o tom stále přemýšlela. Nechtěla jsem jednat neuváženě. Byla jsem zatraceně ostražitá.

„Brzy ti řeknu,“ rozloučila jsem se se Sindrim a poděkovala mu tím nejhezčím úsměvem, jaký jsem měla na skladě. Potom jsem až do večera pokračovala a doháněla to, co jsem v posledních dnech zameškala.

Zkontrolovala jsem stav konta, dívala se na akcie a platby. Připravovala inkasní řízení, exekuce a obvinění. Dělala jsem všechno možné, jen abych mohla inkasovat peníze.

Ještě stále jsem pracovala na plné obrátky, když kolem osmé zazvonil telefon. Ze zvyku jsem vzala sluchátko, i když jsem byla zaneprázdněná.

Myšlenkami jsem byla úplně jinde, ale rychle jsem byla vytržena ze světa peněz.

„Můj Bože, musíš mi pomoct!“ ječel čísi hlas ve sluchátku. „Prožívám opravdové peklo.“

Bůh? Peklo? A kritička z televize? Všechno najednou? To bylo něco.

26

Musela jsem se na východ vydat ve své japonské plechovce, když jsem konečně dostala svolení k setkání s Hallgerdur.

„Po celou noc jsem nezamhouřila oka,“ bylo to první, co řekla, když ji dozorce přivedl do malé místnosti, kde jsme spolu mohly hovořit mezi čtyřma očima. „Vůbec nechápu, jak v tomto hrozném zařízení někdo může spát.“

Bylo na ní vidět, jak je nevyspalá. Měla opuchlý, unavený obličej. Její kůže byla nenalíčená a pórovitá.

Měla kruhy pod očima. Byla úplně roztřesená, očividně měla nervy v kýblu.

„Většinou tu mívají prášky na psaní,“ odpověděla jsem a otevřela svou aktovku.

„Včera mi dali několik tablet, ale ty nezabraly.“

Šla k zamřížovanému oknu, chvíli tam stála a pak zavrtěla svou zrzavou hlavou, jako by ještě stále nemohla uvěřit, že je tady za mřížemi a ne na druhé straně, na svobodě.

Po chvíli se vrátila a posadila se ke stolu, který stál uprostřed místnosti. „Posledních dvacet čtyři hodin byl jeden zlý sen!“ řekla a sepjala ruce tak, že jí zbělaly klouby. „Je to, jako kdybych se náhle dostala do nějakého Kafkova románu.“

Než jsem jela na východ, zjistila jsem na kriminální policii, co se zhruba stalo. Když se Hallgerdur včera odpoledne vrátila z Amsterdamu, bylo její zavazadlo na letišti podrobeno prohlídce.

Nikdo mi nechtěl říct, zda čirou náhodou, nebo ji někdo udal. Faktem bylo, že v jejím kufru byly nalezeny sáčky s bílým práškem. Ležely dobře schované ve velké krabici pod bonbóny. Při bližším zkoumání se ukázalo, že jde o kokain.

Jedinou otázkou, kterou se zlatí chlapci zabývali, bylo, zda Hallgerdur kokain jen převážela, nebo i prodávala. Pašeračka, nebo dealerka?

Podle své výpovědi nebyla ani jedním.

„Nikdo mi tu nevěří,“ zvolala rozčileně. „Ten kokain není můj, navíc jsem ho předtím ani neviděla, dokud mi celníci na letišti neukázali tu krabici.

Nemám vůbec tušení, odkud ta droga je a jak se dostala do mého kufru. A to je pravda, nic než pravda!“

„Klidně si to projdeme,“ řekla jsem a vytáhla z aktovky notýsek. „Krok za krokem. A pěkně od začátku. Kdy jsi odletěla?“

„Minulý týden ve čtvrtek. Už kdysi dávno mi nabídli možnost přednášet o moderní islandské literatuře v Amsterdamu, na kongresu skandinávských spisovatelů. Program trval tři dny, ale rozhodla jsem se, že tam zůstanu ještě další tři dny na vlastní náklady.“

„Ve stejném hotelu?“

„Ano, celou dobu jsem bydlela v Pullitzeru. Je v centru.“

„Teď přejděme k té krabici. Koupila sis ji sama?“

„Koupila jsem si ji při odletu do Holandska v Tax Free Shopu.“

„Takže ta krabice patří tobě?“

„Nevím, jestli je to ta samá krabice, kterou jsem koupila. Všechny vypadají stejně.“

„Kde jsi ji měla, když jsi byla v Holandsku?“

„V hotelu.“

„Myslím, jestli v kufru, na stole, ve skříni?“

„Pravděpodobně většinou stála na stole vedle televize.“

„Balila sis ji do kufru sama, než jsi odjela z hotelu?“

„Všechno jsem si balila sama.“

„I tu krabici?“

„Pravděpodobně.“

„Nejsi si jistá?“

„Ano, myslím, že ano, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že v té krabici je něco jiného než cukrovinky!“

„Takže jsi ji včera neotevírala?“

„Ne, byla jsem ospalá. Nestíhala jsem, všechno jsem musela rychle naházet do kufru, aby mi neuletělo letadlo.“

„Nechávala jsi ji na stole, když jsi šla do města?“

„Ano, to jsem přece už řekla.“

„Kdy jsi ty bonbóny jedla naposledy?“

Přemýšlela. „Nevím přesně, ale asi den před tím, než jsem jela domů.“

„A tehdy vypadalo všechno normálně?“

„Ano,

úplně

obyčejné

cukrovinky.

Ale

neprohrabávala jsem je, samozřejmě. Jenom jsem si jich pár vzala.“

„Navštívil tě někdo v hotelovém pokoji?“

Hallgerdur chvíli váhala. „V Holandsku byli zástupci nakladatelství,“ odvětila, když chvíli přemýšlela. „A samozřejmě jsme se setkávali, jak je na takových akcích obvyklé, někdy jsme se šli společně najíst a tak.“

„Ale přišel někdo z nich k tobě na pokoj?“

Zavrtěla hlavou.

„Opravdu nikdo?“

„Ne, nikdo z nich.“

„Ale možná nějaký cizinec, se kterým ses setkala v Amsterdamu.“

„Ne, nikdo.“

Zkoumavě jsem na ni hleděla. Měla jsem pocit, že mi neříká celou pravdu. To neslibovalo nic dobrého, ani pro ni, ani pro mě.

„Musíš si uvědomit, v jaké jsi situaci,“ řekla jsem chladně. „Chytili tě s půl kilem kokainu. Nikdo, koho doposud na letišti v Keflavíku chytili s takovým množstvím kokainu, z toho nevyšel bez dlouholetého trestu 134 odnětí svobody. Samozřejmě kromě Kio Briggse, ale to bylo jen tím, že zlatí chlapci zmastili vyšetřování. S takovým kreténstvím nemůžeš podruhé počítat. Rozumíš?“

„Ale já jsem nevinná!“

„Můžeš to dokázat?“

„Já? Copak oni nemusejí dokázat, že jsem vinná?“

„Chytili tě s koksem v zavazadle.“ Hallgerdur zasténala. „To musí být sen,“ řekla unaveně.

„Ne, to je chladná realita.“

Chvíli mlčela. Hleděla jsem na její ruce, které měla složené v klíně. „Co mi radíš, abych udělala?“ zeptala se pak chvějícím se hlasem.

„Jestli jsi ten koks nedala do dózy sama, pak to někdo jiný udělal ve tvém hotelovém pokoji. Nesetkala ses s někým, kdo by to mohl udělat?“

„Nikdo mě nenapadá,“ řekla a zavrtěla hlavou.

„O.K. Potom můžeš přemýšlet, které lidi jsi potkala, a napiš všechna jména na papír. Zítra to můžeme projít.“

„To nebude tak těžké.“

„A na nikoho nezapomeň. Chci znát všechna možná jména, i ta nepravděpodobná.“

„Co se bude dít teď?“ zeptala se Hallgerdur.

„Několik týdnů strávíš ve vyšetřovací vazbě.“

Byla očividně v šoku. „Několik týdnů?“

opakovala. „Jsi si jistá?“

„Tomu se nevyhneš.“

„Pane Bože!“ zvolala. „To nevědí, kdo jsem? Proč se mnou jednají jako se zločincem?! Všichni mě znají!

Jsem známá!“

Hodila jsem svůj notýsek do aktovky a zavřela ji.

„Ví už o tom Gunnar?“ Hallgerdur strnula.

„Policie slíbila, že mu dá vědět,“ odpověděla.

„Mám ho informovat, až budu ve městě?“

„To by zřejmě bylo nejlepší.“

„Uvidíme se později, až okresní soud zahájí projednávání vyšetřovací vazby. Chybí ti něco, co bych ti pak mohla přinést?“

„Jestli mi něco chybí?“ zeptala se a nevědomky se nervózně zasmála. „To nevíš, že tomu, komu vzali svobodu, chybí všechno? Doslova a do písmene všechno!“

Vstala jsem a rychle odešla. Pršelo. Slyšela jsem, jak se za mnou zavřela zamřížovaná brána.

„Se svobodou je to jako s dobrým počasím. Oceníš ji, teprve když už je pryč.“

Říkávala máma.

27

Gunnar mě po práci pozval na skleničku do svého obývacího pokoje. Nebral zprávy o zatčení Hallgerdur moc vážně. Reagoval tak nějak lhostejně.

„Ani ve snu by mě nenapadlo, že v tom jede,“ řekl s úsměvem a napil se.

„Popírá, že by byla vinna.“

„Ano, samozřejmě. Nedáš si něco?“

„Máš Jackieho?“

„Jackieho?“

„Jacka Danielse?“

„Ne, je mi líto.“

„Pak nic nechci.“

Ještě jednou se napil vodky a zamyšleně na mě pohlédl. „Ty ani nechceš vědět, jak se vede tvé ženě?“

zeptala jsem se.

„Určitě mi všechno povíš.“

Popsala jsem mu nemilou situaci, na kterou se Hallgerdur musela připravit.

„A co můžeš uvést na její obhajobu?“ zeptal se a špičkou jazyka si olízl rty.

„že jí někdo musel ten kokain propašovat v hotelu do kufru.“

„Ach ne. Nemyslíš, že to už tady bylo?“

„Co tím chceš říct?“

„Ani nevím, že by v Holandsku měla nějaké rafinované nepřátele,“ dodal. „Co myslíš?“

„Myslím, že Hallgerdur potřebuje tvou naprostou podporu.“

„Ano, samozřejmě. Stoprocentně a tak.“ Na jeho úsměvu bylo vidět, že se baví.

Začal mnou lomcovat hněv. „Podle tebe je to vtipné?“

„Vždy se na všechno dívám s humorem,“ odvětil.

„Když se člověk pořád na vše dívá vážně, působí realita lehce pochmurně.“

„Musíme vycházet z předpokladu, že Hallgerdur je nevinná, a podle toho dělat naši práci,“ řekla jsem a vrhla na něho tvrdý pohled.

„Nepochybně.“

„Pak vyvstává otázka, kdo ji tak nenávidí, že by se jí tímto způsobem chtěl pomstít. Máš nějaké návrhy?“

„Hodně lidí odrovnala, často jen proto, aby se revanšovala za opravdové či údajné útoky. Ale jména uvést nemůžu.“ Začal chodit sem a tam.

„Ten člověk musí mít dost peněz na to, aby si mohl dovolit koupit v Amsterdamu 500 gramů kokainu,“

řekla jsem.

„Vždycky jsem si myslel, že většina spisovatelů je v podstatě švorc,“ odpověděl. „Ale stejně nikoho z literární oblasti osobně neznám, to byla vždycky její specialita, ne moje.“

Gunnar se znovu napil vodky. „Ale jestli hledáš spisovatele, které odrovnávala v televizi, tak to není těžké,“ řekl po chvíli. „Hallgerdur si všechny své pořady nahrávala na video.“

„To by mi pomohlo.“

Vstala jsem a šla za ním do velké knihovny. Na stěnách byly regály s knihami. U okna tmavohnědý psací stůl se vším možným: počítačem, knihami, časopisy, různými novinami. Naproti okna tmavá mazanice od Kjarvala. Pod obrazem skříňka a na ní televizor.

Gunnar se sklonil a otevřel skříňku. „Tady jsou ty příšernosti,“ řekl a pokynul mi, abych šla blíž.

Počítala jsem kazety. Bylo jich osmnáct. „Všechny jsou s tím pořadem?“

„Některé části můžeš prostě přetočit. Někdy natočila víc než jen část, ve které sama vystupovala.

Kromě toho v některých dílech lichotí svým oblíbencům, to samozřejmě nemusíš sledovat tak pozorně.“

„Ale to jsou hodiny práce!“

„No a? Předpokládám, že jsi za to placená,“ řekl a usmál se.

Prohlížela jsem si videokazety. Na všech bylo napsané datum. Nic jiného. Pravděpodobně to byly dny, kdy se pořad vysílal. „Zítra se na to přijdu podívat.“

„Nemusíš se namáhat, má milá, klidně si to vezmi s sebou,“ hned odpověděl. „Můžeš si je vzít.“ Postavil svou sklenici s vodkou na stůl. „Dám ti igelitovou tašku.“

O něco později byly všechny videokazety zabalené ve dvou igelitových taškách. „Prosím, slečno advokátko!“ Hluboce se uklonil.

„Jako herec jsi mizerný,“ řekla jsem nepřátelsky, vzala si kazety a odešla.

Proč se tak choval? Bylo mu opravdu jedno, že Hallgerdur je za mřížemi? Byl snad rád, že se zbavil své ženy?

Jeho chladné chování tomu napovídalo.

Cora byla na kurzu islandštiny, když jsem večer přijela domů. Hodila jsem videokazety na podlahu před televizor. Chtěla jsem to nechat na zítřek. V

kuchyni jsem si udělala něco rychlého k snědku, pak jsem se posadila před počítač a zkontrolovala svůj účet. Potom jsem si naplánovala, co budu dělat zítra.

Náhle mi zavolal bratranec Sindri. „Musím ti něco ukázat,“ řekl.

„Co?“

„O tom nebudu mluvit do telefonu.“

„Proč ne?“

„Můžu přijet?“

„No jasně.“

Zaklepal o dvacet minut později. Přišel do kanceláře s laptopem, postavil ho na stůl, zapnul a zmáčkl pár kláves. Přitom si cosi mumlal.

„Jak se ti to líbí?“ zeptal se a natočil ke mně obrazovku. Byla na ní webová stránka. Přes celou obrazovku se skvěl nápis „Tajemství reykjavíckého podsvětí“.

„Zbláznil ses?“

„Zatím je to jenom v mém počítači,“ odpověděl.

„Chtěl jsem ti nejdřív tu stránku ukázat, než ji hodím na web.“

Napsal článek, který byl plný hádanek.

Nejmenoval, ale popisoval v něm Geirmundura, holohlavce a Drsňáka Hoddiho, takže mnozí mohli poznat, o koho se jedná. V textu byla fotografie z novin, na které byla hromada plechu, která kdysi byla mým nádherným stříbrným ořem. Po této četbě nemohl nikdo pochybovat o tom, že za atentátem v Hvalfjórduru stojí ti tři nejmenovaní muži. Přímo to tam však řečeno nebylo.

„Člověče, ty tedy umíš psát. Je to tam mezi řádky!“

„Je ta stránka v pořádku?“ zeptal se.

„Neviděla jsem to,“ odpověděla jsem a pohlédla na něho. „Nechci to vidět. Ani nevím, co s tím chceš dělat. Nechci to vědět. Nesmím to vědět. Chci, abych to všechno mohla popřít, aniž by mi někdo mohl dokázat lež. Rozumíš?“

„Samozřejmě.“

„Dělej, co uznáš za vhodné. Ale neptej se mě.“

Vypnul laptop a dal si ho pod paži. „To je v klidu,“

řekl a vesele se usmál. „Už si můžeš chystat formulace pro svá interview.“

Nebyl skvělý? Smáli jsme se, když jsem ho vyprovázela ke dveřím.

28

O literatuře jsem takřka nic nevěděla.

Samozřejmě jsem ve škole musela z donucení číst různé příběhy a básně. Většinou od nějakých mrtvých chlápků. Moc mě to nebavilo.

Přesto jsem koupila tak jednu dvě knihy za rok.

Dávala jsem je sama sobě k Vánocům. Často novinky od Vigdís Grímsdóttir. Ta byla opravdu dobrá.

Prohlížení videokazet s Hallgerdur mě stálo dva dlouhé večery. Nejstarší byly tři roky staré. Překvapilo mě, jak mnohé knihy vyzvedávala. Když jsem prošla všechny videokazety, bylo na mém seznamu jen devět jmen. Pět mužů a čtyři ženy, na kterých Hallgerdur nenechala nitku suchou.

Spisovatelé nejsou můj obor. Nevím o nich nic kromě toho, co vědí všichni. Například, že Laxness je mrtvý.

Proto jsem se musela ve světě literatury zorientovat. Především jsem si musela posvítit na těch devět spisovatelů, abych dokázala lépe zhodnotit jejich

možné reakce po tom, co je kritička rozcupovala v živém vysílání.

Rozhodla jsem se, že opráším staré kamarádství ze školy a promluvím s Tótim. Vlastně se jmenoval Thórarinn, ale ve škole se mu vždycky říkalo Tóti Doofie. Teď pracoval v jednom velkém nakladatelství a díky své práci se dobře znal s neuvěřitelným množstvím pisálků. A velmi rád se poslouchal.

Byla jsem v restauraci před ním. Jako předkrm jsem si objednala Jackieho a netrpělivě jsem čekala na Tótiho.

Na gymnáziu to byl vždycky malý kluk v divných hadrech. Vždycky nosil křiklavě červeného motýlka, tmavě červený nebo světle zelený kabát a úzké černé kalhoty.

Teď měl šedý oblek jako ostatně všechny kancelářské krysy. Ale motýlek byl stále na svém místě. že by poslední symbol starého individualismu?

Rovnou začal žvanit, jako bychom spolu naposledy mluvili včera a on při tom nemohl dopovědět něco zajímavého. Přitom jsem ho neviděla dlouho.

Pravděpodobně skoro dva roky.

Po tom, co jsme dostali ještě skoro živé sushi, jsem šla k věci a zeptala se ho na kritičku.

„Hallgerdur?“ řekl horlivým tónem. „Ty ji znáš?“

„Trochu.“

„Není to úžasná fúrie? Vlastně je jako dva úplně rozdílní lidé, jestli rozumíš, co tím myslím, jako by byla naprosto schizofrenní. Dá se s ní vycházet dobře, když ji poplácáváš po rameni a říkáš jí, jak je ohromná a inteligentní a zábavná a tak dál. Ale vůči těm, které z nějakého důvodu nemůže vystát, umí být pěkně krutá.

Na ně se vrhne jako ten nejhorší hurikán v Karibiku, ten nejhorší ze všech, rozumíš? Hurikán Hallgerdur!

To sedí, ne?“

Myslel si, že to je moc vtipné.

„Aha.“

„Vím, že si vychutnává to, když může spisovatele roztrhat na kusy,“ dodal. „Jsem si jistý, že při tom dostane orgasmus. Někdy si říkám, že by se cítila dobře za Nerona. Představuji si ji jako v nějakém surrealistickém filmu, jak před Vánoci, když se vydává nejvíc titulů, se až po kotníky brodí v krvi svých nepřátel a vychutnává si to!“

Pobaveně se smál.

„Spisovatelé ty její výlevy asi berou špatně.“

„Veskrze.“ Chtivě pojídal své vegetariánské jídlo.

„Podívej, mnozí z našich nejlepších lidí jsou

přecitlivělí, pokud jde o kritiku, a nejen o kritiku od tisku, rozumíš, protože kritika začíná už u nás. Často k nim musím dlouze promlouvat, abych je přiměl udělat nezbytné změny, než knihu vydáme. Proto jsem první, kdo přizná, že spisovatelé se někdy chovají jako tvrdohlavé, pošetilé děti.“

Tóti si povzdechl.

„Přesto si v žádném případě nezaslouží cynickou veřejnou popravu jen proto, že napsali knihu,“ dodal.

„Samozřejmě jsou pak zkormoucení, když vyjde nespravedlivá a brutální kritika. Chci říct, že s některými se dny a týdny nedá mluvit a jiní reagují se zuřivostí na všechny a na všechno, nejen na kritiky.

Další se zase dostanou do nejtemnějších depresí, takže si někdy připadám jako psycholog na nouzové lince, když se přižene předvánoční bouře. Jako jeden z těch, co se snaží dětem rozmluvit sebevraždu.“

I to mu připadalo vtipné.

Počkala jsem na černé espreso, než jsem mu ukázala svůj seznam s devíti jmény.

„Hmm,“ řekl, sundal si své kulaté brýle a rychle přeletěl seznam. „Mají tito spisovatelé společného i něco jiného než to, že píší knihy?“ zeptal se a zkoumavě na mě pohlédl.

„To mi řekni ty. Ty jsi přece profík.“

Zavrtěl hlavou. „Zdá se mi, že každý patří do jiné kategorie, jsou to velmi rozdílní spisovatelé. A jsou i u různých nakladatelství, rozumíš, jenom dva jsou od nás.“

„Hallgerdur je v televizi strhala všechny.“

„Aha! Tak o to jde. Hmm. To máš možná pravdu.“

Opět pohlédl na jmenný seznam. „A víš, že někteří si to možná i zaslouží? Protože ne všichni jsou géniové, to ti řeknu.“

„Jak myslíš, že reagovali?“

„Hmm.“ Tóti opět pohlédl na papír. „Nejlépe samozřejmě vím, jak působila na naše lidi, na tady tyto dva. Ti byli zkroušení a rozzuření, ale překonali to, protože měli dobré recenze od jiných kritiků. Takže mohli kašlat na to, co řekla Hallgerdur. Navíc u nás od té doby vydali další knihy.“

Takže zůstalo ještě sedm jmen.

Tóti mi pověděl, co o nich věděl. Prošel jednoho po druhém. Seznam se pomalu krátil, až zbyla jen dvě jména. Ne proto, že by byla nějak podezřelejší než

ostatní spisovatelé. Tóti toho o nich zkrátka moc nevěděl.

„Pokud si vzpomínám, tak mají společné jedno: zatím napsali jenom jeden román,“ pronesl zamyšleně, „a potom už nic. Nevím proč, ale jsou prostě takoví spisovatelé, kteří napíší jenom jeden román a pak je konec. Navíc tato branže není pro každého, to ti můžu říct.“

Podal mi seznam. Hleděla jsem na obě jména, která zůstala. Ti dva se jmenovali Alda Osk a Bjamleifur a vydali své romány před přibližně rokem a půl. Hallgerdur o těch knihách mluvila s velkým pohrdáním.

„Vím, že s tím děvčetem mě to překvapilo,“ dodal Tóti, „i když u Hallgerdur není o překvapení nouze.

Její kniha totiž byla opravdu dobrá, samozřejmě prvotina a tak, však víš, ale velmi osobní a tak nějak jiná než to, co momentálně píší ostatní.“

„A Bjarnleifur?“

„Na jeho román si vůbec nevzpomínám, takže to nebude nic světoborného.“ Usrkl kávu. „Vůbec jsi mi neřekla, proč tě ti lidé zajímají,“ řekl a tázavě na mě pohlédl.

Zavrtěla jsem hlavou, aniž bych odpověděla.

Naklonil se ke mně. „Je pravda to, co jsem slyšel?“

„Co?“

„Ve městě kolují pověsti, že Hallgerdur byla přepadena a že teď s těžkými zraněními leží v nemocnici. Jde o to?“

Jenom jsem se usmála. Nechala jsem ho, ať si věří, čemu chce. Zaplatila jsem, poděkovala za vynaložený čas a vyšla ven do deštivého jara.

Hallgerdur rozhodnutí o uvalení vyšetřovací vazby nesla špatně, i když jsem ji na to důkladně připravila.

Naštěstí její jméno nebylo zveřejněno. Celní úřad v Keflavíku vydal tiskové prohlášení, ve kterém bylo zmíněno rozhodnutí, ale ne jméno. Věděla jsem však, že to nebude dlouho trvat a vyjde najevo, o koho se jedná, protože fámy o tom, že Hallgerdur se přihodilo něco strašného, už kolovaly po městě.

Po cestě do kanceláře mi zazvonil telefon. Byl to Raggi. „Chtělas dnes na východ, že ano?“ zeptal se.

„Setkat se tam s Hallgerdur.“

„Ano. Co má být?“

„Je na psychiatrickém oddělení univerzitní kliniky a v nejbližších dnech tam zůstane.“

„Co se stalo?“

„Nevím to přesně, ale bylo nám řečeno, že dnes ráno nad sebou ztratila kontrolu a začala vyvádět.

Proto vězeňský lékař požadoval její okamžitý převoz do nemocnice.“

Rychle jsem ukončila hovor a zavolala na univerzitní kliniku. Předali mi jednoho lékaře, který mi řekl, že Hallgerdur dali injekce, po kterých se uklidnila. Právě spala a byla v takovém stavu, že se nemohla setkat s někým jiným než s lékaři. Mohla jsem s ní mluvit nejdřív za jeden dva dny.

Zatracená šlamastyka!

29

Můj stříbrný fešák byl připraven.

Plna očekávání jsem se s japonskou plechovkou vydala k autorizovanému prodejci mercedesů. Na první pokus jsem nedojela daleko. Jízdu přerušil mobil.

„Tady Stód 2.“

Lidé ze soukromé televize zjistili, že Sindri vystavil stránku na net. Bylo jim hned jasné, o co se jedná, a teď chtěli tu kauzu dát do večerních zpráv. A to nejen na základě informací a tvrzení, která byla na této stránce, nýbrž i s rozhovory se všemi, koho se případ týkal. Tedy i se mnou.

Ten telefonát mě nepřekvapil. Měla jsem promyšlené, jak na něj budu reagovat. Rozhodla jsem se, že se té hry zúčastním. Dobře jsem věděla, co tisku říct můžu a co ne. Chtěla jsem balancovat na hraně.

Tak, jak to jen šlo, aniž bych řekla vyloženou lež.

Nejdřív chtěli rozhovor vést vedle vraku mého auta, ale to bohužel nebylo možné. Auto ještě bylo pod zámkem u zlatých chlapců. Považovali ho za důkazní materiál, a proto řekli ne. Místo toho mě frajeři z televize nechali pózovat před hlavním vchodem ústředny kriminální policie.

Reportér se snažil chytit mě do pasti. Chtěl mě donutit, abych řekla víc, než jsem chtěla. Ale to se mu nepodařilo. Měla jsem se na pozoru.

„Můžeš nám sdělit jména mužů, kteří tam jsou popisováni?“

„A ty je znáš?“ odpověděla jsem.

„Podle mnohých je zcela očividné, který muž

finančního světa je popisován na té webové stránce,“

řekl. „Ale ptám se tebe. Můžeš nám sdělit jméno?“

„Samozřejmě mě jistí lidé napadli, když jsem četla článek, který jsi mi ukázal. Ale jelikož v textu žádná jména nejsou, nemůžu ti ani žádné říct. U takových vážných záležitostí nepovažuju za správné probírat v médiích domněnky.“

„Nemáš podíl na vzniku té stránky?“

„Samozřejmě že ne. To je směšné obvinění.“

„Ale víš, kdo ji vytvořil.“

„Proč bych to měla vědět? Ani jsem nevěděla, že ten text je na internetu, dokud jsi mi ho před chvílí neukázal.“

„Co myslíš, proč byla tato tvrzení zveřejněna na internetu?“

„To můžu jen hádat. Tak jako ty. Nebo kdokoli jiný.“

„A jaký je tvůj odhad?“

„Myslím, že nejpravděpodobnější je, že někdo ve městě je udiven tím, jak špatně postupuje vyšetřování u případu pokusu o vraždu. A že ten někdo se proto rozhodl na tento případ upozornit. Nebo co myslíš ty?“

„To zní pravděpodobně. Kdo by to mohl být?“

„To se musíš zeptat jiných.“

„Ale co je s vyšetřováním? Víš, proč zatím nevedlo k žádnému zatčení?“

„Ne. Na to by měli odpovědět ti, co vyšetřování vedou.“

„Na dotyčné webové stránce se naznačuje, že pokrok ve vyšetřování ztěžují politické vlivy. Jsi i ty toho názoru?“

„Vím jenom, že jsem udělala vše, co bylo v mých silách, abych byla nápomocna při řešení tohoto případu, aniž by to zatím vedlo k nějaké akci ze strany policie.“

„Co to znamená?“

„Není žádným tajemstvím, že jsem pachatele identifikovala při konfrontaci. A to už před několika dny.“

„Před několika dny? Chceš tím říct, že policie ví, kdo na tebe zaútočil ve Hvalfjorduru, a že toho muže přesto nezatkla?“

„Chci ještě jednou zdůraznit, že jsem toho muže poznala a že je přesto ještě stále na svobodě.“

„Kdo to je?“

„Není mým úkolem informovat o tom veřejnost.“

„Ale proč potom nebyl zatčen?“

„To vědí jiní lépe než já.“

„O.K.,“ řekl reportér a sklonil mikrofon. „To musí stačit.“

Potom jsem pokračovala v cestě k autorizovanému prodejci mercedesů, abych si vyzvedla svého nového oře. Rychle jsem vyřídila formality a pak si vzala klíč.

Posadila jsem se do měkkého, nádherného koženého sedadla a nastartovala motor. Vyjela jsem na ulici.

Přidala jsem plyn a vydala se po Miklabraut.

Jaký rozdíl! Jako kdyby člověk letěl na arabském koberci do budoucnosti.

Nedokázala jsem si představit, že bych šla hned do práce.

Chtěla jsem si udělat výlet. Přesto jsem ještě zajela domů. Vzala jsem Coru a pokusila se jí vysvětlit, že jedeme na výlet.

„To je zábava!“ řekla islandsky a usmála se.

Mercedes

svištěl

po

Ártúnsbrekka,

přes

Mosfellsbaer a potom doprava po silnici na Thigvellir.

Dorazily jsme ke Gljúfrasteinnu a pak jsem šlápla na plyn. Rozjela jsem to jako na nějaké německé dálnici.

Jela jsem sto padesát po prázdné silnici a vůbec jsem neměla pocit, že jedu příliš rychle. Bylo to stejně pohodlné jako sedět doma v obýváku.

Fantastické.

Silnice byla naprosto suchá, když jsme přijely do Thingvelliru. Vzduch pod světlými oblaky byl jasný a chladný. Široko daleko nikdo.

Kromě nás.

Cora v poslední době dělala velké pokroky v islandštině, navíc si předsevzala, že bude mluvit dobře.

Každý den se v kurzu učila nová slovíčka. Když to bylo možné, vzala si mě jako tréninkového partnera a ptala se na všechno možné ze všedního života nebo ze zpráv.

Teď jsem jí vyprávěla, co jsem si pamatovala o Thingvelliru. Ukázala jsem jí slavnou „trhlinu v minci“, vodopád a „rybník utopených“, který mě vždycky doháněl k zuřivosti. Vyděsila se, když slyšela o všech těch ženách, které kdysi ten ksindl Anno zavraždil na tomto místě. Chtěla jsem od řeky pryč, takže jsem s ní zamířila do hotelu Valholl. Nad kávou a koláči jsem se pokoušela zapomenout na tu hrůzu.

Domů jsme se vrátily ještě před večerními zprávami. Na Stod 2 to skvěle rozmázli. Ukázali webovou stránku a zvětšili nejpikantnější části. Pak přišly na řadu rozhovory. Nejdřív se mnou. Potom s viceprezidentem, který byl rozčilený a strohý. Řekl, že případ postupuje normálně. Odmítl obvinění z politického tlaku. Nechtěl potvrdit, že jsem útočníka identifikovala při konfrontaci. Oznámil, že se již začalo vyšetřovat, kdo stojí za tou bezejmennou webovou stránkou. Nechtěl odpovědět na otázku, zda si myslí, že za tím jsem já, ale řekl, že tuto stránku je nutné považovat za pokus bránit policii v práci.

Hahaha!

Reportéři si našli i Geirmundura. Sice jen po telefonu, ale i to stačilo. Zuřil a tvrdil, že to všechno je jedna velká lež a že s atentátem ve Hvalfjórduru nemá nic společného. Byla to podle něho pomluva a nactiutrhání nejhoršího druhu. Pověřil již svého právníka obviněním tvůrce stránky.

„Myslím, že by ses měl raději podívat, co dělá ta neomalená advokátská mrcha,“ skočil novináři do řeči, když se pokoušel položit další otázku. „Setkal jsem se s ní jen jednou a to jednoho nedělního rána s kraválem vtrhla do naší chaty a začala tam vyvádět, takže jsem ji musel násilím vyhodit. Jinak o té nestydaté ženské nevím nic a ani s ní nechci mít nic společného a Bůh je mi svědkem, že říkám pravdu!“

Redakce zpráv se pokusila sehnat i Drsňáka Hóddiho, který se podle všeho usídlil v jednom domě v Arnarnesu. Ukázali, jak novinářský sup několikrát zaklepal na dveře domu. Nikdo neotevřel.

Cítila jsem se skvěle. Vychutnávala jsem si to, jak zatápěli úřednímu šimlovi.

No konečně.

Samozřejmě jsem věděla, že zlatí chlapci se na mě zlobí. Bezpochyby mě vinili z toho, že za tím stojím já a že je tak chci přinutit, aby jednali, což neměli v úmyslu.

Jak budou reagovat teď?

Bylo možné, že mě budou navštěvovat ještě častěji než dosud. Ale na to jsem byla připravená. Připravená k boji.

„Ten, kdo rozdělá oheň, musí umět snášet horko.“

Říkávala máma.

30

S Hallgerdur jsem se mohla setkat až za čtyři dny, když ji lékaři znovu poslali do vězení.

Za ty čtyři dny se toho stalo hodně.

Viceprezident zuřil, jak se dalo čekat. Pozval si mě hned ráno po zprávách na Stod 2 a dával mi kázání.

Řekl, že chce podat stížnost na advokátní komoru.

Pokud jsem tu stránku na net nedala já, pak bylo zcela evidentní, že jsem jejímu tvůrci přinejmenším poskytla informace a proto jsem věděla, kdo za tím stojí. Proto jsem měla spoluvinu na tom, že policie byla ostouzena a že jí bylo bráněno v práci.

Samozřejmě jsem mu to oplatila stejnou mincí.

Připomněla jsem mu islandskou ústavu, svobodu slova, Všeobecnou deklaraci lidských práv OSN a Evropský soudní dvůr pro lidská práva. že v této zemi je ještě stále svoboda vyjadřování, včetně názorů o neschopných zlatých chlapcích a nemorálních politicích. Sama jsem s tou stránkou neměla nic společného, ale považovala jsem ji za naprosto legální vyjádření mínění. Samozřejmě mě mohl, obvinit z čehokoli, pokud chtěl, ale zákony byly na mé straně.

„Raději by ses měl snažit chytat opravdové zločince a mě nechat na pokoji!“ prohlásila jsem nakonec a odešla.

Nezůstalo však jen při slovech. Ještě toho samého dne vypracoval obžalovací spis a informoval o tom tisk.

A pozval si k výslechu Drsňáka Hóddiho. I holohlavce. Měl za to, že je načase ukázat, že se pokračuje v objasňování atentátu.

Většina médií po tom skočila, ale každé po svém.

Stod 2 normálně pokračovala denními zprávami, ale státní televize vysílala diskusní pořad na téma „štvanice na internetu“. Pozvali si pár rozumbradů do pořadu „Projektor“, kteří se rozohňovali nad tím, jak je pro zákon a pořádek v zemi nebezpečné, že nikdo nestíhá lidi, kteří na netu kydají hnůj na všechno možné.

A sakra!

Když jsem volala Gunnarovi, už od zlatých chlapců věděl, že Hallgerdur je nemocná. To, jak se jí vede, ho ale zajímalo stejně tak málo jako před několika dny.

„Na univerzitní klinice jsou dobří lékaři,“

odpověděl. „Ti ji dají rychle dohromady.“

„Pokud vím, tak se psychicky zhroutila.“

„Hallgerdur měla vždycky nervy v kýblu,“

odpověděl Gunnar. „Měli by jí dát Prozak nebo něco podobného, ať se uklidní.“

O to větší starosti měl o své finance.

„Když bude několik týdnů ve vazbě, jak jsem pochopil policii, velmi to uškodí mému podniku,“ řekl.

„Jak moc?“

„No, je to totiž tak, že má formálně plnou moc a že musí podepsat všechny větší transakce a smlouvy a podobně.“

„Ve vyšetřovací vazbě to dělat nemůže.“

„Právě to je problém, a proto potřebuju její písemné zmocnění, abych mohl finance řídit sám, když bude ve vazbě.“

„To je tvůj problém.“

„Policie mi zakázala Hallgerdur navštívit, ale pokud vím, tak ty jako její právní zástupce na to právo máš. Proto by přece bylo normální, kdybys to vyřídila ty.“

Chvíli jsem ho nechala žvanit.

„O.K.,“ řekla jsem potom. „Až bude příležitost, tak to téma před Hallgerdur nakousnu. Ale nemám tušení, jak se k tomu postaví.“

„Hallgerdur umí být poměrně realistická, když jde o finance,“ odvětil Gunnar. „Jsem si jistý, že nechce, aby firma zbankrotovala. To je jedna z mnoha věcí, které se v její rodině nenosí.“

Byla jsem v šoku, když jsem viděla, jak Hallgerdur vypadá.

Její tvář byla křídově bílá a propadlá a oči měla zastřené, když pomalu přišla ke stolu a posadila se naproti mně.

Hovořila nezřetelně, když odpovídala na mé otázky. Chyběla jí síla a elán, které pro ni byly typické.

Její silné emoce.

Byla jsem si jistá, proč tomu tak je. Něco podobného jsem v lapáku viděla mnohokrát.

Hallgerdur byla nadopovaná utišujícími prostředky.

Ožila teprve na konci našeho rozhovoru, když jsem jí pověděla o Gunnarovi a jeho starostech ohledně podniku a jeho financí.

„Jak se mu vede?“ zeptala se a narovnala se na židli.

Chvíli jsem přemýšlela nad odpovědí. „Řekněme, že to nese klidně.“

„To jsem si myslela. Určitě je rád, že se mě na několik týdnů zbavil.“

„Možná dokáže snadno zakrýt své pocity.“

„Jak vtipná umíš být,“ odpověděla Hallgerdur trpce. „Co ještě ode mě chce?“

„Tvrdí, že potřebuje plnou moc na to, aby mohl vést firmu.“

„Ano, samozřejmě, aby mohl v klidu rozhazovat mé peníze.“

„Prodávám, jak jsem koupila, bez záruky.“

Předklonila se. „Musím znát pravdu,“ řekla a pohlédla mi do očí. „Co myslíš, na jak dlouho mě odsoudí?“

„Je poměrně beznadějné dělat nějaké prognózy.

Možná se nám povede dokázat, že ti ta droga nepatřila.“

„A když ne? Když se z toho nevyvleču? Co potom?“

„To je opravdu těžké teď předpovědět.“

„Buď ke mně upřímná,“ řekla stroze. „Nemůžu věřit nikomu kromě tebe.“

Takže jsem jí řekla pravdu. „V nejhorším případě musíš počítat s tím, že tě odsoudí na dva až čtyři roky.

Na víc těžko.“

„Dva až čtyři roky?“

Několikrát pomalu přikývla, jako kdybych jen potvrdila to, co už sama tušila.

„Ale budeme ze všech sil bojovat,“ dodala jsem.

„Nesmíš se vzdát už na začátku.“

Hallgerdur byla na chvíli zahloubaná do svých myšlenek. Ruce měla položené na stole. „Mám nápad,“

řekla o něco později a pohlédla na mě. V její tváři se opět zračilo odhodlání, ba i jistá tvrdost. „Máš v tašce ty papíry?“

„Ano.“

„Dej mi je.“

Sklonila jsem se ke své aktovce, která stála na podlaze u židle, vytáhla jsem formulář pro udělení plné moci a podala jí ho.

„Nedali mi tu ani tužku,“ řekla a rychle úkosem pohlédla na dozorce, který stál u dveří. „Určitě si myslí, že bych se jí chtěla zabít.“

Vzala si mé pero a začala psát. „Nepotřebuješ svědky?“ zeptala se.

„Tento stačí,“ odpověděla jsem a kývla na vězeňského dozorce, aby přišel za námi. Po krátké debatě jsem ho přiměla podepsat formulář.

„Nejsou nutní dva svědkové?“ zeptala se Hallgerdur.

„Podepíšu to i já.“

„To těžko,“ namítla.

„Proč?“

„Přečti si to ještě jednou.“

Vzala jsem si formulář, otočila ho a začala číst.

Sakra!

Hallgerdur nedala plnou moc k vyřizování finančních záležitostí po dobu svého pobytu ve vězení Gunnarovi, ale mně.

„Co to má znamenat?“

„Kdybych dala Gunnarovi tak rozsáhlou plnou moc, byla bych za pár měsíců na mizině,“ odpověděla přidušeně.

„Ale já přece o vašich finančních záležitostech nic nevím.“

„Ech, přestaň už! Jsi dost inteligentní na to, abys viděla, jestli je Gunnar idiot nebo ne. A budeš za to samozřejmě i dobře placená.“ Natáhla se přes stůl a chytila mě za ruce. „Jsi jediná, komu můžu důvěřovat.

Jinak nikoho nemám.“

„V pořádku. Ale Gunnar nebude moc rád.“

„Pak aspoň budu mít něco, co mě na tomto hrozném místě bude těšit.“

Chvíli jsme seděly a mlčely. Pak z kapsy vytáhla přeložený list papíru.

„Tady jsou jména lidí, se kterými jsem se setkala v Amsterdamu,“ řekla a podala mi ten papír. „Ke každému jsem ještě napsala několik poznámek.“

„Je někdo z nich pravděpodobnější kandidát než ostatní?“ zeptala jsem se a rychle očima přeletěla jména.

Hallgerdur zavrtěla hlavou.

„Neoznačilas ty, kteří tě navštívili v hotelu.“

„Tam byl jenom jeden.“

„Kdo?“

„Kári.“

To jméno jsem na seznamu našla rychle. „Pracuje v televizi“, stálo za jeho jménem.

Aha! Ten Kári! Vybavila jsem si ho. Mladší vydání Antonia Banderase. Atraktivní mladík, který přišel do maskérny, aby vyzvedl Hallgerdur a doprovodil ji do studia.

„Co dělal v Amsterdamu?“

„Neptala jsem se ho.“

„A kdy přišel k tobě?“

Uvažovala. „Potkala jsem ho v sobotu večer v jednom nočním klubu,“ odpověděla. „Pak mě doprovodil do hotelu a přes noc byl v mém pokoji.“

„A pak?“

„Strávili jsme spolu poslední tři večery. A noci.“

„Ve tvém pokoji?“

„Ano.“

„Začalo to už tady, než jsi odletěla do Holandska?“

Zavrtěla hlavou.

„Byl to jediný člověk, kterého jsi pozvala na pokoj?“

„Proto ti to říkám.“ V očích měla bolest a strach.

„Ale přesto je podle mě nepravděpodobné, že by mi strčil do kufru kokain. Já prostě nevěřím, že to udělal, to by bylo tak… tak…“ Nedopověděla to.

„Kalhotková horečka zaslepuje.“

Říkávala máma.

31

V neděli ráno jsem vyspávala. Vždycky. Odmítala jsem vstát před polednem, navíc jsem vydatný spánek po obligátních nočních flámech po městě potřebovala.

Toho sobotního večera jsem však zůstala doma.

Uspořádala jsem nevázanou dámskou párty pro Coru, Sigrún a několik jejích přítelkyň. Do noci jsme tlachaly, zpívaly a tančily. Užívala jsem si, jak se Cora bavila –jako by byla doma u své rodiny.

Spala jsem jako dudek, když kolem desáté zazvonil zvonek.

Cora šla otevřít a hned se vrátila. „Dole čeká Raggi,“ řekla.

V neděli ráno? Jaká drzost!

Vylezla jsem z postele, trochu si upravila tvář, oblékla župan, obula papuče a s ospalým zíváním šla dolů.

Raggi se uvelebil v mém šéfovském křesle.

Naproti němu seděl u stolu mladíček, kterého jsem ještě nikdy neviděla.

„Copak, konečně tě vyhodili?“ zeptala jsem se Raggiho. Jen abych ho trochu znervóznila, taková malá pomsta za to, že mě probudil tak brzy.

Vstal. Mladíček též.

Posadila jsem se do svého černého křesla a začala těkat pohledem mezi nimi.

„Kdes byla včera v noci mezi dvanáctou a druhou?“ zeptal se Raggi.

„Co je ti do toho?“

„Chceš na tu otázku odpovědět tady, nebo na služebně?“

„Co to má znamenat?!“

Hleděli na mě. Čekali na odpověď.

„I když nemáš právo vyptávat se mě na můj soukromý život, jsem ochotná ti to neuvěřitelné tajemství prozradit, abych se tě co nejrychleji zbavila.

Byla jsem doma, abych dostála své pověsti skvělé hostitelky.“

„Takže tys dělala večírek.“

„Áááno.“

„Dej nám jména svých hostů.“

„Proč?“

„Abych tě vyškrtl ze seznamu podezřelých.“

Začínala mi docházet trpělivost. „Podezřelých? Co to, ksakru, znamená?“

Mladíček pohlédl na Raggiho. Ten chvíli přemýšlel, jestli mi má odpovědět.

„U Drsňáka Hóddiho byl včera v noci založen požár,“ odvětil. „Jeho dům lehl popelem.“

„Ech, jak milé!“

„Ne pro něho.“

„Ne, ale bezpochyby pro všechny, které to monstrum už roky pronásleduje a obtěžuje, aniž byste proti tomu vy něco podnikli.“

Raggi se musel ovládnout. „Řekneš mi teď těch několik jmen?“ zeptal se znovu.

Měla jsem sto chutí říct mu, že mi může něco, ale uvědomila jsem si, že by to k ničemu nevedlo.

Hned začal ťukat na klávesnici mobilu, když jsem mu dala číslo Sigrún. Krátce s ní hovořil.

„V pořádku, děkuju,“ řekl, když ukončil hovor a strčil si mobil do kapsy. „My už si to zjistíme.“

Šla jsem za nimi na chodbu. „Myslel sis, že jsem žhářka?“

„Museli jsme tě zkontrolovat.“

„Nepodpálil si ten dům sám, aby zinkasoval prachy od pojišťovny?“

„Ne, Hóddi byl na venkově. Naštěstí v domě nikdo nebyl, když shořel.“

„A všechno je zničené, říkáš?“

„Dnes ráno to tak vypadalo.“

„To mě těší.“

„Ano, říkal jsem si, že budeš jásat radostí.“

Rychle jsem vyběhla do patra. Krátce jsem se vysprchovala, pak jsem si sedla do kuchyně a pustila se do snídaně, zatímco Cora se prolouskávala titulky víkendového vydání jedněch novin. Znovu jsem se přesvědčila, že

cesty

spravedlnosti

jsou

nevyzpytatelné. Nebo tak nějak.

Přes mé četné pokusy se mi nepovedlo zkontaktovat Bjarnleifura. Potom jsem zjistila, že před rokem odjel někam do zahraničí, kvůli studiu.

Telefonní číslo Aidy Ósk jsem získala hned u spojovatelky nakladatelství, které vydalo její knihu. Už třikrát jsem jí zkoušela zavolat, ale nebrala to. Takže jsem to musela zkusit později.

Před koncem týdne jsem ještě zašla do knihovny a půjčila si knihy těch dvou. Včera jsem chtěla číst Bjarnleifurův debut, ale už po několika stranách jsem měla dost.

Teď byla na řadě „Jarní láska“. To byl název prvního a jediného románu Aidy Ósk. Byl krátký, jen okolo sta stran. Kniha k rychlému občerstvení.

Uvelebila jsem se v obývacím pokoji a začala číst.

Překvapilo mě, jak mi kniha učarovala už na první straně svým upřímným, emocionálním popisem první lásky. Hlavní postavy románu byly dvě dívky, kterým bylo čtrnáct let a které byly zamilované. Ne do chlapců, ale do sebe. Nejprve nechápaly, co se děje.

Jen ztěžka se vyrovnávaly s touto neobvyklou láskou, ale byly nuceny to akceptovat. Byl to strhující příběh.

Smutný příběh. Fascinoval mě, musela jsem nad ním dlouho přemýšlet.

Když jsem knihu přečetla, ještě chvíli jsem zůstala v křesle a uvažovala. Pak jsem vzala videokazetu s kritikou Hallgerdur, strčila ji do přehrávače a zapnula ho.

Hovořila o té knize se zhnusením. Zesměšňovala spisovatelku, shazovala téma. Považovala ho za nedůležité a nepřesvědčivé. „Je to naprosto prázdná slátanina, jaké známe ze všech těch špatných, masově produkovaných milostných románů, které jsou tak oblíbené v knihkupectvích,“ řekla nakonec. „Jestli spisovatelka chce, aby ji někdo bral vážně, musí začít od znova.“

Vypnula jsem televizi. Vůbec ničemu jsem nerozuměla.

Nedokázala jsem najít žádnou souvislost mezi knihou a kritikou. že si tak krásná kniha vysloužila tak tvrdé odsouzení. Ale samozřejmě jsem o literatuře nic nevěděla. Nebyla jsem kritička. Naštěstí, pokud se ke špatným knihám počítala i tato.

Když jsem se vrátila do kuchyně, listovala Cora v Morgunbladid, který ležel na kuchyňském stole.

Postavila jsem vodu na kávu. Udělala jsem si silné espreso.

„Vidíš něco zajímavého?“

„Je tady hodně článků o zemřelých,“ odvětila.

„Hodně stran.“

„Doufám, že tam není nikdo, koho znám,“ řekla jsem a letmo jí nahlédla přes rameno, zatímco listovala nekrology.

Tu jsem spatřila známou tvář. „Počkej!“ zvolala jsem a otočila jednu stranu zpátky.

Z relativně nové černobílé fotografie se na mě usmíval Runólfur. Ten, který ve státní televizi řídil vysílání pořadu, v němž zemřela Steinunn. Hřebec, který byl v posteli tak dobrý, že jsem ho hned po první noci zařadila do extraklasy.

Byl mrtvý.

„Ty ho znáš?“ zeptala se Cora.

„Trochu.“

Podle článku pod fotografií Runólfur zemřel před několika dny. Zcela náhle. Nikde nebylo zmíněno, že by trpěl nějakou těžkou nemocí. Jeho úmrtí naopak všechny příbuzné překvapilo.

Jeho náhlá smrt mě vyděsila. Chtěla jsem totiž za ním ještě zajít, poděkovat mu za hezkou noc a zopakovat to.

Teď bylo pozdě.

32

Dům číslo 17.

Opatrně jsem se svým stříbrným fešákem vjela na chodník. Vypnula jsem motor. Chvíli jsem zůstala sedět v autě a prohlížela si vchod.

Byl to starý, malý dřevěný dům. Stěny byly natřené černou barvou, ale vlnitý plech na střeše byl červený a okenní rámy též.

Malý, útulný dům. Přesně jako v románu. Jarní láska.

Jelikož nikdo nebral telefon, když jsem volala, vydala jsem se do starého Hafnarfjorduru osobně.

Chtěla jsem zazvonit a na vlastní oči se přesvědčit, jestli v tom domě nebydlí ještě někdo, kdo by mi mohl pomoct najít Aldu Ósk.

Na štítku nad zvonkem stálo: Hólmfrídur. Po tom, co jsem několikrát zazvonila, se konečně zevnitř ozvaly kroky. Pak se otevřely dveře. „Ano? Co chceš?“

žena, která stála ve dveřích, mohla mít tak padesát.

Byla malá, pohublá. Měla dlouhé tmavé vlasy svázané do ohonu. Byla oblečená do montérek s různobarevnými fleky a v ruce držela mokrou štětku.

„Ty jsi Hólmfrídur?“

„Co chceš?“

„Ruším?“

„Nevidíš?“ zeptala se a zamávala štětkou. „Hledám Aldu Ósk.“

Tím jsem Hólmfrídur vyrazila dech. Trhla hlavou dozadu, jako bych ji praštila do brady. Zbledla.

„Aldu Ósk?“ zašeptala.

„Ano, ráda bych se s ní pobavila.“

Vzpamatovala se. Náhle měla rudé tváře.

„To má být nějaký vtip?“ zeptala se a pohlédla na mě tak rozzuřeně, jako by mě chtěla provrtat pohledem.

„Ne, naopak. To už tu nebydlí?“

Chvíli na mě mlčky hleděla. „Ne!“ odpověděla a práskla přitom dveřmi tak, že to v dřevěném rámu zadunělo.

Kruci.

Opět jsem začala zvonit. Několikrát. Nevzdala jsem se, dokud znovu nepřišla ke dveřím.

„Je opravdu důležité, abych si promluvila s Aldou Ósk!“ řekla jsem, jakmile otevřela dveře. „Nemůžeš mi říct, kde je?“

„Takže ty chceš vědět, kde je Alda Ósk?“ Bylo vidět, jak jí zmítají pocity. Rozčileně oddechovala.

Střídavě rudla a bledla. „Proč vlastně?“

„Je to trochu komplikované.“

„Aha? Trochu komplikované?“ Náhle se zcela nečekaně rozesmála. V jejím smíchu však nebyla ani kapka radosti. Jen šílená zlost. A hořký smutek.

„Slibuju, že hned odejdu, jakmile mi dáš její novou adresu.“

Hólmfrídur tam chvíli bez hnutí stála a hleděla na mě. Pak se náhle rozhodla. Hodila štětku na zem, z regálu na chodbě vzala svazek klíčů a vyšla ven.

Práskla za sebou dveřmi a seběhla ke starému červenému ruskému autu. Otevřela dveře u řidiče, posadila se za volant. Nastartovala a ohlédla se na mě.

„Pojď!“ zavolala. „Ukážu ti, kde je Alda Ósk!“

Její rozčilení se projevilo i na její jízdě. Hólmfrídur se hnala úzkými ulicemi starého města až dolů do přístavu a odtud podél potoka k Reykjanesbraut. Jako by neslyšela, jak motor jejího starého auta tím vypětím sténá. Celou dobu byla skloněná k volantu a upřeně hleděla před sebe přes zaprášené přední sklo, aniž by něco řekla. Jako by byla zhypnotizovaná.

Náhle odbočila z Reykjanesbraut doleva a prudce zaparkovala na asfaltovém parkovišti. Vypnula motor a vylezla z auta. Dveře nechala otevřené. Dlouhými kroky se vydala pryč. Po chvíli se zastavila a otočila se.

„Nechceš jít se mnou?“ zvolala.

Šla jsem za ní. Kolem náhrobních kamenů. Už mi začínalo docházet, co to znamená.

Zastavila se před náhrobním kamenem z hrubého čediče.

„Tady je,“ řekla Hólmfrídur. „Jsi teď spokojená?“

Jméno bylo zřetelnými písmeny vytesáno do kamene: Alda Ósk Sigvaldadóttir.

Data pod písmeny ukazovala, že jí bylo jen devatenáct, když zemřela.

„Řeklas, že to je poměrně komplikované, že?“

zvolala Hólmfrídur. Potom se pomalu uklidnila.

Položila ruku na šedý kámen a pohlédla dolů.

„Neměla jsem tušení, že je mrtvá,“ řekla jsem.

Zlobila jsem se sama na sebe. Nebyla jsem dostatečně připravená. Například jsem měla Aldu Ósk hledat v národním registru. Pak by pravda rychle vyšla najevo a obě bychom si ušetřily tyto smutné chvíle.

„Cos od ní vlastně chtěla?“ zeptala se Hólmfrídur tiše.

Přirozeně jsem jí nemohla říct, o co jde.

Každopádně ne teď.

„Četla jsem román, který napsala,“ odpověděla jsem po krátkém přemýšlení, „a řekla jsem si, že se s autorkou musím setkat.“

Narovnala se a nedůvěřivě na mě pohlédla. „To je všechno?“

Přikývla jsem.

Pomalu si dlaní přejela tvář, jako by chtěla zakrýt slzy.

„Kolikrát jsem si přála, aby to nikdy nenapsala,“

řekla.

„Proč?“

„Pak by Alda Ósk ještě byla se mnou a ne pod zemí, tím jsem si jistá.“

Sklonila se k hrobu a začala vybírat černohnědé listí z trávy, která po dlouhé, studené zimě opět začínala rašit.

Potom vstala a pomalu se vydala k parkovišti.

„Nevím, co to do mě vjelo,“ řekla omluvně, když jsme jely zpátky do města. „Úplně jsem se přestala ovládat, když jsi stála na schodech a ptala se na Aldu Ósk, jako by ještě byla naživu.“

„To je pochopitelné.“

„Pojď dovnitř, prosím. Udělám nám kávu.“

Největší místností v přízemí byl jednoznačně její ateliér. Na plátně napůl hotová malba, barvy byly křiklavé. Přehnané tak jako malířčiny emocionální výkyvy.

Byl tam cítit silný pach starých a nových barev a jiných chemických látek. I v kuchyni.

Hólmfrídur šla ke kuchyňské lince a hledala čisté šálky, žádné však nenašla.

„Jak vidíš, nejsem zrovna vzorová hospodyně,“

řekla a umyla dva šálky.

„Bydlíš tu sama?“

„Copak to nevidíš?“

Nalila nám nescafé. Bezvýsledně v ledničce hledala mléko. Pokrčila rameny a posadila se ke mně.

„Takže tobě se ten román líbí?“ zeptala se.

„Je to jeden z těch, na které se nezapomíná.“

Hólmfrídur odfrkla. „Skoro nikdo neví, že vyšel,“

řekla trpce.

„Ale to určitě není pravda!“

„Alda Ósk napsala tu knihu v mladistvém idealismu a vložila do ní celé své srdce. Ve své naivitě si určitě myslela, že taková upřímnost bude oceněna.“

Vrtěla hlavou nad kávou. „Kdyby si se mnou jen promluvila předtím, než odevzdala rukopis, pak bych ji mohla varovat. Otevřela bych jí oči, ukázala bych jí, že svět je špatný k těm, kdo se odmítají schovávat za nasazenou maskou.“

„A jak zemřela?“

Hólmfrídur mi neodpověděla. Jenom tam chvíli strnule seděla s šálkem kávy v ruce. Pak ho postavila na stůl, vstala a šla ke schodům, které vedly do podkroví. „Pojď!“

Šla jsem po strmých schodech za ní. Přivedla mě do úzké chodby, kde otevřela jedny dveře a ukázala mi, abych šla za ní dovnitř.

Byla to malá ložnice. Tady bylo všechno uklizené.

Na posteli ležela květovaná deka, na ní seděly dvě panenky. Na psacím stole pod oknem stál malý počítač. Na dřevem obložených stěnách bylo několik regálů s knihami a různými suvenýry.

„Je tu všechno tak, jak to zanechala,“ řekla Hólmfrídur. „Ode dne, kdy zemřela, jsem ten pokoj neuklízela.“

Vládla tam podivná atmosféra. I když vše bylo uklizené, viděla jsem, že tam už dlouho nikdo nebyl.

Spíš muzeum než domov.

Posadila jsem se na židli. Na psacím stole leželo fotoalbum. Když jsem ho nazdařbůh otevřela, narazila jsem na fotografii, kterou jsem okamžitě znovu poznala. Byla na ní Alda Ósk. Ta fotografie byla na hřbetu knihy. Hodně se podobala své matce. Jen byla mnohem mladší. Ta tvář vypadala dětsky a zrale zároveň. Jako tvář teenagera, který už má za sebou bolestné zkušenosti ze světa dospělých.

Byla na většině fotografií v albu. Někdy sama, někdy s jinými lidmi, které jsem neznala. Kromě Hólmfrídur.

Pak jsem narazila na velkou fotku, kde byla se svou přítelkyní. Objímaly se a tiskly se k sobě tvářemi.

Hleděly přímo do fotoaparátu.

Alda Ósk. A Ásta.

33

Hallgerdur byla ještě stále pod vlivem utišujících prostředků, ale už jich dostala méně než v prvních dnech po svém propuštění z kliniky. Proto byla o něco čilejší, než když jsem se s ní setkala poprvé. Již byla obeznámená se stavem věcí. Jako by byla konečně připravená udělat všechno pro to, aby se dostala ze situace, o které mluvila jako o „pasti“.

Policejní vrchnost poslala Raggiho s dalšími lidmi na východ, aby tam s Hallgerdur sepsali další výpověď. Přesvědčila jsem ji o tom, že jim musí říct o Kárim a o jejich nočních dobrodružstvích v hotelu Pulitzer. Byla to maličkost, přiznat se k mimomanželskému pohlavnímu styku s krásným mladým mužem ve srovnání s tím, co by ji čekalo jinak: dlouholetý trest odnětí svobody za pašování drog.

Přesto váhala, než zlatým chlapcům sdělila jeho jméno. Poddala se, teprve když jsem jí zrekapitulovala svůj rozhovor s Kárim.

Smál se, když jsem ho obvinila z toho, že za Hallgerdur vyjel do zahraničí, aby jí do kufru nastrčil drogu.

„To byla naprostá náhoda, že jsem letěl do Amsterdamu a že jsem šel do toho baru,“ odpověděl.

„A takovou nabídku jsem si prostě nemohl nechat ujít.“

„Takže to byla jenom náhoda, žes byl ve stejné době ve stejném baru jako Hallgerdur? Z tisíců zábavních podniků, které sis v tom velkoměstě mohl vybrat, jsi trefil právě ten? Vážně si myslíš, že ti na to skočím?“

„Je to pravda,“ odpověděl.

„Co se stalo, když jste se setkali?“

„Ta kráva po mně neskutečně jela. Nejdřív mi platila drinky, pak se mnou chtěla tancovat, a potom, pozdě v noci, mě poprosila, abych jí to udělal.“

Potutelně se zasmál. „Abych byl upřímný, ještě jsem nepotkal ženu, která by byla tak náruživá jako ona.

Což mi samozřejmě vyhovovalo, protože udělala všechno, o co jsem ji poprosil. Opravdu všechno, co mě napadlo. Takže nudných prostojů nebylo moc.“

Vehementně popíral, že by měl něco společného s kokainem.

„Ne, do toho mě nezatáhneš,“ řekl a usmál se.

„Nikdo mi nemůže dokázat, že jsem někdy koupil kokain, ani na Islandu, ani v zahraničí.“

„Nudné prostoje?“ zeptala se Hallgerdur hořce, když jsem jí reprodukovala jádro svého rozhovoru s Kárim. „To řekl?“

„A ještě mnoho horšího.“

„Ano, to je krutost mládí.“

Při výslechu Raggi podrobně prošel nové informace. Precizně se ptal na všechna setkání s Kárim, nejprve v televizi a později v Amsterdamu, a nechal si je detailně popsat. Třebaže byl trpělivý, když Hallgerdur váhala s odpověďmi na jeho přímé otázky, neúnavně naléhal, dokud se neobjasnily všechny detaily.

„To je teď tvá nová teorie, že Kari ti propašoval kokain bez tvého vědomí do kufru?“ zeptal se nakonec.

„Vím jen dvě věci,“ odvětila. „Zaprvé, že jsem si ten kokain do kufru nezabalila já, a zadruhé, že měl po ty tři noci dostatek příležitostí, hlavně když jsem spala.“

Dozorci Hallgerdur odvedli do její cely, jakmile podepsala výpověď. Raggi a já jsme společně kráčeli studenou chodbou k hlavnímu vchodu.

„Máte Káriho v rejstříku?“ zeptala jsem se.

„Ne, hned jsem ho zkontroloval, když jsi mi pověděla o tom, co chce vypovídat Hallgerdur. Je čistý jako lilie.“

„Dává si pozor.“

Už jsme byli na parkovišti, když jsem se Raggiho zeptala, zda se vlastně setkal s Runólfurem.

„Myslíš toho, co se nedávno zabil?“ zeptal se.

Užasla jsem. „On spáchal sebevraždu?“

„Ten Runólfur, o kterém mluvím, byl nalezen ve své garáži. Zavedl si hadici z výfuku do auta. Klasická metoda, jak se oddělat.“

Chytila jsem ho za ruku, než otevřel dveře auta.

„Sepsali jste jeho výpověď v případu Steinunn?“

zeptala jsem se.

Teď byl překvapený on. „Proč?“

„Runólfur byl vedoucím vysílání toho večera, kdy zemřela Steinunn. Tys to nevěděl?“

„Mluvíme o tom samém muži?“

„V poslední době asi nezemřelo mnoho třicátníků, kteří se jmenovali Runólfur.“

„Ne, to asi ne.“

„Naznačoval, že o té záležitosti ví víc než ostatní, když jsem se s ním před pár dny setkala.“

„Co přesně?“

„Neměla jsem příležitost zeptat se ho.“

„Snad mi něco netajíš?“ odpověděl Raggi a usmál se.

Po cestě přes Hellisheidi jsem přemýšlela o Runólfurově smrti. Celou dobu. Samozřejmě, zažila jsem s ním jenom jednu noc, ale nechoval se jako někdo, koho život nebaví. Právě naopak. Byl vitální a plný energie.

Co se s ním stalo?

Mé úvahy přerušil telefon. Byl to Gunnar a měl mírně řečeno špatnou náladu.

To mě nepřekvapilo. Počítala jsem s tím, že dnes dostane můj dopis, který obsahoval kopii plné moci, kterou mi udělila Hallgerdur. Už jsem to nechala zanést do obchodního rejstříku, což znamenalo, že nesměl operovat ani penězi, ani jiným majetkem Hallgerdur, jedině že by ode mě obdržel písemný souhlas.

Musela jsem si vyslechnout jeho tirádu. Obvinil mě, že jsem zneužila svého postavení. Rychle jsem ho usekla. Neměla jsem nervy poslouchat takové chlapské žvásty.

„Nech toho, Gunnare,“ řekla jsem. „Hallgerdur svěřila vaše obchody mně, ne tobě. Na tom se nic nemění. žádám o rozhovor s tebou a s daňovými poradci, při kterém mi podáte přehled o stavu věcí a veškeré informace o plánovaných transakcích. Zítra odpoledne. Rozumíš?“

„Mám chuť dát tu plnou moc před soud,“ řekl pomalu.

„To je tvoje věc. Ale mezitím budu mít hlavní slovo já. Zítra v pět. O.K.?“

Neměl jinou možnost, vzdal to a práskl sluchátkem.

Neměla jsem chuť za Hallgerdur vyřizovat finanční záležitosti. Měla jsem příliš mnoho práce.

Přesto jsem se o to musela postarat. Nemohla jsem jinak, dokud byla mou klientkou a dokud byla ve vazbě.

Cora právě chystala večeři, když jsem přijela do města. Dělala v islandštině pokroky, dokonce už přijímala zprávy od klientů, když jsem nebyla doma.

Byla stále nepostradatelnější.

Tentokrát jsme spolu jedly před televizorem.

Běžely zprávy. Většinu příspěvků jsem jako obvykle sledovala jen jedním okem. Byly tak otřesně nudné.

Ale poslední vzbudil můj zájem. Chňapla jsem po dálkovém ovládání, zesílila hlasitost a upřeně hleděla na obrazovku, kde právě ukazovali velký jeřáb, který z mořského dna vytahoval těžký náklad. Náklad, který jsem okamžitě poznala.

„…když potápěč hledal v místě, kde je přístav nejhlubší, nenalezl tělo námořníka, nýbrž velké auto, o kterém nikdo nevěděl, že tu v Thorlákshofnu spadlo z mostu do moře,“ řekl reportér. „Včera odpoledne sem byl dopraven velký jeřáb, který měl auto vyzvednout, a při tom byly pořízeny tyto záběry. Jak lze vidět, jedná se o džíp. Stejné značky jako auto, které policie už několik dnů hledá v souvislosti s údajným pokusem o vraždu ve Hvalfjórduru. Tam byl ze silnice vytlačen vůz známé obhájkyně. Policie se ovšem zdráhala dnes večer potvrdit, zda jde o hledané vozidlo. Tvrdí však, že případ vyšetřuje.“

Okamžitě jsem šla k telefonu.

„Proč jsem nepoznal hned, že jsi to ty?“ zeptal se Raggi. Ještě stále se snažil být vtipný.

„Jsem si jistá, že to je to auto.“

„Mnohé tomu nasvědčuje,“ odvětil.

„Co je s Hoddim? Nemohl by se pokusit vycestovat ze země, teď, když se našlo to auto?“

„Policie na letišti je informovaná. Nedostane se daleko.“

„Jste rychlí.“

„Stále ve střehu.“

„Přesto je to naprostá náhoda, že ten džíp byl nalezen. Kdyby nezmizel ten opilý námořník, byl by teď džíp na dně přístavu a zůstal by tam roky.“

„Takový je život, Stello. Řetěz podivuhodných náhod od kolébky až do hrobu.“

„To je tvá filozofie?“

„Znáš nějakou lepší?“

Pak jsem řekla Coře, že holohlavci se kolem krku pomalu utahuje smyčka. Usmála se, když slyšela tu novinu, řekla, že budoucnost je v božích rukou, a dál jedla, jako by se nic nestalo.

Já to však nemohla nechat jen tak. Nemohla jsem se dočkat, až ti dva, Drsňák Hóddi a holohlavec, půjdou sedět, pokud možno na co nejdelší dobu.

Považovala jsem to za nejmenší myslitelný trest za jejich násilí vůči Coře a mně.

Oko za oko, zub za zub. Opravdová spravedlnost není nic jiného, ať už si lidé říkají cokoli.

„Pomsta a hloupost jsou dvojčata, která chodí bosa.“

Říkávala máma.

34

Ásta byla sama doma.

Vypadala mnohem lépe než před několika dny.

Zdálo se, že se zbavila stresu, který byl pro její chování v posledních týdnech typický. Navíc jí zlatí chlapci přestali ztrpčovat život.

Vesele se usmívala, celá zářila. Objala mě a přitiskla se ke mně. Bezděky jsem si vybavila úryvky z videokazety, kterou jsem našla v jejich hnízdečku lásky. Scény s Ástou a Steinunn při intenzivních erotických hrátkách.

Uhnula jsem jejím rtům. „Nejdřív si musíme promluvit.“

Její úsměv zmizel. „Už zase začali?“ zeptala se a nepochybně tím mínila zlaté chlapce. Pak šla za mnou do obývacího pokoje a posadila se naproti mně na pohovku. Opět si dělala starosti.

„Ne,“ odpověděla jsem. „Pověz mi o Aldě Ósk.“

Ásta na mě hleděla. V jejích očí se objevila ostražitost. „Aldě Ósk?“

„Nedělej

se.

Předevčírem

jsem

se

ve

Hafnarfjorduru setkala s Hólmfrídur a ta mě zavezla na místní hřbitov. Ke hrobu.“

Opřela se o lenoch pohovky. „Co to má co společného s mým případem?“

„To víš určitě lépe než já.“ Zavrtěla hlavou. „Ne?“

Byla úplně klidná, jen trochu pobledlá. O.K. Další krok.

„Víš, že Hallgerdur je ve vyšetřovací vazbě pro podezření z pašování drog?“ zeptala jsem se.

„Ano, někde jsem to četla.“

„A nijak ti to není líto, jak vidím.“

Ásta pokrčila rameny. Pokoušela se zachovat si kamennou tvář.

„Mohlo by to mít souvislost s Aldou Ósk,“ dodala jsem.

„Jakou?“

Ta hra na schovávanou mi pomalu lezla na nervy.

„Možná to vysvětluje i to, proč jsi dala Hallgerdur do sklenice LSD.“

„Cože?“

„V zásadě je mi jedno, jestli mi to přiznáš nebo ne,“ odvětila jsem. „Beztak to už nehraje žádnou roli.

Ale chci vědět, o co tu jde. Proto bys mi měla povyprávět o Aldě Ósk.“

Neodpověděla hned. Pozorovala mě, jako by chtěla odhadnout situaci. Jako by se chtěla rozhodnout, co udělá.

„Viděla jsem jednu hezkou fotku, kde jsi ty a Alda Ósk,“ dodala jsem. „Ta kniha je o vás dvou, že?“

„Tys ji četla?“

„Ano.“

„Pak víš všechno.“

„Kromě toho, co se stalo, když kniha skončila.“

Ásta vstala, pomalu šla k oknu obývacího pokoje a vyhlédla ven, na trávník zalitý sluncem.

„Ještě pořád ji vidím před sebou, jak vypadala, když jsem ji potkala poprvé,“ řekla. „Máma se mnou jela do Hafnarfjorduru, chtěla tam navštívit elfy a trolly. Věřila, že tam žijí ve skalách. Alda Ósk ležela v trávě pod jedním kamenem. Prohlížela si květiny a vymýšlela nové dobrodružství, o kterém by mohla doma psát. Okamžitě, když se naše pohledy setkaly, jsem si všimla, že už nic není takové jako dřív.

Všechno bylo jiné jen proto, že jsem věděla, že na světě je ona. Následujícího dne, když jsem jela za ní, mi ukázala, co o mně večer napsala, a tak mi bylo jasné, že jsme obě cítily to samé.“

„Velkou lásku?“

„Přesně. I když nám bylo jen čtrnáct.“

„A pak?“

„Už jsme to nemohly zastavit. Musely jsme se naučit zacházet s tou láskou, přestože byla jiná než u všech ostatních, které jsme znaly. Musely jsme se smířit s tím, že tento druh lásky je pro nás jediný normální. Pro mě to bylo snazší než pro ni.“

„Jak moc?“

„Alda Ósk trpěla nesnesitelnými pocity viny,“

řekla Ásta po dlouhém mlčení. „Na kritiku vždy reagovala tak, že se odsuzovala a trestala. Když jí někdo nadával, tak si myslela, že si to zasloužila.

Snažila jsem se ji přesvědčit, aby se zlobila na ty, kdo jí nadávali, ne na sebe sama, ale to nikdy nedokázala.“

„Trestala se? Jak?“

„Různými způsoby. Někdy prostě nejedla. Ale většinou se pokoušela zraňovat. Bodala se tužkou nebo pilníčkem na nehty nebo něčím jiným, co zrovna měla po ruce. Jednou se pobodala nůžkami. Byla celá od krve a v bezvědomí, ale ještě včas jsem zavolala sanitku.“

„Nikdy nebyla u psychologa?“

Ásta se otočila. „Kdo by ji tam přivedl?

Hólmfrídur nikdy nebyla doma, když ji Alda Ósk potřebovala, a Sigvaldi byl většinou plně zabraný do své práce, když za ním přišla. Byly jsme jenom dvě děti, které se pokoušely udržet nad vodou.“

„A pak přišla ta kniha?“

„Psala pořád. Obzvlášť když jí Sigvaldi koupil počítač. Potom za ním seděla celé hodiny a vymýšlela nejrůznější příběhy a dobrodružství. A já jsem to pak četla. Dokud nezačala psát o nás.“

„Co se stalo potom?“

„Náhle začala být tajuplná a neprozradila mi, co dělá. Chtěla mi ukázat až hotový rukopis. Jednoho hezkého letního večera s ním přišla ke mně domů, ale hned zase odešla, než jsem mohla začít číst, jako by měla strach, že se rozčilím a vynadám jí.“

„A?“

Ásta se opět posadila.

„Těsně před půlnocí jsem to prolistovala a zavolala jí, ale nikdo to nezvedl. Nějak jsem měla pocit, že na mě čeká v parku, kde jsme se setkaly poprvé. Ještě jsem stihla poslední autobus a opravdu ji tam našla v trávě. Řekla, že měla velký strach, že už nikdy nepřijdu.“

„Co se stalo pak?“

„Alda Ósk byla v posledních týdnech před vydáním knihy šíleně nervózní. Většinou se těšila, ale někdy byla deprimovaná, když přesvědčila sama sebe, že její kniha dopadne špatně.“

„A?“

„Ulevilo se mi, když se objevila první kritika. Byla tak pozitivní. Tehdy jsem si byla jistá, že i ostatní budou takové, a nedělala jsem si starosti s reakcemi tisku.“

„Jenže pak přišel televizní pořad s Hallgerdur.“

„Toho večera, kdy ta bestie vynesla v televizi svůj rozsudek, jsem pracovala v kiosku a to, co řekla, jsem se dozvěděla, teprve až jsem v noci přišla domů a pustila si video. Volala jsem Aldě Ósk, ale nebrala to.

Přesto se v podkroví svítilo, když jsem k ní přijela taxíkem. Měla jsem takový strach, že jsem taxikáře přemluvila, aby se mnou šel nahoru.“

Zavřela oči.

„Našli jsme ji v koupelně. Ležela schoulená na pravém boku a v ruce ještě měla nůžky. Ale tmavě červená krev na podlaze už byla zaschlá.“

Ásta chvíli strnule seděla. Pak se opřela o lenoch pohovky a pohlédla na mě. „Alda Ósk měla rozšířené oči, jako by se dívala na svou duši, když opouštěla tělo. Aspoň si to myslím.“

„Nezanechala ti nic?“

„Následujícího dne jsem našla dopis. Ležel na jejím psacím stole.“

Zvedla se, šla do své ložnice a krátce nato se vrátila se složeným listem papíru, který mi podala.

Písmena byla velká a napsaná třesoucí se rukou.

„Odpusť mi všechno. I lásku. Takto je to lepší.“

35

Následujícího dne jsem byla v jednom kole.

Od časného rána až do pozdní noci jsem se zabývala tím, že jsem se starala o své věci i o věci

jiných. Tak jako jiní beznadějní workoholici jsem si nedopřála přestávku mezi nesčetnými úkoly dne.

Hodně času jsem věnovala studiu finanční situace Hallgerdur a Gunnara. Přestože měl daňový poradce připraveno mnoho odpovědí, já měla ještě víc otázek.

Po několika rozhovorech se ukázalo, že firma je na mizině. Pokud by Gunnar do svého podniku nedokázal investovat mnohamilionový kapitál, ocitl by se v platební neschopnosti. Proto se musel pokusit stlačit dluhy na částku, která byla pro podnik snesitelná. Jinak byl bankrot nevyhnutelný. Přestože tyto úvahy vehementně odmítal a odkazoval na to, že Hallgerdur ještě stále vlastní kapitál v rejdařství své rodiny, bylo mé rozhodnutí pevné a jednoznačné. Hallgerdur musela přestat s pumpováním peněz. Všechno má své meze.

Když však na to došlo, nebyla připravená učinit tak závažné rozhodnutí hned. Chtěla s tím počkat, dokud se nerozhodne o její budoucnosti, zatímco já měla podnik za pomoci homeopatické léčby udržovat v chodu. Proto jsem pro ni koupila akcie a v haldě Gunnarových dluhů našla nějaká aktiva, takže jsem podnik udržela nad vodou.

Byl to samozřejmě naprostý nesmysl, ale to byla její věc.

Musela jsem se starat i o své vlastní finance. Už

dlouho jsem je zanedbávala. Proto jsem se s plnou vervou pustila do kasírování peněz, přičemž jsem se starala o to, aby se mohly množit tam, kde byla naděje na největší zisk. Vymáhala jsem dluhy a připravovala se na různé soudní procesy. Dělala jsem všechno možné, abych znovu rozhýbala své finanční toky.

O víkendu mi Raggi konečně přivezl dobrou zprávu.

Drsňák Hoddi byl ve vyšetřovací vazbě. Nejenže na nárazníku džípu našli stopy laku mého zcela nepoužitelného stříbrného korábu, ale byly tam i ještě čitelné otisky prstů, které po sobě Hoddi zanechal.

Proto bylo možné dokázat, že ukradený džíp najel do mého auta a že v něm ve stejnou dobu seděl Hoddi.

V důsledku toho si holohlavce pozvali k důkladnému výslechu kvůli alibi, které dal Drsňákovi Hóddimu. Stále se držel své původní verze.

„Jeho situace je v současné době poněkud nepříjemná,“ řekl Raggi. „Pokud bude Hoddi odsouzen, a všechno tomu nyní nasvědčuje, bude

Sigurjón obviněn z křivé výpovědi. Doufáme, že změkne, než k tomu dojde.“

„Co je s Geirmundurem?“

„Co by s ním mělo být?“ zeptal se Raggi. Čertil se, jen to jméno slyšel.

„I on samozřejmě věděl, co se plánuje.“

„Jestli míníš ten útok na tebe, tak nemáme nic, co by dokazovalo, že by byl účasten jeho plánování.“

„Ale Hóddi mi sám řekl, že mi výhrůžky po něm posílají oba, Geirmundur a holohlavec.“

„Jako advokátka víš, že to nestačí.“

„Neptali jste se Hoddiho a holohlavce na Geirmundura?“

„Ptáme se na všechno možné, jak víš.“

„Přiznal se Hóddi?“

„Ne, všechno odmítá tak jako předtím, nebo lépe řečeno, dělá to za něj Slizký Einar. Připravil mu však poměrně směšnou obhajobu. A podle toho, jak si momentálně věci stojí, mu to jen přitíží, až se bude vynášet rozsudek.“

To mi bylo jedno. Čím těžší trest, tím lépe.

Problém samozřejmě bylo to, že neexistovala možnost, jak dostat Geirmundura, jedině že by Hóddi

nebo holohlavec vypovídali proti němu. A ta pravděpodobnost byla nižší než nulová.

Občas, když jsem vytáhla do boje za mamon a za sebe, jsem si vzpomněla na Aldu Ósk. Považovala jsem ji za první oběť této špinavé hry. Přesto se mi nepovedlo nalézt přímé spojení mezi její smrtí a drogami v kufru Hallgerdur. Zatím ne.

Za

nejpravděpodobnějšího

viníka

jsem

pochopitelně považovala Káriho. Jenže všichni tvrdili, že se s Aldou Ósk neznal. Vypadalo to, že mezi nimi nebyl žádný vztah. Výslechy zlatých chlapců nebyly korunovány úspěchem. Bez okolků přiznal, že Hallgerdur v hotelu navštěvoval, ale vehementně popřel, že by něco věděl o kokainu, nemluvě o tom, že by jí ho strčil do bonbónů. A zlatí chlapci nedisponovali

žádnou

informací,

která

by

nasvědčovala tomu, že by Kari někdy koupil nebo požil drogy.

Takže Hallgerdur byla ještě stále v bryndě.

Když jsem pozdě večer přišla domů, zapnula jsem jako obvykle na konci pracovního dne počítač.

Otevřela jsem kalendář, abych si připomněla úkoly na zítřek. Potom jsem se opřela o lenoch svého

šéfovského křesla. Zavřela jsem oči a pokoušela se uvolnit. Nechávala jsem své myšlenky volně plynout.

V duchu jsem před sebou viděla šedý náhrobní kámen. Její jméno. Alda Ósk Sigvaldadóttir. A roky.

Sigvaldadóttir?

Správně. Ještě jsem se nebavila s tím Sigvaldim. S

jejím otcem. Ani jsem nevěděla, kdo to je nebo co dělá. Ale pokud to byl opravdu ten ignorantský otec, kterého mi vylíčila Ásta, tak se dalo čekat, že mi moc nepomůže.

Ale přesto.

Otevřené konce se mi nelíbily. Nenechávaly mě v klidu. Šly mi na nervy jako ustavičně svědící ekzém.

Proto jsem Sigvaldiho prostě musela slyšet, i kdyby to mělo být jen proto, aby mi to uklidnilo svědomí.

Ásta musela vědět, kde ho můžu najít.

Už jsem chtěla zvednout sluchátko, když tu jsem znovu pohlédla na počítač. Tam byly samozřejmě všechny informace, které jsem potřebovala. Proto jsem sluchátko zase zavěsila, našla webovou stránku národního registru a začala hledat.

Po chvíli jsem měla Sigvaldiho celé jméno, číslo identifikačního průkazu a adresu. Chybělo jen telefonní číslo.

Počkat!

Ta adresa mi připadala povědomá. Číslo identifikačního průkazu rovněž. Byla jsem si jistá, že obé jsem už někdy měla na stole.

Ale kdy?

Rychle jsem zavřela národní registr a namísto toho otevřela databázi se jmény všech klientů. Tam jsem měla podrobné informace o všech lidech, se kterými jsem se jako advokátka dostala do styku. O všech, od začátku.

Pro vyhledání Sigvaldiho jsem zadala číslo jeho identifikačního průkazu a adresu. Na obrazovce se okamžitě objevil dlouhý seznam.

Wow.

To byla věc! Cítila jsem, jako bych najednou našla chybějící článek. Opřela jsem se tak pohodlně, jak jsem jen mohla, a s úsměvem jsem hleděla na jméno na obrazovce. Případ Hallgerdur jsem náhle viděla v úplně jiném světle.

Alda Ósk neměla obyčejného otce. Byl neblaze proslulý. Nebezpečný. Jediný opravdový král nočního života v hlavním městě. Možná i hlava reykjavíckého podsvětí. Muž, který měl dozajista velké zkušenosti s

tím, jak kupovat a prodávat drogy, byť se zlatým chlapcům ještě nepodařilo něco mu dokázat.

Porno-Valdi.

36

Hned jsem se rozhodla, že ještě téhož večera Porno-Valdiho zkontaktuju. I kdyby to nemělo vést k ničemu jinému než k tomu, aby se dozvěděl, že ho podezírám ze spiknutí proti Hallgerdur.

Neusnadnil mi to.

Zaprvé nebyl v telefonním seznamu. Určitě měl mnoho telefonních čísel, jenže všechna byla tajná.

Zadruhé nebyl doma. Samozřejmě jsem z národního registru vytáhla jeho adresu. A když jsem krátce před půlnocí zaparkovala auto ve vjezdu do jeho luxusního domu v Laugarásu, viděla jsem, že se v domě svítí. Ale mé klepání i vytrvalé zvonění na zvonek zůstaly bez odezvy. Dům byl nedobytný a vypadalo to, že v něm nikdo není.

Pak jsem jela do centra. Pokoušela jsem se ho sehnat v Eldóradu, nejstarším a největším stripbaru Valdiho sítě. Samozřejmě jich měl víc. Šuškalo se o tom, že má prsty ve většině zábavních podniků, které alespoň trochu vynášely; jedno, zda byly legální či ne.

Všechny zdroje se však shodovaly v tom, že Eldóradó bylo ještě stále centrem, ústředím, odkud Valdi již roky tahal za drátky.

Bar praskal ve švech a atmosféra byla uvolněná.

Děvčata tančila u tyčí a nabuzeným chlápkům, kteří chlastali nekřesťansky drahé šampaňské, při pohledu na ně málem vypadly oči z důlků. Mnozí byli mladí a vypadali jako yuppies. Někteří měli u ucha telefon, jako by si ani na takovém místě nemohli odpustit sledování hodnoty svých akcií.

Valdiho gorily na mě zachmuřeně hleděly.

Vypadalo to, že se jim nelíbí, když se mezi hosty objeví ženy. Podle nich bylo jediné správné místo pro nás nahoře na pódiu, kde jsme měly roztahovat nohy před upocenými zákazníky, nebo na pokoji při vydělávání peněz pro podnik.

Posadila jsem se k malému stolu a naškrábala pár řádků na zadní stranu své růžové vizitky. Několik slov, o nichž jsem doufala, že vzbudí Valdiho zájem a zvědavost. „Vím všechno o Hallgerdur, Aldě Ósk a pomstě.“

Dala jsem ji jednomu svalnatému zrzkovi. Bylo na něm vidět, že to je jeden z vyhazovačů.

„To je pro Valdiho,“ řekla jsem.

Prohlédl si obě strany vizitky, zamumlal něco nesrozumitelného, otočil se a krátce nato zmizel za dveřmi vlevo od schodiště, které vedlo do patra. Tam stál další hromotluk s rukama zkříženýma na prsou a zachmuřeným výrazem v opuchlé tváři.

Poslední setkání s Valdim neproběhlo právě mírumilovně. Naopak. Bylo těžké říct, kdo z nás byl rozzuřenější. Proto jsem nečekala, že mě pomokrál pozve na přátelskou besedu. Spíš jsem se, upřímně řečeno, bála, že se se mnou odmítne setkat.

Brzy nato zrzek opět vyšel ze dveří, vydal se k baru v rohu, cosi řekl barmanovi a ten něco nalil do sklenice, kterou mi potom zrzek přinesl.

„Dají ti vědět, až tě Sigvaldi bude moct přijmout,“

řekl chraplavým hlasem a postavil sklenici na stůl.

První překážka byla překonána.

Pravděpodobně to bylo plus, že si Valdi vzpomněl, jaký je můj oblíbený nápoj. Ve sklenici byl skvělý Jackie, ve

velkorysém

množství.

Minimálně

trojnásobek obvyklého množství. To mohlo na nejbližší čtvrt hodiny stačit.

Zrzek mě k Valdimu odvedl už po deseti minutách.

Jeho kancelář byla velká. Kombinace pracovny a obývacího pokoje. Obrovský psací stůl uprostřed, vpravo černé kožené pohovky a stůl s tlustou mramorovou deskou.

Valdi seděl na svém trůnu za psacím stolem.

Podepsal se na něm věk. Už nebyl štíhlý a vytrénovaný jako kulturista. Od našeho posledního setkání přibral a ochabl a na břiše už měl malou pneumatiku. Ve vlasech se mu již objevovaly šediny.

Oblečený byl však ještě stále ve stejném stylu. Měl černé sako, černou košili a červenou kravatu.

Sklonil se nad velký psací stůl. Jeho pohled byl stále ostrý a pronikavý. „Jak to mám chápat?“ zeptal se, zatímco otáčel mou vizitku mezi prsty.

Rychle jsem pohlédla na zrzavého vyhazovače, který ještě pořád stál za mnou. Pak jsem vrhla tázavý pohled na Valdiho. Kývnutím dal zrzkovi najevo, že má zmizet.

„Myslela jsem si, že jména Hallgerdur a tvé dcery jsou klíčem k těmto dveřím,“ odvětila jsem.

Nasadil svůj starý dravci výraz. „Ještě nikomu se nevyplatilo čmuchat v mém soukromém životě,“ řekl.

„Myslel jsem si, že to víš.“

„Přesto jsi z toho veřejnou věc udělal ty.“

„Jak to myslíš?“

„Obvinění Hallgerdur musí vrhnout světlo na osud tvé dcery.“

„To je nesmysl. Mezi těmi dvěma věcmi neexistuje žádná souvislost.“

„Samozřejmě chápu, že jsi raněný a rozhořčený. I já bych na tvém místě byla. Ale přesto, nezachází to příliš daleko, posílat do vězení nevinné lidi?“

„Jak můžu odpovědět na tak idiotskou otázku?“

„Myslím tím samozřejmě tvou pomstu.“

„Jakou pomstu?“

Chvíli jsem na něho mlčky hleděla. Jeho tvář byla jako kniha se sedmi pečetěmi. Ani z očí se nedalo vyčíst, co si skutečně myslí.

„Mám ti prozradit svou teorii?“

„Může mě před tím nějaká moc z tohoto světa zachránit?“

„Jsem přesvědčená, že stojíš za zatčením Hallgerdur na letišti. žes v Amsterdamu koupil kokain a strčil jí ho do kufru. Pak jsi dal tip celníkům, aby věděli, kde mají hledat. Všechno z pomsty za Aldu Ósk.“

„Cože? To bych tedy musel být hodně prohnaný, kdybych to všechno udělal, aniž bych o tom věděl!“

„Není mým úmyslem přinutit tě teď k přiznání. Ale nemyslíš, že to už stačilo?“

Opřel se v křesle a sepjal ruce. Pak si masíroval tmavé strniště na bradě. „Někde jsem slyšel, že ses ujala obhajoby Hallgerdur.“

Přikývla jsem.

„Víš, co udělala mé dceři?“

„Samozřejmě. Četla jsem tu knihu, viděla kritiku a bavila se s Hólmfrídur a Ástou.“

„A přesto jsi na její straně?“

„Všichni mají právo na pomoc obhájce. Dokonce i ty.“

„Takže ty jsi královna slepé spravedlnosti?“ zeptal se Valdi ironicky.

„Je něco špatného na tom, chtít spravedlnost?“

„Možná bychom se na to měli podívat zblízka.

Vezměme si třeba Hallgerdur. Co ztratila? Svou dobrou pověst, pokud se o tom v tomto případě dá vůbec mluvit. Na nějakou dobu si někteří lidé budou její jméno spojovat s pašováním drog a kvůli tomu zřejmě ztratí své postavení v literárním světě. Půjde do vězení, při dobrém chování by ale mohla být po dvou třech letech propuštěna a pak bude mít dost peněz na to, aby mohla celá desetiletí žít v luxusu, na jaký je zvyklá. Souhlasíš?“

„V hrubých rysech to zní pravděpodobně.“

„Ale Alda Osk si vytáhla mnohem horší kartu.

Rozmar Hallgerdur ji stál život, když jí ještě nebylo ani dvacet. Takže, kde je potom spravedlnost?“

„Toto srovnání zřejmě musím považovat za přiznání.“

„Vůbec ne.“ Valdi zavrtěl hlavou. „Právě naopak bych tě chtěl důrazně varovat před tím, abys mé jméno uváděla na veřejnosti do souvislosti s případem Hallgerdur.“

„Proč bych neměla použít jediný trumf, který má Hallgerdur v ruce?“

„Zaprvé, protože nemáš v ruce nic, co by mohlo tuto idiotskou teorii spiknutí dokázat, ani indicie, o důkazech ani nemluvě. A můžu tě ujistit, že tato situace se nezmění, bez ohledu na to, jak hluboko se pokusíš čmuchat v mém soukromém životě.“

„Opravdu?“

„Zadruhé nic nezabrání tomu, aby Hallgerdur byla odsouzena a šla sedět, navíc tam patří. A v okamžiku, kdy bude vynesen rozsudek, tě obviním z poškození dobrého jména a budu žádat velké odškodné.“

„Řekla bych, že to riziko podstoupím.“

„Dokonce i ty bys měla být dost realistická na to, aby ses nepouštěla na tak tenký led.“

Usoudila jsem, že přišel čas vrátit úder.

„Dobře chápu, jak těžké to pro tebe musí být, stát tváří v tvář nepříjemné pravdě, žes do tohoto křížového tažení proti Hallgerdur nevytáhl kvůli Aldě Ósk, ale kvůli sobě.“

„Jaké křížové tažení?“

„Pomsta je možná sladká, ale nikdy ve svědomí nesmaže vinu. Nikdy nebudeš moct vrátit všechny ty roky, po které jsi zanedbával svou dceru.“

Zbledl zlostí. Zatnul pěsti a udeřil jimi do stolu.

„Co si to dovoluješ, ty couro!“

„Jenom ti připomínám skutečnost, žes Aldě Ósk nikdy nepomohl, když tě potřebovala. A ať už teď podnikneš cokoli, tak to tím nezměníš. Asi tě to bude trápit celý život, žes byl mizerný otec, který své dceři připravoval jen zklamání.“

Valdi se opět ovládl. „Raději teď běž,“ řekl. „A naposledy, radím ti, abys mě nechala na pokoji.“

Náhle vedle mě stál zrzek, jako by dostal nějaký signál, že rozhovor skončil.

Ve dveřích jsem se ještě jednou krátce otočila.

Viděla jsem, že Valdi je skloněný nad psacím stolem a tvář má ukrytou v dlaních.

„Na lítost už je pozdě, když jsi v pekle.“

Říkávala máma.

37

Hallgerdur měla špatnou náladu.

„Kdes byla?“ bylo to první, co řekla, když ji dozorce večer přivedl do výslechové místnosti.

„Čekala jsem na tebe celý den!“

„Copak někam spěcháš?“ zeptala jsem se jízlivě.

Neměla jsem chuť poslouchat na konci dlouhého a náročného dne bezdůvodnou kritiku.

„To s tím nemá nic společného,“ odpověděla rozhořčeně. „Řeklas, že přijdeš ve dvě, a to bylo před pěti hodinami.“

„Pak bude nejlepší využít čas a jít k věci.“

Byla příliš neklidná na to, aby se posadila. Namísto toho chodila mezi oknem a stolem. „Nesnáším nedochvilnost,“ dodala Hallgerdur. „Člověk tím ukazuje nedostatek respektu vůči druhým.“

„Posaď se!“

Zastavila se. Rozzuřeně na mě hleděla. „Už zase mi začínáš rozkazovat?“

„Máme málo času.“

„Tady mi pořád všichni říkají, co mám a co nemám dělat. To se nedá vydržet!“

„Na to by sis měla zvyknout.“

„Nikdy! Narodila jsem se proto, abych byla svobodná a abych o sobě rozhodovala sama.“

Otevřela jsem aktovku a vytáhla notýsek a tužku.

„A proč vlastně nikdy nepřijde Gunnar?“

„Ještě pořád jsi ve vyšetřovací vazbě. Může přijít, teprve až bude vynesen rozsudek.“

„Teprve, až… Mluvíš, jako kdybych už případ prohrála.“

„Myslím, že bys měla počítat s nejhorším,“ řekla jsem a ostře na ni pohlédla. „Pokud vím, obžaloba bude vyhotovena za týden až deset dní. Z jejich strany je vyšetřování uzavřeno.“

Hleděla na mě. Pak přišla ke stolu. Posadila se, aniž by ze mě odtrhla pohled. „Co to znamená?“

„Můžeme vycházet z toho, že okresní soud se případem bude zabývat příští měsíc. Je vysoce pravděpodobné, že rozsudek vynese ještě před letními prázdninami.“

„Před letními prázdninami?“ opakovala.

„Ano, ke konci léta obvykle bývají soudní prázdniny.“

„Ale já jsem nevinná!“

„Jak už jsem řekla, případ je jednoduchý: přivezla jsi do země kokain, jedno, zda vědomky, či nevědomky. Pokud se nám nepodaří dokázat, že ti ho do kufru dal bez tvého vědomí někdo jiný, budeš muset strávit několik let ve vězení. Bohužel to vypadá tak, že ti, které považuju za majitele toho koksu, všechno popřou a my před soudem nebudeme moct dokázat, že lžou. Ale přesto se pokusíme udělat všechno, například je předvoláme jako svědky a uvidíme, jestli jsou ochotní lhát pod přísahou.“

„Myslíš Káriho?“

„Ano, Káriho a Porno-Valdiho.“

„Porno-Valdiho?“ Hallgerdur nedokázala zakrýt své zděšení. „Co mám já společného s tím hrozným člověkem?“

„Víc, než si myslíš.“

„Co?“ opakovala.

„Vzpomínáš si na mladé děvče jménem Alda Ósk?

Kdysi napsala román s názvem Jarní láska.“

Hallgerdur sepjala ruce a stiskla je tak, že jí zbělaly klouby na prstech. „Proč se ptáš?“

„Ona je možná příčinou toho, že jsi tady.“

„To je nesmysl.“

„Víš, co se s ní stalo?“

„To mě nezajímá.“

„Takže to víš?“

Hallgerdur nevydržela klidně sedět. Vyskočila a začala chodit sem a tam. „Její matka je zpustlá alkoholička. Kdysi mě napadla v jedné hospodě a sprostě mi nadávala. Naštěstí jsem tam byla s vícero lidmi, kteří včas zasáhli, protože jinak by určitě sáhla k násilí.“

„Pochopitelně tě obvinila z toho, žes zavinila její sebevraždu.“

„Což je samozřejmě idiotské. Jako kdybych pořád musela myslet na to, co lidé, kteří nemají všech pět pohromadě, dělají ve svém soukromém životě! Do toho mi nic není.“

„Vždycky si jsi tak jistá?“

„Nikdo se nezabije kvůli kritice. Všichni mi potvrdili, že to děvče bylo vždycky velmi zvláštní. Už za sebou dokonce mělo několik neúspěšných pokusů o sebevraždu, než přišel tento. Proto je naprosto scestné vinit z toho, co si udělala, mě.“

Mlčky jsem na ni hleděla. Čekala jsem na to, až se uklidní. Pak se opět posadila ke stolu.

„Znal Kari to děvče?“ zeptala se po dlouhém mlčení.

„Bohužel se mi nepodařilo zjistit, zda mezi nimi existovalo nějaké spojení. Ani mezi Kárim a Porno-Valdim. To je problém.“

„Je ten Valdi tak hrozný kriminálník, jak všichni tvrdí?“

„Každopádně by pro něho bylo jednoduché koupit kokain a strčit ti ho do kufru.“

„Ale proč zrovna mně?“

„Alda Ósk byla jeho dcera.“

Hallgerdur zbledla. „Jeho dcera?“ Chvíli jí trvalo, než to strávila. „Chceš tím říct, že za tím vším stojí on?“

„Podezírám ho. Ale nemůžu nic dokázat.“

„To jsem se do té šlamastyky dostala jenom kvůli slaboduché knížce té husy?“

Přikývla jsem. „Mimochodem, podle mě vůbec není slaboduchá,“ řekla jsem.

Hallgerdur se opět rozzuřila. „Chceš říct, že se vyznáš v literatuře?“ vyhrkla.

„Ne, to ne, jen tak jako průměrná Islanďanka.“

„Průměrné Islanďanky nemají žádný vkus, pokud jde o literaturu. Proto se ty nejhorší knihy vždycky prodávají nejlépe.“

„Ale přesto nechápu, proč je podle tebe ta kniha tak špatná. Viděla jsem tvou kritiku na videu.“

„Copak ti to není jasné?“ Vyskočila. „Nikdy nemusím dlouho a obšírně vysvětlovat své názory,“

řekla a naklonila se nad stůl. „Když v televizi řeknu, že nějaký příběh je špatný, tak všichni milovníci literatury v zemi vědí, že je špatný. Nemusím dodávat nic dalšího. A když dám nějaké knize tři nebo čtyři hvězdičky, všichni vědí, že je výborná. Je to tak. Takže se neopovažuj zpochybňovat mou čest kritičky.“

„Copak jsem to udělala?“

„Ty ještě pořád nevíš, kdo je nejvyšším soudcem v islandské literatuře?“ dodala stejným tónem, ale v žádném případě nečekala, že odpovím. „Jsem to já!

Kdo může nějaké knize zajistit dobrý odbyt jen tím, že o ní pochvalně mluví v televizi? Já! Kdo může vyřídit špatnou knihu tak, že zaslouženě upadne do zapomnění? Já! Nikdo jiný. Proto musím udržovat alespoň minimální standard. Ten hloupý příběh je prostě slátanina a já to řekla. Kdybych řekla něco jiného, nezůstala bych věrná sama sobě a podvedla bych své diváky.“ Znovu se opřela v židli. „Já jsem nic špatně neudělala.“

Hallgerdur se chvěla rozčilením, zuřivostí a hlubokou sebelítostí. Po vrásčitých, nenamalovaných lících jí začaly téct slzy.

„Plač a budeš z toho mít jenom mokrý obličej.“

Říkávala máma.

38

Cora byla šťastná jako blecha.

Když jsem ráno vstala, byla ještě veselejší než obvykle. Uklízela kuchyňský stůl a prozpěvovala si nějakou optimistickou

písničku,

které

jsem

nerozuměla.

„Proč jsi pořád v tak dobré náladě?“ zeptala jsem se.

„Ach, prostě všechno v pořádku,“ odpověděla s rozpaky.

„Jak v pořádku?“

„Už žádné nebezpečí.“

„Nebezpečí?“

„Ty víš,“ řekla a poplácala se po břiše. Aha!

Chápala jsem, že se jí velmi ulevilo. I mně se nejednou stalo, že jsem se potácela mezi nadějí a úzkostí, když ochranná opatření nečekaně přestala fungovat nebo když se na ně v žáru okamžiku zapomnělo.

Ten den jsem měla do detailu zorganizovaný.

Musela jsem vyřídit mnoho větších či menších finančních záležitostí. Odpoledne jsem znovu musela jet na východ, do vězení, abych tam s Hallgerdur probrala situaci. Už totiž byl vyhotoven obžalovací spis.

Ale někdy jsou i ty nejlepší plány k ničemu.

Dnešek byl jedním z těch dnů, kdy jeden telefonát všechno postaví na hlavu.

Ten telefonát mě překvapil. Byl to starý pán, který se představil jako Hallmundur, otec Runólfura.

Vedoucího vysílání, který přednedávnem zemřel. Měl dopis určený mně.

O půl hodiny později jsem seděla u Hallmundura v obývacím pokoji. Vypadalo to, že je doma sám. Bylo mu okolo šedesátky, byl obtloustlý, buclatý, s hlubokými kouty a řídkými šedivými vlasy. Vypadal smutně a utrápeně.

Obálka ležela na stole, byla to úplně obyčejná obálka až na to, že na ní bylo mé jméno a telefonní číslo. A podtržené slovo „soukromé“.

„Má žena a já jsme považovali za správné ti tu obálku dát, protože je evidentně určená tobě,“ řekl Hallmundur.

Otáčela jsem ji mezi prsty a nahmatala jsem něco tvrdého, malého, nepravidelného. že by klíče? „Kdes tu obálku našel?“

„Byla tady u nás ve skříni. Runólfur mě několik dnů před tím, než zemřel, poprosil, abych ji tu uschoval.“

„Nemohla jsem tomu věřit, když jsem viděla nekrolog.“

„Přišlo to jako blesk z čistého nebe. Bolelo nás, že nezanechal žádné vysvětlení. Nenašli jsme žádný dopis nebo něco takového.“

„Myslím, že Runólfur byl ten nejméně pravděpodobný kandidát sebevraždy, jakého znám.“

Hallmundur sebou trhl, když jsem pronesla to slovo. Chvíli mu trvalo, než se uklidnil. „Nechtělo se mi tomu věřit,“ odpověděl po dlouhém mlčení. „Ale fakta jsou taková, že se s tím musíme smířit. Přesto vůbec nechápu, proč to udělal. Runólfur byl zdravý, měl jisté místo a dařilo se mu všechno, co si předsevzal. Neměl důvod zabít se.“

Roztrhla jsem obálku.

Uvnitř byl klíč a papír s několika údaji.

„Ten klíč je od bezpečnostní schránky v Landsbanki,“ řekla jsem. „Runólfur tam pro mě určitě něco nechal.“

„Možná poslední dopis,“ řekl Hallmundur.

„To se ještě ukáže.“ Vstala jsem a strčila klíč do obálky. Tu jsem dala do aktovky. „Jestli tam bude něco, co na tu věc vrhne světlo, dám ti vědět.“

Nebyl to dopis.

Namísto toho jsem v bezpečnostní schránce našla igelitovou tašku s reklamou státního řetězce obchodů s alkoholem, ÁTVR. Byly v ní dvě videokazety. Nic jiného.

Rychle jsem s těmi kazetami jela domů. Nejdřív jsem do přehrávače strčila kazetu s číslem 1. Posadila jsem se na gauč a zmáčkla Play.

Na obrazovce se objevil Runólfur. Hned jsem poznala, kde je. Seděl v křesle v obývacím pokoji u sebe doma. Naklonil se ke kameře.

„Dnes večer jsem si říkal, že by to mohl být geniální nápad,“ řekl a pohlédl do kamery. „Doufám, že tento pásek neuvidí nikdo jiný kromě mě, ale jestli se teď na to díváš ty, tak je všechno v pytli a já se musím spolehnout na to, že v této věci něco podnikneš, i když pro mě samotného už je pozdě. Až si to vyslechneš, tak mě asi budeš považovat za chamtivého idiota, jenže teď už je pozdě na to, změnit to.“

Vyslechla jsem si to až do konce. Ta nahrávka mohla mít tak deset minut. Pak jsem do přehrávače strčila druhou videokazetu. Byla téměř tři hodiny dlouhá. Potom jsem obě videokazety strčila do aktovky a přemýšlela, co bych měla udělat.

Runólfur měl pravdu. Choval se jako chamtivý idiot. Ale docela určitě nespáchal sebevraždu.

Rychle jsem dospěla k nevyhnutelnému závěru.

Samozřejmě existovala jen jediná možnost. Zavolala jsem Raggimu.

O hodinu později jsem opět seděla před televizorem, ale tentokrát v centrále zlatých chlapců.

Viceprezident přišel s pětičlenným doprovodem.

Mlčky se dívali na obě videokazety.

Runólfur ve svém monologu vysvětloval, že na druhé kazetě je souvislý záznam jedné kontrolní kamery. Na něm bylo zaznamenáno všechno, co se stalo v den, kde Steinunn dostala infarkt. Od příprav na vysílání až po ukončení programu ve studiu.

Video nedokazovalo ani to, že by tablety LSD do vody dala Ásta, ani to, že by je tam nedala. Bylo vidět jen to, že sklenice byla postavena na stůl. Pak a ani během celého vysílání až po jeho nečekaný konec do ní nikdo nic nedal.

Překvapivé však bylo setkání Runólfura a Steinunn. Na videokazetě bylo vidět, že vedoucí vysílání přišel půl hodiny před začátkem přenosu do studia a podal jí lahvičku s nějakými tabletami. A že z ní potom vysypala dvě tablety a spolkla je. Později, když bylo vysílání přerušeno kvůli reklamní přestávce, znovu tu lahvičku vytáhla a vzala si jednu nebo dvě tablety. Z vlastní iniciativy si tedy během hodiny vzala tři nebo čtyři tabletky.

Ale jaké tabletky?

Tu otázku si kladl i Runólfur, když bylo po všem a díval se na záznam kontrolní kamery. Neudivovalo ho, že Steinunn si vzala tablety před začátkem vysílání.

Vždycky si zhruba hodinu před zahájením vysílání brala něco na uklidnění. Toho dne si však tabletky zapomněla a zavolala svému muži, který jí tu lahvičku osobně přivezl do televize. Už se připravovala do studia, takže Kalii dal tabletky Runólfurovi a poprosil ho, aby je co nejrychleji přinesl Steinunn. Což i udělal.

„Několik dnů po těch událostech jsem zavolal Karlovi,“ dodal Runólfur ve svém monologu, „a zeptal se ho, jaké tabletky byly v té lahvičce, kterou jsem dal Steinunn. Ujistil mě, že to byly jen obyčejné pilulky na uklidnění, které brala pokaždé. Toho dne jsem mu zavolal ještě jednou a řekl jsem, že o tom musím říct policii, on mě však úpěnlivě prosil, abych se s ním předtím setkal a probral to s ním. Proto jsem ho navštívil. Přesvědčoval mě, abych policii nic neříkal, protože výsledkem by bylo jen to, že by byl podezřelý a že by začaly kolovat fámy, které by pro někoho v jeho postavení byly nebezpečné. Potom se mě začal ptát, jestli by pro mě nemohl něco udělat, a než jsem se nadál, stál jsem tam s šekem na pět set tisíc korun v ruce.

V následujících dnech mi volal znovu a ptal se, jestli mě vyslýchala policie. Pak se vyptával i na tebe.

Vypadalo to, že věděl o našem setkání. Neustále se ptal, jestli jsi se mnou mluvila o tabletách. Potom mi připomněl, že jsem si od něho vzal peníze, což by policie mohla snadno interpretovat jako podplácení. že to je závažný zločin, a proto pro mě bude lepší vůbec nic jim neříkat.“

Runólfur na chvíli sklonil hlavu, načež opět pohlédl do kamery.

„Abych řekl pravdu, tak se mi způsob, jakým se mnou ten doktor mluvil, nelíbil. Teď už o tom úřadům samozřejmě říct nemůžu, což vím, a proto jsem se rozhodl, že budu mlčet. Ale občas mám obavy, že by mi Karl mohl něco udělat. Takže jsem se rozhodl, že všechno nahraju na video a zařídím to tak, abys obě nahrávky dostala ty, kdyby se mi něco stalo.“

Vůbec poprvé na tom záznamu se rozesmál.

„Samozřejmě si to možná jenom namlouvám a je to naprostý nesmysl,“ dodal po chvíli. „Možná jsem v posledních dnech viděl příliš mnoho kriminálek. Ale přesto mi teď bude lépe, když budu vědět, že jsem ulevil svému svědomí, byť jen před kamerou.“

V zasedací místnosti nějakou dobu panovalo ticho, když záznam skončil. Pak viceprezident vstal.

„To je opravdu zajímavý příspěvek k případu,“

řekl. „Zaměříme se na to.“

Raggi strčil

videokazety

do průhledného

igelitového sáčku, zapnul ho a něco na něj napsal.

„Doufám, že vyšetříte i údajnou Runólfurovu sebevraždu,“ řekla jsem.

„O

všechno

už

se

postaráme,“

odvětil

viceprezident stroze. „Teď se musíme poradit.“

„Vyhazuješ mě odtud?“

„Máme práci.“

Sebrala jsem ze stolu svou aktovku a vydala se ke dveřím. „Opravdu není nutné mi tak přehnaně děkovat,“ řekla jsem a pohlédla na ně, na jednoho po druhém.

Nereagovali na to. Jenom netrpělivě čekali, až zmizím.

Zatracení nevychovanci!

39

Byla jsem na cestě do jámy lvové. Zlatí chlapci Kalliho už několikrát vyslýchali, ale nemohli mu nic dokázat. To byla samozřejmě ze všeho nejvíc jejich vlastní chyba. Byli od začátku tak přesvědčení o Ástině vině, že doktora považovali jen za truchlícího manžela. Před dvěma týdny mu dokonce dali všechny předměty, které Steinunn měla u sebe toho večera, kdy zemřela. Například její šaty, snubní prsten a kabelku, ve které byl zbytek tablet. Ani jednou je nenapadlo, že by mohli zkontrolovat, jaké tablety v té lahvičce byly.

Raggi nijak neskrýval svůj hněv nad touto skutečností, navíc Karl samozřejmě na všechny jejich otázky pohotově odpovídal. Dokonce jim opět dal lahvičku, o které tvrdil, že ji inkriminovaného dne přivezl Steinunn. Na lahvičce byly nezřetelné otisky prstů, těch dvou i Runólfura, uvnitř bylo několik tabletek na uklidnění, ale žádné stopy extáze.

„Ale to vůbec nic neznamená, měl spoustu času na to, aby lahvičku zevnitř vyčistil a vyměnil tablety v ní,“ řekl Raggi. „Výsledek je takový, že nám chybí dostatečný důkazní materiál pro to, aby mohl být obžalován, o rozsudku ani nemluvě.“

„Co ten šek?“ zeptala jsem se.

„Runólfur sice obdržel šek na pět set tisíc korun a převedl je na své konto v Landsbanki,“ řekl Raggi, „ale nebyl podepsán Karlem, nýbrž Steinunn.“

„Steinunn?“

„Šek byl podepsán bianco a z data se dá vyčíst, že byl vystaven několik dnů před smrtí Steinunn. Karl popírá, že by o šeku něco věděl, o tom, že by ho dal Runólfurovi, ani nemluvě.“

Zlatí chlapci tedy proti Kallimu neměli nic v ruce.

Byl volný jako pták.

Ásta se nejdřív vyděsila, když slyšela, že všechno, co se dělo ve studiu, se nahrávalo na video. Pak se ale hned vzpamatovala, když jsem ji ujistila, že na nahrávce není nic, co by jí mohlo uškodit.

„Chceš tím říct, že si je vzala sama?“

„Vzala si ty tablety z vlastní iniciativy, o tom není pochyb. Naopak je podle mě nepravděpodobné, že by věděla, jaké tablety požila.“

„Ale pak ty…“

„Jestli ty tablety vyměnil Kalii? Ano, vsadím svůj mercedes na to, že to udělal záměrně, aby Steinunn odpravil. Otázkou pouze je, zda se Kallimu povedlo spáchat dokonalý zločin.“

„Chudák Steina.“

„Mám pocit, že zlatí chlapci to zmastili,“ dodala jsem. „Jestli se Kalii nepřizná sám, nemůžeme nic dělat.“

„Ten se nikdy nepřizná!“ Nikdy?

Myšlenka na to, že vrah by unikl trestu, mě zneklidňovala. Přesto mi nebylo úplně jasné, proč mě to tak rozrušuje Nebyla jsem zodpovědná za spravedlnost. Tu roli měli jiní, zlatí chlapci a soudy.

Proč bych měla mrhat svým časem kvůli tomu, abych napravovala chyby byrokracie?

Možná mě tak znervózňovaly ty upřené oči. Oči Steinunn na televizní obrazovce. Někdy mi to připadalo, jako by mě pronásledovaly. Jako oči netvora Glámura, který v jedné sáze děsil siláka Grettira.

Runólfur si zasloužil skončit lépe než jen jako další číslo ve statistice sebevražednosti v Hagstofě3.

Kromě toho tu ještě byla Ásta. Kdyby všechno bylo ponecháno takto, pak by vražda v televizi zůstala navždy skvrnou na jejím počestném životě. Jediný způsob, jak ji zbavit podezření veřejného mínění, bylo odsouzení skutečného vraha.

Ale jak toho dosáhnout?

Po dlouhém uvažování mě nenapadlo nic jiného než navštívit Kalliho a pocuchat mu nervy.

Trochu ho zastrašit a potýrat. Vyděsit ho tak, aby udělal chybu.

Můj bratranec Sindri mi při tom mohl pomoct.

Chtěla jsem, aby mi na límec mého koženého kabátu připevnil malý mikrofon a aby seděl v autě na parkovišti před hnízdečkem lásky v Breidholtu a 3 Islandský statistický úřad

nahrával náš rozhovor v naději, že Kalii řekne něco, co by se dalo vyložit jako doznání viny.

Sindri mou akcí nebyl dvakrát nadšený. Tvrdil, že odhalovat vrahy je věc policie. Dělal si o mě starosti.

Přestal s tím, teprve když jsem mu dala číslo Raggiho mobilu, aby mu mohl okamžitě zavolat, kdyby se mu zdálo, že to pro mě je nebezpečné.

„Ale dávám ti to jen proto, aby ses cítil jistěji,“

řekla jsem. „Kalii není šílenec, aby se pokusil oddělat mě.“

„Doufám, že tento citát nebudu muset zařadit do své sbírky slavných posledních vět,“ odpověděl Sindri a pokusil se o nešťastný úsměv.

Zavolala jsem Kallimu dopoledne a trvala na rozhovoru v hnízdečku lásky. Byl poměrně váhavý.

Pak se mi ho však povedlo přesvědčit, že to pro něho samotného bude nejlepší.

Sindri a já jsme z dálky pozorovali, jak Kalii přijel na parkoviště a rychle šel k domu. V jedné ruce držel tašku, v druhé igelitový sáček. Dala jsem mu čtvrt hodiny. Po tom, co jsem několikrát překontrolovala, že vysílačka i přijímač fungují, mě Sindri přivezl ke vchodu.

Počkala jsem, až odjede. Pak jsem zazvonila, nastoupila do výtahu a vyjela do sedmého patra.

Kalii, v džínách a pulovru, mě odvedl do obývacího pokoje, aniž by řekl jediné slovo. Pokynul mi, abych se posadila do růžového křesla.

Na stole stála láhev Jackieho a dvě sklenice na whisky.

„Kdo ti prozradil můj oblíbený nápoj?“ zeptala jsem se.

„Jsem stejně zvídavý jako ty,“ řekl a posadil se do křesla naproti. „A když se na něco ptám, obvykle se dopátrám odpovědí, které potřebuju.“

Nalil do sklenic. „Na zdraví!“ řekl a zvedl svou sklenici směrem ke mně.

Ááách!

Jackie byl vždycky skvělý.

Kalii se opřel o lenoch křesla, ukazováčkem přejel po okraji sklenice a upřel na mě pohled svých chladných očí. Klidně čekal, až vyložím karty na stůl.

„Mám pro tebe malý dárek,“ řekla jsem a usmála se. „To nebylo nutné.“

Podala jsem mu malý balíček a postavila sklenici na stůl. Odtrhl lepicí pásku a dával pozor, aby nepoškodil balicí papír. Pak se v jeho tváři objevil rozezlený výraz, když spatřil lesknoucí se želízka.

Očividně to nepovažoval za vtipné.

„Co to znamená?“ zeptal se.

„Co myslíš?“

„Já takovým vtipům nerozumím.“

„Nechceš je aspoň vyzkoušet?“

Strčil klíč do zámku jednoho kroužku a otevřel ho.

„Člověk nikdy neví, kdy je může potřebovat,“ řekl a pohlédl na mě. „Možná to bude spíš dřív než později.“

Výraz v jeho očích byl ještě stále nerozlušti-telný.

„Moje řeč,“ odvětila jsem a znovu se usmála.

„Pravděpodobně ale nemáme na mysli to samé.“

„Já samozřejmě mluvím o tvém zatčení kvůli vraždě. Lépe řečeno, kvůli dvojnásobné vraždě.“

„Pak víš víc než já.“

„To je pravda.“

„Já se policie bát nemusím.“

Jackie mě osvěžil, a dodal mi odvahu. „Nejde o poldy, ale o mě.“

„Jak to myslíš?“

„To já jsem zlatým chlapcům přihrála Runólfurovo video, to jsi nevěděl?“ Zavrtěl hlavou. „Pak to teď víš.“

„No a?“

Opět jsem se chopila sklenice s Jackiem. Chvíli jsem ho nechala pálit na jazyku a pak pomalu stekl dolů. Opět jsem se usmála, abych mu ukázala, že se v žádném případě nebojím.

„Nedala jsem jim všechno. To nejlepší jsem nechala pro tebe.“

Kalii si hrál s želízky, aniž by na ně pohlédl. „To nejlepší?“

„Podívej, Kalii, jsem obchodnice. Proč bych státu dávala něco, na čem bych sama mohla vydělat?“

„Co to je?“

Postavila jsem prázdnou sklenici na stůl. Čekala jsem na to, až mi znovu nalije. Viděla jsem, jak se mu chvěla ruka.

„Možná víš, že Runólfur byl filmový maniak. Hallmundur mi řekl, že pro něho nic nebylo opravdové, pokud to neměl na videu a nemohl se na to podívat v televizi. Proto měl kameru v každém koutě.“

„Hallmundur?“

„Runólfurův otec. Příjemně jsem si s ním popovídala. Dostala jsem od něho spoustu Runólfurových videokazet.“

„Co je mi po tom?“

„No, na jedné kazetě je záznam kamery, kterou si Runólfur nainstaloval do garáže. Super obrázky, skvělá kvalita a tak.“

Kalii v křesle strnul.

„A ty jsi tak neuvěřitelně fotogenický,“ dodala jsem a nasadila svůj nejpřátelštější úsměv. „Ne všichni umí lhát stylově.“ Říkávala máma.

40

Kalii se z prvního šoku vzpamatoval velmi rychle.

Potom se náhle předklonil a začal se smát.

„Jsi opravdu dobrá herečka, všechna čest!“ zvolal a zavrtěl hlavou. „Málem jsem ti uvěřil!“

„Je samozřejmě na tobě, co uděláš,“ odpověděla jsem. „Buď budeš teď věřit mně, nebo později zlatým chlapcům.“

„Blufuješ. Jsem si stoprocentně jistý, že v Runólfurově garáži žádná kamera nebyla.“

Bingo! Udělal první chybu! Hrála jsem tu komedii dál. „Chtěla bych ovšem zdůraznit, že ta videokazeta nebude na trhu dlouho. Takže nemáš moc času na to, aby ses rozhodl.“

„Přestaň s těmi nesmysly.“

„Pokud za to video neobdržím příslušnou cenu, nezbude mi samozřejmě nic jiného než ho zdarma předat zlatým chlapcům.“

Přestal se smát.

„Což mi přirozeně bude velmi líto, protože peníze mám ráda. Ale rozhodnutí je na tobě.“

„A já tvrdím, že sis to jenom vymyslela,“ řekl.

„To je tvá poslední nabídka?“

„V garáži byla celou dobu příliš velká tma na to, aby to mohla zachytit kamera.“

Bingo! Kalii udělal druhou chybu, která byla ještě větší než ta první.

„Asi nemáš přehled, pokud jde o technické novinky,“ řekla jsem a nedala na sobě nic znát. „S

dnešními kamerami se dá natáčet už i v naprosté tmě.“

Náhle si uvědomil, co řekl. „Já… Chtěl jsem říct, že jsem v té garáži samozřejmě nebyl, ale chtěl jsem tě jen upozornit na to, že garáže obvykle nemají okna, a proto je v nich tma. Nic jiného.“

„Nesnaž se. Viděla jsem to video a dobře vím, jak jsi Runólfura zavraždil. To jediné, čemu nerozumím, je důvod. Měls přece dost peněz.“

Mlčky jsem na něho hleděla. Čekala jsem na to, až dospěje k rozhodnutí.

„To nebyla otázka peněz,“ odpověděl.

„Tak čeho potom?“

„Nemohl jsem mu věřit.“

„Chápu.“

„Tím si nejsem tak jistý.“

„Chceš slyšet mou teorii?“ Přikývl.

„Bál ses, že začne zpívat dřív, než ti zlatí chlapci vrátí tu skleněnou lahvičku, je to tak?“

Kalii na mě upřeně hleděl. „Jsi chytřejší, než jsem si myslel,“ řekl po dlouhém mlčení.

„To je mi úplně jedno. V mých očích to je jenom obchod, jak už jsem řekla. Nabízím zboží. Jediné, co mě zajímá, je to, jestli ho koupíš. To je všechno.“

„To je všechno?“ Přemýšlel.

„Kde je ta nahrávka?“ zeptal se.

„Na bezpečném místě.“

„A jak by podle tebe ten obchod měl proběhnout?“

„Vyzvedneš jistou tučnou částku ze svého konta a pak si vyměníme dárky.“

„Jako ve filmu?“

„Je to jednoduché.“

„Omlouvám se,“ řekl a vstal. „Musím na toaletu.

Udělej si tu pohodlí.“

„O.K.“

Cítila jsem se skvěle. Už jsem nechtěla zůstat v křesle. Nejraději bych zmizela. Byla jsem přesvědčená, že jsem již dosáhla vítězství. Sindri celý rozhovor nahrával, takže bylo jisté, že doktor Karl bude brzy za mřížemi.

Právě když jsem chtěla postavit sklenici na stůl, ucítila jsem zápach. Štiplavý pach, který mi dráždil nos tak, že se mi udělalo špatně.

Jenže už bylo pozdě.

Kalii mi přitiskl vlhký hadr k nosu a ústům.

Nemohla jsem zabránit tomu, že jsem se nadechla chloroformu.

Když jsem se pomalu probrala, vůbec jsem nevěděla, kde jsem. Nejdřív jsem si na nic nevzpomínala. Teprve když jsem otevřela oči a uviděla Kalliho, všechno se mi vybavilo.

Byla jsem v ložnici. Svlékl mi sako a vyzul boty.

Ruce a nohy mi připoutal k posteli a ústa přelepil něčím pevným a odporným.

„Aha! Je dobře, že jsi znovu při vědomí,“ řekl.

„Aspoň se můžeme dál věnovat našim obchodům.“

Jeho škleb měl v sobě cosi šíleného.

„Tvá nabídka se mi moc nelíbí,“ řekl. „Nebude mnohem uspokojivější, když si tou videokazetou vykoupíš svobodu? Podle mě je svoboda mnohem cennější než peníze. Nemyslíš?“

Rozhořčeně jsem bručela zpoza lepicí pásky.

„Řekneš mi, kde je ta kazeta, a jakmile ji budu mít, budeš volná. Nemyslíš, že to je férová nabídka?“

Zatracená šlamastyka!

Vůbec jsem nevěděla, jak se vůči tomu šílenci chovat. Samozřejmě že jsem mu nemohla říct, kde je videokazeta, která neexistuje. Ani jsem nevěděla, co udělal se sakem, ke kterému byla připevněná vysílačka. Slyšel nás ještě Sindri? Volal už Raggimu?

Kalii mi strhl pásku z úst. Bolelo to, jako by mi utrhl obličej.

„Jestli budeš křičet, tak ti zase hubu zalepím. Je ti to jasné?“

„O.K.“

„Nechceš mi teď říct, kde je ta videokazeta?“

Zkoušela jsem želízka, ale držela pevně. Hned jsem si všimla, že to k ničemu nevede. Proto jsem se musela snažit mluvit s ním co nejdéle. Zabavit ho.

Musela jsem dát bratranci Sindrimu dost času na to, aby mohl spustit poplach.

„Jak si můžu být jistá, že mě potom opravdu necháš jít?“

„Ty mým slovům nevěříš?“

„Můžeš mi říct, proč bych to dělala?“

„Protože nemáš na vybranou.“

„To je asi pravda.“

„Takže, kde je ta videokazeta?“

Nejdůležitější teď bylo získat čas. Čas, čas, čas.

„Dnes večer už se k ní nedostaneš,“ řekla jsem.

„Proč?“

„Je v mé bezpečnostní schránce. Musíš počkat do zítřejšího rána, až otevřou v Búnadarbanki.“

Zkoumavě na mě hleděl. „Nevěřím ti,“ řekl a zavrtěl hlavou.

„Ale to je pravda!“

„Myslím, že to video máš u sebe doma.“

„Ne.“

Chvíli mlčel. Pak jeho úvahy dospěly k závěru.

„Lžeš mi. Jsem si tím zcela jistý.“

„Ne, ne. Počkej do zítřka. Pak uvidíš, že mluvím pravdu.“

Kalii zavrtěl hlavou, natáhl se po lepicí pásce, která ležela na stole, kus utrhl, chytil mě za bradu a zalepil mi ústa. Nemohla jsem ani pohybovat rty.

„To je jenom proto, abych si byl jistý, že nebudeš rušit sousedy, až se ti pokusím trochu osvěžit paměť,“

řekl s naprostým klidem.

Krucifix! Co chtěl dělat?

Vstal, šel k jedné velké skříni, sklonil se k černé tašce, která tam ležela, vrátil se a posadil se na postel.

„Bolest je opravdu zajímavá věc,“ dodal se stejným klidem, jako kdyby se se svým nejlepším přítelem bavil o něčem naprosto všedním. „Ve správném dávkování je nádherná. Ano, pravděpodobně je to dokonce jediný důkaz toho, že jsme naživu.“

Rozepnul mi mou bílou blůzu. Obnažil mi hruď a chopil se levého ňadra. Vrazil mi nehty do kůže tak hluboko, jak to jen šlo. Potom začal palcem jezdit kolem bradavky, takže ztuhla, aniž bych na to mohla mít vliv.

„Na druhou stranu ale bolest může být i smrtící, pokud se překročí určitá mez,“ řekl požitkářským tónem. „Obzvlášť pro ty, kdo nemají správný trénink.“

Kalii mě pustil.

„Podle mě je zkoumání bolesti pro medicínu neuvěřitelně důležité. A asi se nedá zabránit tomu, že vědecké pokusy se tu a tam nepovedou. Dá se dokonce dokázat, že medicína se učí i z chyb nás vědců.“

Z černé tašky vytáhl zlověstně vyhlížející ocelové kleště s ostrými špičkami.

„Naprosto mě překvapilo, že Steinunn neměla pochopení pro tento jednoduchý rys vědy. Nedokázala mi odpustit jednu banální nehodu a vyhrožovala mi, že mě opustí. Proto jsem dospěl k logickému závěru, že jí už nemohu důvěřovat. Tak jako později Runólfurovi.

A teď tobě.“

Měla jsem pocit, že ten úsměv je příslibem něčeho hrůzného.

„Teď ti předvedu malou ukázku toho, co tě čeká, když na mě budeš dál tak ošklivá.“ Vrazil mi kleště do ňadra.

Bolest byla nesnesitelná. Křičela jsem tak nahlas, jak to jen šlo. Nedokázala jsem se ovládnout. Věděla jsem samozřejmě, že mé volání o pomoc neslyší nikdo kromě mě. Cítila jsem, jak mě polil studený pot.

Proč jsem se, ksakru, pouštěla do tohoto šílenství?

A kde je Sindri? A Raggi?

Kalii teprve začal. V naprostém klidu pokračoval v mučení a detailně při tom vysvětloval, co právě dělá.

Pozoroval mé reakce s chladnou zvědavostí, jako vědec, který právě provádí důležité zkoumání.

Už mě nemučil proto, aby zjistil, kde je video. To trýznění si vychutnával. Poznala jsem to na jeho chladných očích a odporném šklebu, který mě pronásledoval až do rudé hlubiny bezvědomí.

41

„Pomoc!“

Probudila jsem se bez dechu. Byla jsem zpocená a cítila jsem, jak plíce sípavě dýchají a jak srdce tluče jako pták, který v dlani lovce očekává ortel smrti. Má duše byla ještě stále v zajetí toho zlého snu.

Někdo otevřel dveře a rozsvítil lampu na nočním stolku. Byla to zdravotní sestra, která měla noční službu.

„Špatně jsi spala?“ zeptala se a papírovým kapesníkem mi osušila tvář.

Ano, ten sen byl děsivý. Už zase.

Noci byly nesnesitelné. Za pět dnů, které uběhly od chvíle, kdy jsem u Kalliho omdlela, jsem téměř nespala. Jen občas jsem zaklímala.

Doktor Karl. Zabiják.

Vzpomínky na jeho hrůzné mučení se mi vybavily vždycky, když jsem usnula. Pak ve mně vyvolaly takové zděšení, že jsem křičela ze spánku a byla celá zpocená.

Doktoři se mě pokoušeli přemluvit, abych si vzala silnější prášky na spaní, ale já nechtěla. Nevěřila jsem, že ten horor zkrotí. To jediné, co jsem mohla dělat, bylo postavit se tomu démonovi a pomalu, ale jistě ho přimět, aby se podrobil mé vůli a zmizel v zapomnění.

Probrala jsem se až v sanitce, která mě odvážela z hnízdečka lásky v Breidholtu do nemocnice ve městě.

Později mi řekli, že mému bratranci Sindrimu se po mnoha pokusech podařilo dovolat Raggimu a zalarmo-vat ho. Když zlatí chlapci zazvonili u Kalliho, otevřel jim, jako by vše bylo v nejlepším pořádku, a popřel, že bych byla u něj. Pověděl jim, že jsem z bytu odešla už

před hodinou. Raggi se však nenechal odbýt, dožadoval se vstupu a pak mě našel svázanou a zakrvácenou v posteli.

„Ještě nikdy jsem nic takového neviděl,“ řekl Raggi, když mě přišel navštívit do nemocnice, den po tom, co mě lékaři dali trochu dohromady. „Myslel jsem si, že tě oddělal, když jsem viděl všechnu tu krev.“

„Možná budeš příště brát má upozornění vážněji,“

odpověděla jsem.

„Náš dojem z Kalliho byl zcela mylný,“ řekl Raggi. „A já jsem první, kdo to přizná. Ale působil tak normálně, když jsme se s ním v prvních dnech po smrti Steinunn bavili. Nechali jsme se oklamat. Při zpětném pohledu se dá říct, že jsme ho měli prohlédnout hned, protože ti nejnebezpečnější zločinci jsou právě ti, kdo vypadají, jako by byli úplně normální.“

Posadil se na židli vedle nemocniční postele a stručně mi povyprávěl, co zlatí chlapci podnikli. Kalii už byl ve vyšetřovací vazbě a již bylo vydáno soudní rozhodnutí o tom, že se má podrobit psychologickému vyšetření. Jenže to mohlo trvat týdny nebo měsíce.

Teprve pak se mělo rozhodnout, zda je za své činy zodpovědný.

„Možná skončí v nápravném zařízení pro duševně choré pachatele,“ řekl Raggi.

„To by byla katastrofa,“ odpověděla jsem. „Co myslíš, jak rychle by se Kalliho kolegové postarali o to, aby byl na svobodě?“

„Ty vždycky počítáš s nejhorším, Stello!“

„A většinou mám pravdu.“

„Většinou,“ přiznal.

Krátce před tím, než odešel, se ve dveřích objevil Sindri. Byl nyní číslo jedna na seznamu mých nejoblí-

benějších osob. Protože mi zachránil život.

„Nejdřív jsem si myslel, že ten kluk mluví z cesty,“ řekl Raggi, když mi vyprávěl o svém telefonátu se Sindrim. „Ale povedlo se mu přesvědčit mě, že jsi opravdu v ohrožení.“

„Jinak bych byla mrtvá.“

„Stále ovšem nechápu, proč jsi na vlastní pěst tak riskovala,“ řekl Raggi a zavrtěl hlavou. „Proč sis o tom nejdřív nepromluvila se mnou?“

„Jako kdyby to k něčemu vedlo! Tvoji nadřízení by takovou akci nikdy nedovolili.“

„Ne, nejspíš ne.“

„Proto jsem neviděla jiné východisko než vzít to do svých rukou.“

Ještě stále jsem se téměř nemohla hýbat. Měla jsem náplasti a obvazy na prsou a na břiše. Kalii se se

svými mučícími nástroji dál nedostal, když Sindriho záchranný oddíl zaklepal na dveře. Jelikož jsem byla nadopovaná tišícími prostředky, necítila jsem žádné bolesti.

„Přiznal Kalii obě vraždy?“ zeptala jsem se.

Raggi zavrtěl hlavou. „Je ve vazbě jen kvůli útoku na tebe,“ odpověděl. „Sindrimu se nepodařilo zachytit váš rozhovor v ložnici, ale přirozeně se budeme dál snažit, aby obě vraždy přiznal. Kromě toho proti němu právě shromažďujeme důkazní materiál.“

„Jak?“

„Zkoumáme všechno, co jsme našli u něj doma, jak v jeho domě, tak v bytě na Breidholtu. Vlastní opravdu kuriózní sbírku instrumentů. A už máme svolení k ex-humaci Runólfurova těla a jeho pitvě.

Bohužel to předtím nebylo učiněno, protože to vypadalo na typickou sebevraždu. Procházíme i Karlův život a kariéru, všechny operace a tak dál, a pokoušíme se zjistit, co myslel těmi řečmi o nehodách ve vědě.“

V prvních dnech v nemocnici byly návštěvy krátké a únavné. Ale včera už mi bylo o něco lépe, takže jsem mohla na chvíli vstát. Přesto jsem většinu času trávila v posteli a těšila se na to, až budu moct od půlnoci až

do rána spát, aniž bych se musela probouzet z hrůzné noční můry.

Cora za mnou chodila každý den a nosila mi nejdů-

ležitější zprávy ze záznamníku. Něco jsem rovnou vymazala, ale o některé věci jsem se musela postarat.

Pokoušela jsem se ji naučit, jak se má chovat u telefonu. Stále více jsem si uvědomovala, jak je pro mě důležitá. Cítila jsem se jako Robinson Crusoe, který se musí spoléhat na svého Pátka.

Jinak jsem měla příliš málo energie na to, abych mohla přemýšlet o dění venku, a upřímně řečeno, ještě méně zájmu. Po tom dramatu pro mě bylo nejdůleži-tější mé zdraví. V následujících dnech a týdnech jsem se musela soustředit na to, abych se zotavila. Abych se dala do kupy.

Každopádně mě doktoři každý den ujištbvali, že se zase uzdravím. Ale říkali i to, že to bude trvat dlouho.

A nemysleli tím jen tělesná zranění.

„Nechceš se něčeho napít?“ zeptala se zdravotní sestra, když jsem se uvelebila v posteli.

Bohužel mi nenabídla mého milovaného Jackieho.

Jen chladnou, čirou vodu, která mě však úžasně osvěžila.

Když zhasla, musela jsem znovu sama potmě čekat, co přijde.

„Noc má své vlastní zákony.“ Říkávala máma.

42

Hallgerdur byla odsouzena a léto uplynulo. V

posledních dnech hnal studený podzimní vítr zažloutlé listí po chodnících a náměstích města.

Jela jsem z východu do města, z vězení, ve kterém si Hallgerdur odpykávala čtyřletý trest. Přelíčení se o několik týdnů odročilo, než jsem se vzpamatovala z útrap. Ale když se případ konečně začal projednávat, udělala jsem všechno pro to, abych soudce přesvědčila, že Hallgerdur je nevinnou obětí svých nepřátel.

Dokonce jsem nechala Káriho a Porno-Valdiho předvolat jako svědky. Všechno však popřeli. Tvrdili, že má obvinění jsou směšná. Čiré smyšlenky. Tisk se několik dnů královsky bavil, ale výslechy svědků neměly na soudce žádný vliv. Ani jsem to neočekávala.

Hallgerdur nesla rozsudek špatně a na několik dnů upadla do hlubokých depresí. Při tom se jí neustále zmocňovaly záchvaty zuřivosti. Byla zatrpklá a cítila se všemi opuštěná, zároveň však byla dost realistická na to, aby věděla, jak malá je pravděpodobnost, že Nejvyšší soud rozsudek zreviduje.

„Představ si, jak budu po tolika letech izolace a nečinnosti na tomto Bohem opuštěném místě vypadat!“ stěžovala si.

„Nemusíš být nečinná.“

„Co?“

„Můžeš požádat o souhlas s používáním laptopu.“

„Myslíš, že někdo zveřejní kritiky z vězení?“

„Nepřekvapilo by mě, kdyby to nějaké noviny považovaly za tu nejlepší reklamu.“

„Nesnaž se mě povzbuzovat. Nemá to smysl.“

Hallgerdur za poslední měsíce sešla, navíc se přestala líčit. Tvrdila, že v tom nevidí smysl, dělat si make-up kvůli dozorcům. Neustále mluvila o tom, že ji nikdo z vnějšího světa neuvidí. Po celé roky. Celou věčnost!

Mé návštěvy u ní byly stále zřídkavější. Už jsem se vyvázala ze správy finančních transakcí jejího podniku. Doporučila jsem Hallgerdur jednoho daňového poradce, který převzal plnou moc. Setkala jsem se s ní jen proto, abych případ připravila pro Nejvyšší soud.

„Možná bych se měla pokusit něco napsat, tady ve vězení,“ řekla, když jsem chtěla odejít. „Co kdybych

se pokusila napsat román o slavné ženě, kterou pronásledovali a odsoudili, i když byla nevinná?“

Její hořký smích mě doprovázel na chodbě.

Na Hellisheidi panoval klid. Svítilo slunce a můj stříbrný koráb měl po většinu doby asfalt jen pro sebe.

Kalii byl ještě stále ve vyšetřovací vazbě.

Psychologické vyšetření již bylo uzavřeno, ale zlatí chlapci jeho výsledky drželi pod pokličkou. Zarytě mlčeli.

Na druhou stranu byli obviněni Drsňák Hoddi a holohlavec, i když jejich případ ještě nebyl soudem projednáván. Hoddi seděl ve vyšetřovací vazbě, holohlavec byl na svobodě.

Oba svým mlčením přispěli k tomu, že Geirmundura zlatí chlapci nechali na pokoji. Dosud se nic nedělo ani s mým obviněním, o kterém Geirmundur mluvil, přestože mi na jaře tvrdě vyhrožoval. Nějakou dobu po tom, co jsem byla propuštěna z nemocnice, jsem se setkala se Slizkým Einarem. Hovořil tónem, kterým dělal své přezdívce čest, a tvrdil, že Geirmundur chce s ohledem na události tohoto léta na ono smutné nedorozumění mezi námi zapomenout. To stačilo na to, abych se vůbec poprvé od chvíle, kdy jsem se dostala do Kalliho

spárů, pořádně rozčilila. Slizký Einar se však mým nadávkám jen vysmál, popřál mi brzké uzdravení a gesty i slovy mi přitom dal zdvořile najevo, že je pochopitelné, že po těchto zkušenostech ještě nejsem duševně úplně v pořádku.

Uf!

Cořin případ se též neprojednával před soudem.

Zlatí chlapci samozřejmě nikdy neměli zájem na tom, aby se věci vyjasnily, a proto ani neměli žádný důkazní materiál, který by dostačoval na to, aby mohli někoho obžalovat. Interní vyšetřování cizinecké policie ohledně toho, jak se mohl Cořin pas dostat do rukou těch ještě stále neznámých týpků, kteří ji odvezli na letiště, bylo též zcela bezvýsledné. Alespoň oficiálně.

Cora tato fakta brala s úlevou. Už na ty děsivé první týdny na Islandu nechtěla vzpomínat.

Považovala je za noční můru, a protože to už nikdo nemohl vrátit, bylo podle ní nejlepší na všechno zapomenout. Vůbec jsem s tím nesouhlasila, ale neviděla jsem jinou možnost, jak Geirmundurovi a holohlavci dokázat něco nezákonného.

Aspoň prozatím.

Po cestě z vězení jsem zajela do Grafarvoguru.

Ásta mě v létě neustále překvapovala. Navštívila mě v nemocnici, hned jak se z tisku dozvěděla o mém případu. Kromě toho v prvních týdnech, co jsem byla doma, denně chodila ke mně. Pomáhala mi přestát těžké chvíle, kdy mě opustila dokonce i má zlost.

Prostě jen tím, že tam byla a ukázala mi, že Jackie není můj jediný přítel. Věděla, jak se mnou má mluvit, bavila se se mnou o všem a o ničem a dokonce mě dokázala rozesmát. A já si uvědomila, že není lepší životabudič než smích.

Dřív jsem si myslela, že to je v pořádku, být sama.

Nepotřebovala jsem nikoho, kdo by mi komplikoval život. Ale po té hrůze u Kalliho se to změnilo.

Připadalo mi nesnesitelné, že jsem večer měla být sama, když Cora šla na kurz nebo se někde setkala se svými přítelkyněmi. Někdy jsem se poddala temné mlze, která se mi vkrádala do srdce, a lehla si s Jackiem do postele.

Jednoho takového večera Ásta zazvonila a nevzdala se, dokud jsem se nepřinutila vylézt z postele a otevřít dveře. Hleděla na mě částečně kriticky, částečně ustaraně, ale neřekla ani slovo. Pomohla mi do schodů a zavedla mě do koupelny. Pustila mě,

teprve když alkohol odtekl stejnou cestou jako šampon.

„To už je lepší,“ řekla potom.

Otočila jsem se k ní zády. Lékaři na plastické chirurgii zatím dokázali zaretušovat jen část jizev.

Nechtěla jsem, aby ty ostatní viděla.

Ale ona mi to nedovolila. Namísto toho mě začala opatrně utírat ručníkem. Potom mě odvedla do ložnice, pomohla mi na postel, shrábla mi mokré vlasy z tváře a políbila mě. Nejprve opatrně, potom bouřlivěji.

Pomalu se jí povedlo roznítit ve mně žár, o kterém jsem si už myslela, že ho Kalii definitivně uhasil.

Zachránila mě?

Možná. Každopádně se jí povedlo postupně tlumit mé deprese a přinutila mě, abych se přestala litovat.

Dostala mě z bažiny sebelítosti a přesvědčila mě, že v životě jsou i horší rány.

Využila jsem svůj hněv na mužská prasata k tomu, abych se vzpamatovala. Rozhodla jsem se, že jim neudělám tu laskavost a nevzdám se. Nikdy.

Když jsem už skoro byla v Grafarvoguru, zavolala jsem z mobilu Ástě a řekla jí, že jsem na cestě. Slíbila jsem jí, že s ní zajedu do Hafnarfjorduru, kde chtěla dát kytici na hrob své přítelkyně.

Alda Ósk by dnes měla 21 let.

Ásta si nechala narůst dlouhé vlasy. Padaly jí v krásných vlnách přes ramena, když seděla vedle mě. V

jejím úsměvu byl ještě stále příslib a tajemství, i když

už jsem skoro všechna její tajemství znala.

Po cestě do květinářství mi vyprávěla o studiu.

Vychutnávala jsem si její líčení všedních zážitků, které pro mě byly zajímavé už jen proto, že to byly součástí jejího života.

Samozřejmě

jsem

nevěděla,

co

přinese

budoucnost. Zda tento vztah vydrží, zda naráz neskončí, či zda pomalu nevyšumí a nestane se starou vzpomínkou. Snažila jsem se na to nemyslet. Po událostech léta jsem považovala za nejlepší žít ze dne na den. Vychutnávat si přítomný okamžik.

„Příští den začíná až ráno.“

Říkávala máma.