VZAL TO ĎAS

Ewa Bialolecka

aneb okultní thriller
(Diabli wzili czyli thriller okultystyczny)

Člověk si musí dát pozor na to, co říká. Nikdy nevíte, kdo vaše slova zaslechne a jak šije vyloží. Tímto nepochybně správným názorem se však řídí jen málokdo. Rinaldo von Celerberg nebyl výjimkou. Ostatně proč by měl být?
„Ať mě vezme ďas, jestli se nechám oženit,“ prohlásil odbojně v kupé druhé třídy vlaku směřujícímu do Schweingeholzu na závěr jarního semestru. Sourozenci Celerbergovi sice mohli jet první třídou, ale už hodně dlouho to nedělali. V méně exklu-zivních vagónech bez plyšových lavic a záclonek bývalo mnohem více zajímavých spolucestujících, o spolužácích nastupujících cestou ani nemluvě. Za oknem vagónu se míhalo to, co se obvy-kle v takových případech míhá – hlavně obdélníková políčka zele-ného mladého zelí, zeleného ovsa, zeleného pastináku a občas zelených borových lesů. Zpestření v zeleném míhání tvořily ves-nice (střechy pokryté šedou břidlicí či došky) nebo červené tašky malých městeček.
„Souhlasím,“ přitakala Margerita a přehrabávala kufr. „Kde mám sendviče s nakládaným hovězím?“
„Moc jíš,“ vytkl jí bratr. „Moc vážíš a vůbec je tě moc. A nakládané hovězí je pořádné svinstvo.“
„Mám hovězí ráda a musím hodně jíst, protože hodně cvičím,“ odsekla Marge, když konečně našla krabici se sendviči. „Navíc Renaud nemá hubené holky rád.“
„Jasně, je třeba se zalíbit Renaudovi,“ řekl Ricky ironicky. „Kno-kautuj ho, rozmáčkni, obloudí. Možná si tě dokonce vezme, sestro.“ Marge se rozesmála, nedotčena jízlivostí dvojčete. Znala ho dost dlouho, aby věděla, kdy Rinaldo nemluví vážně.
„Ať mě vezme ďas, jestli to neudělá,“ frkla a zakousla se do chleba

*

Agentka Lill Astaroth s pohvizdováním pohlížela zamyšleně na monitor. Lidé se dovedou přímo neuvěřitelně nabízet. Zavrtěla nesouhlasně hlavou a uvolnila tlačítko nahrávání. Měla už mate-riálu dost, škoda plýtvat další páskou. Dveře jejího boxu se prud-ce otevřely, v mezeře se nejprve objevila rohatá hlava Leonarda de Vill a hned za ní dovnitř napochodoval zbytek, ozdobený vázankou s nápisem GO TO HELL.
„Ahoj, Lily. Končíš službu? Neslupnem něco spolu?“
Lill obrátila oči v sloup.
„Leo, za prvé: jestli mě ještě jednou nazveš Lily, budeš hledat svůj ocas v nejbližší popelnici. A za druhé, maminka tě nenaučila klepat? Mohla jsem přece…“
„Modlit se?“ přerušil ji Leo drze.
„Mohla jsem mít na monitoru Secret Service, a pak bys puto-val k vyčištění paměti.“
„Udala bys kolegu?“ zaskučel Leo dramaticky.
„Šašku. Neváhala bych ani minutu,“ odsekla Lill bezohledně. „A sundej si tu idiotskou parádu, na Lucifera, vypadáš jako naprostý blbec. Nevím, co vás to posedlo s tou hloupou módou.“
De Vill se zašklebil, ale rohy sundal. Ostatně imidž Agenta Pekla se určitě nedá dosáhnout dvěma červenými, diodami osvět-lenými rohy, hlavně když se jedná o lehce neupraveného informatika v kárované košili a s firemní vázankou.

*

Teď je určitě vhodné uvést několik slov na vysvětlenou, kdo je vlastně tato sympaticky diskutující dvojice. Lilith Lukrécie Astaroth by na označení „ďábel“ jízlivě namítla, že ďáblové se vyskytují v betlémech, kdežto její rasa se nazývá „démoni“. Zato Leonardo de Vill by se s chutí přihlásil k ďábelství, nasadil si světélkující rohy a pozval vás na studené pivo do pubu U Sta-lina Bude proto možná lepší ponechat otázku rasové příslušnos-ti na někdy jindy. Všeobecně se předpokládá, že ďáblové… démoni… nu, ony bytosti na D žijí v pekle, nebo možná v Pekle – to záleží na individuálních náboženských názorech dané osoby. Ve skutečnosti však jediným „peklem“ je HELL čili Heu-ristická Expozitura Logicko-Logistická, kde pracují Lill i Leo. V tomto „pekle“ by však bylo těžké najít nějakou smůlu a kotle, ledaže by se vzal v úvahu asfalt na parkovišti a zásobníky ústředního topení v suterénu. Pracovníci expozitury se smyslem pro humor sobě vlastním adresu uvádějí jako „Alej Prokletí číslo 666, rozměr čtvrtý a tři čtvrtiny, odbočit za zelinářstvím v půl páté“.

*

Vyšli před budovu HELLu, kde se jako obvykle zdánlivě bez-cílně potloukal mnohabarevný, mnohakončetinový a vůbec mnoharasový houf technických pracovníků. Leonardo se protáhl, až mu zapraskaly klouby, a úkosem pohlédl do ametystového pro-storu nad hlavou.
„Takže tohle je nebe… hm, dělá dojem… Skoro jsem zapo-mněl, jak vypadá.“
„Kdy jsi z té vaší nory vylezl naposledy?“ zeptala se Lill a obratně uhnula kyberoidovi, který se potácel po chodníku a ze všech spojů vypouštěl obláčky páry. „No tohle! Měli by je prohlížet častěji.“
„Leda v zrcadle. Nejsou fondy, není čas, není personál… Je jenom práce,“ poznamenal Leo melancholicky a zívl. „Právě jdu z osmačtyřicítky a předtím jsem se dělil o službu s Pablem.“
„Co je s ním?“
„Pablito se vsadil, že sní čtyřnásobnou porci Tří Kliček, zkazil si všechny tři žaludky a skoro celou svou směnu strávil na zácho-dě,“ vysvětlil Leo.
„Tihle chlapi!“ frkla Lilith. „Úplně jako děti!“
„Carissima, musíme přece mít nějakou zábavu,“ odvětil démon a zatvářil se jako ublížený Medvídek Pú, pak šarmantně otevřel kolegyni dveře, nad kterými visel špinavý rudý neon.
Z pubu okamžitě vylétl známý pach připálených brambůrek a Stalinovy proslulé Speciální Soljanky1
. Leo toto místo miloval, tvrdil, že je tam „skvělá atmosféra“. Lilith sice nevěděla, jak s touto atmosférou souvisí červené záclonky se srpy a kladivy a reprodukce nejvýznamnějších děl socrealistického umění visící na stěnách, ale tiše uznávala že jistým způsobem je tu útulno.
„Josife Vissarionoviči, něco pro vás mám,“ křikl vesele Leonardo a sáhl do náprsní kapsy.
Vytáhl bílou obálku a podal ji vousáčovi, který majestátně trů-nil za barem. Exdiktátor přijal dárek s neproniknutelným výra-zem, ale ani na okamžik neodložil neodlučnou dýmku. Nahlédl dovnitř. Knír se mu naježil a oči blýskly.
„Čuděsa…“ zamručel přes dýmku i kníry a vytáhl z obálky poštovní známku. „Korea, tisíc devět set čtyřicet devět. Příleži-tostná známka ke sjezdu strany. Krátká série, chybotisk… Napsa-li MOR místo MÍR, kitajci pitomí. Myslím, že za to někdo jel na ‚zimní daču‘. Bolšoje spasibo, Leonarde Baaleviči.“ Stalin pietně vložil známku do alba a zeptal se: „Co si dáte?“
De Vill přelétl pohledem jídelní lístek, napsaný křídou na tabu-li, mrkl stranou na nevelkého cthulhu, který dvěma chobotovitými tlamami pojídal dvě porce lívanců se smetanou (další sály z korbelů jakousi podezřelou tekutinu).
„Pizzu s chobotničkami,“ rozhodl se.
Cthulhu zachrčel tónem hlubokého odporu, a po těle mu pře-běhla zelená a fialová vlna.
„Nech toho, Sh’ffathre, nebo povím šéfovi, že piješ v pracovní době,“ napomenula ho Lilith. „Pro mě feferonový salát, mám dietu. Děkuji.“
Informatik a agentka usedli pod poličku se sbírkou matrjošek. Lill nenápadně postavila květnatou panenku, která se překotila
„Hrozný kýč,“ řekla a v duchu si slíbila, že si podobný soubor koupí, jakmile dostane úkol v patřičném kousku časoprostoru.
Záliba v kýči byla tajemstvím, za které se styděla a které peč-livě skrývala.
„Lilith,“ promluvil její kolega „Mám dvě věci a byl bych rád, kdybys alespoň jednu vzala pozitivně.“
„Nemůžou být obě negativní?“ zeptala se a převzala od číšni-ce talíř s feferonkami.
„Něco mi dlužíš,“ připomněl Leo.
„Máš pamatováka jak Žid buddhista. Povídej, co chceš.“
„Za prvé: vím, že teď něco rozpracováváš, a cítím, že je to větší věc. S nadějí na postup. Prosím, vezmi mě jako vodiče.“
Lill Astaroth s neproniknutelným výrazem ochutnala salát a potom spokojeně vydechla. Květiny ve váze zčernaly a klesly na stůl.
„A za druhé: půjdeš se mnou na rande?“ vypálil Leonardo a zrudl.
„Odpověď negativní,“ řekla Lill po krátké úvaze. „Vyloučeno.“
„Nevezmeš mě jako vodiče?“ zeptal se Leo tónem plným naděje.
„Nepůjdu s tebou na rande!“
„Takže mě vezmeš do party?“
„Uvážím to.“
„Lill, nebuď taková jezinka. Víš, že jsem v oddělení nejlepší.“
„Damien je lepší.“
De Vill pokrčil rameny.
„Damien klesá od doby, co sbalil tu kočku z Hollywoodu.“
„Hm… Jak se jmenovala? Marlin Moron?“ šťouchala Lill do feferonky.
„Marilyn Monroe,“ opravil ji Leo, specialista na sousední roz-měr a – tak či onak – samec. „Ubožák Damien se zamiloval. Lid-ský zvyk…“
„Nejsme lidé, Leo. A láska je nebezpečná nemoc, která může mít fatální dopad na práci.“
„Tak co bude? Pověz mi něco o tom projektu. Odhal cípek tajemství, krasavice!“ nepovoloval Leonardo.
„Neodhalím, protože by přestal být tajemstvím, ale promyslím si tvůj návrh.“ Lilith s potěšením konzumovala pikantní salát.
„Kdy předložíš projekt šéfům?“
„To je také tajemství.“
„Máš nějak moc tajemství,“ rozčilil se Leo a pustil se do pizzy s plody moře.
Lilith jen pokrčila rameny. Měla hodně tajemství. Přičemž to, které se týkalo sbírání plyšových koček, patřilo k nejnevinnějším a nejméně hodným skrývání. Lilith Lukrécie Astaroth byla velice, velice tajemná.

*

V prostředí HELLu měla Lilith pověst osamělého mravenečka Sama sbírala informace. Sama zpracovávala projekty a také je sama předkládala vedení ke schválení. V osobním spise měla sice zapsány takové superlativy jako: inteligence, ambice, analytické myšlení, výjimečný symbiotický talent… ale také poznámku: Malá schopnost k týmové práci. Jak měla Lilith ďábelskou trpěli-vost při hrabání v papírech a analýze stovek gigabajtů dat, tak její chování vůči spolupracovníkům kolísalo na úrovni bachyně se selaty. Dráždilo ji, že jí nerozumí na půl slova, že je jim třeba všechno vysvětlovat (příliš dlouho, ztráta času!), pijí moc kávy s kofeinem a čumí na ni jako berani, když říká tak základní hesla jako třeba Chaplin A-20/ZZ. Občas bezděčně hledala pohledem, kde mají tlačítko k restartu! S počítači šlo všechno mnohem snáz. Jediný, kdo se s „Ocelovou Astaroth“ jakž takž dohodl, byl Leonardo de Vill, ovšem týž Leo zkratku na svých dveřích VOJ (Vnitřní Operační Jednotka) předělal na Všichni Oslové Jsme, a sám fungoval trošku jako počítač, kterému někdo polil pevný disk šnapsem. Ale ani Leo nevěděl a nepředpokládal, že Lill Oce-lová Astaroth se v zátiší malého bytečku choulí v noci k zrzavé-mu plyšovému kocourkovi s psychedelickou tlamičkou a v úzké panenské posteli sní o velké lásce.
Lilith si nikdy nepamatovala své sny.
Prostě ráno vstala, když příšerný plastikový budík-lebka začal hrát motiv od Kinga Diamonda, nasadila si bačkory v podobě ply-šových slepic a přesunula se do koupelny, aby se přeměnila v superschopnou, superkompetentní, superstřízlivou pracovnici vládní agentury.

*

Komise se skládala ze dvou démonů, jedné upírky třídy theta a jednoho cthulhu, přizvaného kvůli názoru veřejnosti, že při při-jímání rozhodnutí klíčových pro činnost agentury se opomíjejí nehumanoidní rasy. Čtyři páry očí (plus několik dalších na stop-kách) zíraly na projekční obrazovku.
„… v současné chvíli má objekt šestnáct let,“ referovala agentka Astaroth. „Bylo by samozřejmě možné zvolit fázi, kdy by byl starší, ale to by oslabilo působení agenta Jako teenager bude cit-livější na návrhy, snadněji ovladatelný…“
„Thooouuu saaamuuuec?“ pracně artikuloval cthulhu.
„Samec,“ potvrdila Lilith a mírně svraštila obočí.
Nesnášela hloupé otázky, ale vyjádření nesouhlasu v této chví-li mohlo vést k zamítnutí celého projektu.
Upírka se předklonila s pohledem červených očí upřených na „objekt“ a každých několik sekund si úzkým jazykem olízla rty – což byl pro ni reflex stejně přirozený jako dýchání, přesto si však dokázala.zachovat distingovaný vzhled. Jako inteligentnější než její chapadlovitý soused položila otázku, za kterou by ji agentka objala, kdyby se přestala ovládat.
„Rozumím, slečno Astaroth, že objekt, přestože vypadá jako hodně mladý lidský samec, představuje jistou hodnotu, protože jinak bychom tu neztráceli čas. Tak tedy ne kdo, ale čím je?“
Lill se zhluboka nadechla
„Podle zjištěných údajů je katalyzátorem jevů eM,“ prohlásila prostě a čekala na efekt vyslovené teze.
Démoni se napřímili jako struny, zastříhali špičatýma ušima, a zaskočený cthulhu vydal neelegantní zvuk.
„Narozen třicátého dubna, na svátek nazývaný Noc Beltane nebo Walpuržina noc, slavený přes dva tisíce let, což poskytuje neobyčejně vysoký okultní potenciál.“
„Posledního dubna se rodí poměrně dost dětí,“ namítl jeden démon s nádhernou safírovou hřívou. „Proč právě toto štěně? Co je v něm tak skvělého?“
Lilith s kamenným výrazem okamžitě vylovila ze spisu patřič-ný list.
„Za prvé genetika a rodokmen. Všichni členové rodiny z otco-vy strany se narodili v dost významných dnech. Otec – 1. dubna, sestra – 1. května, mladší bratr… také jemu bude vhodné věnovat časem pozornost – 31. října, přesně na svátek duchů. Babička – 25. prosince, prababička – 24. prosince. Matka – 14. února, pře-stože z její strany víc nezaznamenáno. Celá tato skupina je velký generátor eM-pole, přičemž nejlepší výsledky má nejmladší generace.“
Komise pozorně naslouchala, cthulhu splétal a rozplétal chapadla
„Za druhé: kluk pronesl formuli,“ pokračovala Lilith věcně.
„Formule není závazná, pokud byla pronesena bez vědomé intence,“ zavrčel modrovlásek. „Dodatek k Traktátu ze sedmde-sátého šestého. Netýká se výlučně negramotných.“
„Jistě, znám předpisy. Formuli je však možné inteligentně využít navázáním na čest, dodržování daného slova a tak dále. Jedná se o šlechtice, má v tomto směru patřičné vychování. Sál je přímo s mlékem matky. A od formule je už jen krůček k pod-pisu náborové smlouvy,“ odpověděla Lilith ledově. „Kromě toho… jeho babičku i prababičku shrábli Holubáři. Kdyby-chom jim sebrali vnuka, dostali by přes nos,“ dodala zdánlivě nerada.
Pohled na výraz komise agentku Astaroth přesvědčil, že je chy-tila. Setkání s mladým R. Celerbergem tváří v tvář bylo jen otáz-kou času. Povýšení a zvýšení platu také. Když už „nefunguje nic jiného, je třeba vsadit na ambice. Konkurenční Resort Apoštolský Jahve, pohrdavě nazývaný Holubáři, je solí v oku HELLu už hez-kých pár tisíc let.

*

Jedlový lesík u Schweingeholzu je předposledním místem, které by domorodci podezírali z nějakých nadpřirozených vlast-ností. (Za poslední je pokládán archiv zdejšího daňového úřadu, protože i duchové se tomuto místu s odporem vyhýbají.) Řídký, neudržovaný háj nelákal k procházkám ani nejméně náročné zamilované páry. Kdyby se tam však nějakým zázrakem ocitli v šest ráno, náhodou by viděli, jak se zničehonic ve vzduchu ve výši asi metr objevil nezvučně vířící fialový kužel husté mlhy. Po chvíli z něho vypadlo jakési tmavé těleso a hlučně přistálo v jalovcovém keři.
„Alla afattys katyy ýmelak, ynt stachdym kunfuw myn lara, easik hajlenet sahira!“2
ozval se výkřik plný nepotlačovaného vzteku.

Lill Astaroth rychle vylezla z pichlavého houští, přitom neu-stále cedila skrz zuby upřímná přání, ve kterých se nevyskytovali už jen ježci a velbloudi, ale také bolesti stoliček, návštěva tchýně a vyúčtování berňáku. O dvě minuty později dopadl do stejného místa velký kožený kufr s okovanými rohy, potom vzorkovaná žakárová taška a na ni se zařinčení spadl bicykl. Kdyby agentka Astaroth byla pomalejší, byla by v této chvíli mnohem… placa-tější.
Setřepala ze sebe jehličí, sáhla do kapsy a vytáhla rtěnku a pudřenku. Bleskově nakreslila na zrcátko jednoduchý pentagram. Pro všechny případy se rozhlédla – v dohledu nebyl nikdo.
„Zde Astaroth, zkouška spojení. De Vill je idiot. Opakuj.“
„Astaroth, hlasitě a zřetelně. Opakuji: De Vill je bůh sexu.“ Hlas Lea byl trošku deformovaný, ale výtečně slyšitelný.
„Šašku. Leo, víš, že jsi mě hodil přímo do jalovce? Jsi stejný vodič jako chobotnice pouštějící draka“
„Málo místa, Lill. Mohl jsem volit ještě strom vedle, ale v roli andílka na špičce stromečku bys nevypadala dobře, carissima“
„Dobrá, popovídáme si, až se vrátím. Přihlásím se za hodinu naslouchací soupravou.“
„Směr jihovýchod a dostaneš se na pěšinu. Potom vlevo, cíl je ve vzdálenosti dvou kilometrů. Co bys řekla tequile s jahodami nebo masáži mandlovým olejem?“
„Konec spojení,“ zavrčela Lill do zrcátka a zaklapla pudřenku.
„Počítače, mikrofony, reproduktory, a my pořád bazírujeme na preparátech ze slepičí krve, taková ironie,“ pomyslela si. Fia-lový minicyklon se mezitím zmenšil na čtvrtinu původní veli-kosti a skoro zprůzračněl. Kdesi na druhé straně prostoru poskládaného jako origami vodič HELLu zredukoval spojení eM pole tak, aby do jeho světa neproniklo nic nežádoucího. Jedna zbloudilá veverka by mohla vážně poškodit kabely a zni-čit celou akci.

*

Cesta dovedla Lilith přímo k malému nádražíčku. Nemít kufr, agentka by vypadala jako slečinka, která využila hezkého počasí a vydala se na výlet. Lill opřela kolo o boční zeď budovy, ukrytá před pohledy lidí, kteří mohli přijít od městečka Vzhledem k časné době, jak se přesvědčila pohledem do okna čekárny, na stanici nebyl nikdo kromě pokladníka dřímajícího za mřížkou a nějakého muže, skrytého za plachtou novin. Lilith zkontrolova-la čas na hodinkách připnutých ke kabátku a stiskla kamínek v malém medailonku, aby aktivovala špionážní spojovou soupra-vu. Přívěsek byl elektronickým zázrakem, obsahující mikrokameru a laryngofon.
„Hlásí se Astaroth,“ pronesla, aniž pohnula rty.
„Hlasitě a zřetelně, Lill,“ uslyšela Leonardův povzbudivý hlas ve sluchátkách maskovaných jako klipsy.
Dva jako vlásek tenké neviditelné kabílky přenášely vodičova slova přímo do ucha agentky.
„Jsem na nádraží, vlak přijede za čtvrt hodiny. Zatím je všech-no normální a podle plánu. Konec spojení.“
Zatím šlo všechno jako po másle. Vlak přijel přesně a Lill se snadno vmísila mezi vystupující. V šedém cestovním kostýmku, s měkkým sametovým baretem, s kufrem a kolem vypadala jako další cestující, která právě opustila vagón a vyzvedla v zavaza-dlovém oddělení svého kovového oře. Někdo, kdo by se později vyptával na slečnu Lilianu Tenebrosovou, by se dozvěděl jen to, že přijela do Schweingeholzu osobákem v sedm patnáct.

*

Pro Lill, zvyklou na prosklené budovy HELLu, stavby L’Ecole privée de la metode expérimentale z červených cihel vypadaly elegantně a starosvětsky, přestože na standardy tohoto světa byly docela moderní. Agentka na území školy zahlédla tenisový kurt a něco, co vypadalo jako výkop pro plavecký bazén. Na hřišti řada barevně oblečených dívenek prováděla taneční cviky s praporky (pokud to opravdu byly dívenky, a ne mladé ženy). Lilith, doma dost vysoká a docela urostlá, se mezi velkými oby-vateli rozměru E-19/ZZ cítila podivně malá a nená-padná.
„Mažoretky? Tady?“ podivila se v duchu při pohledu na postavy poskakující do taktu. Madame Flageoletová nepochybně dbala o rozvoj svých chovanek, a to tělesný i duševní. Lill si představovala ředitelku jako tvrdou, nakrátko ostříhanou ženu vojenského typu, a nevázaná fantazie jí nabí-zela obraz rozložité aktivistky ve vojenské blůze, jako na plakátech v baru U Stalina, zato s monok-lem a rákoskou. Skutečnost tuto vizi rychle verifi-kovala. Madame Flageoletová byla hubená, extrovertní dáma středního věku, s vlasy zrzavými jako liška sepnutými do drdolu, ze kterého se pokouše-ly uniknout jednotlivé pramínky, jako by žily vlast-ním životem. Fascinovaná Lilith s námahou odtrhla oči od její levandulové blůzičky, aby odpovídala na kladené otázky s výrazem vyjadřujícím náležitou úctu.
„Milé dítě, přiznávám, že jsem dost zaskočená,“ zvedla ředitelka pohled od prohlížených dokumentů. „Jistě, před třemi dny jsme dostali opis z matriky, dopis a šek, ale okamžitě jsem telegrafovala, že kvůli nedostatku místa už nemůžu nikoho přijmout. Šek jsem vrátila kurýrem. A zatím si přijedeš prostě jen tak… Navíc koncem semestru, nesmysl.“
Lilith se zatvářila jako vystrašený psík.
„Já nic nevím, prosím. Teta mi koupila lístek a při-kázala jet sem. Řekla, že je všechno zařízeno.“
„Nemůžu tě tady nechat!“ rozčilila se ředitelka „Opravdu, jako kdyby mi podstrčili kotě. Nejsem úschovna. Jak si to tví rodiče představují…“
Velké černé oči Lilith zaplnily slzy. Rty se jí chvěly.
„Nevím, prosím. Oba už jsou po smrti,“ vzlykla a sáhla do kapsy pro kapesník.
Z rovnováhy vyvedená madame Flageoletová na chvíli zmlkla a pak navázala mnohem mírnějším tónem:
„No, no, neplač, přece tě nevyhazuji teď a oka-mžitě. Myslím, že se mi podaří tě na několik dní umístit, než se záležitost s tvou tetou nevyjasní. Najdeme volnou postel, třeba i na ošetřovně.“
„Děkuji, madame Flageoletová.“ Lilith vložila do hlasu patřičnou dávku vděčnosti.
„Musím tě upozornit, že škola je koedukovaná. Můžeš se tady setkat s chlapci… Hm… Dokonce se určitě setkáš, i když samozřejmě ne v dívčím křídle s ložnicemi. Tam určitě ne.“
„Nevadí, madame,“ odpověděla Lill zdvořile. „Jsem na kluky zvyklá, mám… měla jsem dva bra-try.“
Než žena za stolem stačila něco říct, Lilith zvedla bradu, jako v návalu zoufalství, a pokračovala:
„Alonzo měl sedmnáct a Leonard deset. Zemře-li spolu s rodiči před půl rokem pod lavinou. A představte si, že jsem si tehdy zoufala, že nemů-žu jet lyžovat s nimi… Zřejmě mi spála zachránila život. Měla bych být prozřetelnosti vděčná, ale je to těžké, hlavně když teta…“ Lill ustala, jako by se kousla do jazyka. „Teta není na děti zvyklá. Otec mi samozřejmě nechal dost peněz ve svěřeneckém fondu, poradím si, ale… Mohla bych chodit do zdejší školy jako externistka, kdybych si pronajala byt ve městě?“ zeptala se s nadějí.
„Kolik je ti let, dítě?“ pohlédla na ni ředitelka jestřábím zra-kem.
To bylo důležité. Lilith se nesmí omladit příliš, ale také se nesmí vydávat za příliš dospělou.
„Šestnáct. Skoro šestnáct, prosím…“ zalhala Lill bez mrknutí oka, třebaže jí nedávno byly sto čtyři. Naslouchající Leo souhlas-ně zamručel.
„Liliana. Liliana Tenebrosová…“ řekla madame Flageoletová rozvážně. „Pocházíš ze Španělska, drahoušku?“
„Ano. Tedy táta odtud pocházel. My jsme se narodili už tady v Ottereichu.“
„Tedy vítej ve Schweingeholzu, mladá dámo.“

*

Lilith vítězně obhlédla své nové locum. Hra na ubohého sirot-ka i tentokrát zafungovala dokonale. Po rozhovoru s ředitelkou ji odvedli do maličké místnosti, která obvykle sloužila jako izolace. Nyní byla prázdná, protože z mládeže odpočaté na prázdninách ještě nikdo neonemocněl. Lilith připadala místnost příliš bílá – bílé stěny, bíle natřená kovová postel a sněhobílé povlečení, skříň a věšák na šaty, jinak žádný nábytek. Toto spartánské vybavení trošku mírnil obrázek na zdi, představující stádo ovcí na louce, a kobereček u postele s bezovým kocourkem s nádherně debilním pohledem. Lilith zahnala touhu ho ukrást a připojit ke své sbírce.
Scénář se rozvíjel podle vytyčeného plánu. Flageoletová už změkla Pravděpodobně pošle další dopis domnělé tetě Liliany Tenebrosové, a dostane formální odpověď, přesně ve stylu lho-stejné příbuzné, která chce dostat z domu dospívající problém, a další šek, ještě vyšší než předtím. Školné na celý příští rok pře-dem, „nulaproblém“. Co soucit začal, dokončí peníze, ostatně ten bazén je potřeba za něco dostavět.
Než tyto tanečky dojdou do finále, uplyne nejméně deset dní, a někde poblíž pobývá oběť, mladý Celerberg, a každá minuta, kterou agentka Astaroth stráví v L’Ecole expérimentale, ji přibli-žuje k cíli.

*

Výběr předmětů ve škole madame Flageoletové byl přinej-menším zvláštní, a to nejen z hlediska návštěvníka z jiného světa. Ve snaze smířit tradice s moderností ředitelka podnikala krkolom-né činy, což omračovalo stejně žáky jako jejich rodiče. Tak se mezi vyučovanými jazyky objevil elfí a trpasličí, vedle matemati-ky kralovala na rozvrhu hodin démonologie (pro vyšší třídy), dívky se učily šít i křížkový steh, kromě toho měly lekce polito-logie (s důrazem na práva žen) a bylo jim vysvětlováno, jak fun-guje parní stroj. Mladíci se zase občas účastnili referátů s fasci-nujícími názvy „Vajíčka na tvrdo a vajíčka sázená – techniky pře-žití“ nebo „Přišívání knoflíku – nářadí a praktická lekce“. Lilith, v souladu se svými představami, byla přijata do tohoto udivující-ho útulku vědy, a podle slov nových spolužaček „vhozená do vody“ rychle pochopila, proč je škola plná. Navzdory podivínství poskytovala všestranné vzdělání, navíc byla naprosto demokratic-ká – nedělaly se tu žádné rozdíly z hlediska původu nebo rasy. Agentka zkušeným pohledem rozeznávala mezi žáky podsadité, zarostlé potomky trpaslíků, špičatouché půl a čtvrtelfky, dokonce i jednoho adleriana se svébytně oranžovýma, kulatýma očima. Pod podmínkou, že na to měli.
A Rinaldo von Celerberg na to určitě měl. Lilith ho identifiko-vala už první den. Postačilo se rozhlédnout po jídelně, zašilhat a nastavit zrak na příjem aury. Nad hlavami jedlíků se vlnila různá světla – světležlutá, nazelenalá nebo modrá, v závislosti na kon-dici a náladě majitele – zato nad štíhlým blondýnem, který roz-tržitě zíral do talíře, stál pořádný sloupec bílého světla, vysoký skoro dva metry, stabilní jako hory Uluru. Nedal se přehlédnout. Agentka si se zájmem prohlížela „cíl“. Mladý Celerberg v reálu málo připomínal snímek, který jí dodal odbor družicové rozvědky – rozmazaný digitál, na okrajích pixelovaný. Fotografie ukazovala jen obecné vlastnosti objektu, zcela pomíjela detaily, které počí-tač už kvůli své kybernetické povaze nemohl zachytit. Například snivý výraz modrých očí nebo způsob, jak mladík bezděčně čuchal vlasy nad čelem a ničil tak dílo hřebene a kartáče.
Dokonce je hezký, pomyslela si Lilith shovívavě. S těmi vlás-ky by se hodil na Holubáře, ale toho se nedočkají, he, he…
Žačka vedle ní zřejmě špatně odhadla chování Lilith, protože roztouženě zašeptala:
„Krásný, že?“
Lilith pohlédla na uchvácenou dívku, potom znovu na „cíl“. Hošík nebyl ošklivý, ale výraz „krásný“ vypadal přehnaný.
„Celerberg?“ ujistila se opatrně.
Dívka na tři sekundy vystřízlivěla.
„Ricky? Kdepak. Leroy. Leroy Willoughby…“ a opět utonula ve vírech milostného okouzlení.
Teprve teď si Lilith povšimla, že vedle mladého Celerberga (nemá na něj začít myslet jako na Rickyho?) sedí jakýsi čouhán, brunet s napomádovanými vlasy, mladickým knírkem a úsměš-kem vládce vesmíru, nebo v každém případě jeho ženské polovi-ny. Navíc jednoznačně čumí na ni! Fúúúj… Lill zvedla k ústům lžičku s dezertem. Sulc, nu což, mohlo být hůř.
V téže chvíli se málem udávila Sloupec záře nad Rinaldovou hlavou se rozdvojil! Druhý sloup světla, na první pohled napros-to stejný, se přemísťoval ke dveřím, zřejmě trvale náležející urostlému hochovi, který dosud seděl za Rickym tak, že obě aury splý-valy. Lilith by si ráda dala pohlavek za nedostatek pozornosti. To bylo prostě neuvěřitelné, zázrak… fuj! Neslýchaná shoda okol-ností! Příležitost, jaká nastává jednou za století. Leonardo, který měl možnost pozorovat pole činnosti mikrokamerou v jejím medailonku, vydával tlumené výkřiky nadšení. V HELLu to musí pořádně vřít. Lill strčila loktem do roztoužené sousedky.
„A kdo je ten?“ zeptala se rozechvělá loveckým vzrušením. „Ten, co jde ke dveřím. Ten vysoký…“
Děvče posměšně frklo.
„To je ona, ne on. Marge von Celerberg. Nevypadá jako holka, viď?“
Fakticky, zaskočená agentka se v prvním okamžiku nechala zmást krátkým sestřihem a nevšimla si, že domnělý kluk má na sobě nikoli zelenou školní bundu, ale dívčí kostým stejné barvy.
Dvojčata! Lilith pocítila, jak ji polévá horko. Když se před šesti měsíci začala zabývat rodinou von Celerbergů a kompletovat jejich dossier, rutinně prověřila i Rinaldovu sestru a získala výsle-dek poměrně vysoký, ale nijak senzační. Není tedy divu, že se soustředila na slibnější polovinu sourozenců a na děvče skoro zapomněla I když, ufff… to byla hrubá chyba Proč u ní tak prud-ce vzrostla aura v tak krátké době? Samozřejmě bude nutné se okamžitě přizpůsobit nové situaci. Rinaldo, nebo Margerita? Kdo první? Lilith bleskově rozhodla: Rinaldo. Scénář akce byl od samotného začátku ušit na kluka. Kromě toho, až omámí Celer-berga juniora, bude snadnější navázat známost i s jeho sestrou. Mezitím „cíl“, nevědom si vášní, které víří kolem jeho osoby, dál zamyšleně konzumoval dezert. Lilith napadlo, že možná chybo-vala i v tom, když tolik spěchala s akcí z obavy, že jí nějaký jiný operativec vyfoukne před nosem chutný kousek. Kdyby byl kluk trošku starší a zkušenější, mohla by ho prostě zatáhnout do poste-le. Pokud by mu nepřekážel sex se ženou, která má ocas…

*

Více než polovina agentek HELLu, trvale pracující v terénu, se rozhodla pro amputaci ocasu. Většina humanoidních ras tako-vou ozdobu nemá, a maskovat tento „doplněk“ je často obtížné nebo přímo nemožné. Samozřejmě nikdy, opravdu nikdy se k takovému zákroku nerozhodl žádný démon mužského pohlaví, z pochopitelných důvodů. To ovšem poskytovalo dámské části agentury příležitost k posměškům. Démonice zlomyslně hlásaly, že pánové potřebují dodatečný mužský atribut pro případ, že by ten vpředu selhal. Lilith sdílela skoro mužskou nechuť k myš-lence amputace. Měla velice hezký ocas – nepříliš dlouhý, ale zato ozdobený hustým, pečlivě udržovaným třapcem. Pečovala o něj několika druhy balzámů a pravidelně chodila ke kadeřní-kovi.
„Jestli je mou nejhorší vadou marnivost, mám své vady ráda,“ říkala.
Marnivost může být zhoubou i zbraní. Ocelová Astaroth ji pra-videlně používala jako zbraň. Vždy však přijde chvíle, kdy zbraň selže.

*

Závěrečné zkoušky se blížily velkými kroky, ale madame Flegeolotová nedovolovala žákům, aby se nepřetržitě hrbili nad kni-hami.
„Co jste nestihli za celý rok, teď už nestihnete. Měli jste se učit dříve, teď se jděte projít,“ říkala a vyháněla bledou, nadměrným duševním úsilím pomačkanou mládež na májové slunce.
Usmrkánci z prvních a druhých tříd hráli kuličky nebo fotbal, starší tenis, kriket a lacrosse, a ve volných dnech skupinky zájem-ců organizovaly výlety na kolech. Lill by se za jiných okolností nechala k takové projížďce zlákat, ale byla v práci a „cíl“ hrál kri-ket s rozčilujícím zaujetím. Proto hlavně předstírala procházky v blízkosti hřiště a pokoušela se upoutat pozornost Rinalda von Celerberga Bohužel současně upoutávala pozornost jiných hráčů. Žádný div.
Třebaže v tomto světě Lilith patřila k osobám nejvýše střední-ho vzrůstu, postavu měla stoprocentně ženskou. Zdejší móda sice nevytvářela takové možnosti svádění jako třeba neprudérní styl AU-21/ZZ, ale přinejmenším šetřila děsné nepohodlí při strkání ocasu do těsných džínů. Pomocí odhalených lýtek, střevíců s pod-patky a nevelkého dekoltu bylo možné získat poměrně dost. A když aplikovala ještě jisté tajemné metody prádla, zdůrazňující ty či ony obliny, neexistoval hráč, který by se neohlédl za půvab-nou „Španělkou“. Kapitáni obou týmů kleli jako špačci a pokou-šeli se bránit rozrušení hráčů, ale získávali jen to, že když se pokoušeli (více či méně zdvořile) vyhnat slečnu Tenebrosovou z blízkosti hřiště, vraceli se z rozmluvy s ní rozpačití, zmatení a dočista zničení. Ocelová Astaroth nelítostně používala i chemic-kou zbraň v podobě parfémů s feromony.
Drobná válka trvala dva dny, až do okamžiku, kdy zlomyslný osud se rozhodl postavit na stranu hráčů kriketu a pomstít se.

*

Lilith Astaroth už zažila ve svém životě démona nepříjemné chvíle. Migrény, při trénincích vykloubené prsty a natažené šla-chy, při akci vyražený zub, bolesti v krku po čestném požití Speciální Soljanky… To však bylo absolutně nic proti bolesti po zása-hu tvrdým kriketovým míčkem do ocasní kosti. Lill měla dojem, že se rozdvojuje – jedna její část ležela na trávníku zadkem naho-ru a kvílela, a druhá vnitřní sarkasticky připomínala, že pokud chtěla udělat dojem, dosáhla prostě dvě stě procent normy. Nehoda přilákala všechny z okruhu sta metrů. Jen aby někdo nechtěl hned na místě zjišťovat, jak, a především kde je zraněná. Katastro-fa visela na nitce.
„Omlouvám se, moc se omlouvám… Nechtěl jsem! Opravdu jsem nechtěl! To byla náhoda!“ Mladičký pálkař hned lomil nad Lilith rukama a chytal se za hlavu, hned se snažil oběť zvednout.
„Nech mě! Baseball!“ bránila se Lilith rukama
„Kriket,“ opravil někdo hloupě.
K čertu, ještě chvíli, objeví se některý učitel a Lilith bude defi-nitivně v maléru. Mohla si useknout ten zatracený ocas, dokud na to byl čas. V mikrosluchátkách se Leonardo snažil poskytnout instrukce, které mysl zalitá bolestí nepřijímala. Sebrat se, za kaž-dou cenu se sebrat. Asi má zlomenou kost. Zatracený míček, nenávidím sport, pomyslela si Lilith a pozvedla se na loktech.
„Co se tady děje? Proboha?“ přehlušil šum hlasů pronikavý ženský hlas. Otázka byla pronesena tónem naznačujícím, že tazatelka nepřipouští možnost ignorování.
Srdce skočilo Lilith do krku, ale hned zjistila, že to není učitel-ka, ale děvče, se kterou sdílí ložnici. Persefona… Persefona Woodgate, čtvrt nebo dokonce půlhunka, alespoň podle šikmých očí a hodně světlých vlasů ve spojení s olivovou pletí. Žádný div, že spolužáci k ní pociťovali značnou dávku bojácné úcty. Co nezaznamenalo vědomí, doplnila genetická paměť s informací o armádě hunů, kteří pod vedením Vizir-khana prošli touto zemí s ohněm a mečem před sedmi sty léty. Woodgate by byla slušným přínosem pro HELL…
Lilith usoudila, že už je jí trošku lépe, když se jí začíná vracet pragmatické myšlení, a pokusila se vstát.
„Marge, podepři ji z druhé strany. Lill, vezmeme tě na ošetřovnu.“ Persefona uchopila Lill v podpaždí a rozhodně, i když jemně ji postavila na nohy. „A ostatní zmizte. Chcete, aby sem přišla Fazole?“
Lilith sevřená mezi dvě urostlá děvčata se cítila jako školačka. Jediné, co mohla dělat, byly pomalé krůčky. Spolužačky ji vlast-ně nesly, protože Lilith se motala hlava. Dotyk teplých živých těl, i když odlišného druhu, však uklidňoval. Lilith by se nejraději schoulila do klubíčka v bezpečné náruči Persefony, respektive Margerity von Celerberg, a usnula do doby, než přejde bolest. Najednou jí bylo do pláče, tolik zatoužila po domově. Po bytečku u Azazelova náměstí, po plyšovém kocourkovi, oblíbeném hrneč-ku s nápisem Temná strana Síly vládne, a dokonce i po Leovi s jeho fatálním oděvním vkusem.
„Nechci do nemocnice! Půjdu k sobě a lehnu si,“ zaúpěla zou-fale hned na chodbě.
„Musí tě prohlédnout ošetřovatelka,“ nezpomalila Woodgate.
„Ne! Nechci! Nesmím… ééé… víra mi to nedovoluje!“ zaryla Lill podpatky do podlahy.
Náboženský argument by spolehlivě fungoval v AU-20 i –21, dokonce i v BW-16, ale Lill si nebyla jistá, jestli je vhodný v této situaci. Bohužel nedokázala vymyslet nic lepšího. Obě děvčata na sebe nad její hlavou pohlédla. Margerita pokrčila rameny, ale změnily směr a vedly Lilith do ložnice.

*

Když se konečně ocitla sama, agentka Astaroth vytáhla v úkry-tu v kufru aplikátor se silným anestetickým prostředkem a dala si injekci do kostrče. Počkala několik minut, až blahoslavené… fuj, blahodárné strnuti zachvátí zadní část těla, potom sundala sukni a pokusila se prohmatat poškozený ocas. Neměla po ruce zrcad-lo, ale hmatem se přesvědčila, že sice otekl, ale není zlomený, jen naražený. Ocelová Astaroth zhluboka vydechla, připomněla si patřičnou přednášku o první pomoci a rozhodným pohybem srov-nala posunuté obratle. Potom se pokusila nepoblít.
Ještě se stačila zout. Omámena anestetikem padla na lůžko a usnula, jako když ji do vody hodí.

*

Probudila se náhle, jako kdyby na ni někdo vychrstl vodu. Žaludek jí nepříjemně poskočil. Dala by přednost probuzení vycvičeným instinktem zvláštního agenta, ale ve skutečnosti to byl její vodič, který spustil do sluchátek alarm. Otevřela oči a spatřila vedle své postele Margeritu von Celerberg;
„Jak se cítíš?“ zeptala se spolužačka „Přinesla jsem ti led,“ zahoupala ve vzduchu modrým gumovým ojíněným termoforem.
Lill ho vděčně přijala, okamžitě odšroubovala zátku a s chutí schroupala kousek ledu. Margerita na ni udiveně hleděla.
„Správně sis to měla přiložit k… víš přece,“ pokoušela je zachovat zdvořilý tón.
Upřímná, soucitná, možná dokonce poctivá a mravná… Obstojný materiál pro Holubáře, přímo škoda. I když Holubáři nabírají pracovníky podle inteligence, a ne podle srdce, pomysle-la si Lilith, ale nahlas řekla:
„Vím, ale mám led ráda. A zřejmě mám mírnou horečku. Díky.“
Strčila termofor pod přikrývku. Opravdu okamžitě pocítila úlevu.
„Co jsi vlastně dělala u kriketového hřiště?“ zeptala se Marge-rita přímo.
„Pokoušela jsem se narazit si tvého bráchu, který mě naprosto ignoroval,“ měla Lilith na jazyku, ale jen se smutně zatvářila.
„Nevíš, že je tam nebezpečno? Mohla jsi dostat do obličeje,“ pokračovala Marge. „Hrají fušersky. Nehráli by lip, ani kdyby můj bratr nepatřil do týmu.“
Lilith se usmála, ani se k tomu nemusela nutit. No prosím, Margerita von Celerberg má smysl pro humor.
„Nemám kriket ráda, dávám přednost boxu,“ pokrčila dívka rameny.
„Ale box je snad ještě nebezpečnější než kriket,“ zapochybo-vala Lill.
„Jistě, ale v boxu můžeš to můžeš soupeři vrátit,“ odpověděla Margerita a ani přitom nemrkla
Lilith se líbila pořád víc. Byla hezká nebanální krásou, k tomu zřejmě dokázala mluvit bez chichotání, na rozdíl od většiny zdej-ších holek. Nyní, kdy veškerou pozornost agentky nezabíral Rinaldo, mohla si jeho sestru prohlédnout blíž. Neměla se od začátku soustředit na ni? Ale kdo to mohl tušit…? Malá (ach, to asi není správné slovo) působila inteligentním dojmem. Světlemodré oči studeného odstínu ledovce hleděly bystře, ústa nazna-čovala rozhodnost a charakter, dokonce i chlapecký účes, který Lilith tak spletl první den pobytu, Margeritu nehyzdil. Právě nao-pak, ideálně ladil se zřetelným obočím a poskytoval jí originální vzhled.
Lill a Marge rozmlouvaly čtvrt hodiny o škole, učitelích a zdej-ším trávení volného času. Při té příležitosti se agentka dozvěděla o posilovně v suterénu a existenci enkláv na půdě, kde si kluci zapalují první cigarety a děvčata s vytřeštěnýma očima čtou „nevhodnou“ literaturu. Lill Astaroth, bydlící sto metrů od pornokina, jen kulila oči a tenkým hlasem se zeptala, jestli by se mohla připojit ke „klubu“. Opravdu se bavila pořád víc, i proto, že ocas už skoro nebolel. Při konverzaci s Margeritou von Celerberg měla zvláštní pocit, že hovoří se sestrou – současně starší i mnohem mladší než ona. Když ji Margerita na rozloučenou lehce plácla do dlaně, Lilith se zachvěla od paty až k hlavě, jako kdyby mezi ní a Marge přeskočil elektrický výboj.
Když děvče odešlo, Lilith sebou přímo trhla, když se ozval dosud mlčící Leonardo:
„Nádhera, Lill. Když ulovíš oba, vedení tě pozlatí.“
Poprvé v životě úplně zapomněla na existenci vodiče. Při hovo-ru s Marge dokonce zapomněla na úkol – prostě jen pohlížela do těch modrých očí a cítila se dobře.
„Jsem unavená, Leo,“ otřásla se. „Petidyn ještě působí. Musím se vyspat.“
Ano, to je ono. Je prostě omámená. Z jiných důvodů by se přece Ocelová Astaroth nemohla dopustit takové nekompetent-nosti, ne?

*

Hodina démonologie přinesla Lill nové dojmy. S maximálním úsilím potlačovala záchvaty hysterického smíchu, když si prohlí-žela názorné obrazy pověšené na stěnách. Pro obyvatele rozměru E-19/ZZ to možná byli strašliví, nebezpeční démoni ze samotné-ho dna pekla, ale ona na nich viděla prostě kolegy a kolegyně z práce. Vypodobené tak, že se nejlepší kabaret mohl schovat. Hlavně chudáka Beliala onen pochybný umělec-démonolog zřej-mě viděl, když měl strašlivou kocovinu.
Profesor přes démony přednášel a především kladl důraz na předpisy BHPD (Bezpečnost a hygiena práce démonologa). Bylo ostatně zřetelné, že učitel se pokouší ani ne tak naučit přivolávání nadpřirozených bytostí, jako žáky přesvědčit, že se to nemá dělat. Lilith měla chuť dodat, že do učebnice je třeba dopsat bod: Vyvo-lávání Beliala Behemotiče v okamžiku, kdy svádí slečnu v baru, je nejen hrozně netaktní, ale také hrozí vážným úrazem. Bel je na svůj soukromý život háklivý.
Osnovy v páté třídě už vyžadovaly nácvik kreslení pentagramů. Zpočátku obyčejnou křídou, a koncem roku křídou s krví sle-pice, se současným vyvoláváním primitivních duchů vzduchu, kteří se na okamžik zjevili v křídovém poli, chvíli se sytili sla-boučkou emanací zvětralé krve a mizeli – lehoučcí a neškodní jako průhlední pulci.
Lilith se rozhlédla Děti listovaly v učebnicích při hledání pří-slušné stránky; ti nejméně trpěliví už čmárali křídou na tabulky, které ležely před nimi na lavicích. Jedné holce se podařilo přilákat živodlaka a vypískla buď radostí, nebo úlekem. Lill odborně nakreslila svůj pentagram, potom se zlomyslným úsměškem nahmatala v kapse kabátku rtěnku a dopsala jí Belialovo domácí číslo. Nad pentagramem se objevila nepatná fialová záře, v denním světle skoro neviditelná. Uprostřed zhoustla, skoro ztvrdla, a potom se v momentě změnila v okénko, ve kterém se objevil obličej ospalého démona. Nádherný rudý sestřih a přivřené, velké červené oči rozespale blýskaly. Bel zívl, ukázal pár lvích špičáků a zakašlal.
„Lill…? Co blázníš? Víš, kolik je hodin? Celou noc jsem makal a ty mě budíš hned ráno?“ Dokonce i jeho kouzelný same-tový bas, který u třech čtvrtin démonie vyvolával samovolnou ovulaci, byl zastřený a ne právě svěží.
„Je mi hrozně líto,“ zašeptala Lilith beze stopy zkroušenosti. „Podívej se, jaké nádherné umělecké dílo jsem našla. Chceš kopii?“
A naklonila na chviličku tabulku, aby Belial mohl obdivovat svůj portrét na zdi. Z pentagramu vyrazil oblak páry, po chvíli z něho vyletěla špinavá ponožka a spadla Lilith na hlavu. Belial zabublal jako vadný bojler a přerušil spojení.
„Lill, ty čarodějnice!“ zachechtal se na druhé straně spojení Leonardo, který všechno dokonale viděl z mikrokamery. „Otoč se tam ještě jednou, udělám fotku a zvětším ji. Pověsíme ji v bufetu nad espreso.“
„Co se stalo?“ Zneklidněný profesor už kráčel k Lill, proto rychle setřela pentagram a schovala ponožku.
„Nic, seňor. Něco mi zřejmě nevyšlo.“ Sladce se usmála. „Zkusím to ještě jednou.“
Uklidněný učitel se vzdálil, aby zkontroloval práci jiného žáka. Rozhodně nemělo smysl hodnotit a zkoušet žačku, která přišla do školy šest týdnů před prázdninami. Tetička té Tenebrosové zřejmě nemá srdce, když vyhazuje dítě z domu ještě v době smutku…

*

Margerita se chovala k Lilith přátelsky a agentka musela sama sobě přiznat, že ze styku s „objektem“ má prostě potěšení. Marge byla inteligentní a prostá, navíc byla cenným zdrojem informací. Bohužel právě z tohoto zdroje se Lilith dozvěděla, že Ricky von Celerberg trpí mírnou depresí srdeční povahy. Za posledního půl roku prožil dvě příšerná rozčarování, není tedy divu, že se proza-tím nehodlá angažovat znovu, třeba sebenevinněji“. Za této situace vymáhat od zamilovaného mladíka slova „miluji tě a chci, abys byla mou ženou/snoubenkou/konkubínou et cetera“ vypadalo dost neschůdně. Prosit Margeritu, aby ji seznámila s bratrem, je netaktní. Ostatně co jiného se dá čekat po té záležitosti s vlkodla-kem? Citlivý mladík typu Rinalda by se dokonce nemusel ze šoku nikdy vzpamatovat. Potřebuje terapii. A terapeutku.
Příležitost k zahájení léčby se naskytla na hodině tance – jed-noho z tradičních předmětů, přednášených v L’Ecole expérimentale pro uklidnění starší generace, ovšem zahrnující i nejnovější a nejmodernější tance. Madame F. mívala hodně dobrých nápadů. Tanec, byl, je a bude důležitou společenskou znalostí nejen na tomto světě. Lilith se na tomto poli cítila dost jistě. Umí rock and roll, tango i Pow Wow, musí si tedy poradit i tentokrát. Ostatně to má být lekce, a ne taneční soutěž.
Je pochopitelné, že žačky i žáci se na tyto hodiny připravovali mnohem pečlivěji než na nějakou matematiku. Padaly sázky a kuly intriky, kdo s kým vytvoří dvojice. Vzájemná blízkost, jako nejlegálnější možnost dotyků při tanci mimo dohled učitele – to všechno způsobovalo, že výuka se měnila ve svébytnou hru, co všechno je možné si dovolit, než učitelka hudby pošle žáka za dveře nebo mu partnerka nafackuje. To se dozvěděla Lilith od spolubydlících, kupodivu se však žádná nezmínila, že lekce tance probíhají ve smíšených skupinách – starší žáci s mladšími. Tak náhoda opět svedla Lill dohromady s Leroyem Willoughbym.
Znala tyto typy a hrozně ji dráždily. Zbožňují být zbožňovaní, podléhající ženy jsou pro ně zrcadla, s jejichž pomocí pěstují vlastní ješitnost, a ty nepřístupné jsou kořist, kterou je třeba dobýt a potom rychle opustit. Velice pohodlný životní postoj. Leroy Willoughby vzbuzoval v Lilith pocit na zvracení, navíc nesnášela hejsky přehnaně užívající pomádu na vlasy. Přitom jako naschvál, od chvíle, kdy se lákavá Španělka objevila ve škole, dosavadní král svůdníků si ji určil jako novou potenciální trofej a pořád se motal někde poblíž.
Nyní vyrostl před Lill jako ze země, s úlisným úsměškem na hezoučké tváři.
„Smím prosit?“ zeptal se a současně agentce položil ruku na rameno majetnickým gestem.
„Ne,“ zavrčela a pokusila se vymanit.
„Nebuď přece tak nepřístupná, krasavice,“ pokusil se ji Willoughby postavit k sobě do valčíkové pozice.
Za jiných okolností by už dostal preventivní zakletí nebo kolenem do rozkroku. Lill ovládla touhu vyzkoušet na něm trik, který se naučila na hodinách WSDP3
. Prý ke zlomení útočníko-vy hrudní kosti stačí úder silou dvou kilogramů. Obyčejná žena s patřičnou motivací to zvládne silou pěti kilo, pěst Lill by tedy tím nesnesitelným darebákem pravděpodobně prošla skrz, jen kdyby se trošku snažila. Škoda, že tady musí hrát sladkou, bez-brannou holčičku.

„Promiň, ale nebudu s tebou tančit.“ Lilith vyklouzla, odklusala k Rickymu a schovala se za něho.
„Obtěžuje mě,“ šeptla
Ricky byl skoro o hlavu menší než sedmák, přesto se mu mužně postavil.
„Vypadni, Willoughby,“ sykl. „Dáma nemá zájem.“
„Chceš do nosu, trpaslíku?“
Lill pohlédla na Rinaldovu auru – zmodrala a začala připomí-nat meč Jedi,. málem začínal řinčet.
„Trpaslíku? Asi to zopakuji Handrockovi, bude mít radost.“
Willoughby bezděčně pohlédl na druhý konec sálu, kde Emmet Handrock – malý, ale zato s postavou jako bedna, s čelem schopným prorážet zdi – se právě zdvořile ukláněl před jednou dívkou.
„Ještě se setkáme, vyžle,“ zavrčel Willoughby a vycouval, ne však dost rychle.
Madame Stirlitzová, dosud skládající noty na pianě, sokolím okem zahlédla spor a přišla na pomoc.
„Willoughby, Celerbergu, co se tady děje?“
„Pan Willoughby byl vůči mě nezdvořilý,“ promluvila Lill dříve, než Ricky stačil otevřít ústa „Dělal mi nepřístojné návrhy.“
Madame Stirlitzová zlostí zrudla.
„Willoughby, okamžitě odejdi! Už nejednou se mluvilo o tvém chování! Ještě štěstí, že zanedlouho se o tebe nebudu muset sta-rat, sprosťáku… Vypadni, a hned!“
Willoughby sklopil uši a schlíple odešel, učitelka se vrátila ke klavíru a spustila valčík, současně přitom dávala žákům pokyny. Jedna blondýnka zjistila, že kvůli Leroyovu útěku zůstala bez partnera, rychle došla k Rinaldovi a udělala efektní pukrle.
„Ríšo, rozhodla jsem ti se odpustit. Zatančíme si?“
„Ríša“ zbledl jako plátno, zato jeho aura získala hezké speciál-ní efekty v podobě červených výbojů. Lill ho uchopila za ruku a jízlivě se na blondýnku usmála.
„Ríša nemá čas. Tančí totiž se mnou.“
Ricky ožil.
„Ano, Lavinie, tančím s… éé… jak se jmenuješ?“
„Liliana“
„Tančím s Lilianou. Pá, číčo.“
Ukázalo se, že Ricky tančí mnohem lépe než Lill, a to nejen proto, že agentka valčík moc neuměla. Dokonale vnímal rytmus, skvěle vedl. Lill napadlo, že by bylo kouzelné ho vzít na diskoté-ku a naučit salsu, nevadí, že je o tolik mladší…
„Děkuji,“ šeptla mu do ucha
„Já taky děkuji,“ odpověděl. „Pozor, teď doleva… Lavinie mě hrozně rozčiluje. Je nejen hloupá, ale i bezohledná.“
„A lehká,“ dodala Lill.
Ricky se začervenal. Oho…!
„Jak to víš?“
„Vypadá tak,“ prohlásila Lilith nemilosrdně.
Předmět jejich rozhovoru podpíral stěnu a hleděl na tančící párek s vraždou v očích.
„Chodili jsme spolu, ale rozešli jsme se už v únoru,“ svěřil se. „Nemám rád, když se mnou děvče chodí jen proto, že mám u jména ‚von‘ a trochu vyšší kapesné. A teď sama vidíš, přišla mi ‚odpustit‘, protože ji Willoughby pustil k vodě.“
„Husa pitomá,“ ucedila Lilith.
„Máš ráda hudbu?“ zeptal se najednou Ricky,
Agentka se v duchu zasmála. Rybka ještě nepolkla návnadu, ale už ji očichává.
„Valčík se mi líbí, ale je zastaralý. Dávám přednost holzfalleru. Je taková málo známá skupina Eisenschnitzel, mám všechny jejich desky.“
Podle výrazu Rinaldo usoudil, že potkal dívku svého života, ale ještě si to nechtěl připustit. Než madame Stirlitzová došla do konce hodiny, Lill a Ricky von Celerberg se už spřátelili natolik, že se smluvili i na zábavu pro červnový svátek letní rovnoden-nosti.
„Báječně jsem se bavila,“ řekla Lilith zrudlá tancem a kupodi-vu si uvědomila, že je to ryzí pravda.

*

Jako v každém maloměstě ve Schweingehöllzu noční život neexistoval, v každém případě ne oficiálně. Zhasínalo se v jede-náct večer, menší děti samozřejmě zaháněli spát ještě dříve. Lilith, doma zvyklá sledovat východy slunce jaksi zezadu, si na to nemohla zvyknout, ale vyřešila problém tak, že chodila spát s ostatními žačkami, ale dlouho do noci poslouchala drby z HELLu od Leonarda nebo jeho střídače. Její zvyk spát s bižute-rií byl pokládán za podivínství, ale nevinné.
Toho večera však v dívčí ložnici číslo šest nikomu nebyl dopřán klidný spánek. Jakmile Lill položila hlavu na polštář, vycítila pod ním malý předmět, a do ucha ji bodla stěží vnímatelná jiskřička cizí energie. Okamžitě s výkřikem vyskočila, jako kdyby šlápla na štíra, a zažehla svíčku.
„Co je? Co se děje?“ zvedaly se ze sousedních lůžek zvědavé hlavy.
„Našla jsi pod prostěradlem myš nebo co?“ ozvala se Persefo-na
„Něco lepšího. Podívej se sama,“ zvedla Lill polštář.
Ležel tam srolovaný kapesníček.
„Co je to?“ sklonila se nad ním Persefona
„Nesahej na to, je to kletba,“ varovala Lill.
Nyní je už obklopila všechna děvčata.
„O la la… Čí?“
„Vsadím se, že mi to podstrčila ta zmije Boydová.“ Lill vzala tužku a s její pomocí přenesla ruličku na stolek.
„A co teď? Vyhodit z okna?“ navrhlo jedno děvče.
„To ne!“ zavrtěla Lilith hlavou. „Ať si nemyslí, že mě může beztrestně zaklínat, ta mrňavá kreténka Koukejte, co použila“
„Nu… Kapesníček.“
„Takže?“ Lilith se rozhlédla „Kruci, copak vás nic neučí? Ten kapesník je použitý. Boydová do něho smrkala a ať ho prala sebe-víc, pořád na něm zůstane špetka samotné Lavinie. Navíc ho smotala vlastníma rukama, takže na látce zanechala molekuly potu a kůže.“
Dívky vyvalovaly oči a fascinovaně zíraly na Lill, která vyprá-věla tak chytré věci.
„Která z vás má zrcátko?“ zeptala se agentka
Ukázalo se, že všechny. Lilith na největší z nich nakreslila slídičskou rtěnkou ideální kruh, kolem napsala inverzní zaklínadlo, potom pomocí tužky přenesla doprostřed ruličku s kletbou.
„Dívejte a učte se. Boydová si myslí, že je rafinovaná, ale rozum jí stačil jen na nejjednodušší kouzlo.“
„Sbírá výstřižky z ‚Bravo Witch‘, tam určitě není nic nebez-pečného, samé hlouposti,“ vmísila se pohrdavě Persefona
„No právě! Na které straně je její ložnice?“
Pět prstů shodně ukázalo na levou stěnu, Lill tam přenesla sto-lek, potom nad kletbou opatrně postavila ze zbytku zrcátek jaký-si domek, jedním bokem otevřeným ke stěně.
„Hasta la vista, baby!“ luskla Lill prsty. „Hotovo. Nejsilněji pře-čte Lavinii, takže to svinstvu se nyní vrátí přímo k odesílateli. Zapa-matujte si, že se nikdy nesmíte dotýkat takových věcí holou rukou. Když budete chtít někoho proklít, dělejte to v rukavičkách.“
„Bude zajímavé, co se teď stane Boydové. Zplešatí?“ zahihňala se Persefona

*

Lavinia Boydová nezplešatěla, ale snídala v rukavicích – vzte-klá a s očima opuchlýma pláčem. Podle spolunocležnic jí na skoro celých rukách naskákala neobyčejně odporná, svědící kopřivka.
Akcie Liliany Tenebrosové stoupaly nadzvukovou rychlostí.
Vodič pobývá s agentem čtyřiadvacet hodin denně, je jeho osobním strážcem, instruktorem, zdrojem informací, dokonce i psychickou oporou v těžkých dobách v cizině. Leonardo viděl to, co viděla Lilith, slyšel to, co slyšela ona, ale netušil, co cítí. Věděl o ní všechno, včetně způsobu péče o nehty nohou a průběhu měsíčků. Nemohl jí však nahlédnout do hlavy, takže netušil, jak Lilith ovlivňují neobvyklé pracovní podmínky. A byly neobvyklé. Ocelová Astraoth nejenže poprvé pracovala s dětmi – bytostmi z podstaty nevinnými (relativně) a přímými – ale také sama před-stírala dítě. Nebo možná téměř dítě, totiž mladou slečnu. Kdyby byla jejím vodičem démonice, určitě by poznala, že něco není v pořádku, ale Leo byl muž, málo citlivý na jemné, skoro nepo-střehnutelné signály.
Když Lilith poprvé navštívila tělocvičnu, s čistým svědomím mohla říct, že jde prostě trénovat. Přitáhnout se na hrazdě, udělat několik kliků a chvíli zvedat činky. Ale zastihla tam Margeritu.
Margeritu s odhalenými pažemi a v mokrém tričku. Margeritu, na jejíž kůži se drobné kapičky potu ve světle plynových lamp leskly jako magické krystalky. Místnost zaplňoval pach cvičením rozehřátého ženského těla a kolínské vody, až se Lill málem toči-la hlava Margerita kopala z otoček do cvičebního pytle v nejlep-ším stylu Chucka Norrise, se soustředěným a tvrdým obličejem, ale současně krásným jako u vikingské Frei. Lilith se přistihla při tom, že touží jí setřít pot z obličeje a olíznout prsty, aby zjistila, zda je slaný, nebo snad hořký jako byliny.
Bylo by fantastické Marge obejmout a radovat se z blízkosti tohoto nádherného těla Ale na to je brzo, příliš brzo… Možná později, někdy, až budou spolu pracovat v HELLu, Lill ukáže mladší kolegyni, jakou radost můžou působit takové dívčí hrátky. Teď je však příliš mladá, příliš divoká… ale i příliš hezká, než aby ji ignorovala.
Lill cvičila ve svém koutě, vždy v dostatečném odstupu, se sevřeným hrdlem, a předstírala, že se nedívá Margeritě na prsa a svaly, pracující pod kůží jako perfektní mechanismus. Fáma hlá-sala, že Emmelina von Celerberg utloukla horského trolla štrůdlem. Při pohledu na její pravnučku se tomu dalo věřit. Margerita von Celerberg by také dokázala zabít trolla, a to dokonce bez ple-chu s buchtou, výlučně kopem do brady.
Lilith si desetkrát v duchu opakovala, že nesmí navštěvovat posilovnu v suterénu, kde se mučila jako odsouzenec z propagač-ních plakátů Holubářů, ale pořád se tam vracela jako můra narážející na cylindr petrolejky. A taková ironie, Leo chválil její pil-nost při cvičení a opakoval, že Lill dbá o formu.
„Co se to se mnou děje?“ ptala se v duchu sama sebe, když si strkala pod přikrývku obnošené tričko Marge, ukradené v prádel-ně. Tělesná přitažlivost ke stejnému pohlaví je v jejím světě tak běžná, že to nikdo nebere vážněji než třeba stravovací chutě, co je totiž komu do toho, jestli má někdo radši hamburger než guláš? Dokonce i Belial podle vlastních slov „kvůli psychické hygieně“ střídá milence a milenky. Ale to, co se nyní děje s Lilith, není nor-mální! Proč po zavření očí vidí okamžitě Margeritu? Pod víčky jí defiluje celý průvod Margerit: Marge v boxerských rukavicích, smějící se Marge, zpocená Marge utírající si krk ručníkem, Marge se sendvičem v ruce… Marge, Marge, Marge… Možná už dlou-ho neměla sex? Ale sex je pouhý sex. Prima věc, ale jen o málo lepší než zmrzlina v horkém dni, a občas jí dokonce taková zmrz-lina připadala atraktivnější, hlavně když teploty kolísaly kolem padesáti stupňů. Proč ta posedlost?
Když tak v duchu prohlížela ten svébytný archiv němých filmů, Lill si nečekaně a ostře cosi uvědomila, a toto vědomí na ni najednou padlo jako zásah proudem a skoro stejně bolestivě. Vyskočila z postele a zeširoka otevřela oči do noční tmy.
Ať to vezme anděl! ZAMILOVALA JSEM SE!

*

Druhého dne ještě před devátou večer Lill napochodovala do suterénu s pevným rozhodnutím, že si s Margeritou vážně pro-mluví. Už se dál nemůže trápit! Jinak se zblázní. Leo blábolí něco o předmenstruační tenzi – frajer, který jediný opravdový cit věnu-je snad jen svému morčeti. Poví Margeritě všechno, a potom ať to všechno vez… fuj, ať to skončí! Tak, nebo onak!
Lill zabočila za roh chodby a stanula jako přibitá, dokonce ani nevnímala, že upustila tašku s tepláky. U dveří posilovny stála Marge s nějakým klukem a líbali se tak vášnivě, že kdyby se škola kolem nich s rachotem zřítila, vůbec by si toho nevšimli.
Stočtyřletá Lilith Lukrecie Astaroth, rasa démon, terénní pra-covník agentury HELL, se mlčky otočila a vrátila se nahoru. Ces-tou sundala dosud neodlučitelný přívěsek a klipsy a hodila je do zásuvky nočního stolku. Oblečená vlezla pod přikrývku a přetá-hla si ji přes hlavu. Potom se tiše rozplakala.

*

Je známo, že jednou ročně den triumfuje nad nocí. Jas roz-prostírá svá mocná ramena a pokouší se obejmout svět tak, aby pro tmu a její temné záležitosti zůstalo co nejméně místa Tehdy nastává svátek, v různých světech a dobách nesoucí různé názvy. Svatojánská noc, Svátek Litha, Noc Ohňů nebo Mazun-min či prostě triviální svátek Léta mají společnou vlastnost. Hlavní úlohu v nich vždy má oheň jako symbol triumfu nad temnotou. Teoreticky by to mělo Lilith i její šéfy urážet, pocházela však z tak slunečného a teplého místa, jako je Afrika, a v noci z 21. na 22. června se v HELLu (a nejen tam) tradičně pořádal velký piknik v pečením buřtů a soutěží Miss Mokré tričko. Politické základy Svatojánské noci ji zajímaly stejně jako prach pod chladničkou.
Ve Schweingehölzu tomu bylo podobně: už od začátku června mizely z okolí všechny hořlavé látky, použitelné pro sváteční ohně, zapalované na loukách u řeky. Ke spokojenosti městské rady při té příležitosti mizelo z dvorků neestetické harampádí a dokonce i nejmenší spadané větvičky. Na ulici by nikdo nenašel ani špejli od lízátka Květinářství zaznamenávala zvýšené tržby a málem nestíhala objednávky, a jejich zaměstnanci se únavou stěží drželi na nohou, jak od rána do večera dělali kytice, pletli věnečky a metali na tuto záplavu květin konzervační zaklínadla Nejvíce bylo věnečků. Žádná osoba která měla alespoň jeden ženský hormon, si nedokázala představit, že by tuto noc nehodila do vln svůj věneček, a očekávala, že ho vyloví nějaký atraktivní objekt v kalhotách. Dokonce ani stařenky na vozících nezůstáva-ly doma, ale vyjížděly na oslavy v nejlepších „kostelových“ šatech, mávaly rázně holemi a prozpěvovaly. Smíšený dřevorubecko-hasičský orchestr vášnivě nacvičoval taneční skladby, aby se neztrapnil nedostatkem kondice, až nastane chvíle zkoušky.
Žákům L’Ecole privée de la metodě expérimentale horečka červnové noci dávala zabrat. Děvčata se už předem Vydávala na louky a vracela se s plnými koši lučního kvítí. Kluci v hájích řezali březové větve a chystali kůly, které měly stát na místě zábavy ozdobené květinami. O něco starší generace chystala občerstvení, protože tančit hladový není nic příjemného.
A Lilith trpěla
Přesto úspěšně předstírala, že netrpí. Scházela se s Rickym Celerbergem, účastnila se vyučování. Zato málo jedla, což vysvětlovala dietou s plným pochopením dámské části okolí; málo spala, což zase neudivovalo jejího „strážce“, protože Agent Pekla v případě potřeby vydrží beze spánku tři dny, a to i bez pomoci farmatik. Zdánlivě tedy bylo vše v pořádku. Zdánlivě.

*

Slunce už zapadlo a začalo se stmívat. Orchestr hrál svižně zpaměti a kolem květinami ozdobených sloupů vířili tanečníci. Ženy, dívky, a dokonce i několikaleté holčičky házely do ohňů vonné byliny a pronášely tajemná zaříkávadla, předávaná matka-mi dcerám a babičkami vnučkám, aniž tušily, že v dávno zapo-menutém jazyku Atlantiďanů pronášejí zaklínadla života a plodnosti.
Odvážní mladíci přeskakovali plameny, vytahovali se před svými vyvolenými a znemožňovali bojácnější konkurenty.
Lilith měla zlomené srdce, protože Margerita von Celerberg se docela veřejně vodila s Renaudem Loussierem a přítelkyně si vůbec nevšímala. V podstatě milá společnost mužské části týmu Celerbergů nemohla tuto ránu zmírnit.
Lill vzala svůj věneček, upletený z růží červených jako krvá-cející srdce, a šla ho hodit do vody s přáním, aby Renauda Apollona Loussiera trefil šlak. A Ricky von Celerberg, jak přikazovala tradice, se vydal kousek dál po proudu, aby s dlouhým klackem v ruce číhal na tento věneček. Lill nepochybovala, že ho vede pro-stě dobré vychování. Když ji doprovází na zábavě, pokládá za svou povinnost zahrát si i na rybáře. K ďasu…
Agentka kráčela háječkem k řece a cítila, jak v ní neustále narůstá vztek. Představivost jí masochisticky nastrkovala vize, co Marge a onen Ren můžou dělat v přicházejícím šeru, daleko od lidských očí. Idiotka! Slepá kreténka! Sloup světla nad hlavou Marge – je jasné, že se s ním vyspala! Možná se k němu někde lísá i nyní! Lilith skřípala zuby, až létaly jiskry a hrozily zapálit lesní hrabanku.
K malému můstku mezi rákosím nedošla. Cestu jí zahradila vysoká mužská postava
„Copak to tady máme? Nepřístupnou Lily.“ Lill by poznala slizký hlas Leroye Willoughbyho i v největší tmě. „Nedáš mi teď to, co jsi mi tak dlouho odmítala?“
V oparech vzteku, které vířily Lilith v hlavě, pronikl nepatrný údiv. Neplánuje snad ten pitomec znásilnění?
„Leroyovi Willoughbymu žádná neodmítne,“ dodal a zaznělo to dost výhružně.
„Chceš mi vzít věneček?“ zeptala se Lill pohrdavě a vložila si růžový kroužek na hlavu. „Tak si ho vem, ty těžký frajere.“
„Když jinak nedáš…“ Willoughby se ošklivě zasmál, vykročil k ní a natáhl pracky.
V následujícím okamžiku se předklonil po úderu na solar plexus, a jeho obličej se ocitl v příhodné poloze, aby Lill mohla vylepšit efekt kolenem a zlomit mu nos. Agentka ho snadno sra-zila k zemi a už jen pro osobní uspokojení ho kopla do ledvin.
„Tolik pokud se jedná o věnečky, pane botaniku,“ pronesla ke kvílejícímu mladíkovi a odešla.
Právě si získala nesmiřitelného nepřítele, ale bylo jí to fuk. V případě potřeby ho prostě zabije, a basta!
Mozek zpitý adrenalinem srážel všechny racionální myšlenky na dno vědomí, nepřijímal pokyny od vodiče, který se s narůsta-jícím neklidem vyptával, co Lilith vlastně hodlá udělat, a doporučoval návrat k ohňům. Lill neodpovídala a zuřivě se prodírala křo-vím.
„Poplach, poplach transferu!“ uslyšela, ale plněji nedošlo, co tento termín znamená. „Objekt mimo kontrolu! Pospěšte si, u tlamy serafína, ztrácím ji! Lill! Lill! Ozvi se!“
Na můstku seděly dvě až příliš dobře známé postavy. A samo-zřejmě se líbaly!
V uších Lilith někdo něco křičel, ale nerozuměla co. Bezvý-znamný šum… Zřejmě někdo nevypnul rádio…
Renaud rozepíná Marge blůzičku…
Marge mu rozvazuje vázanku…
Bílá dívčí ramena, líbaná chlapcovými dychtivými rty…
Lill pomalým pohybem vytáhla z věnečku stuhu a jako v náměsíčném snu ovinula její konce kolem obou dlaní. Stejně pomalu došla k mazlící se dvojici.
„Nebude tvoje,“ řekla Renaudovi, který k ní zaskočeně otočil hlavu.
Marge zdušeně vykřikla. Lilith bleskovým pohybem hodila garotu na mladíkův krk. Několik sekund se potáceli na okraji můstku, potom oba spadli do vody.

*

Lill vypadla z fialového víru přímo do přechodové komory. Cloumaly jí vzlyky, z nosu jí tekla krev. Byla promočená a zablácená. Leonardo vyskočil ze svého místa, stále ještě opleten kabe-ly, a vytrhával je z portů, aniž si toho všímal. Za skleněnou stěnou bylo vidět přibíhající techniky. Nade dveřmi pulzovalo červené poplašné světlo. Vodič zvedl omámenou démonici a na rukou ji vynesl z operační sekce.
„Jsi doma. Lill. Jsi doma, všechno je v pořádku.“
Objala mu tváře špinavýma rukama a udiveně pronesla:
„Leo…“ a rozplakala se.
Víc z ní nebylo možné dostat. De Vili ji položil v nejbližší pra-covně na kanape, podal jí vlastní, ne právě čistý kapesník, a potom sehnal další. Na nic se neptal, na rozdíl od idiotů, kteří procházeli pracovnou jako záplava kobylek. Nakonec dveře zamkl, nakreslil na ně ochranné runy a pro jistotu podepřel kliku židlí. Lil pořád plakala, uvolňovala nervové napětí posledních týdnů. Leo vpustil jen Asmodea juniora, který mu okénkem sig-nalizoval, že přináší flašku. Ukázalo se, že obsahuje kaktusovou pálenku smíchanou s benzinem, čili přesně to, co bylo v této situ-aci potřebné. Unavená a mírně opilá agentka konečně usnula, její vodič seděl vedle v koženém ředitelském křesle a držel kolegyni za ruku, dokud neusnul i on.

*

Když se probudil, zjistil, že Asmodeus už odešel, ale nechal jim dvě plechovky piva na kocovinu, a že pořád drží Lill za ruku, přestože mu už celá paže ztuhla. Lilith nespala, ale vypadala hodně špatně a smutně.
„Omlouvám se, Lilith, měl jsem tě odvolat dříve, než…“ pro-nesl zkroušeně.
Přerušila ho:
„To je moje vina, Leo. Pouze moje. Vedl jsi mě skvěle, to já jsem selhala Podělala jsem akci,“ popotáhla lítostivě nosem. „Vyhodí mě z práce.“
„Co to povídáš?“ polekal se. „Možná dostaneš jenom důtku…“
„Ty bys po něčem takovém dal jenom důtku? Dvojčata s tako-vým potenciálem, a já jsem je pustila z rukou. A proč? Protože jsem se zamilovala do ‚cíle‘ jako úplná kreténka“
Leonardo nevěděl, co má říci. Z rozpaků ho vysvobodilo zaklepání na rám dveří. V dokořán otevřených dveřích stál samot-ný šéf odboru Asasello Berith. Nu ovšem, nebylo možné očeká-vat, že několik čar křídou na dveřích zabrání démonovi tohoto stupně ve vstupu dovnitř. Berith vypadal jako králové diskoték z Los Angeles – důstojná latinskoamerická fyziognomie, na krku zlatý řetěz, krvavě červená, lesklá kožená bunda a tak úzké černé kalhoty, že vypadaly jako namalované na kůži. Zdání však kla-malo. Berith, pocházející z dlouhé linie démonů tohoto jména, měl všechny znaky svého velkého předka, čili byl geniální organizá-tor, tvrdý hráč a dokázal lhát tak kouzelně, že by zahanbil i new-yorského advokáta
„Smím konečně začít používat vlastní pracovnu, nebo potřebu-jete ještě nějaký čas?“
Zahanbení agenti vyskočili, ale šéf je pohybem ruky opět usadil.
„Sednout, musím si s vámi promluvit. De Ville, zavři dveře. Astaroth, podej hlášení.“
Berith graciézně usedl na desku stolu. Lilith si uhladila vlasy a zhluboka vydechla. Rázem si uvědomila, jak vypadá. Hrůza.
„Akce probíhala v rozměru typu ZZ, fáze E-19. Objekty: Rinaldo von Celerberg, mužské pohlaví; Margerita von Celerberg, ženské pohlaví. Sourozenci dvojčata, vytipovaní jako poten…“
„Dobře, dobře, to už vím…, přejdi rovnou k tomu, co se sesy-palo,“ zasáhl nadřízený.
„Akce byla přerušena kvůli hrubé chybě operačního agenta,“ pronesla Lilith prkenně. „Agent, čili já, si dovolil navázat citové spojení s cílem…“
Nastala minuta ticha
„Zamilovala jsem se do cíle,“ dodala žalostně. „Nedokázala jsem to zneutralizovat a neinformovala jsem o vzniklé situaci. Agent de Vill, vodič, je naprosto nevinný.“
Berith pokýval hlavou. Přestože vypadal jako dvacetiletý mla-dík, jeho oči skrývaly hlubiny moudrosti a zkušenosti.
„Zamilovala jsi se do cíle. Dobře. Velice dobře.“
„Nerozumím,“ pleskla Lill nesměle.
„Samozřejmě nemám na mysli pokaženou akci,“ mávl Berith rukou. „Situace totiž nevypadá tak katastrofálně, jak se zpočátku zdálo. Co totiž ví první poškozený? Nic. Dostal ránu do břicha, praštila jsi ho kolenem do huby a spadl do kapradí. Co viděl druhý poškozený? Zpod vody toho není moc vidět, nanejvýš fialový záblesk. Horší je to s „cílem“ – onou Margeritou, měla totiž na fázový přechod docela dobrý výhled. V současné době je sledo-vána. Pověděla o všem bratrovi, přemýšlejí o této události, ale nepadlo ani slovo o tom, že se o své znalosti s někým rozdělili. Když vezmu v úvahu toto i materiály, které jsi nasbírala během mise, asi nebudeš disciplinárně odvolaná. Hoši už ten binec po tobě uklízejí a připravují tvou mrtvolu pro vylovení z řeky. Ve Schweingehölzu jsi prozrazená.“
„A čeho se tedy týká ‚dobře‘?“ odvážil se zeptat Leonardo, dosud mlčící jako vlastní náhrobek.
„Nazývají tě, či spíše nazývali Ocelová Astaroth,“ řekl Berith, jako by neslyšel vodičova slova. „Abych řekl pravdu… podle mě je to skoro oxymóron, ale opravdu mě to už dlouho zneklidňova-lo. Lilith Astaroth: inteligentní, kompetentní, studená jak Esky-mákův zadek, naprosto bez vad. Za vadu totiž nelze uznat tvou zálibu v nevkusných tretkách. Bez citového života Takoví pra-covníci jsou nebezpeční!“ zvedl Berith prst gestem poučujícího proroka „Pro strohé výpočty máme počítače, my pracujeme s lidmi. Lidé mají city a roznášejí je jako nákazu. Žárlivost, hněv, soucit, lásku… hlavně lásku. Když si s tím nedokážeš poradit, dochází k takovým situacím, jako je ta na E-19.“
„Snažila jsem se to nepřipustit, ale…“ rozpřáhla Lilith bezrad-ně ruce.
„Vidím, že nerozumíš.“ Démon se k ní naklonil ze svého místa na stole, pohlédl jí do očí a netrpělivě pronesl: „Nejde o to, že jsi se zamilovala Ani o to, že do holky. Smutné je, že jsi se zamilo-vala TAM, a ne TADY. Kdybys měla někoho doma nebo v práci, milence, děvče, kočku… – do tlamy serafína – kohokoliv, s kým bys byla citově spojena tady, nedošlo by k tomuto incidentu. Ovládla by ses, potlačila instinkty. Myslíš, že jsi jediná, kdo měl románek na druhé straně? Zažil ho každý, dokonce i já. To je přímo tradice.“
Berith vzal cigaretu, kterou měl za uchem, luskl prsty a připá-lil si od jiskry.
„Astaroth, jsi suspendovaná. Ber to jako nucenou dovolenou. De Ville, ty máš nárok na legální dovolenou, jako vždycky po akci. Vezmi ji do kina, ho hospody, můžete se věnovat windsur-fingu nebo plít jahody, to je mi fuk. Za šest týdnů budete na svých místech ve vrcholné formě. A teď vypadněte, musím vymyslet nějaký rafinovaný hřích. Jsem v práci.“
Agenti odešli ze šéfovy pracovny s pocitem spráskaných dětí. Drželi se za ruce, ale jaksi to nevnímali. Pracovníci HELLu, které míjeli cestou k východu, se po nich ohlíželi, ale nikdo je neoslo-vil.
„A propos citového života,“ ozval se Leonardo. „Damien se žení. S tou svou Marilyn. Svatba bude za týden.“
Lill zvedla sklopenou hlavu.
„Žertuješ?“
V prostředí, kde synonymem „manželství“ je „společná postel“, slovo „svatba“ zní neslýchané exoticky.
„Nežertuji. Berou se. Legálně a se vším všudy. Marilyn má hodně tradiční názory.“
„K ďasu, a kdo ééé… bude oddávat?“
„Tammuz. A Beritha požádali, aby šel za svědka.“
„To je fakticky hodně tradiční. Berith ji přeřízne ještě před ceremonií.“
„Přeháníš. Berith se umí chovat, asi až po.“
Lilith se nuceně zasmála
„Leo, myslela jsem na to, co říkal Berith. Samozřejmě podle svého zvyku projevil citlivost kladiva, ale… měl pravdu. Zatrace-nou pravdu. Leo, víš… já se asi nechám pozvat na to rande. Nemůžu toho slíbit moc, ale vynasnažím se. Mám tě ráda.“
Leo zvedl její čistší dlaň k ústům a políbil ji se žertovnou galantností.
„Carissima, i to je víc, než čekám. A čekám už dlouho.“

přeložil Pavel Weigel