Prodáno 13.04.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

ZABIJ JAKO PRVNÍ

Tajná historie izraelských cílených útoků Ronen Bergman

Copyright © Ronen Bergman, 2018

Translation © Gita Zbavitelová, 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6350-2

Věnováno Janě, která se objevila v pravou chvíli

Přichází-li někdo s úmyslem tě zabít,

vstaň a zabij ho jako první.

Babylonský Talmud, Sanhedrin 72:1

POZNÁMKA KE ZDROJŮM

Izraelská zpravodajská komunita si svá tajemství žárlivě střeží. Její skoro naprostou neprůhlednost chrání složitá změť zákonů a norem, přísná vojenská cenzura i zastrašování, vyslýchání a trestní stíhání novinářů a jejich zdrojů, ale i přirozená solidarita a loajalita personálu špionážních agentur.

Všechna nahlédnutí do zákulisí byla až doposud vždy jen přinejlepším částečná.

Člověk by se proto mohl logicky ptát, jak lze tedy o jedné z nejuzavřenějších organizacích na světě napsat knihu.

Snaha přesvědčit izraelský resort obrany ke spolupráci při rešerších k tomuto projektu vyzněla naprázdno. Žádosti adresované zpravodajským službám, aby v souladu se zákonem předaly své historické dokumenty Státnímu archivu a umožnily publikování padesát let starých či ještě starších materiálů, narazily na hluboké mlčení. A stížnost k Nejvyššímu soudu, která požadovala nařízení, aby služby postupovaly podle zákona, se vlekla řadu let; soud nahrával jim a věc nakonec skončila jen novelizací samotného zákona: Předpis o utajování byl prodloužen z padesáti na sedmdesát let, tedy na dobu delší než dějiny státu.

Ani resort obrany neseděl se založenýma rukama. Už v roce 2010, ještě před podpisem smlouvy na tuto knihu, proběhla zvláštní schůzka v operačním oddělení Mosadu Caesarea, kde se probíralo, jak mi v mém pátrání zabránit. Mosad napsal dopisy všem bývalým zaměstnancům s varováním, aby mi neposkytovali interview, a promluvil s vybranými někdejšími agenty, které považoval za nejproblematičtější. V roce 2011 pak náčelník hlavního štábu izraelské armády, generálporučík Gabi Aškenazi, požádal tajnou službu Šin Bet, aby proti autorovi podnikla agresivní kroky – prý jsem se dopustil „závažné špionáže“ tím, že vlastním tajné dokumenty a „využívám utajovaný materiál k hanobení Aškenaziho“. Od té doby se nejrůznější orgány snaží publikaci této knihy anebo alespoň jejích značných částí zabránit.

Vojenský cenzor požaduje, aby izraelská média ke všem zmínkám o tajných akcích připisovaných izraelským zpravodajským službám, zejména o cílených atentátech, vždycky dodávala slova „podle zahraničních publikací“. Má se tak zdůraznit, že informace neznamenají oficiální přiznání odpovědnosti Izraele. V tomto smyslu je třeba považovat i tuto knihu za „zahraniční publikaci“, jejíž obsah Izrael oficiálně nepotvrdil.

Izraelský resort obrany neschválil žádný z tisíce rozhovorů, z nichž tato kniha vychází – zdroje zahrnují nejrůznější osoby, od politiků a šéfů zpravodajských služeb až po samotné agenty. Většina jich zde figuruje pod svými skutečnými jmény. Další se celkem pochopitelně báli, že budou odhaleni, a proto jsou označeni iniciálami nebo přezdívkami, případně dalšími detaily, které jsem směl poskytnout, ale jen do té míry, abych neodhalil jejich totožnost.

Použil jsem tisíce dokumentů, které mi tyto zdroje daly. Tato kniha je všechny zveřejňuje vůbec poprvé. Mé zdroje nikdy nedostaly povolení, aby tyto dokumenty z místa svého zaměstnání odnesly, a rozhodně nezískaly povolení k tomu, aby je předaly mně. Tato kniha má proto velmi daleko k tomu, aby se dala považovat za autorizovanou historii izraelských zpravodajských služeb.

Proč se mnou tedy tyto zdroje vlastně hovořily a dokumenty mi poskytly? Každý člověk měl svůj vlastní motiv a jejich důvody nebyly o nic méně zajímavé než obsah rozhovorů. Je jasné, že někteří politici a zpravodajci – obě tato povolání umí velmi obratně manipulovat a klamat – se mě snažili využít, abych vyprávěl jejich preferovanou verzi událostí, anebo chtěli upravit historii tak, aby vyhovovala jim. Snažil jsem se těmto pokusům zabránit důkladným prověřováním co nejvíce písemných i ústních zdrojů.

Měl jsem však pocit, že je zde často ještě jiný motiv, který do značné míry souvisí s typicky izraelským rozporem – na jedné straně je všechno, co souvisí se zpravodajskými službami a národní bezpečností, v zemi označováno za „přísně tajné“, ale na straně druhé chtějí všichni mluvit o tom, co dokázali. Činy, k nimž by se lidé v jiných zemích styděli přiznat, jsou pro Izraelce zdrojem hrdosti, protože jsou všeobecně považovány za nezbytné pro národní bezpečnost a k ochraně životů Izraelců v ohrožení, pokud ne rovnou samotné existence státu v permanentní bojové pohotovosti.

Mosadu se časem skutečně podařilo zablokovat mi přístup k některým mým zdrojům (obvykle až potom, co se mnou promluvily). Mnoho dalších od chvíle, kdy jsem je potkal, zemřelo, většinou přirozenou smrtí. Proto jsou svědectví z první ruky, která mi tito muži a ženy pro tuto knihu poskytli – a kteří byli svědky významných historických událostí a podíleli se na nich – ve skutečnosti jediná, jež existují jinde než v trezorech státních vojenských archivů.

Občas jsou dokonce vůbec jediná, jež existují.

PŘEDMLUVA

Do místnosti vstoupil ředitel izraelského Mosadu a legendární špion a vrah Meir Dagan se svou holí.

Používal ji od chvíle, kdy ho zranila mina palestinských teroristů, proti nimž bojoval v sedmdesátých letech v Pásmu Gazy jako mladý příslušník zvláštního komanda. Dagan, jenž si byl dobře vědom moci mýtů a symbolů, si dával dobrý pozor, aby nevyvracel zvěsti, že má v holi ukrytou břitvu, kterou může vytasit stisknutím tlačítka.

Dagan byl nevelkého vzrůstu a měl znatelné bříško a tak snědou pleť, že každého vždycky překvapilo, že jeho rodina pochází z Polska. Tentokrát měl na sobě jednoduchou košili s nedopnutým límečkem, lehké černé kalhoty a černé boty a dělal dojem, jako by o svůj vzhled nijak zvlášť nepečoval. Čišela z něj však jakási přímá zhuštěná sebedůvěra a tiché, někdy až hrozivé charisma.

Konferenční místnost, do které Dagan odpoledne osmého ledna 2011 vstoupil, se nacházela v Akademii Mosadu severně od Tel Avivu. Ředitel této špionážní služby se poprvé scházel s novináři uvnitř jedné z nejpřísněji střežených a utajovaných izraelských institucí.

Dagan neměl média v lásce. „Dospěl jsem k názoru, že je to nenasytné monstrum,“ řekl mi později, „a proto nemá smysl s nimi udržovat vztahy.“ Tři dny před schůzkou jsme však s řadou dalších novinářů dostali důvěrnou pozvánku. Překvapila mě – celých deset let jsem Mosad zahrnoval ostrou kritikou, zejména Dagana, který se na mě kvůli tomu velmi hněval.

Mosad udělal maximum, aby schůzce dodal tajuplný ráz. Bylo nám řečeno, abychom přijeli na parkoviště multiplexu Cinema City nedaleko ústředí Mosadu a nechali v autech vše kromě notebooků a psacích potřeb. „Podrobíte se důkladné prohlídce a chceme se vyhnout jakýmkoli nepříjemnostem,“ řekl nám náš doprovod. Z parkoviště nás odvezli autobusem se zatemněnými okny na ústředí Mosadu. Prošli jsme několika elektrickými branami a kolem elektronických varování příchozím, co v areálu je a není dovoleno. Pak přišla důkladná prohlídka detektory kovu, která měla ukázat, zda u sebe nemáme nějaký přístroj nahrávající zvuk či obraz. Vešli jsme do zasedací místnosti a několik minut po nás vstoupil Dagan, obešel nás a potřásl si s námi rukou. Když dospěl až ke mně, podržel mi ruku o okamžik déle a s úsměvem řekl: „Vy jste vlastně něco jako bandita.“

Potom se posadil. Vedle něj seděl mluvčí premiéra Binjamina Netanjahua a hlavní vojenská cenzorka s hodností brigádního generála. (Mosad spadá pod úřad premiéra, a psaní o něm tak ze zákona podléhá cenzuře.) Mluvčí i cenzorka byli přesvědčeni, že Dagan schůzku svolal jen proto, aby se oficiálně rozloučil s lidmi, kteří o jeho funkčním období psali, a nic zásadního neřekne.

To se však mýlili. Překvapení bylo vidět premiérovu mluvčímu na tváři; jak Dagan hovořil, mluvčí stále víc poulil oči.

„Mít poraněnou páteř má své výhody,“ řekl Dagan na úvod svého projevu. „Dostanete lékařské potvrzení, že nejste bezpáteřní.“ Velmi rychle nám došlo, že nejde jen o vtip. Dagan se pustil do intenzivního útoku na izraelského premiéra. Binjamin Netanjahu, prohlásil, se chová nezodpovědně a ze sobeckých důvodů vede zemi do katastrofy.

„To, že je někdo zvolen, neznamená, že je chytrý,“ prohlásil mimo jiné.

Byl to Daganův poslední den ve funkci ředitele Mosadu. Netanjahu ho propustil a Dagan, jehož životním snem bylo zastávat pozici nejvyššího izraelského špiona, nehodlal stát se založenýma rukama. Hluboká krize důvěry mezi oběma muži se vyhrotila kvůli dvěma záležitostem, které úzce souvisely s oblíbenou zbraní Meira Dagana – s atentáty.

O osm let dříve jmenoval Dagana ředitelem Mosadu Ariel Šaron a pověřil ho, aby zastavil íránský program jaderných zbraní, který oba považovali za existenční hrozbu pro Izrael. Aby Dagan úkol splnil, zasahoval nejrůznějšími způsoby. Nejobtížnější, ale zároveň nejúčinnější podle něj bylo zjistit nejdůležitější íránské vědce zabývající se vývojem jaderných zbraní a raket, vypátrat je a zabít. Mosad našel takových cílů patnáct a šest z nich zlikvidoval, většinou po ránu na cestě do práce s pomocí bomb se zpožděnou roznětkou, které jim na auto připevnil motocyklista. Kromě nich vyletěl do vzduchu i jeden generál íránských Revolučních gard, jenž měl na starosti raketový program, a to přímo na ústředí a se sedmnácti dalšími muži.

Všechny tyto operace a mnoho dalších, některé ve spolupráci se Spojenými státy, byly úspěšné, ale Netanjahu a jeho ministr obrany Ehud Barak začali mít pocit, že snižují jejich vlastní užitečnost. Rozhodli proto, že pokoutní opatření už nedokážou íránský jaderný program účinně zpomalovat a cestu Íránců k získání atomové zbraně může úspěšně zastavit pouze masivní letecké bombardování jaderných továren.

Dagan proti tomu hlasitě protestoval. Bylo to proti všemu, v co věřil – tedy že otevřená válka se má vést, jen když „už máme meč na hrdle“, tedy až jako poslední možnost a v situaci, kdy už jiná alternativa neexistuje. Všechno ostatní se může a mělo by se řešit tajnými prostředky.

„Atentáty mají dopad na morálku i praktický účinek,“ prohlásil.

„Myslím, že nebylo mnoho takových, kteří by dokázali nahradit Napoleona nebo prezidenta jako Roosevelt či ministerského předsedu Churchilla. Osobní aspekt rozhodně hraje významnou roli. Je sice pravda, že nahradit se dá každý, ale je rozdíl mezi náhradníkem s kuráží a nějakým bezduchým týpkem.“

Podle Dagana jsou navíc atentáty „mnohem morálnější“ než totální válka. Likvidace několika klíčových osobností stačí k tomu, aby ta druhá možnost přestala být nezbytná, a tím se zachrání životy bezpočtu vojáků a civilistů na obou stranách. Rozsáhlý útok na Írán by vedl k mohutnému konfliktu na celém Blízkém východě a ani tak by íránským továrnám nejspíš nezpůsobil dostatečnou škodu.

A konečně, kdyby Izrael válku s Íránem začal, odsoudilo by to podle Daganova názoru celou jeho kariéru jako neúspěšnou. Učebnice dějepisu by tvrdily, že nesplnil úkol, který mu Šaron svěřil – tedy ukončení íránského jaderného programu užitím tajných prostředků a bez nutnosti otevřeného útoku.

Daganův odpor a podobně silný tlak nejvyšších vojenských a zpravodajských šéfů si opakovaně vynutily odklad útoku na Írán. Dagan dokonce celý izraelský plán předestřel řediteli CIA Leonu Panettovi (premiér tvrdí, že bez povolení) a prezident Obama pak Netanjahua před útokem varoval.

Napětí mezi oběma muži se ještě víc vyostřilo v roce 2010, kdy byl Dagan ve funkci sedmým rokem. Vyslal do Dubaje vražedné sedmadvacetičlenné komando, aby zlikvidovalo významného představitele palestinské teroristické skupiny Hamás. Úkol splnilo – atentátníci mu v jeho hotelovém pokoji vpíchli zneškodňující látku a uprchli ze země dřív, než bylo tělo objeveno. Kvůli řadě závažných chyb, jichž se dopustili, však celý svět brzy po jejich odjezdu viděl videonahrávku s jejich tvářemi a kompletním přehledem o jejich pohybu – agenti nevzali v úvahu četné průmyslové kamery v Dubaji, měli stejné falešné pasy, jež už dříve použili jejich kolegové, kteří cíl v Dubaji sledovali, a využívali systém telefonních hovorů, jejž místní policie bez obtíží rozluštila. Zjištění, že akci provedl Mosad, vážně narušilo jeho operace a postavilo Izrael do velmi trapné situace – opět byl přistižen, že svým agentům dává falešné pasy spřátelených západních zemí. „Vy jste mi ale tvrdil, že to bude snadné a jednoduché a riziko, že se něco zvrtne, je v podstatě nulové,“ soptil Netanjahu. A pak Daganovi nařídil, aby množství plánovaných atentátů a dalších operací až do odvolání pozastavil.

Roztržka mezi Daganem a Netanjahuem stále sílila, až se premiér nakonec (podle své verze) rozhodl, že mu funkční období neprodlouží. Dagan zase tvrdí, že „měl už Netanjahua dost, a tak se rozhodl odejít do důchodu“.

Na onom brífinku v Akademii Mosadu i v řadě pozdějších rozhovorů k této knize vyjádřil Dagan skálopevné přesvědčení, že Mosad by byl pod jeho vedením skutečně dokázal Íráncům zabránit ve výrobě jaderných zbraní pomocí atentátů a dalších přesně cílených opatření, například jim ve spolupráci se Spojenými státy znemožnit dovoz zásadních součástek k jadernému programu, které neuměli vyrobit sami. „Kdyby se nám podařilo Íránu překazit možnost některé tyto součástky získat, vážně by to jejich projekt poškodilo. Automobil jich má v průměru dvacet pět tisíc a představte si, kdyby jich stovka scházela. Bylo by velmi těžké uvést ho do chodu. Na druhé straně je někdy účinnější zabít řidiče,“ vrátil se Dagan s úsměvem k své oblíbené pracovní metodě.

Mezi prostředky, které demokratické země používají k ochraně bezpečnosti, neexistuje žádný, jenž by byl problematičtější a spornější než atentát typu „zabít řidiče“.

Někteří mu eufemisticky říkají „likvidace“. Americké zpravodajské služby ho z právních důvodů nazývají „cíleným útokem“. V praxi však tyto výrazy znamenají totéž – zavraždění konkrétního jedince za účelem dosažení konkrétního cíle, jímž je záchrana životů lidí, které má tento člověk v úmyslu zabít, a odvrátit tak nebezpečný čin, jejž se chystá spáchat. Někdy jde také o likvidaci vůdce s cílem změnit chod dějin. Provádění atentátů státem přináší dvě velmi závažná dilemata. Zaprvé, jsou účinné? Může likvidace nějakého jedince či určitého počtu jedinců zlepšit bezpečnost světa? A zadruhé, jsou morálně a právně ospravedlnitelné? Je eticky a soudně legitimní, když stát spáchá zločin, jenž je podle všech etických a právních zákoníků nejvážnější ze všech, tedy úkladné zbavení lidského života, aby ochránil vlastní občany?

Tato kniha se zabývá především těmito vraždami a cílenými atentáty, které provádí Mosad a další orgány izraelské vlády v dobách míru i války, stejně jako to dělaly ilegální milice před vznikem Státu Izrael, jež se po jeho zřízení proměnily v armádu a zpravodajské služby, jak ukážou první kapitoly.

Izrael od druhé světové války zavraždil víc lidí než kterákoli jiná země západního světa. Izraelští představitelé nesčetněkrát zvažovali, jak nejlépe chránit národní bezpečnost, a znovu a znovu rozhodovali o tajných operacích, kdy byl zvolenou metodou atentát. Byli přesvědčeni, že právě ten vyřeší obtížné problémy, jimž stát čelí, a někdy i změní chod dějin. V mnoha případech dokonce rozhodli, že pokud zvolený cíl zabijí, je morální a právně přípustné ohrozit životy nevinných civilistů, kteří se náhodou ocitnou uprostřed střelby. Jsou přesvědčeni, že je to nutné zlo.

Čísla mluví sama za sebe. Do začátku druhé intifády v září 2000, kdy začal Izrael odpovídat na sebevražedné útoky každodenním nasazením ozbrojených bezpilotních letounů, které atentáty prováděly, podnikl stát na pět set cílených operací. Bylo při nich zabito nejméně tisíc osob, jak civilistů, tak bojovníků. Za druhé intifády provedl Izrael zhruba další tisíc takových operací, z toho 168 úspěšných. A od té doby až do vzniku této knihy Izrael podnikl na osm set cílených atentátů, z nichž byly skoro všechny součástí válek proti Hamásu v Pásmu Gazy v letech 2008, 2012 a 2014 nebo šlo o operace Mosadu proti palestinským, syrským a íránským cílům na celém Blízkém východě. Pro srovnání: v době prezidentství George W. Bushe provedly Spojené státy podle jednoho odhadu osmačtyřicet cílených atentátů a za prezidenta Baracka Obamy tři sta padesát tři.

To, že se Izrael upnul na vraždy coby vojenský nástroj, nebylo náhodou. Vychází to z revolučních a aktivistických kořenů sionistického hnutí, z traumatu holokaustu a pocitu izraelských politiků i občanů, že země a její obyvatelé čelí neustálé hrozbě vyhlazení a stejně jako za holokaustu jim nikdo nepřijde na pomoc, až k tomu dojde.

Kvůli nevelké rozloze Izraele, pokusům arabských zemí jej zničit ještě před jeho vznikem, jejich pokračujícím pohrůžkám, že to udělají, a neustálé hrozbě arabského terorismu vybudovala země nesmírně schopnou armádu a patrně nejlepší zpravodajské služby na světě. Ty zase vypracovaly nejdůkladnější a nejlépe organizovanou mašinérii atentátů v dějinách.

Následující stránky podrobně popíšou tajemství této mašinérie – plody kombinace partyzánské války a vojenské síly technologické líhně nápadů – a jejích agentů, vedení, metod, úvah, úspěchů i neúspěchů, ale i morální ceny. Ukážou, jak v Izraeli vznikly dva samostatné právní systémy – jeden pro obyčejné občany a druhý pro zpravodajské služby a resort obrany. Ten druhý dovoluje provádět se souhlasem vlády velice problematické atentáty bez jakékoli parlamentní či veřejné kontroly, které končí i ztrátou řady nevinných životů.

Na druhé straně, díky atentátům coby zbrani vycházející ze zpravodajských informací, které „jsou vždycky dokonalé“, abychom citovali bývalého ředitele NSA a CIA generála Michaela Haydena, je izraelská válka proti terorismu nejúčinnější ze všech, jaké kdy nějaká západní země vedla. Atentát mnohokrát Izrael zachránil před velice vážnou krizí.

Mosad a další izraelské zpravodajské agentury zlikvidovaly osoby, které podle zjištěných informací představovaly přímou hrozbu pro národní bezpečnost. Jejich likvidace zároveň vysílala i obecnější vzkaz – jsi-li nepřítelem Izraele, najdeme tě a zabijeme, ať jsi kdekoli. Tento vzkaz je skutečně znám po celém světě. Občasné přehmaty agresivní a nemilosrdnou pověst Mosadu jen posílily, což není marné, když je odstrašení stejně důležité jako předcházení konkrétním nepřátelským činům.

Tyto atentáty neprováděly jen malé uzavřené skupinky. Čím byly složitější, tím více lidí se na nich podílelo; někdy až stovka osob, většinou mladších pětadvaceti let. Někdy tito mladí lidé přicházejí se svými veliteli k premiérovi – jedinému člověku, jenž smí atentát povolit –, aby mu celou operaci vysvětlili a získali konečný souhlas. Takové schůzky, jejíž účastníci obhajující nutnost něčí smrti ještě nedosáhli ani třiceti let, se pravděpodobně konají výlučně v Izraeli. Někteří nižší důstojníci, kteří se jich zúčastnili, časem získali vyšší hodnost a stali se celonárodními vůdci, a dokonce i premiéry. Jak je poznamenaly doby, kdy se na těchto vražedných operacích podíleli?

Spojené státy považují shromažďování zpravodajských informací a způsoby provádění atentátů, které Izrael vymyslel, za vzor a po teroristických útocích z 11. září 2001 a rozhodnutí prezidenta Bushe zahájit cílené útoky na al-Káidu začlenily některé izraelské metody do vlastních zpravodajských systémů a boje proti terorismu. Strukturu rozkazů, řízení a velitelských středisek, metody shromažďování zpravodajských informací a technologii bezpilotních letounů, které nyní slouží Američanům a jejich spojencům, většinou vymyslel Izrael.

Dnes, když Amerika proti svým nepřátelům denně používá stejný druh zákonem nepovoleného zabíjení, jaké už dlouhá léta provádí Izrael, je namístě nejen vyjádřit obdiv k působivým operačním schopnostem, které si Izrael vybudoval, ale také prozkoumat vysokou morální cenu, již za tuto moc zaplatil a stále platí.

RONEN BERGMAN

Tel Aviv

ZABIJ JAKO PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

V KRVI A OHNI

Devětadvacátého září 1944 se v temné ulici Svatého Jiří nedaleko rumunského pravoslavného kostela v Jeruzalémě skrýval David Šomron. Britské úřady vládnoucí v Palestině používaly budovu kostela jako ubikaci pro důstojníky a Šomron čekal, až z ní vyjde jeden z nich – muž jménem Tom Wilkin.

Wilkin byl velitelem Židovské jednotky při Oddělení trestního vyšetřování Britské mandátní Palestiny a svou práci dělal velmi dobře, zejména tu část, k níž patřilo pronikání do řad rozhádaného židovského odbojového hnutí a narušování jeho činnosti. Wilkin byl agresivní, ale i výjimečně trpělivý a rafinovaný, mluvil plynně hebrejsky a po třinácti letech služby v Palestině měl rozsáhlou síť informátorů. Díky informacím, které mu dodávali, Britové zatýkali ilegální bojovníky, odhalovali skrýše zbraní a mařili plánované židovské operace, které měly Brity přimět k odchodu z Palestiny.

Proto Šomron přišel Wilkina zabít.

Šomron a jeho momentální partner Jaakov Banaj (přezdívaný Mazal neboli „Klikař“) byli agenty nejradikálnějšího sionistického podzemního hnutí jménem Lechi, které proti Britům bojovalo od začátku čtyřicátých let. Lechi byl akronym hebrejského výrazu „bojovníci za svobodu Izraele“, ale Britové hnutí považovali za teroristickou organizaci a říkali mu pohrdavě Šternův gang podle jeho zakladatele, idealisty a ultranacionalisty Avrahama Šterna. Ten spolu s nevelkou skupinou stoupenců používal taktiku cílených atentátů a pumových útoků, a prováděl tak „osobní teror“, jak říkal šéf operací Lechi (a pozdější izraelský premiér) Jicchak Šamir.

Wilkin věděl, že po něm jdou. Lechi se o necelé tři roky dříve pokusila zabít jak jeho, tak jeho nadřízeného Geoffreyho Mortona při své první, poněkud těžkopádné operaci. Dvacátého ledna 1942 nastražili atentátníci bombu na střeše i uvnitř domu číslo osm v Jaelině ulici číslo osm v Tel Avivu. Místo nich však zabili tři policisty – dva Židy a jednoho Angličana –, kteří do budovy vstoupili před Wilkinem a Mortonem a šlápli na nálože. Morton později z Palestiny utekl, když byl raněn při dalším pokusu o atentát, jenž byl odvetou za zastřelení Šterna.

Šomrona však nezajímal žádný z těchto detailů. Ani to, kdo zabil koho a v jakém pořadí. Britové okupovali zemi, kterou sionisté právem považovali za svou, to bylo hlavní, a Šamir vydal rozkaz Wilkina zabít.

Pro Šomrona a jeho soudruhy to nebyl člověk, ale terč, významný a vysoce hodnotný. „Měli jsme příliš mnoho práce a hlad, než abychom o Britech a jejich rodinách přemýšleli,“ poznamenal Šomron o desítky let později.

Když se ukázalo, že Wilkin bydlí v přístavku rumunského kostela, vrahové se vydali splnit úkol. Šomron a Mazal měli v kapsách revolvery a ruční granáty. Poblíž byli i další agenti Lechi, úhledně oblečení v oblecích a kloboucích, aby vypadali jako Angličané.

Wilkin vyšel z důstojnické ubytovny v kostele a zamířil k budově Oddělení trestního vyšetřování v Ruském areálu, kde byli zadržováni a vyslýcháni lidé podezřelí z příslušnosti k ilegálním skupinám. Byl jako vždycky ostražitý a s jednou rukou neustále v kapse si prohlížel ulici. Když minul roh ulice Svatého Jiří a Mea Šearim, vstal jakýsi mladík sedící před místním obchodem s potravinami a upustil čepici. Byl to signál. Oba atentátníci se pustili směrem k Wilkinovi. Poznali ho podle fotografií, které si předtím prostudovali. Šomron s Mazalem s revolvery ve zpocených dlaních ho nechali projít.

Pak se otočili a vytáhli je.

„Než jsme to udělali, Mazal (Banaj) řekl, ,nech mě vystřelit jako prvního‘,“ vzpomínal Šomron. „Ale když jsme ho spatřili, tak jsem se nějak neovládl a vystřelil jsem první.“

Mazal a Šomron vypálili čtrnáct kulek a jedenácti Wilkina zasáhli.

„Podařilo se mu obrátit a vytáhnout pistoli,“ vyprávěl Šomron, „ale pak upadl tváří na zem a z čela mu gejzírem vystříkla krev. Nebyl to pěkný pohled.“

Šomron s Mazalem uskočili do stínu a ujeli taxíkem, v němž na ně čekal další člen Lechi.

„Jediné, co mě mrzelo, bylo, že jsme zapomněli vzít kufřík, v kterém měl všechny dokumenty,“ dodal Šomron. „Jinak jsem necítil nic, ani nejmenší pocit viny. Byli jsme přesvědčeni, že čím víc rakví přijede do Londýna, tím víc se přiblíží svoboda.“

Myšlenka, že návratu lidu Izraele do Země izraelské lze dosáhnout pouze silou, nenapadla Šterna a jeho soudruhy z Lechi.

Kořeny této strategie lze vysledovat k osmi mužům, kteří se devětadvacátého září 1907 sešli v dusném jednopokojovém bytě v pomerančovníkovém sadu v Jaffě, přesně třicet sedm let předtím, že Wilkinovi vystříkla z hlavy krev, v době, kdy byla Palestina ještě součástí Osmanské říše. Tento byt si pronajal Jicchak Ben-Cvi, který se do osmanské Palestiny přistěhoval začátkem téhož roku. Stejně jako ostatní v tomto bytě oné noci to byl oddaný sionista, třebaže z odštěpenecké odnože, která v jednu chvíli hnutí ohrožovala tak, že se málem rozdělilo. Všichni přítomní byli emigranti z ruského carství a seděli na slaměné matraci na podlaze v místnosti osvětlené svícemi.

Sionismus byl politická ideologie, která vznikla v roce 1896, když vídeňský židovský novinář Theodor Herzl vydal knihu Židovský stát (Der Judenstaat). Hluboce na něj zapůsobil pařížský soudní proces s židovským vojenským důstojníkem Alfredem Dreyfusem, jenž byl nespravedlivě obviněn z velezrady, odsouzen a o němž Herzl jako novinář psal.

Herzl ve své knize tvrdil, že v evropské kultuře je tak hluboce zakořeněný antisemitismus, že židovský národ může najít skutečnou svobodu a bezpečí pouze ve vlastním národním státě. Židovská elita v západní Evropě, které se podařilo vybudovat si pohodlný život, většinou Herzla odmítala. Jeho myšlenky se však zalíbily chudým a pracujícím Židům ve východní Evropě, kteří trpěli opakovanými pogromy a neustálým útiskem, na něž reagovali příklonem k levicovým povstaleckým hnutím.

Herzl považoval za ideální místo pro budoucí židovský stát Palestinu, starověkou domovinu židovských předků, ale byl toho názoru, že k takovému řešení bude třeba přistupovat rozvážně a opatrně, řádnou diplomatickou cestou a s mezinárodním souhlasem, pokud má židovský národ přežít v míru. Herzlův názor časem dostal jméno politický sionismus.

Ben-Cvi a jeho sedm soudruhů byli však stejně jako většina dalších ruských Židů praktičtí sionisté. Místo čekání, až jim zbytek světa daruje domovinu, byli přesvědčeni, že si ji musí vybudovat sami – tím, že se budou do Palestiny stěhovat, obdělávat půdu a zúrodňovat poušť. Vezmou si, co jim podle nich patří, a to, co si vezmou, budou bránit.

Tím se praktičtí sionisté ocitli v bezprostředním konfliktu s většinou Židů, kteří už v Palestině žili. Jako nepočetná menšina v arabské zemi – mnozí byli pouličními prodavači, náboženskými učenci či funkcionáři osmanského režimu – vedli raději nenápadný život. Pomocí podlézavosti, ústupků a úplatků se těmto zavedeným palestinským Židům dařilo kupovat si relativní klid a pokoj i určitou míru bezpečí.

Jenže Ben-Cviho a ostatní nové příchozí děsily podmínky, které jejich soukmenovci snášeli. Mnozí žili v žalostné bídě a bez prostředků k obraně, a byli tak vydáni napospas arabské většině i prodejným představitelům zkorumpované Osmanské říše. Arabské davy útočily většinou beztrestně na židovské usedlosti a ničily je. A ještě horší podle Ben-Cviho a ostatních bylo, že tytéž usedlosti svěřovaly svou obranu arabským strážcům, kteří pak někdy spolupracovali s útočícími hordami.

Ben-Cvimu a jeho přátelům připadala tato situace neudržitelná a neúnosná. Někteří z nich byli bývalými členy ruských levicových revolučních hnutí inspirovaných agresivní proticarskou partyzánskou skupinou Svoboda lidu (Narodnaja volja), která používala taktiku terorismu, včetně atentátů.

Některé z těchto socialistických revolucionářů, sociálních demokratů a liberálů zklamala neúspěšná ruská revoluce z roku 1905, která přinesla jen minimální ústavní reformy, a tak se odstěhovali do osmanské Palestiny, aby tam vzkřísili židovský stát.

Všichni byli zoufale chudí a jen taktak vyšli. Vydělávali si vyučováním nebo manuální prací na polích a v pomerančovníkových sadech a často byli o hladu. Byli však hrdými sionisty. Jestli mají vybudovat národ, musí se nejdřív umět ubránit. A tak se po dvojicích anebo po jednom plížili ulicemi Jaffy na tajnou schůzku v bytě Ben-Cviho. Té noci oněch osm mužů založilo první hebrejskou bojovou jednotku moderního věku. Rozhodli se, že odteď bude všechno jinak a na celém světě se změní představa, že Židé jsou slabí a pronásledovaní. Židy v Palestině budou bránit jen Židé.

Svou mladou armádu pojmenovali podle Bar Giory, jednoho z vůdců velkého židovského povstání proti Říši římské v prvním století. Zvěčnili toto starověké povstání i na své vlajce a zároveň předpověděli budoucnost: „V krvi a ohni padlo Judsko a v krvi a ohni Judsko povstane“.

Judsko mělo skutečně povstat a Ben-Cvi bude jednoho dne druhým prezidentem židovského lidu. Nejdřív však mělo přijít mnoho ohně a mnoho krve.

Hnutí Bar Giora zpočátku nebylo lidové. Do Palestiny však přijížděli každým rokem další Židé z Ruska a východní Evropy – 35 000 v letech 1905 až 1914 – a přiváželi s sebou stejně odhodlanou filozofii praktického sionismu.

Jak v jišuvu, jak se říkalo židovské komunitě v Palestině, přibývalo podobně smýšlejících Židů, skupina Bar Giora se v roce 1909 proměnila ve větší a agresivnější hnutí Ha-Šomer (hebrejsky „strážce“). V roce 1912 už Ha-Šomer bránil čtrnáct osad. Zároveň si však budoval ofenzivní tajné schopnosti, aby se připravil na podle praktických sionistů nevyhnutelnou konečnou válku o vládu nad Palestinou. Hnutí Ha-Šomer se proto považovalo za jádro budoucí židovské armády i zpravodajské služby.

Strážci Ha-Šomeru na koních zaútočili na několik arabských osad, aby potrestali jejich obyvatele, kteří ublížili Židům; někdy je zbili, jindy popravili. V jednom případě zvláštní tajné shromáždění členů

Ha-Šomeru rozhodlo, že zlikviduje jistého beduínského policistu Árifa al-Arsána, jenž pomáhal Turkům a mučil židovské vězně. Ha-Šomer ho zastřelil v červnu 1916.

Aby skupina uplatnila autoritu, neváhala použít sílu ani proti jiným Židům. Za první světové války byla urputným protivníkem židovské špionážní sítě NILI, která v osmanské Palestině pracovala pro Brity. Ha-Šomer se obával, že Turci špiony objeví a pomstí se celé židovské komunitě. Když se mu nepodařilo NILI přimět, aby zastavila operace nebo mu předala zlaté mince, které dostala od Britů, pokusil se zavraždit jednoho z jejích členů Josefa Lišanského, ale jen ho zranil.

V roce 1920 přišlo další stadium vývoje – Ha-Šomer se změnil v Haganu (hebrejsky „obrana“). I když Hagana nebyla zrovna legální, britské úřady, které v zemi vládly už tři roky, ji tolerovaly jako polovojenskou obrannou jednotku jišuvu. Této tajné organizaci velela socialistická odborová organizace místních Židů s názvem Histadrut, která vznikla v témže roce, a Židovská agentura, autonomní vládní orgán jišuvu založený o pár let později. V čele obou stál David Ben-Gurion. Ben-Gurion se narodil v roce 1886 jako David Josef Grün v polském Płońsku. Už jako malý kráčel v otcových šlépějích a stal se sionistickým aktivistou. V roce 1906 odjel do Palestiny a díky kouzlu osobnosti a odhodlání se navzdory mládí brzy stal jedním z předáků jišuvu. Pak si změnil jméno na Ben-Guriona podle jednoho z vůdců protiřímského povstání.

Hagana byla v prvních letech ovlivněna duchem i agresivním přístupem Ha-Šomeru. Prvního května 1921 zavraždil arabský dav čtrnáct Židů v ubytovně pro přistěhovalce v Jaffě. Když Hagana zjistila, že Arabům pomohl vniknout do ubytovny arabský policista jménem Tawfíq Bej, vyslala útočné komando, aby ho zlikvidovalo, a to ho sedmnáctého ledna 1923 zastřelilo na telavivské ulici. Podle jednoho účastníka bylo „věcí cti“ zastřelit ho zepředu, nikoli zezadu. Vražda měla Arabům „ukázat, že na jejich činy se nezapomíná a jejich čas přijde, byť třeba se zpožděním“.

Členové Ha-Šomeru, kteří v čele Hagany v jejích počátcích stáli, byli ochotní dopouštět se násilných činů dokonce i na Židech. Jacob de Haan byl charedi (ultraortodoxní žid) narozený v Holandsku, který žil začátkem dvacátých let v Jeruzalémě. Šířil ultraortodoxní víru, že židovský stát může nastolit pouze mesiáš; že jen Bůh rozhodne, kdy vrátí Židy do domoviny jejich předků, a člověk, který se snaží celý proces urychlit, se dopouští vážného hříchu. Jinými slovy, de Haan byl horlivý antisionista a uměl pozoruhodně obratně vychýlit mezinárodní mínění. Jicchak Ben-Cvi, tou dobou už přední vůdce Hagany, ho proto považoval za nebezpečného. A tak nařídil jeho zabití.

Třicátého června 1924, pouhý den předtím, než měl de Haan odcestovat do Londýna, kde chtěl vyzvat britskou vládu k přehodnocení slibu zřídit v Palestině židovský stát, na něj třikrát vystřelili dva atentátníci, když vycházel ze synagogy na Jaffské třídě v Jeruzalémě.

Ben-Gurion však hleděl na takové činy s nelibostí. Uvědomoval si, že pokud má od Britů získat byť jen částečné uznání sionistických cílů, bude muset poloilegálním milicím pod svým velením vnutit řádná a umírněná pravidla. Chrabré a smrtonosné osamělé jezdce nahradily po de Haanově vraždě organizované a odstupňované ozbrojené síly. Ben-Gurion Haganě nařídil, aby od cílených atentátů upustila.

„Ben-Gurion byl důsledně a soustavně proti osobnímu terorismu,“ potvrdil později velitel Hagany Jisrael Galili a připomněl řadu případů, kdy Ben-Gurion odmítl schválit návrh na likvidaci konkrétních Arabů. Patřil k nim i palestinský vůdce al-Hádždž Amín al-Husajní a další členové Vysokého arabského výboru nebo britský personál, například jeden významný činitel mandátního pozemkového úřadu, jenž mařil projekty židovského osídlení.

Ne každý však byl ochoten se Ben-Gurionovi podvolit. Avraham Tehomi, který zastřelil de Haana, nesnášel umírněnou politiku, kterou Ben-Gurion vůči Britům a Arabům zvolil, a spolu s dalšími předními představiteli z Hagany odešel. V roce 1931 pak založil Irgun Cvaj Leumi neboli Národní vojenskou organizaci, jejíž hebrejský akronym zní Ecel, ale většinou se jí říká Irgun. Této radikální pravicové skupině velel ve čtyřicátých letech Menachem Begin, který se stal v roce 1977 izraelským premiérem. I uvnitř Irgunu panovaly spory, jak osobní, tak ideologické. Odpůrci Beginovy dohody o spolupráci s Británií za války proti nacistům se odštěpili a založili Lechi. Těmto mužům připadala jakákoli spolupráce s Brity zavrženíhodná.

Obě tyto odpadlické skupiny se různou měrou hlásily k cíleným atentátům na arabské a britské nepřátele i na Židy, které považovaly za nebezpečné pro svou kauzu. Ben-Gurion byl v této otázce neoblomný a odmítal připustit, že by se mohly používat jako zbraň, a dokonce podnikal agresivní kroky proti členům, kteří jeho rozkazů neuposlechli.

Pak ale skončila druhá světová válka a všechno se změnilo, dokonce i názory umírněného Ben-Guriona.

Za druhé světové války se na 38 000 Židů v Palestině dobrovolně přihlásilo pomáhat a vstoupilo do řad britské armády v Evropě. Britové jim založili takzvanou Židovskou brigádu, třebaže nepříliš ochotně a až po naléhání civilního vedení jišuvu.

Nebyli si přesně jistí, co mají s brigádou dělat, a tak ji nejprve poslali na výcvik do Egypta. Právě tam, v polovině roku 1944, slyšeli její příslušníci poprvé o nacistickém vyhlazování Židů. Když je konečně poslali do Evropy, aby bojovali v Itálii a Rakousku, stali se svědky hrůz holokaustu z první ruky a jako první posílali detailní zprávy Ben-Gurionovi a dalším vůdcům jišuvu.

Jedním z těchto vojáků byl Mordechaj Gichon, pozdější spoluzakladatel izraelské vojenské rozvědky. Narodil se v roce 1922 v Berlíně ruskému otci a matce ze slavné německé židovské rodiny, která byla neteří rabína Leo Baecka, vůdce německých reformních židů. Gichonova rodina se přistěhovala do Palestiny v toce 1933 poté, co v německé škole chtěli, aby Mordechaj zdravil nacistickým pozdravem a zpíval hymnu národních socialistů.

Do zničené Evropy se vrátil jako voják; jeho lid byl málem vyhlazen a z židovských komunit zbyly jen doutnající trosky. „Židy ponižovali, ničili a vraždili, ale teď je čas vrátit úder a pomstít se,“ prohlásil.

„Když jsem narukoval do armády, snil jsem o tom, že zatknu svého kamaráda z dětství v Německu, který se jmenoval Detlef a byl synem policejního majora. Tím bych napravil ztracenou židovskou čest.“

Lidi jako Gichon poháněl právě tento smysl pro ztracenou čest a lidské ponížení, ale také hněv vůči nacistům. Nejprve se na rakousko-italských hranicích sešel s židovskými uprchlíky. Členové brigády je nakrmili, svlékli vlastní uniformy a dali jim je, aby jim nebyla zima, a snažili se z nich vytáhnout podrobnosti o zvěrstvech, která prožili.

Gichon si pamatuje setkání z června 1945, kdy za ním přišla jedna žena.

„Oddělila se od své skupiny uprchlíků a mluvila se mnou německy,“ vyprávěl. „Řekla, ,vy, vojáci této brigády, jste synové Bar Kochby‘“ – hrdiny druhého židovského povstání proti Římanům v letech 132–135 křesťanského letopočtu – „‚a já nikdy nezapomenu na vaši jednotku a to, co jste pro nás udělali,‘ řekla.“

Gichonovi přirovnání k Bar Kochbovi zalichotilo, ale navzdory její chvále a vděčnosti cítil jen lítost a zahanbení. Jestli jsou Židé jeho brigády syny Bar Kochby, jací jsou ti druzí Židé? Vojáci ze Země izraelské, vzpřímení, drsní a silní, považovali ty, kdo přežili holokaust, za oběti, jež potřebují pomoc, ale i za součást evropského židovstva, které se nechalo povraždit. Tihle Židé byli ztělesněním stereotypu zbabělého a slabého Žida v diaspoře – vyhnanství, jak se mu tradičně říká v židovských a sionistických kruzích –, který se raději vzdal, než by se bránil, a neměl ani tušení, jak střílet či používat zbraň. Noví Židé jišuvu právě tuto představu – v extrémní podobě Žida jako musulmana, jak se vězeňským slangem označovali vychrtlí a mátožní vězňové na pokraji smrti v nacistických táborech – zavrhovali. „Můj mozek nedokázal tehdy ani dnes pochopit, jak je možné, že v táborech pobývaly desetitisíce Židů s pouhou hrstkou německých dozorců a přitom nepovstali a šli jako ovce na porážku,“ vyprávěl Gichon o více než šedesát let později. „Proč Němce neroztrhali na kusy? Vždycky jsem tvrdil, že v Zemi izraelské se nic takového stát nemůže. Kdyby ty židovské obce měly předáky, kteří by za něco stáli, všechno by vypadalo úplně jinak.“

V poválečných letech pak sionisté jišuvu světu a především sami sobě dokázali, že Židé už nikdy na takovou porážku nepůjdou a židovská krev se neprodává lacino. Těch šest milionů mrtvých bude pomstěno.

„Říkali jsme si, že neustaneme, dokud nepomstíme krev krví a smrt smrtí,“ řekl vážený izraelský spisovatel Hanoch Bartov, který se do brigády přihlásil měsíc před svými sedmnáctými narozeninami.

Jenže taková pomsta – zvěrstvo za zvěrstvo – by znamenala porušení válečných pravidel a s největší pravděpodobností i katastrofu pro sionistickou kauzu. Vždy praktický Ben-Gurion to řekl i veřejně:

„Pomsta je dnes činem s nulovou národní hodnotou. Těm milionům zavražděných vrátit život nemůže.“

V soukromí však vůdci Hagany chápali nutnost nějaké odplaty, jež by uspokojila vojáky, kteří zvěrstva osobně viděli, a do jisté míry by vykonala historickou spravedlnost a odstrašila pokusy o vraždění Židů v budoucnu. A tak schválili určité druhy odvet proti nacistům a jejich komplicům. Hned po válce vznikla v brigádě tajná jednotka, povolená a řízená nejvyšším velením Hagany, o které však britští velitelé nevěděli. Jmenovala se Gmul, hebrejsky „odplata“. Jejím úkolem byla „pomsta, ale ne bez rozmyslu“, stálo v dobovém tajném protokolu.

„Pomsta těm esesákům, kteří se na masakrech osobně podíleli.“

„Hledali jsme velké ryby,“ vysvětlil Mordechaj Gichon, a porušil tak slib mlčení velitelů Gmulu, který dodržoval přes šedesát let, „vysoce postavené nacisty, jimž se povedlo svléct uniformu a vrátit se domů.“

Agenti Gmulu pracovali v utajení, i když plnili běžné brigádní povinnosti. Když Gichon pronásledoval nacisty, měl dvě falešné totožnosti – jednu jako německý civilista a druhou jako britský major. Během výprav v přestrojení za německého civilistu získal archivy gestapa z Tarvisia, Villachu a Klagenfurtu, které nacisté podpálili, ale shořela jen malá část. V roli britského majora získal další jména od jugoslávských komunistů, kteří se ještě báli provádět odvetné útoky sami. Ochotu pomoci projevilo i několik Židů z americké zpravodajské služby, kteří jim poskytli informace o uprchlých nacistech, neboť byli přesvědčeni, že palestinští Židé je využijí efektivněji než americká armáda.

Fungoval také nátlak. V červnu 1945 našli agenti Gmulu německý manželský pár polského původu, který žil v Tarvisiu. Manželka se podílela na převodech ukradeného židovského majetku z Rakouska a Itálie do Německa a její muž pracoval ve vedení regionálního úřadu gestapa. Palestinští Židé jim dali nesmlouvavě na vybranou – buď spolupráce, nebo smrt.

„Ten gój se sesypal a řekl, že bude spolupracovat,“ vyprávěl Jisrael Karmi, který dvojici vyslýchal a později, když už existoval Stát Izrael, se stal velitelem vojenské policie izraelské armády. „Nařídil jsem mu, aby sestavil seznam všech vysokých představitelů, které znal a kteří pracovali u gestapa nebo SS. Jméno, datum narození, vzdělání a funkce.“

Výsledek znamenal dramatický zpravodajský průlom – seznam desítek jmen. Muži z Gmulu vypátrali každičkého pohřešovaného nacistu – některé našli v místní nemocnici, kde je ošetřovali pod falešnými jmény – a pak na ně vyvinuli tlak, aby dodali další informace. Každému Němci slíbili, že se mu nic nestane, bude-li spolupracovat, a většina souhlasila. A pak, když už nebyli k užitku, je agenti Gmulu zastřelili a jejich mrtvoly zlikvidovali. Nemělo smysl nechávat je naživu, aby na tajné operace Gmulu upozornili britské velení.

Jakmile bylo nějaké jméno ověřeno, začala druhá fáze – najít jeho nositele a shromáždit informace, aby mohl být zabit. Tímto úkolem byl často pověřen Gichon, který se v Německu narodil. „Nikdo mě nepodezříval,“ řekl, „mluvil jsem jako Berlíňan. Zašel jsem třeba do obchodu s potravinami či do hospody, nebo jsem dokonce zaklepal na něčí dveře a vyřídil nějaký pozdrav. Lidé většinou (na své pravé jméno) zareagovali, anebo s sebou škubli a mlčeli, což bylo taky potvrzení.“ Jakmile se totožnost potvrdila, Gichon Němce sledoval a dodal podrobný náčrt domu, kde bydlel, anebo oblasti vybrané k únosu.

Zabijáci pracovali v týmu nanejvýš pěti mužů. Když za daným Němcem šli, měli na sobě většinou uniformu britské vojenské policie a obvykle mu řekli, že přišli pro člověka určitého jména, aby ho odvedli k výslechu. Němec šel zpravidla bez námitek. Jeden z vojáků jednotky, Šalom Giladi, ve svém svědectví pro archiv Hagany vyprávěl, že někdy Němce zabili hned a jindy ho před zabitím odvezli na nějaké odlehlé místo. „Časem jsme si vypracovali tiché, rychlé a účinné metody, jak se s těmito esesáky, kteří nám padli rukou, vypořádat,“ řekl.

„Jak ví každý, kdo někdy nastupoval do nákladního automobilu, člověk položí nohu na zadní korbu, skloní se pod plachtu a nasouká se dovnitř. Muž, který číhal v náklaďáku, tohoto přirozeného sklonu těla využíval.

Jakmile se Němcova hlava ocitla ve tmě, útočník se nad něj sklonil, dal mu ruce pod bradu a omotal kolem krku a zezadu ho přiškrtil. Když se Němec začal dusit, útočník přepadl dozadu na záda na matraci, která ty zvuky ztlumila. Tímhle pádem nazad, při němž svíral Němcovu hlavu, muže udusil a na místě mu zlomil vaz.

Jednoho dne utekla z anglického detenčního tábora vedle naší základny jedna důstojnice SS. Když to Britové zjistili, rozeslali její fotografi pořízené ve vězení – zepředu a z profi – na všechny vojenské policejní stanice. Prohledali jsme uprchlický tábor a objevili ji. Když jsme ji oslovili německy, dělala, že nerozumí a tvrdila, že mluví jen maďarsky. To ale nebyl žádný problém. Přistoupil k ní jeden maďarský kluk a řekl: „Zanedlouho odpluje do Palestiny loď s ilegálními přistěhovalci z Maďarska. Zabalte si tiše věci a pojďte s námi.“

Neměla jinou možnost, než návnadu spolknout, a tak šla s námi k náklaďáku. Během operace jsem seděl vzadu vedle Zara (Meira Zoreje, později generála izraelské armády), řídil Karmi. A ten nám dal rozkaz: ,Až se budu blížit k nějakému opuštěnému místu, zatroubím. To bude znamení, že se jí máte zbavit.‘

A tak to taky bylo. Naposledy vykřikla německy: ,Was ist los?‘ („Co se děje?“). Aby se Karmi ujistil, že je po ní, ještě do ní střelil a my jsme to pak narafičili tak, aby to vypadalo, že byla znásilněna.

Většinou jsme Němce vozili k nevelké linii opevnění v horách. Byly tam opuštěné opevněné jeskyně. Většina z těch, které zanedlouho čekala poprava, ztratila svou nacistickou aroganci, když uslyšeli, že jsme Židé. ‚Smilujte se nad mou ženou a dětmi!‘ Tak jsme se ho zeptali, kolik takových výkřiků nacisti slyšeli ve vyhlazovacích táborech od svých židovských obětí.“

Operace trvala jen tři měsíce – od května do července – a za tu dobu Gmul zabil sto až dvě stě lidí. Několik historiků, kteří operace skupiny studovali, soudí, že metody zjišťování totožnosti cílů byly nedostatečné a zabito bylo i mnoho nevinných lidí. V mnoha případech, tvrdí tito kritici, také zdroje týmu využily Gmul k osobní vendetě, zatímco jindy zase agenti určili nesprávnou osobu.

Gmul byl zrušen, když Britové po nejrůznějších stížnostech německých rodin kvůli něčímu zmizení pochopili, o co jde. Rozhodli se, že věc nebudou dále vyšetřovat, ale pošlou Židovskou brigádu do Belgie a Nizozemska, pryč od Němců. A velení Hagany vydalo rázný příkaz odvetné operace zastavit. Novými prioritami brigády – podle Hagany, nikoli Britů – měla být péče o ty, kdo přežili holokaust, pomoc s organizováním přepravy uprchlíků do Palestiny navzdory odporu Britů a shánění zbraní pro jišuv.

Přestože vůdci Hagany nařídili Gmulu, aby přestal Němce v Evropě zabíjet, skupina se myšlenky na odplatu nevzdala. Rozhodla se, že pomsta, která byla v Evropě zastavena, bude vykonána v Palestině.

Na začátku války Britové z Palestiny vyhostili členy německé sekty templerů (Tempelgesellschaft) – jak kvůli národnosti, tak sympatiím k nacismu. Mnozí se za války angažovali a aktivně se podíleli na pronásledování a vyhlazování Židů. Po válce se pak někteří vrátili do svých původních domovů v Šaroně v centru Tel Avivu a na další místa. Vůdcem templerů v Palestině byl zámožný průmyslník Gotthilf Wagner, který za války pomáhal wehrmachtu i gestapu. Jeden Žid jménem Šalom Friedman, který holokaust přežil v převleku za maďarského kněze, vyprávěl, jak se v roce 1944 s Wagnerem sešel a ten „se chlubil, že byl dvakrát v Osvětimi a Buchenwaldu. Když byl v Osvětimi, přivedli si velkou skupinu nejmladších Židů a polili je hořlavinou.

,Zeptal jsem se jich, jestli vědí, že je peklo i na zemi, a když je zapálili, řekl jsem jim, že takovýhle osud čeká i jejich bratry v Palestině.‘“ Po válce Wagner organizoval návraty templerů do Palestiny.

Synovi židovských průkopníků z Ruska Rafimu Ejtanovi bylo tehdy sedmnáct. „Najednou začali přijíždět rozjásaní Němci, kteří byli členy nacistické strany, wehrmachtu a SS, a chtěli vrátit majetek, zatímco všechen židovský jinde byl zničen,“ popsal situaci.

Ejtan byl členem sedmnáctičlenného týmu, který vyslal „speciální oddíl“ Hagany, aby Wagnera zlikvidoval, a to na přímý rozkaz nejvyššího velení. Náčelník jejího hlavního štábu Jicchak Sade si uvědomoval, že nejde o běžnou vojenskou operaci, a tak si předvolal dva muže, kteří měli stisknout spoušť. Aby jim dodal odvahy, vyprávěl jim o jednom člověku, jehož zastřelil v Rusku z pistole, aby pomstil pogrom.

Po náročném shromažďování informací číhal dvaadvacátého března 1946 útočný tým na Wagnera v Tel Avivu. Přinutili ho sjet ze silnice na písečný pozemek v ulici Levinského 123 a tam ho zastřelili. Ilegální rozhlasová stanice Hagany Kol Jisrael (Hlas Izraele) druhý den hlásila:

„Hebrejský odboj včera popravil známého nacistu a vůdce německé komunity v Palestině Gotthilfa Wagnera. Buďte ujištěni, že žádný nacista už do Země izraelské nikdy nevkročí.“

Brzy nato Hagana zavraždila dva další templery v Galileji a další dva v Haifě, kde si sekta rovněž zřídila komunitu.

„Mělo to okamžitý účinek,“ vyprávěl Ejtan. „Templeři ze země zmizeli, všechno tam nechali a už je nikdy nikdo neviděl.“ Templerská čtvrť Šarona v Tel Avivu se později proměnila v hlavní štáb izraelských ozbrojených sil a zpravodajských služeb. A Ejtan, který se stal už v sedmnácti vrahem, pak pomáhal založit jednotku cílených atentátů Mosadu.

Zabíjení templerů nebylo jen pokračováním odvet proti nacistům v Evropě, ale znamenalo i výraznou změnu taktiky. Noví Židé v Palestině se z holokaustu naučili, že židovskému národu bude vždycky hrozit zničení, že se na nikoho nedá spolehnout, aby Židy ochránil, a jediným způsobem, jak toho dosáhnout, je mít vlastní stát. Lid s tímto pocitem, že jim neustále hrozí vyhlazení, udělá vše, i když to bude extrémní, aby si zajistil bezpečnost, a bude dodržovat mezinárodní právo a předpisy jen okrajově, pokud vůbec.

Od této chvíle Ben-Gurion a Hagana schvalovali cílené atentáty, partyzánskou válku i teroristické útoky jako pomocný nástroj vedle propagandy a politických kroků, jichž využívali běžně, aby dosáhli vzniku státu a udrželi si ho. To, co bylo ještě před několika lety pouze prostředkem zavrhovaných extremistů z Lechi a Irgunu, teď hlavní proud považoval za funkční zbraň.

Jednotky Hagany začaly nejprve zabíjet Araby, kteří zavraždili židovské civilisty. Pak nejvyšší velení milicí nařídilo „zvláštnímu oddílu“, aby zahájil „osobní teroristické operace“, jak se tehdy říkalo cíleným útokům na důstojníky britského Oddělení trestního vyšetřování, kteří pronásledovali židovský odboj a bránili židovskému přistěhovalectví do Země izraelské. Rozkaz zněl „vyhazovat do vzduchu britská zpravodajská střediska, která Židům znemožňují získávat zbraně“ a „provádět odvetné akce v případech, kdy britské vojenské soudy odsoudí členy Hagany k trestu smrti“.

Ben-Gurion předpovídal, že židovský stát vznikne brzy a nový národ bude okamžitě nucen bojovat proti Arabům v Palestině a odrazit invazi armád sousedních arabských zemí. Velení Hagany se proto zároveň začalo připravovat na tuto totální válku. V rámci příprav byl také vydán rozkaz s krycím jménem Zarzir (Špaček), jenž stanovil, že se mají zabíjet vůdci arabského obyvatelstva v Palestině.

Zatímco Hagana pozvolna stupňovala cílené atentáty, radikální odboj provozoval svou vraždící mašinérii naplno a snažil se vyhnat Brity z Palestiny.

Jicchak Šamir, jenž nyní velel skupině Lechi, se rozhodl likvidovat nejen nejdůležitější místní představitele britského mandátu – Lechi zabila několik zaměstnanců oddělení trestního vyšetřování a párkrát se pokusila i o atentát na náčelníka jeruzalémské policie Michaela Josepha McConnella a vysokého komisaře sira Harolda MacMichaela –, ale i Angličany v jiných zemích, kteří ohrožují jeho politický cíl. Například Walter Edward Guinness, známější jako lord Moyne, byl místním britským státním tajemníkem v Káhiře, která byla rovněž pod britskou vládou. Židé v Palestině ho považovali za notorického antisemitu, jenž neúnavně zneužívá svého postavení k tomu, aby omezil moc jišuvu drastickým snižováním přistěhovaleckých kvót pro Židy, kteří přežili holokaust.

Šamir nařídil, že Moyne má být zabit. Vyslal do Káhiry dva agenty Lechi, Elijahua Hakima a Elijahua Bejt Curiho. Tam čekali u dveří Moyneova domu. Když Moyne a jeho tajemník přijeli, Hakim s Bejt Curim se rozběhli k jeho vozu. Jeden z nich strčil dovnitř pistoli, zamířil Moyneovi na hlavu a třikrát vystřelil. Moyne se chytil za hrdlo a vykřikl: „Ach, postřelili nás!“ A pak na sedadle přepadl dopředu. Byla to však amatérská operace. Šamir svým mladým zabijákům radil, aby si zajistili útěk automobilem, ale ti místo toho prchali na pomalých jízdních kolech. Egyptská policie je rychle dopadla, Hakim s Bejt Curim šli před soud, byli odsouzeni a šest měsíců nato oběšeni.

Vražda měla na britské činitele zásadní účinek, ale ne takový, jaký si Šamir představoval. Jak Izrael zjišťoval v budoucích letech, je velmi obtížné předpovědět, jakým směrem se budou dějiny ubírat poté, co je někdo střelen do hlavy.

Po absolutním zlu holokaustu, pokusu o vyhlazení celého jednoho národa v Evropě, sílily na Západě sympatie pro sionistickou kauzu. Podle některých zdrojů Winston Churchill na svou vládu až do prvního listopadového týdne roku 1944 naléhal, aby podpořila vznik židovského státu v Palestině. Přesvědčoval i řadu vlivných osobností, aby se za tuto iniciativu postavily, včetně lorda Moynea. Není proto přehnané předpokládat, že Churchill by byl možná přijel na Jaltskou konferenci s Franklinem Rooseveltem a Josifem Stalinem s jasným pozitivním názorem na budoucnost židovského státu, kdyby se do toho nevložila Lechi. Místo toho však po atentátu v Káhiře označil útočníky za „novou skupinu gangsterů“ a oznámil, že svůj názor přehodnocuje.

A zabíjení pokračovalo. Dvaadvacátého července 1946 nastražili členové Irgunu Menachema Begina tři sta padesát kilogramů výbušnin do jižního křídla Hotelu Krále Davida v Jeruzalémě, kde měla sídlo britská mandátní vláda, armáda i zpravodajství. Ty zřejmě varovný telefonát Irgunu považovaly za žert, a tak budovu neevakuovaly. Rozerval ji obrovský výbuch, při němž přišlo o život jedenadevadesát lidí a čtyřicet pět dalších bylo zraněno.

To už nebyl cílený atentát na nějakého opovrhovaného britského činitele nebo partyzánský útok na policejní stanici. Byl to obyčejný teroristický útok na cíl s četnými civilisty. Nejhorší bylo, že mezi oběťmi bylo i mnoho Židů.

Bombardování Hotelu Krále Davida vyvolalo v jišuvu vášnivou debatu. Ben-Gurion okamžitě Irgun odsoudil a nazval ho „nepřítelem židovského lidu“.

Extremisté se však nenechali odradit.

Tři měsíce po útoku v Hotelu Krále Davida, jedenatřicátého října, buňka Lechi opět na vlastní pěst a bez Ben-Gurionova svolení i vědomí provedla pumový útok na britské velvyslanectví v Římě. Bomba budovu vážně poškodila, ale operace proběhla v noci, a tak byli zraněni jen dva italští kolemjdoucí a hlídač.

Téměř hned potom Lechi poslala každému významnějšímu členovi britské vlády v Londýně dopisovou bombu. Na jedné straně bylo toto úsilí obzvlášť neúspěšné – ani jediný dopis nevybuchl –, ale na druhé dala Lechi jasně najevo, o co jí jde i jaký má dosah. Archivní materiály britské bezpečnostní služby MI5 ukázaly, že sionistický terorismus byl tehdy považován za nejvážnější hrozbu pro britskou národní bezpečnost – dokonce vážnější než Sovětský svaz. Podle jedné zprávy MI5 vznikaly v Británii buňky Irgunu s cílem „bít psa ve vlastní boudě“. Britské zpravodajské zdroje varovaly před vlnou útoků na „vybrané vysoké představitele“, jako byl například ministr zahraničí Ernest Bevin či dokonce premiér Clement Attlee. Na konci roku 1947 britský vysoký komisař shrnul ztráty z předchozích dvou let: Bylo zabito 176 členů britského mandátního personálu a civilistů.

„Pouze tyto akce, tyhle popravy, přiměly Brity k odchodu,“ zdůraznil David Šomron desítky let potom, co na jeruzalémské ulici zastřelil Toma Wilkina. „Kdyby byl (Avraham) Štern tuhle válku nezačal, Stát Izrael by byl nikdy nevznikl.“

S těmi slovy by se dalo polemizovat. Zmenšující se britské impérium se vzdalo vlády nad většinou kolonií z hospodářských důvodů a kvůli sílícím žádostem místních obyvatel o nezávislost i v mnoha zemích, které teroristickou taktiku nepoužívaly. V této době získala samostatnost například Indie. Šomron a jeho druhové však byli pevně přesvědčeni, že odchod Britů si vynutila jejich odvaha a krajní metody.

A ti, kdo v této krvavé odbojové válce bojovali – partyzáni, vrahové a teroristi –, pak hráli ústřední roli při budování izraelských ozbrojených sil a zpravodajských služeb nového státu.

KAPITOLA DRUHÁ

ZROD TAJNÉHO SVĚTA

Devětadvacátého listopadu 1947 odhlasovalo Valné shromáždění OSN rozdělení Palestiny a vytvořilo suverénní židovský stát. Rozdělení mělo vstoupit v platnost až za šest měsíců, ale arabské útoky začaly hned druhý den. Velitel palestinských sil v jižní části země Hasan Saláma a jeho bojovníci přepadli dva izraelské autobusy u města Petach Tikva. Zabili osm cestujících a řadu dalších zranili. Mezi palestinskými Araby a Židy vypukla občanská válka. Den po útocích na autobusy stanul Saláma na hlavním náměstí v arabském přístavu Jaffa a slíbil svým krajanům: „Palestina se promění v krvavou lázeň.“ Slib dodržel – během následujících dvou týdnů bylo zabito osmačtyřicet Židů a sto padesát pět dalších bylo zraněno.

Saláma, který velel partyzánské jednotce pěti set mužů, a jednou dokonce zaútočil i v Tel Avivu, se stal v arabském světě hrdinou a jeho činy vychvaloval i tisk. Egyptský časopis Al-Musawar otiskl dvanáctého ledna 1948 obrovskou fotografii, na které Saláma hovoří k svým mužům, s palcovým titulkem „Hrdina Hasan Saláma, velitel jižní fronty“.

Ben-Gurion se na tyto útoky připravil. Pro něj byli palestinští Arabové nepřátelé a Britové, kteří v zemi vládli dál, dokud v květnu 1948 nevstoupilo v platnost rozdělení Palestiny, byli jejich pomahači. Židé se mohou spolehnout jen sami na sebe a svou primitivní obranu. Většina příslušníků Hagany měla za sebou jen nedostatečný výcvik a byla špatně vyzbrojena; zbraně byly poschovávané po tajných skrýších, aby je Britové nezabavili. Tito muži a ženy měli za sebou službu v britské armádě a jejich posily tvořili noví přistěhovalci, kteří přežili holokaust (jen tu a tam někdo sloužil v Rudé armádě). Spojené síly arabských zemí však byly mnohem početnější. Ben-Gurion znal odhady CIA a dalších zpravodajských služeb, podle nichž se Židé arabským útokům neubrání. Ani někteří jeho vlastní lidé nevěřili ve vítězství. Ben-Gurion však víru ve schopnost Hagany vyhrát alespoň navenek projevoval.

Aby Hagana početní převahu překonala, hodlala používat selektivní sílu a volit cíle s maximální efektivitou. S touto představou zahájilo vrchní velitelství měsíc po vypuknutí občanské války operaci Špaček, jejímž cílem bylo třiadvacet vůdců palestinských Arabů.

Podle velitele Hagany Jaakova Doriho měla akce tři součásti: „Eliminaci anebo zajetí předáků arabských politických stran, údery na politická centra a útoky na centra arabského hospodářství a výroby.“ Hasan Saláma figuroval v seznamu cílů na prvním místě. Pod vedením velkého jeruzalémského muftího a duchovního vůdce palestinských Arabů Hádždže Amína al-Husajního byl jedním z velitelů arabského povstání už v roce 1936, kdy arabští partyzáni zahájili tři roky trvající útoky na Brity i Židy.

Když britské mandátní úřady zařadily Husajního a Salámu na seznam nejhledanějších osob, oba z Palestiny uprchli. V roce 1942 spojili síly s SS a abwehrem, nacistickou vojenskou zpravodajskou službou, a vymysleli operaci Atlas. Byl to grandiózní plán, podle něhož měla do Palestiny seskočit padákem německá a arabská komanda a otrávit zásoby pitné vody pro Tel Aviv, aby zabila co nejvíc Židů a podnítila místní Araby k svaté válce proti britským okupantům. Operace totálně selhala; Britové rozluštili šifrovací mechanismus Enigma a zajali Salámu a čtyři další muže poté, co šestého října 1944 seskočili do pouštní propasti u Jericha.

Po druhé světové válce však Husajního i Salámu propustili. Politické oddělení Židovské agentury, které na většinu tajných akcí jišuvu v Evropě dohlíželo, se v letech 1945–1948 snažilo Husajního vypátrat a několikrát i zabít. Zčásti šlo o odvetu za muftího spojenectví s Hitlerem, ale důvody byly i obranné – Husajní sice nepobýval v zemi, ale dál se aktivně podílel na organizování útoků na židovské osady v severní Palestině a pokusech o atentáty na židovské předáky. Kvůli nedostatku zpravodajských informací a vycvičených operačních agentů však bylo veškeré toto úsilí neúspěšné.

Slibně ale začal hon na Salámu, jenž byl vůbec první operací Hagany kombinující informace z lidských a elektronických zdrojů. Jednotka spadající pod zpravodajskou odnož Hagany Šaj, jíž velel Iser Harel, se napíchla na centrální dálkovou telefonní linku mezi Jaffou a zbytkem země. Harel nechal postavit dílnu nedaleko zemědělské školy v Mikve Jisrael a uskladnil v ní zahradnické nůžky a sekačky trávy. V jámě v zemi však bylo ukryto odposlouchávací zařízení napojené měděnými dráty na jaffský telefonní systém. „Nikdy nezapomenu, jak se tvářil arabsky hovořící agent Šaje, když si nasadil sluchátka a poslouchal první rozhovor,“ napsal později Harel ve svých pamětech.

„Otevřel údivem ústa a divoce mával rukou, aby utišil ostatní, kteří napjatě čekali… Linky praskaly ve švech hovory mezi politickými vůdci a veliteli ozbrojených kontingentů a jejich kolegy.“ Patřil k nim i Saláma. Z jednoho odposlouchaného telefonátu se Šaj dozvěděl, že Saláma pojede do Jaffy. Agenti Hagany ho chtěli polapit tak, že porazí strom na silnici, po níž pojede, a znemožní na ní provoz.

Léčka se však nezdařila a to nebyl poslední neúspěch. Saláma přežil řadu pokusů o atentát a nakonec v roce 1948 padl v boji, kdy ten, kdo ho zabil, ani nevěděl, o koho jde. Nepovedly se skoro všechny cílené atentáty operace Špaček – kvůli nesprávným zpravodajským informacím nebo špatnému výkonu nevycvičených a nezkušených útočníků.

Úspěchem skončily jen operace dvou elitních jednotek Hagany, které patřily k Palmachu, jedinému dobře vycvičenému a slušně vyzbrojenému sboru. Jednou byl Paljam, „námořní rota“, a druhou tajné komando Arabská četa, jehož členové pracovali v převlečení za Araby.

Jakmile Britové ze země odešli, dostal Paljam rozkaz dobýt přístav v Haifě, nejdůležitější mořské bráně do Palestiny. Měl ukrást co nejvíc zbraní a výbavy, kterou Britové začínali odesílat po moři, a zabránit Arabům, aby se jich zmocnili oni.

„Zaměřili jsme se na Araby, kteří v Haifě a na severu sháněli zbraně. Našli jsme je a zabili,“ vzpomínal Avraham Dar, jeden z členů Paljamu.

Dar, jehož mateřštinou byla angličtina, a další dva muži Paljamu, se vydávali za britské vojáky, kteří chtějí prodat ukradenou výzbroj Palestincům za vysokou částku v hotovosti. Domluvili si s nimi schůzku, kde si měli zbraně a peníze předat, nedaleko opuštěného mlýna na kraji jedné arabské vesnice. Když Palestinci dorazili, byla už trojice Židů v britských uniformách na místě. Čtyři další se skrývali poblíž a čekali na signál – a pak se na Araby vrhli a zabili je kovovými tyčemi.

„Báli jsme se, že by výstřely vzbudily sousedy, tak jsme se rozhodli pro tichou operaci,“ vysvětlil Dar.

Arabská četa vznikla, když se Hagana rozhodla, že potřebuje buňku vycvičených bojovníků, kteří mohou operovat v řadách nepřítele, shromažďovat informace a provádět sabotáže a cílené útoky. Tito muži, většinou přistěhovalci z arabských zemí, absolvovali výcvik v používání taktiky komand a výbušnin, ale i intenzivní studium islámu a arabských zvyků. Přezdívalo se jim mistaarvim, jak se říkalo židovským komunitám v některých arabských zemích, kde Židé dodržovali své náboženské zvyklosti, ale ve všem ostatním se podobali Arabům – oděvem, jazykem, společenským chováním a podobně.

Ze spolupráce mezi oběma jednotkami vzešel pokus o atentát na šejcha Nimra al-Chatíba, předsedu islámských organizací v Palestině a jeden z původních cílů operace Špaček, který měl značný vliv na obyčejné Palestince. Mistaarvim se mohli přemisťovat, aniž je zastavili Britové nebo Arabové. V únoru 1948 si na Chatíba počíhali, když se vracel z Damašku s autem plným munice. Utrpěl vážné zranění, odjel z Palestiny a vzdal se všech aktivních politických rolí.

Pár dní nato se Avraham Dar od jednoho informátora z přístavu dozvěděl, že skupina Arabů v jisté kavárně hovořila o plánu vyhodit do vzduchu automobil plný výbušnin v hustě obydlené židovské části Haify. Chystali k tomu v jedné garáži v Nazaretské ulici v arabské čtvrti britskou sanitku, kterou se jim podařilo získat. Mistaarvim nastražili bombu do nákladního auta, odvezli vůz do arabské čtvrti jako údajní opraváři prasklého potrubí a zaparkovali u zdi garáže. „Co tady děláte? Tady je zákaz parkování! Odjeďte s tím náklaďákem!“ vykřikl na ně muž z garáže arabsky.

„Teď se jdeme napít a taky si musíme odskočit,“ odpověděli mistaarvim arabsky a připojili pár šťavnatých nadávek. Odešli k autu, které na ně čekalo opodál, a pár minut nato jejich bomba vybuchla. Zničila tu, co byla v sanitce, a zabila všech pět Palestinců, kteří s ní právě pracovali.

Čtrnáctého května 1948 vyhlásil Ben-Gurion vznik nového Státu Izrael a stal se jeho prvním premiérem i ministrem obrany. Věděl, co má očekávat.

Už několik let předtím nařídil vybudování důkladné sítě zdrojů v arabských zemích. A tři dny před vznikem Izraele ho ředitel politického oddělení (zpravodajské sekce) Židovské agentury Reuven Šiloach informoval, že, „arabské státy se definitivně rozhodly zahájit patnáctého května simultánní útok… Spoléhají na nedostatek těžké výzbroje a hebrejského letectva“. Šiloach také poskytl mnoho podrobností celého plánu útoku.

Informace byly přesné. O půlnoci po vyhlášení státu zaútočilo na Izrael sedm armád. Počet vojáků vysoce převyšoval židovské síly a vojska byla i mnohem lépe vyzbrojena. Zpočátku dosahovala značných zisků, dobývala osady a působila ztráty. Generální tajemník Arabské ligy Abdurrahmán Azzám Paša prohlásil: „Bude to velmi zkázonosná a smrtonosná válka, na kterou se bude vzpomínat stejně jako na masakry Mongolů a křižáků.“

Židé – teď už oficiálně „Izraelci“ – se však rychle přeskupili, a dokonce přešli do ofenzivy. Po měsíci zprostředkoval zvláštní zmocněnec OSN hrabě Folke Bernadotte příměří. Obě strany byly vyčerpané a potřebovaly si odpočinout a doplnit zásoby. Když boje začaly znovu, bylo už všechno jinak – s pomocí vynikajících zpravodajských informací a mnoha lidí, kteří přežili holokaust a právě přijeli z Evropy, Izraelci arabské síly zahnali a nakonec dobyli mnohem větší území, než jim plán OSN na rozdělení Palestiny vymezil.

Třebaže Izrael odrazil armády, které měly převahu, Ben-Gurion nad krátkodobým vítězstvím rodících se Izraelských obranných sil nejásal. Arabové sice první bitvy prohráli, ale legitimitu nového národa odmítali přijmout jak ti, co žili v Palestině, tak Arabové z okolních zemí. Přísahali, že Izrael zničí a pošlou uprchlíky zase domů.

Ben-Gurion věděl, že izraelská armáda nemůže doufat, že by ubránila dlouhé a křivolaké hranice země pouze fyzickou silou. A tak začal ze zbytků zpravodajských operací skupiny Šaj Hagany budovat řádný špionážní systém, jaký by měl legitimní stát mít.

Sedmého června si zavolal své hlavní poradce v čele se Šiloachem do své kanceláře v bývalé templerské kolonii v Tel Avivu. „Zpravodajství je jedním z vojenských a politických nástrojů, které v této válce naléhavě potřebujeme,“ napsal Šiloach Ben-Gurionovi v interní zprávě.

„A bude se muset stát stálým nástrojem našeho politického systému i v dobách míru.“

Ben-Gurion nepotřeboval přesvědčovat; stát, který navzdory nepřízni osudu tak překvapivě vznikl, i jeho obrana byly z velké části výsledkem efektivního využívání přesných zpravodajských informací. Onoho dne nařídil založení tří organizací. První bylo Zpravodajské oddělení generálního štábu Izraelských obranných sil, jemuž se později začalo říkat hebrejským akronymem Aman. Druhou byla Šin Bet (akronym Všeobecné bezpečnostní služby), která měla na starosti vnitřní bezpečnost a vznikla jako jakýsi hybrid americké FBI a britské MI5. (Později se přejmenovala na Izraelskou bezpečnostní agenturu, ale většina Izraelců jí stále říká akronymem Šabak anebo ještě běžněji – jako v této knize – Šin Bet.) A třetí bylo Politické oddělení (dnes spadá pod nové ministerstvo zahraničí, a ne už pod Židovskou agenturu), jež se mělo věnovat zahraniční špionáži a shromažďování informací. Každá z těchto organizací dostala jeden z opuštěných templerských domů ve čtvrti Šarona nedaleko ministerstva obrany. A uprostřed této zdánlivě organizované skupiny bezpečnostních služeb stál úřad Ben-Guriona. V těchto prvních měsících a letech však nic neprobíhalo hladce. Zbytky jednotek Hagany se začlenily do bezpečnostních služeb nebo špionážních sítí, ale pak se zase přeskupily a začlenily jinam. Kromě toho docházelo k nesčetným drobným, ale hořkým bitvám a střetům různých silných osobností, které byly v podstatě revolucionáři, a ve špionážním prostředí vládl chaos. „Byly to těžké roky,“ vzpomínal Iser Harel, jeden ze zakladatelů izraelského zpravodajství. „Museli jsme založit stát a bránit ho. (Ale) struktura služeb a dělba práce se určovaly bez systematického úsudku, bez debat s relevantními lidmi, skoro diletantsky a konspiračně.“

Za normálních okolností by stát stanovil jasné hranice a postupy a agenti v terénu by si trpělivě budovali zdroje informací v průběhu let. Takový luxus si však Izrael nemohl dovolit. Jeho zpravodajské operace se musely vytvářet za pochodu a v obležení, zatímco mladý stát bojoval o samotnou existenci.

První úkol Ben-Gurionových špionů byl vnitřní: existovali Židé, kteří se nehorázně vzpírali premiérově autoritě, například zbytky pravicových odbojových hnutí. Extrémním příkladem tohoto vzdoru byl skandál okolo lodi Altalena v červnu 1948. Plavidlo vyslal z Evropy Irgun, aby přivezlo přistěhovalce a zbraně. Irgun však odmítl odevzdat celou výzbroj armádě nového státu a trval na tom, že některé musí dostat i její stále aktivní jednotky. Ben-Gurion, jehož o plánech Irgunu informovali agenti zevnitř této organizace, nařídil, aby se armáda zmocnila lodi silou. V následném boji se potopila a zahynulo šestnáct bojovníků Irgunu a tři vojáci izraelské armády. Brzy potom bezpečnostní složky pozatýkaly dvě stovky členů Irgunu po celé zemi, a v podstatě tak ukončily jeho existenci.

Také Jicchak Šamir a agenti Lechi pod jeho velením se umírněnější autoritě Ben-Guriona odmítli podvolit. Zmocněnec OSN Bernadotte připravil v létě během příměří provizorní mírový plán ukončení bojů. Pro Lechi a Šamira byl však nepřijatelný – obvinili Bernadotteho z kolaborace s nacisty za druhé světové války a vyčetli mu, že načrtl plán s tak změněnými hranicemi, že by země nepřežila; jeho plán dával Arabům většinu Negevské pouště a Jeruzaléma, přístav Haifu a letiště v Lodu svěřoval pod mezinárodní správu a nařizoval židovskému státu, aby přijal zpět 300 000 arabských uprchlíků.

Lechi vylepila v ulicích měst několik plakátů s varováním: „Rada pro agenta Bernadotteho: kliďte se z naší země.“ Odbojové rádio bylo ještě přímočařejší a prohlásilo: „Hrabě skončí jako lord“ (narážka na vraždu lorda Moynea). Bernadotte varování ignoroval, a dokonce nařídil pozorovatelům OSN, aby nenosili zbraně, protože „nás přece ochrání vlajka Spojených národů“.

Šamir byl přesvědčen, že zmocněncův plán bude přijat, a tak nařídil jeho likvidaci. Sedmnáctého září, čtyři měsíce po vyhlášení státu a den po předložení plánu Radě bezpečnosti OSN, jel Bernadotte se svým doprovodem v konvoji tří bílých limuzín DeSoto z ústředí OSN do čtvrti Rechavja v židovském Jeruzalémě, když mu cestu zablokoval džíp. Vyskočili z něj tři muži v kšiltovkách. Dva prostřelili vozům OSN pneumatiky a třetí, Jehošua Kohen, otevřel dveře automobilu, v němž seděl Bernadotte, a začal na něj střílet ze samopalu Schmeisser MP40. První dávka zasáhla muže vedle Bernadotteho, francouzského plukovníka jménem André Serot, ale další, přesnější, trefila do prsou hraběte. Oba byli zabiti. Útok trval jen několik vteřin – „jako hrom a blesk, tedy dobu, než se vystřelí padesát ran“, jak jej popsal izraelský spojovací důstojník kapitán Moše Hilman, jenž seděl v autě s oběťmi. Pachatelé nebyli nikdy dopadeni.

Vražda rozhněvala a nesmírně ztrapnila židovské vedení. Rada bezpečnosti ji odsoudila jako „zbabělý čin, který zřejmě spáchala zločinecká skupina teroristů v Jeruzalémě“, a New York Times druhý den napsal, že „takové škody by (židovskému státu) za tak krátkou dobu nenapáchala žádná arabská armáda“.

Ben-Gurion považoval nepovolenou operaci Lechi za vážné zpochybnění své vlády, které by mohlo vést i k puči či dokonce občanské válce. Reagoval okamžitě a postavil Irgun i Lechi mimo zákon. Nařídil řediteli Šin Bet Iseru Harelovi, aby členy Lechi pozatýkal. Na prvním místě figuroval Jicchak Šamir. Dopaden nebyl, ale mnoho jiných ano; zavřeli je a důkladně hlídali. Lechi přestala coby organizace existovat.

Ben-Gurion byl Harelovi vděčný za razantní zásah proti odboji a jmenoval ho zpravodajským představitelem číslo jedna v zemi.

Iser Harel byl nevysoký, statný a rozhodný. Ovlivnilo ho ruské bolševické revoluční hnutí a to, jak používalo sabotáže, partyzánskou válku a atentáty, ale komunismus nenáviděl. Za jeho vedení Šin Bet neustále prováděla politickou špionáž a sledovala Ben-Gurionovy politické odpůrce, levicové socialistické a komunistické strany i pravicovou stranu Cherut, kterou založili veteráni Irgunu a Lechi.

Ben-Gurion se tehdy nemohl shodnout se svým ministrem zahraničí Mošem Šaretem, jakou politiku mají zvolit vůči Arabům. Šaret byl nejvýznamnější z prvních izraelských politiků, kteří byli přesvědčeni, že regionálního míru, jenž zemi zajistí bezpečnost, lze nejlépe dosáhnout pomocí diplomacie. Dokonce už před nezávislostí se tajně snažil navázat kontakt s jordánským králem Abdulláhem a libanonským premiérem Rijádem as-Sulhem, kteří se později podíleli na sestavování koalice Arabů k invazi a měli už dříve z velké části na starosti palestinské milice, jež jišuvu působily těžké ztráty před samostatností. Přestože as-Sulh používal ostrou protižidovskou rétoriku a podnikal proti Izraeli výpady, sešel se koncem roku 1948 několikrát tajně v Paříži s Šaretovým náměstkem Elijahuem Sasonem a jednal s ním o mírové dohodě. „Pokud chceme s Araby navázat vztahy a ukončit válku,“ řekl Sason, když ho Šaret v nadšení ze svých tajných kontaktů pozval, aby promluvil na zasedání vlády, „musíme udržovat kontakt s lidmi, kteří jsou momentálně u moci. S těmi, kdo nám vyhlásili válku… a teď jim dělá problémy v ní pokračovat.“

Tyto diplomatické předehry však očividně vyzněly naprázdno, a tak Ben-Gurion nařídil dvanáctého prosince 1948 agentům vojenské rozvědky, aby as-Sulha zavraždili.

„Šaret s tím ostře nesouhlasil,“ vzpomínal Ašer (Arthur) Ben-Natan, přední činitel Politického oddělení ministerstva zahraničí, které mělo na starosti tajnou činnost v cizině. „A když bylo naše oddělení vyzváno, aby vojenské rozvědce pomohlo s pomocí našich kontaktů v Bejrútu rozkaz vykonat, tak ho zrušil a celou akci zmařil.“

Kvůli tomuto incidentu a řadě dalších střetů mezi Harelem a Šaretem pěnila v Ben-Gurionovi krev. Považoval diplomacii za velmi chabou náhražku důkladných a pečlivých zpravodajských informací a Šareta za konkurenta, jenž ohrožuje jeho vládu. V prosinci 1949 vyjmul Politické oddělení z pravomoci ministerstva zahraničí a podřídil je přímo sobě. Později mu dal i nové jméno – Institut pro zpravodajské informace a zvláštní operace. Běžněji se mu říkalo „institut“, hebrejsky „Mosad“.

Zřízením Mosadu vykrystalizovaly izraelské zpravodajské služby ve tři organizace, které víceméně existují dodnes – ve vojenskou rozvědku Aman, která dodává informace izraelské armádě; Šin Bet, jež má na starosti zpravodajství na domácí půdě, boj proti terorismu a kontrašpionáž; a Mosad, který provádí tajné operace za hranicemi země.

Bylo to především vítězství stoupenců názoru, že se má Stát Izrael v budoucnu více spoléhat na silnou armádu a zpravodajskou komunitu než na diplomacii. Toto vítězství se odrazilo i na nemovitostech – bývalé domy templerů v Tel Avivu, kde sídlilo Politické oddělení, získal Mosad. Bylo to také osobní vítězství Isera Harela. Měl už na starosti Šin Bet a nyní se stal i šéfem Mosadu a zároveň nejmocnějším – a nejtajemnějším – představitelem v počátcích Izraele.

Od tohoto okamžiku měly izraelskou zahraniční i bezpečnostní politiku určovat souboje mezi Tel Avivem, kde sídlilo nejvyšší vojenské velení, zpravodajské služby a ministerstvo obrany a kde také trávil většinu času Ben-Gurion, a Jeruzalémem, kde se ve shluku montovaných domků nacházelo sídlo ministerstva zahraničí. Vždycky vyhrál Tel Aviv.

Ben-Gurion si všechny tyto úřady ponechával pod vlastní kontrolou. Mosad a Šin Bet do kompetence premiéra spadaly a vojenskou rozvědku řídil, protože byl i ministrem obrany. Byla to obrovská koncentrace skryté i politické moci. Přesto se tato skutečnost od začátku tajila před izraelskou veřejností. Ben-Gurion všem zakázal přiznat, natož pak odhalit, že tato rozsáhlá síť vůbec existuje. Do šedesátých let byla zakázána i pouhá zmínka o Šin Bet nebo Mosadu na veřejnosti. A protože se jejich existence nesměla potvrdit, zabránil Ben-Gurion i vytvoření právních základů k operacím těchto organizací. Jejich cíle, role, úkoly, pravomoci, rozpočty i vzájemné vztahy neupravoval žádný zákon.

Jinými slovy, izraelské zpravodajské služby se od začátku pohybovaly v jakési stínové sféře, která existovala po boku demokratických institucí v zemi, ale byla samostatná. Činnost zpravodajských organizací, které většinou (tj. Šin Bet a Mosad) řídil přímo premiér, probíhala bez účinného dozoru izraelského parlamentu (Knesetu) nebo jakéhokoli jiného nezávislého orgánu.

V této stínové sféře se ochranou „státní bezpečnosti“ zdůvodňovalo velké množství akcí a operací, jež by ve viditelném světě byly předmětem trestního stíhání a trestány mnohaletým žalářem, jako neustálé sledování občanů kvůli jejich etnické nebo politické příslušnosti, metody výslechů, k nimž patřilo i dlouhé zadržování bez soudního rozhodnutí anebo mučení, křivopřísežnictví před soudem či zamlčování pravdy advokátům a soudcům.

Nejkřiklavějším příkladem byly cílené atentáty. Izraelské právo nemá trest smrti, ale Ben-Gurion to obešel a udělil sám sobě pravomoc nařizovat mimosoudní popravy.

Důvod, proč se tato sféra udržuje ve stínu, zněl, že pokud by nebyla zcela utajena, mohlo by to ohrozit samotnou existenci

Izraele. Stát zdědil po britském mandátu právní systém, kam patřily i předpisy o výjimečném stavu k nastolení pořádku a potlačení vzpoury. Byl mezi nimi i požadavek, že všechna tištěná a vysílací média musí předkládat veškeré zprávy o činnosti zpravodajských služeb a armády vojenskému cenzorovi ke schválení, a ten zveřejnění většiny materiálů zakazoval. Výjimečný stav platil i v době vzniku této knihy. Aby Ben-Gurion hladová média uchlácholil, rafi vaně zřídil Komisi šéfredaktorů složenou z vedoucích novinářů tištěných médií a rozhlasových stanic. Občas se jejích schůzí zúčastňoval osobně nebo vysílal zástupce a dělil se s ní o útržky tajných akcí; zároveň však vždycky vysvětlil, proč se nikdy a za žádných okolností nesmějí zveřejnit. Šéfredaktoři byli bez sebe radostí, že mají přístup do příšeří tajné sféry a k jejím záhadám. Z vděku pak uplatňovali autocenzuru, která zacházela ještě dál, než požadoval oficiální cenzor.

V červenci 1952 byla v Národním muzeu v Káhiře zahájena výstava obrazů francouzsko-německého malíře Charlese Duvalla. Tento vysoký mladík s cigaretou neustále přilepenou na rtech se dva roky předtím přistěhoval do Egypta z Paříže, protože „se do země na Nilu zamiloval“. Káhirský tisk uveřejnil o Duvallovi a jeho dílech řadu podlézavých článků – jsou silně ovlivněna Picassem, soudili kritici – a on se tak brzy stal všudypřítomným hostem na večírcích lepší společnosti. Vernisáže jeho výstavy se zúčastnil i egyptský ministr kultury, který si dokonce dva obrazy koupil a zapůjčil je muzeu, kde pak visely ještě třiadvacet let.

O pět měsíců později, když už výstava skončila, Duvall oznámil, že mu onemocněla matka a on musí rychle do Paříže, aby o ni pečoval. Po návratu do Francie poslal starým kamarádům v Egyptě několik dopisů a pak už o něm nikdy nikdo neslyšel.

Duvall se ve skutečnosti jmenoval Šlomo Kohen-Abarbanel a byl to izraelský špion. Byl nejmladší ze čtyř synů váženého rabína z německého Hamburku. Když se v zimě 1933 dostali k moci nacisté a začali uplatňovat rasové zákony, uprchla rodina do Francie a potom do Palestiny. O čtrnáct let později, v roce 1947, se

Kohen-Abarbanel, jehož výtvarný talent byl zjevný už od dětství, vrátil do Paříže a začal v sedmadvaceti letech studovat malířství. Krátce nato se o jeho nadání dozvěděli zpravodajci Hagany a naverbovali ho k padělání pasů a dokumentů pro evropské a severoafrické Židy, které Hagana tajně pašovala do Palestiny, a porušovala tak britské přistěhovalecké zákony. Byl to začátek dlouhé špionážní dráhy. Kohen-Abarbanel se označoval za bohémského umělce, řídil síť agentů v Egyptě a najímal nové v arabském světě. Shromažďoval informace o nacistických válečných zločincích, kteří našli útočiště na Blízkém východě, a referoval nadřízeným o prvních pokusech německých vědců, kteří chtěli prodat své služby arabským armádám. Když se v roce 1952 vrátil do Izraele, přiměl své šéfy mladé zpravodajské organizace Mosad, aby investovali víc prostředků do pátrání po nacistech a jejich likvidace.

Brzy poté, co vedení Mosadu převzal Iser Harel, požádal Kohena-Abarbanela, aby navrhl oficiální znak agentury. Výtvarník se zavřel v místnosti a vyšel z ní s ručně nakresleným návrhem. Uprostřed znaku byla sedmiramenná menora, posvátný svícen, který kdysi stával v jeruzalémském Chrámu, jejž v roce 70 n. l. zničili Římané. Byl tam i nápis – šestý verš z 24. kapitoly Knihy Přísloví, jehož autorem je podle židovské tradice sám král Šalomoun: „Válku povedeš pomocí úskoků.“* Později byl nahrazen jiným veršem z Přísloví (11:14): „Tam, kde neexistují úskoky, lid padne, ale v množství rádců je záchrana.“** Co tím Kohen-Abarbanel myslel, nemohlo být jasnější – pomocí tajných triků a lsti bude Mosad hlavním štítem nového židovského společenství a zajistí, že Židy už nikdy nebude nikdo tupit a urážet a Judsko nikdy nepadne.

Stanovy Mosadu, které sepsal Harel, byly stejně neurčité a ambiciózní. Podle oficiálního rozkazu bylo účelem organizace „tajné shromažďování (strategických, politických a operačních) informací za hranicemi země; provádění speciálních operací mimo Izrael; maření vývoje a získávání nekonvenčních zbraní nepřátelskými státy; předcházení teroristickým útokům na izraelské a židovské cíle mimo Izrael; navazování a pěstování zpravodajských a politických vazeb se zeměmi, jež s Izraelem nemají diplomatické vztahy; přeprava Židů do Izraele ze zemí, které jim odmítly dovolit odjet; a budování struktur k obraně Židů v těchto zemích.“ Organizace byla zkrátka pověřena nejen ochranou Izraele a jeho občanů, ale i ostrahou světového židovstva.

Mladé zpravodajské služby Izraele musely nabídnout odpověď na řadu problémů, jež představoval kruh jednadvaceti nepřátelských arabských národů, které ho obklopovaly a hrozily mu zničením. V nejvyšších kruzích resortu obrany byli lidé, kteří byli přesvědčeni, že tyto problémy lze nejlépe vyřešit speciálními, přesně cílenými operacemi v hloubi území nepřítele.

Za tímto účelem zřídil Aman jednotku s názvem Zpravodajská služba 13 (třináctka je v židovské tradici považována za šťastné číslo). Avraham Dar, nyní jeden z jejích prominentních důstojníků, odjel v roce 1951 do Egypta, aby tam vybudoval síť agentů z místních sionistických aktivistů. Nováčci odjížděli pod nejrůznějšími záminkami do Evropy a odtamtud do Izraele na výcvik ve špionáži a sabotážích. Dar vysvětlil cíl této sítě takto: „Ústředním problémem, kvůli němuž byl Egypt vůči Izraeli tak nepřátelský, byl způsob, jakým král Fárúq řídil vládu. Kdybychom se zbavili této překážky, vyřešilo by to mnoho potíží. Zkrátka, kde není pes, není ani vzteklina,“ citoval Dar španělské přísloví.

Zbavit se „psa“ nakonec nebylo nutné – Fárúqa brzy svrhnul puč. Předpoklad Amanu, že se po jeho odchodu všechno zlepší, se však ukázal jako zcela nepodložený. Nicméně myšlenka, že by se tato již existující egyptská síť dala využít ke změně chodu dějin v regionu, byla pro izraelské politiky příliš lákavá, než aby se jí vzdali. A tak Aman rozhodl, že tyto místní agenty nasadí proti Hnutí svobodných důstojníků, které sesadilo Fárúqa, s cílem „podrýt důvěru Západu v (egyptský) režim tím, že budou narušovat bezpečnost a podněcovat demonstrace, zatýkání a odvetné akce, aniž bude odhalena úloha Izraele“. Celá operace však skončila katastrofou.

Navzdory důkladnému výcviku si agenti Amanu počínali amatérsky a neobratně a žádná ze sabotáží se jim nezdařila. Egyptské úřady nakonec jedenáct agentů vypátraly. Někteří byli po krátkém soudním procesu popraveni a jeden se po hrůzostrašném mučení zabil sám. Ti šťastnější byli odsouzeni k mnohaletému žaláři a nuceným pracím.

Následný poprask vyvolal velký politický spor, který pak v Izraeli zuřil ještě mnoho let – o to, zda Aman dostal k svým nepodařeným operacím souhlas politického vedení země.

Hlavní poučení, jež Izrael z celé akce vyvodil, bylo, že v nepřátelských „zájmových“ zemích se nikdy nemají najímat místní Židé. Jejich dopadení končilo jistou smrtí a následky pro celou židovskou komunitu. Přestože bylo lákavé využívat osoby, které v tamějším prostředí žily a nemusely si vymýšlet falešnou identitu, Izrael to už víceméně nikdy neudělal.

Přetrvalo však přesvědčení, že Izrael dokáže provádět odvážné zásahy a měnit chod dějin pomocí zvláštních operací za linií nepřítele, a to se v podstatě stalo zakotveným základním principem izraelské bezpečnostní doktríny. Tato filozofie – že zvláštní operace za nepřátelskou linií by měly být přinejmenším jednou z hlavním metod národní obrany země – pak mezi izraelskými politiky a zpravodajci převládala celou dobu a platí dodnes.

Zatímco řada již zavedených států světa oddělovala zpravodajské složky shromažďující informace od operačních jednotek, které je využívaly při tajných úkolech, izraelské zvláštní síly byly od samého počátku nedílnou součástí zpravodajských organizací. Například v Americe jsou jednotky zvláštních operací Delta Force a SEAL Team Six součástí spojeného velení zvláštních operací, a nikoli CIA nebo vojenské rozvědky. V Izraeli však jednotky zvláštních operací spadají pod přímý dohled zpravodajských složek Mosad a Aman.

Cílem bylo nepřetržitě proměňovat zpravodajské informace v operace. I když ostatní země tehdy takové údaje rovněž shromažďovaly i v době míru, činily tak pouze proto, aby byly připraveny, kdyby vypukla válka nebo aby občas mohly schválit nějakou speciální akci. Izrael naopak informace neustále využíval k přípravě zvláštních operací za nepřátelskou linií v naději, že se tak vyhne totální válce.

Jak Harel brzy zjistil, návrh znaku, stanov a vojenské filozofie byla jedna věc, ale uvést všechno v praxi bylo něco úplně jiného, zejména když šlo o agresivní akci.

První větší operace Mosadu skončila špatně. V listopadu 1954 zmizel ze země s falešným pasem kapitán izraelského námořnictva jménem Alexander Jisraeli, věčně zadlužený sukničkář a podvodník, a pokusil se prodat přísně tajné dokumenty egyptskému velvyslanectví v Římě. Agent Mosadu, který na ambasádě pracoval, informoval své nadřízené v Tel Avivu a ti začali okamžitě osnovat plán únosu Jisraeliho a jeho převozu do Izraele, kde by byl postaven před soud jako zrádce.

Pro Harela to byla zásadní zkouška týkající se jak bezpečnosti země, tak jeho vlastní dráhy. V oněch prvních letech usilovali ředitelé všech organizací o moc a prestiž a jediný větší neúspěch mohl mít fatální profesní následky. A tak Harel sestavil k dopadení Jisraeliho v Evropě prvotřídní tým agentů Mosadu i Šin Bet. Velitelem jmenoval svého bratrance z druhého kolena Rafiho Ejtana, který už jako teenager zastřelil dva německé templery.

Podle Ejtana „někteří lidé navrhovali, abychom Jisraeliho našli a co nejrychleji zabili. Harel to ale okamžitě odmítl. ,My nezabíjíme Židy,‘ prohlásil a dodal, že to musí být únos.“ A Harel doplnil: „Nikdy mi ani na mysl nepřišlo vydat příkaz k zabití jednoho z našich. Chtěl jsem, aby ho přivezli do Izraele a postavili před soud za velezradu.“

Tohle je třeba zdůraznit. Judaismus klade tradičně důraz na vzájemnou odpovědnost a hluboké spojení mezi všemi Židy, jako by byli jedna velká rodina. Právě tyto hodnoty jsou považovány za důvod, proč židovský národ přežil dva tisíce let vyhnanství. Je vyloučené, aby Žid ublížil jinému Židovi. Kdysi, v dobách odboje v Palestině, kdy bylo z praktických důvodů nemožné pořádat soudní procesy, se likvidace židovských zrádců považovala do jisté míry za legitimní, ale po vzniku státu už ne. Věta „my nezabíjíme Židy“, a to ani kdyby představovali vážnou hrozbu pro národní bezpečnost, se stala pro izraelské zpravodajské služby železným pravidlem.

Plán se zpočátku vyvíjel perfektně. Jisraeliho zastavila na křižovatce v Paříži agentka Mosadu a Ejtan a tři další muži ho zajali. Odvezli ho do bezpečného domu, kde mu doktor Mosadu vpíchl sedativum a naložil ho do bedny k přepravě zbraní. Pak ji poslali na dlouhý let nákladním letadlem izraelského letectva s řadou zastávek. Na každé z nich dostal Jisraeli další injekci. Když ale letoun přistál v Athénách, dostal silný záchvat a zemřel. Na Harelův rozkaz nakonec jeden z Ejtanových mužů shodil mrtvé tělo z letadla do moře.

Harelovi lidé dezinformovali izraelský tisk, že Jisraeli, jenž nechal v zemi těhotnou manželku, ukradl peníze a usadil se kdesi v Jižní Americe. A Harel, jehož vyvedlo z míry, že jeho operace skončila smrtí Žida, nařídil, aby byly všechny záznamy o tomto případu pečlivě uschovány v sejfu Mosadu. Harelovi soupeři si však kopie některých dokumentů ponechali, aby je proti němu mohli v případě potřeby použít.

Harel také dospěl k závěru, že je nezbytně nutné vytvořit speciální jednotku k provádění sabotáží a cílených útoků. Začal hledat „vycvičené bojovníky, tvrdé a loajální, kteří by neváhali zmáčknout spoušť, když je to nutné“. Našel je na posledním místě, kde by je čekal – mezi veterány Irgunu a Lechi, proti nimž kdysi urputně bojoval.

Ben-Gurion tehdy vydal zákaz zaměstnávat bývalé členy pravicového odboje ve státní správě, a tak byli mnozí bez práce a rozčarovaní a toužili po akci. Šin Bet byla přesvědčená, že někteří z nich jsou nebezpeční a mají sklon zakládat protivládní ilegální hnutí.

Harel chtěl zabít dvě mouchy jednou ranou: zřídit jednotku speciálních operací a sjednotit odbojáře pod svým velením – k operacím mimo Izrael.

David Šomron, Jicchak Šamir a jejich soudruzi z Irgunu a Lechi, kteří byli považováni za dostatečně drsné a troufalé, tak byli pozváni do Harelova domu na severu Tel Avivu a tam složili přísahu. Vznikla tak první úderná jednotka Mosadu Mifrac, hebrejsky „záliv“.

* Ekumenický překlad Bible (1985) uvádí tuto pasáž jako: „Boj veď s rozvahou.“ Podle osobního zdůvodnění překladatele knihy z hebrejštiny do angličtiny překladatelce jde však o chybný překlad jak v češtině, tak v anglické King James Bible (Bible krále Jakuba) a správný hebrejský význam slova překládaného jako „rozvaha“ (angl. counsel) zní „lest, úskok“. (pozn. překl.)

** Ekumenická verze (1985) uvádí: „Pro nerozvážné vedení padá lid, kdežto v množství rádců je záchrana“. Podle překladatele z hebrejštiny opět chybný překlad do češtiny i angličtiny (counsel). (pozn. překl.)

KAPITOLA TŘETÍ

ÚŘAD PRO ZAŘIZOVÁNÍ SCHŮZEK S BOHEM

Izraelská válka za nezávislost oficiálně skončila dohodami o příměří v roce 1949. Neoficiální boje však nikdy neustaly. Po celá padesátá léta do země neustále pronikali Arabové z částí Palestiny, které po válce zůstaly v arabských rukou, zejména z Pásma Gazy na jihu, jež spravoval Egypt, a ze Západního břehu na východě, který anektovalo Jordánsko. Izraelská armáda odhadla, že jen v roce 1952 došlo k asi šestnácti tisícům infiltrací (jedenácti tisícům z Jordánska a zbytku z Egypta). Někteří z Arabů byli uprchlíci, kteří utekli za války za nezávislost, ať již dobrovolně, nebo ne, a snažili se vrátit do svých vesnic a zachránit zbylý majetek. V mnoha dalších případech šlo ale o ozbrojence, jejichž cílem bylo zabíjet Židy a šířit teror. Říkali si fidáíni – „ti, kdo se obětují“.

Přestože Egypťané příměří podepsali, brzy si uvědomili, že fidáíni za ně mohou vést válku v zastoupení. S řádným výcvikem a pod dohledem mohli tito palestinští ozbrojenci nadělat v Izraeli pořádnou spoušť, zatímco Egypt by hodnověrně popíral, že by za tím stál.

Organizováním fidáínů byl pověřen mladý kapitán egyptské zpravodajské služby Mustafá Háfiz. Společně s egyptským vojenským atašé v jordánské metropoli Ammánu Saláhem Mustafou začal v polovině roku 1953 verbovat a cvičit partyzánská komanda, která se měla vysílat do jižního Izraele. Tato komanda, celkem šest set fidáínů, pak řadu let pronikala přes hranice z Gazy a pustošila, co mohla. Vyhazovala do vzduchu vodovodní potrubí, podpalovala pole, kladla bomby na koleje a miny na silnice, vraždila farmáře na polích i studenty ješiv při studiu – v letech 1951 až 1955 celkem jeden tisíc civilistů. Šířila takovou paniku a strach, že Izraelci na jihu přestali v noci cestovat autem i po hlavních silnicích.

Tato komanda byla považována za úspěšná. Izraelci nemohli z jejich činů vinit přímo Egypt či Jordánsko. Reagovali proto najímáním vlastních „zástupců“, dělali informátory z Arabů, shromažďovali informace o cílech fidáínů a pak tyto bojovníky zabíjeli. Těmito úkoly byl většinou pověřován zpravodajský tým izraelské armády známý jako Jednotka 504.

Někteří její příslušníci vyrostli v arabských čtvrtích v Palestině a dobře ovládali jazyk i zvyky místních obyvatel. Velitelem Jednotky 504 by Rechavja Vardi. Narodil se v Polsku a před vznikem státu sloužil v Haganě jako zpravodajec. Byl znám svým ostrovtipem a přímočarými výroky. „Každý Arab se dá naverbovat za jedno ze tří P – pochvalu, prachy nebo píču,“ říkával. Ať už to bylo díky těmto třem P, anebo jiným metodám, Vardi a jeho agenti sehnali čtyři sta až pět set agentů, kteří v letech 1948–1956 přinášeli hodnotné informace. Jednotka 504 od nich získala vědomosti o řadě vysoce postavených koordinátorů útočících fidáínů. Izraelci několik z nich našli a zlikvidovali a v deseti až patnácti případech své arabské agenty přesvědčili, aby poblíž cíle umístili bombu.

A potom přizvali Jednotku 188, protože potřebovali služby Natana Rotberga.

„Bylo to velice tajné,“ vyprávěl Rotberg. „Nesměli jsme vyslovovat názvy jednotek, nesměli jsme nikomu říct, kam jdeme nebo kde jsme sloužili, a samozřejmě už vůbec, co děláme.“

Rotberg, dobrosrdečný kibucník se silnou šíjí a hustým knírem, patřil k nevelké skupině pouhých několika set mužů, kteří se podíleli na vzniku původního triumvirátu Amanu, Šin Bet a Mosadu. V roce 1951, kdy byl zařazen k námořnímu komandu Šajetet 13 (Flotila 13), zřídila izraelská zpravodajská služba na severu Tel Avivu tajný objekt, kde se vyučovaly „speciální demolice“ a výroba vyspělých bomb. A důstojník Flotily 13 Rotberg byl pověřen jeho vedením.

Nechal si v areálu nainstalovat velkou káď, ve které míchal trinitrotoluen, pentaerytritoltetranitrát a další chemické látky a vyráběl z nich smrtonosné lektvary. I když však tyto směsi měly zabíjet lidi, tvrdil, že nikdy nepostupoval s nenávistí v srdci. „Musíte umět odpouštět,“ řekl.

„Musíte umět odpustit i nepříteli. Nemáme ale právo odpustit lidem jako bin Ládin. To může jen Bůh. Naším úkolem je zorganizovat jim schůzku. Proto jsem ve své laboratoři otevřel jakousi zprostředkovatelskou kancelář, která tyto schůzky zařizovala. Zorganizoval jsem jich více než třicet.“

Když Rechavja Vardi a jeho muži určili nějaký cíl, zašli si k Rotbergovi pro bombu. „Zpočátku jsme pracovali s proutěnými košíky s dvojitým dnem,“ vyprávěl Rotberg. „Položil jsem do něj nepropustný papír a na něj nalil roztok z kádě. Na to jsme dali víko a na něm jsme košík naložili ovocem a zeleninou. Jako (spouštěcí) mechanismus jsme používali tužky, do kterých jsme zastrčili ampulky s kyselinou, která víko v košíku rozleptávala, dokud se nedostala až k rozbušce. Tu aktivovala a odpálila nálož. Problém s kyselinou byl jen ten, že povětrnostní podmínky ovlivňovaly dobu, kterou trvalo víko rozleptat, takže načasování nebylo jednotné. Bomba v Pásmu Gazy se spouštěla za jinou dobu než bomba na Západním břehu, kde je chladněji. A tak jsme přešli na časové spínače, které jsou mnohem přesnější.“

Rotbergovy bomby však nedokázaly vyřešit problém fidáínů. Podle několika zdrojů zabily výbušniny od poloviny roku 1951 do půlky roku 1953 jen sedm cílů a s nimi i šest civilistů.

Útoky pokračovaly neztenčenou měrou, děsily izraelské civilisty a zahanbovaly Izraelské obranné síly. Vardimu a jeho mužům, kteří měli takové nadání verbovat agenty, se dařilo získávat jen kusé informace o totožnosti těch, kdo fidáíny řídili, a i když jednotka konkrétní cíle vypátrala, izraelská armáda je nakonec nenašla nebo je nedokázala zabít. „Naše možnosti měly své meze,“ přiznal veterán Jednotky 504 a její pozdější velitel Jigal Simon. „Neměli jsme vždycky k dispozici zpravodajské informace, nemohli jsme posílat agenty úplně všude a armáda si nás dostatečně nevážila. Nejvyšší velitelství chtělo jen předvést, že tyhle akce umí provést izraelská armáda, tedy židovské ruce.“

Jednotky pravidelné armády se několikrát pokusily proniknout do Pásma Gazy, na Sinaj a do Jordánska a provést odvetný útok, ale bez úspěchu. Premiér Ben-Gurion se proto rozhodl zlepšit všechny schopnosti, které Izraelské obranné síly postrádaly. Na jedné tajné schůzce jedenáctého června 1953 schválil izraelský kabinet jeho doporučení „zplnomocnit ministra obrany (tj. Ben-Guriona) ke schvalování odvet za útoky a vraždy spáchané osobami, jež přicházejí zpoza izraelsko-jordánské linie příměří“.

Ben-Gurion této svěřené pravomoci využil brzy. Pětadvacátého května byli zavražděni dva strážci osady Even Sapir u Jeruzaléma a premiér nařídil zřídit zvláštní oddíl, který zlikviduje zasloužilého teroristu jménem Mustafá Samwelí, jenž za vraždou strážců stál.

Ben-Gurion teď jen potřeboval vhodného člověka, který by oddílu velel.

Ariel Scheinerman, známější jako Ariel Šaron, byl v létě 1953 pětadvacetiletým studentem, ale s bohatými bojovými zkušenostmi. Už jako teenager se osvědčil jako poradce mládežnického hnutí a prokázal odvahu za války za nezávislost, kdy byl vážně raněn. Arik, jak se mu říkalo, byl charismatický a autoritativní bojovník ve skvělé fyzické kondici a ani na okamžik nezaváhal, když ho generální štáb izraelské armády pověřil likvidací Samwelího. „Otec souhlasil okamžitě,“ napsal Šaronův syn Gilad v Arielově biografii. „Věřil, že to dokáže se sedmi či osmi muži, přáteli, kteří s ním sloužili za války i po ní, a s vhodným vybavením.“

V noci z dvanáctého na třináctého července se Šaronovi a jeho komandu záložníků podařilo proniknout do Samwelího vesnice na Západním břehu a vyhodit do vzduchu jeho dům. Měli však chybné informace a Samwelí nebyl doma. Jednotka uvízla v plamenech a jen taktak vyvázla živá.

Vrchní velitelství však považovalo operaci za úspěšnou – podařilo se proniknout do hloubi nepřátelského území, předvést schopnost zaútočit na cíl a vrátit se na základnu bez ztrát na životech. Šaron se ale vrátil vyčerpaný a hluboce nespokojený. Dospěl k závěru, že takové operace musí provádět profesionálové, a ne náhodně složená skupinka kamarádů, jaké s sebou oné noci vzal. Svým nadřízeným řekl, že je nutné mít elitní komando. Desátého srpna tak vznikla Jednotka 101.

„Byla zřízena k operacím za hranicemi, tedy k nestandardním úkolům vyžadujícím speciální výcvik a špičkový výkon,“ stálo v „Operačních postupech jednotky“, které sepsal sám Šaron.

Šaron dostal volnou ruku, aby si vybral vlastní muže jak ze záložníků znovu přijatých do armády, tak z pravidelných vojáků. Chtěl je podrobit vysilujícímu výcvikovému programu, který bude trvat rok. Jeho bojovníci se učili, jak zacházet s výbušninami, překonávat dlouhé vzdálenosti nebo přesně střílet v běhu horským terénem. Absolvovali výcvik, jenž jim zdokonalil schopnosti a vštípil pocit hrdosti a sebedůvěru.

Mladý velitel zajistil, aby jeho muži stáli mimo pravidelnou armádu, a vyzbrojil je jinými osobními zbraněmi než zastaralými československými opakovacímu puškami, které tehdy vojsko používalo. Vyfasovali samopaly značky Carl Gustav a jako první vyzkoušeli nový a dosud tajný samopal zn. Uzi izraelské výroby.

Šaron zároveň zmírnil pravidla oblékání i chování, a příslušníci Jednotky 101 tak na své tajné základně v Judských horách často pracovali v civilním oblečení. Pro Šarona měla vnější paráda vojenského pořádku okrajový význam; důležitější bylo, aby jeho muži věřili, že jsou výjimeční, lepší a nejlepší. A také aby důvěřovali svému veliteli: Šaronova operační příprava byla přesná a jasná. Bojoval v čele svého oddílu, často i na nejnebezpečnější pozici, a byl tak ztělesněním známého motta velitelů izraelské armády: „Za mnou!“

Šaron měl nekonečnou a živelnou chuť provádět operace a chápal, že kdyby měl s cíleným atentátem čekat na přesné informace Amanu, nikdy by k žádnému nedošlo.

A tak Šaron spolu s náčelníkem hlavního štábu armády Mošem Dajanem změnil taktiku a vzdal se dokonalé přesnosti ve prospěch něčeho důležitějšího. Místo aby zabíjeli hlavní palestinské teroristy, prováděli odvety za zabíjení Izraelců a děsili a napadali arabské vesnice, odkud se teroristé vydávali k útokům na Židy, ale i armádní tábory a policejní stanice.

„Nemůžeme sice předcházet vraždám zemědělců v sadech a rodin ve vlastních postelích, ale umíme stanovit vysokou cenu za naši krev,“ řekl Dajan na jedné přednášce v roce 1955.

Šaron dychtil po boji. Nastínil plán řady odvetných útoků na arabské vojáky i civilní cíle a pak obcházel nadřízené, aby získal jejich souhlas. Není však jasné, kolik těchto útoků bylo odvetných a kolik provokativních. Šaron rád citoval slavné Dajanovo rčení: „V dobách míru nezačínáme bitvy.“ Uzi Ejlam, který sloužil jako Šaronův zpravodajský důstojník, však naznačuje, že to nebylo železné pravidlo. „Byla řada případů, kdy jsme na Arikův rozkaz vyprovokovali nepřítele za hranicemi a vyvolali boj. Z poctivé analýzy toho, kdo si v celé historii armádních odvet ,začal‘, bychom nevyšli zcela čistí.“

Šaronova taktika měla své stinné stránky dokonce už v době, kdy tyto akce probíhaly. Na podzim 1953 zavraždili fidáíni mladou ženu a její dvě děti v městečku Jehud jihovýchodně od Tel Avivu. Byl to brutální čin, který šokoval izraelskou veřejnost. Vláda přísahala odplatu. Předpokládalo se, že Arabové k útokům na Izrael využívají jako základny vesnice na Západním břehu nedaleko hranic. Šaron jednu z nich vybral jako cíl – jmenovala se Qibja a mohla, ale také nemusela být do vražd v Jehudu zapojena.

Patnáctého října před svítáním přivedl Šaron do Qibje sto třicet mužů z Jednotky 101 s vybavením a skoro sedmi sty kilogramy výbušnin. Během několika hodin vesnici zničili. „Při operaci Qibja jsme vyhodili do vzduchu třiačtyřicet domů,“ vypověděl později jeden ze Šaronových poručíků. „Vojáci s sebou měli malé baterky, které tu zbyly po britské armádě a s nimiž skoro nebylo vidět. Postupovali jsme s megafonem, svítili baterkami a volali: ,Jestli je někdo uvnitř, vyjděte ven, protože to tady vyhodíme do vzduchu!‘ Někteří lidé vstali a vyšli. A my jsme pak položili výbušniny a odpálili jim dům. Po návratu jsme nahlásili jedenáct mrtvých (Arabů). Nelhali jsme, jen jsme to zkrátka nevěděli přesně.“

Obětí však bylo šestkrát víc. Zabito bylo nejméně devětašedesát lidí, většinou žen a dětí. Svět byl zděšen, včetně většiny Izraele a židovských komunit na celém světě. Útok odsoudila i Rada bezpečnosti OSN a americké ministerstvo zahraničí, které oznámilo, že kvůli porušení dohod o příměří z roku 1949 pozastavilo Izraeli pomoc.

Izraelské oficiální vysvětlení masakru znělo, že ho mají na svědomí neukáznění izraelští civilisté. „Všechny jednotky izraelské armády byly v noci útoku na svých základnách,“ prohlásil na veřejnosti

Ben-Gurion. Jeho lež zopakoval v Radě bezpečnosti i izraelský velvyslanec v OSN Abba Eban.

V soukromí však Ben-Gurion plně podpořil Šarona, protože jednotka 101 navzdory celosvětovému rozhořčení posílila morálku v izraelské armádě, kterou už unavovaly neustálé obranné operace. Jednotka ztělesňovala zápal, troufalost, fyzickou zdatnost a psychickou vytrvalost, tedy ideály, o něž usiloval každý oddíl. Jak Šaron později řekl, Jednotka 101 „během krátké doby dokázala, že neexistuje úkol, který by neuměla splnit“, a tyto akce přispěly k zabezpečení izraelských hranic. Jeho tvrzení je diskutabilní – existují vážné pochybnosti, nakolik tyto údery komand pomohly snížit počet útoků osob, které do Izraele pronikaly. Některé akce ani nesplnily svůj bezprostřední cíl, ale izraelští vojáci věřili, že je to pravda.

A to stačilo. Začátkem roku 1954, jen pět měsíců po vzniku Jednotky 101, ji Dajan sloučil s výsadkářskou brigádou a jmenoval Šarona jedním z velitelů praporu. Byl přesvědčen, že Jednotka 101 se stala modelem výcviku i disciplíny, zápalu a schopností, který může Šaron zopakovat i s výsadkáři a pak s celou armádou.

Šaronova činnost u výsadkářů byla zdrženlivější, protože už nebyl velitelem samostatné jednotky, ale také proto, že ve vrchním velitelství došlo ke změnám. Ben-Gurion odstoupil a ve funkci premiéra ho nahradil větší pacifista Moše Šaret, který souhlas s odvetnými útoky většinou neuděloval.

Když ale Šaret něco neschválil, Šaronovi muži se toho chopili sami. Beduíni na nezákonném výletě přes jordánské hranice brutálně zavraždili sestru nejslavnějšího bojovníka Jednotky 101 Meira Har-Cijona. Har-Cijon se s dvěma druhy a Šaronou morální podporou a logistickou pomocí vydali na místo činu a v odvetě zabili čtyři beduínské pastýře. Šaret požadoval, aby byli členové jednotky postaveni před vojenský soud, ale Dajan a Šaron tomu s Ben-Gurionovou podporou zabránili.

Šaret si jedenáctého ledna 1955 do svého deníku zapsal: „Kladu si otázku, jaká bude povaha a osud tohoto národa, který je schopen tak vytříbené duchovní citlivosti, tak hluboké lásky k lidstvu a tak nefalšované touhy po kráse a dokonalosti, ale přitom produkuje mladíky schopné s jasnou myslí a chladnokrevně vraždit lidi tak, že vrazí nůž do těla mladého a bezbranného beduína. Která z těchto dvou duší, jež se obě vyskytují na stránkách Bible, v tomto národě asi převládne?“

Mustafá Háfiz byl stále naživu. A egyptský zpravodajský kapitán a jeho kolega v Jordánsku Saláh Mustafá dál řídil komanda palestinských útočníků, kteří pronikali na izraelské území a tam vraždili.

Sedmnáctého března 1954 přepadl gang dvanácti arabských teroristů civilní autobus na lince z Ejlatu do Tel Avivu v Průsmyku škorpionů na točitém úseku silnice v srdci Negevské pouště. Na místě zastřelili jedenáct cestujících. Jeden devítiletý chlapec jménem Chajim Furstenberg se schoval pod sedadlo, a když odešli, vylezl a zeptal se:

„Už jsou pryč?“ Teroristé ho zaslechli, vrátili se do autobusu a střelili ho do hlavy. Přežil, ale zůstal až do své smrti o dvaatřicet let později ochrnutý. Mrtvá těla Arabové znetvořili a poplivali. Později se ukázalo, že to byli Palestinci a beduíni podporovaní Saláhem Mustafou, kteří přišli z Jordánska.

Šaret byl pod obrovským tlakem, aby Izrael provedl odplatu, ale odvetnou operaci schválit nechtěl. „Čin reagující na krveprolití by zamlžil jeho hrůzostrašný účinek a postavil by nás na stejnou úroveň s oněmi masovými vrahy na druhé straně,“ zapsal si do deníku.

A tak jednotka Amanu 504 vyslala tým tří beduínských vrahů, které zaměstnávala jako agenty. Po zuby ozbrojení a se dvěma výbušnými zařízeními připravenými Natanem Rotbergem přešli hranice do Jordánska. Zjistili, kde bydlí jeden z teroristů (ve vesnici na jihu země), a rozhodli se, že mu nevyhodí do vzduchu dům. Počkali, až bude sám, a pak ho zastřelili. „Naši agenti našli ve věcech, které ukradl, i průkaz totožnosti řidiče autobusu a přinesli nám ho,“ vzpomíná veterán Jednotky 504 Jigal Simon.

Pět set čtyřka považovala tuto přesně cílenou operaci za úspěch, ale celkově to nic nezměnilo. Cílené atentáty měly jen omezenou úspěšnost a přeshraniční útoky nezastavily ani výrazněji nezredukovaly. A odvetné akce vyvolávaly hněv světa, ale nezpomalily masakry.

V polovině padesátých let vyhrával Háfiz. Teroristé, jež vycvičil, prováděli na izraelském území stále smrtonosnější útoky, shromažďovali zpravodajské informace, prováděli sabotáže infrastruktury, kradli a hlavně zabíjeli Izraelce. A Izrael, který postrádal pořádnou infrastrukturu se zpravodajskými údaji s vysokým rozlišením, zkušenostmi, odbornými schopnostmi a dostatečným množstvím vycvičených a vybavených sil, mohl reagovat jen stále méně cílenými odvetnými operacemi a mohutným bombardováním Pásma Gazy.

Háfizovo jméno často figurovalo ve zprávách, které Jednotka 504 dostávala od svých zdrojů na jihu. Přesto byl jen mlhavým stínem.

„Nikdy jsme nezískali jeho fotografii,“ řekl Jaakov Nimrodi, jenž velel jižní základně jednotky. „Věděli jsme jen, že je mladý, asi třicetiletý, celkem dobře vypadá a má charisma. Naši vězňové a agenti o něm mluvili s obdivem i bázní.“

Háfiz a Nimrodi, který byl taky mladý a charismatický, stáli na protějších stranách arabsko-izraelského konfliktu. „Háfiz byl považován za jeden z nejlepších mozků egyptské zpravodajské služby,“ upozornil Nimrodi. „Skoro žádný z našich agentů mu neunikl. Mnoho jich bylo dopadeno a zlikvidováno anebo se z nich po tom, jak s nimi zacházeli, stali dvojití agenti a obrátili se proti nám. Tuhle válku mozků vyhráli a přežili jen ti nejlepší.“

V situaci, kdy Izrael nedokázal udržet vlastní bezpečnost, byl Šaret pod velkým tlakem veřejnosti nucen nejprve přijmout Ben-Guriona jako ministra vnitra a v listopadu 1955 mu vrátit i premiérské křeslo. Šaret se vrátil na post pouhého ministra zahraničí a později musel na nátlak Ben-Guriona rezignovat.

Ben-Gurionův návrat povzbudil Aman, který začal opět plánovat razantnější útoky na fidáíny. Jedním z nápadů byla i likvidace Háfize.

„Byl hlavou hada, kterou jsme museli utnout,“ řekl Nimrodi.

„Bylo to ale obtížné, a to ze tří důvodů,“ dodal Avraham Dar, jenž byl v té době majorem v Amanu pověřeným shromažďováním informací o Háfizovi. „Zaprvé bylo těžké získat o něm a místech, kam chodil, dost informací, zadruhé se k němu dostat a zabít ho a zatřetí to byl i diplomatický problém. Byl to vysoce postavený důstojník armády suverénního státu. Útok na něj se mohl považovat za překročení rudé čáry ve vztazích s Egyptem a to mohlo situaci zhoršit.“

Pokusy OSN o zprostředkování rozhovorů mezi Izraelem a Egyptem selhaly a Háfizovy útoky pokračovaly po celý rok 1955 i na jaře 1956.

Devětadvacátého dubna 1956 začalo komando palestinských partyzánů vycvičených Háfizem střílet na farmáře, kteří obdělávali pole v kibucu Nachal Oz u jihoizraelských hranic. Proti nim vyjel na koni mladý nadporučík izraelské armády v záloze Roj Rotberg, jenž měl na starosti obranu kibucu, a chtěl je zahnat. Palestinci ho zabili, vypíchli mu oči a pak jeho tělo odvlekli přes pole a příkop označující hranici, aby mohli tvrdit, že pronikl na cizí území.

Rotbergovu smrt přijal zvlášť těžce Moše Dajan. Pouhý den předtím se s ním osobně setkal, když objížděl jižní osady. Druhý den, třicátého dubna, stanul nad jeho otevřeným hrobem a přečetl chvalořeč, která začala být později považována za zásadní formulaci izraelského militarismu:

„Roj byl včera časně ráno zavražděn. Oslepilo ho ticho jarního jitra, a tak neviděl ty, kdo číhali v příkopu.

Nepřičítejme dnes vinu vrahům. Co můžeme namítnout proti jejich silné nenávisti vůči nám? Osm let sedí v uprchlických táborech v Gaze a my jim před očima proměňujeme půdu a vesnice, kde žili oni i jejich předkové, v naše vlastní dědictví…

Naše generace ji osídluje, ale bez ocelových přilb a chřtánů děl nebudeme moci ani zasadit strom nebo postavit dům. Naše děti nebudou žít, jestli nevybudujeme kryty, a bez plotů z ostnatého drátu a samopalů nebudeme schopni dláždit silnice ani hloubit studny. Z prachu židovských dějin na nás hledí miliony Židů, kteří byli zavražděni, protože neměli žádnou zemi, a přikazují nám, abychom osídlili a zúrodnili půdu pro svůj lid.

Nesmíme couvnout, když vidíme nenávist, jež doprovází a naplňuje životy statisíců Arabů, kteří žijí okolo nás a čekají, až budou dost silní, aby si vzali naši krev. A my svůj pohled neodvrátíme, protože by nám zeslábly ruce. Takový je osud naší generace.“

Dajan tím myslel, že i když Židé Státu Izrael přišli jako osadníci, kteří se vracejí do své starověké domoviny, z pohledu Arabů přišli jako uchvatitelé. Proto Arabové Židy nenávidí, z jejich pohledu oprávněně. A pokračující existence Židů proto víc než cokoli jiného závisí na schopnosti se Arabům, kteří je chtějí zabít, ubránit. Všechno ostatní jako rozvoj, hospodářství, společnost i kultur, je podružné a musí se podřídit nutnosti se ubránit a přežít. To byl podle Dajana osud Izraele, který vzešel z tisíců let židovských dějin.

U hrobu, kde Dajan hovořil, stál i Rojův bratranec a výrobce bomb Natan Rotberg. Po pohřbu slíbil svému strýci Šmarjahuovi, že jeho syna Roje pomstí.

Jak se ukázalo, i Dajan byl odhodlán Roje pomstít, a nejen jeho, ale všechny Izraelce, které zabila a terorizovala Háfizova komanda. Přesvědčil Ben-Guriona k odvetnému útoku na nějakou palestinskou vesnici a získal i jeho povolení nařídit zpravodajským službám zabít Egypťany, kteří vrahy do Izraele posílají, tedy plukovníky Háfize a Saláha. Byla to významná eskalace.

Operační rozkaz s krycím názvem Eunuch (Saris) vydal Avraham Dar. V rámci toho, co lze ověřit, to byl první operační rozkaz k cíleným útokům, který byl v dějinách Izraele potvrzen na papíře a proveden.

„Vzhledem k činnosti egyptské organizace fidáínů v Pásmu Gazy a Jordánsku bylo rozhodnuto zakročit proti jejich organizátorům, Mustafovi Háfizovi v Pásmu Gazy a egyptskému vojenskému atašé v Jordánsku,“ napsal Dar. „Cílem je fyzická likvidace obou zmíněných mužů nastraženými bombami.“ V Háfizově případě, vzpomínal Dar, „nám bylo jasné, že bombu mu musí podstrčit někdo, komu důvěřuje.“

Svého člověka našli v mladém beduínovi Muhammadovi at-Talalqovi, jenž žil v Pásmu Gazy a pracoval jak pro Háfize, tak pro Jednotku 504. Talalqa ani Háfiz netušili, že pět set čtyřka ví, že je dvojitý agent. Jednotka Amanu se toho rozhodla využít a předat Talalqovi v balíčku něco, co mu bude připadat tak důležité, že to Háfizovi neprodleně odnese.

Jenže co by to tak mohlo být? Kniha, která obsahovala všechny šifry v morseovce, které Izraelci používají, a pět set čtyřka Talalqovi řekne, aby ji doručil jinému izraelskému agentovi v Gaze.

A tak opět vyvstala potřeba služeb Natana Rotberga. Skutečně svého bratrance pomstí.

„Zavolal mi Zadok (Ofir, důstojník z jižní základny Jednotky 504) a řekl mi o tom plánu,“ vzpomínal Rotberg o více než padesát let později. „Pochopil jsem, kdo je cílem, a velmi jsem se zaradoval. Řekl jsem jim, že jestli dokážou dopravit Háfizovi tlustou knihu, o zbytek se postarám. Vyřízl jsem vnitřek knihy a nalil do ní tři sta gramů svého roztoku. Bude to stačit? Samozřejmě. Vybuchuje při dvaceti gramech – kdyby to někomu explodovalo v ruce, skončí bez prstů. Takže tři sta gramů, které vybuchnou někomu do obličeje, ho určitě zabije. Strojek spočíval na kovové ručce, kuličce a silné pružině. Když je kniha zavřená a v deskách posílených stuhami, ručka je pod tlakem a nehýbá se. Ale jakmile se stuhy rozvážou a desky se uvolní, pružiny ručky vyskočí a vystřelí kuličku, která propíchne rozbušku, a ta odpálí bombu – bum!“

Plán s nastraženou bombou fungoval dokonale. Jedenáctého července 1956 přešel Talalqa hranice, zamířil rovnou na ústředí egyptské vojenské rozvědky v Gaze a celý rozrušený podal balíček Háfizovi.

„Když z balíčku vytáhl knihu,“ vypověděl později jeden svědek tajné egyptské vyšetřovací komisi, „vypadl z ní kousek papíru. Plukovník Mustafá Háfiz se předklonil, aby ho zvednul, a v tom okamžiku došlo k výbuchu.“ Byl smrtelně raněn. Někteří z přítomných pak dosvědčili, že když ležel na podlaze, vykřikl: „Porazili jste mě, vy psi!“

Druhý den večer navštívil Natan Rotberg svého strýce, Rojova otce. Schválně přišel v parádní uniformě. „Řekl jsem mu, ,Šmarjahu, postaral jsem se o vyrovnání účtů s Mustafou Háfizem‘,“ vzpomínal. „Pomohlo mu to? Nejsem si jistý, ale mně ano. Byl jsem šťastný. Šmarjahu mlčel. V oku se mu objevila slza a pak mi poděkoval za zprávu.“

Egypťanům bylo trapné veřejně přiznat, že jejich bezpečnostní opatření selhala. Den po Háfizově smrti se v egyptských novinách Al-Ahrám objevilo oznámení: „Plukovník Mustafá Háfiz, jenž působil v Pásmu Gazy, byl zabit, když jeho vozidlo najelo na minu… Patřil k hrdinům války v Palestině a bojoval za její osvobození. Dějiny jeho hrdinské činy zaznamenaly. Jeho jméno rozsévalo v Izraeli strach a paniku.“

Tentýž den, kdy byl Háfiz zabit, dostal egyptský vojenský atašé v jordánském Ammánu Saláh Mustafá poštou výtisk knihy Achtung Panzer! od Heinze Guderiana, hrdiny tankových bitev německé armády a jednoho z autorů koncepce blitzkriegu. Knihu vybral fanoušek vojenské historie a strategie Avraham Dar, protože si byl jistý, že ji

Saláh bude považovat za vhodný dárek. Do východního Jeruzaléma, který tehdy patřil Jordánsku, vstoupili dva mistaarvim a poslali knihu odtamtud, aby razítko nevzbudilo podezření. Saláh, jenž v té chvíli ještě nevěděl o atentátu na svého partnera v Gaze, knihu otevřel a ta vybuchla a smrtelně ho zranila. Později zemřel v nemocnici.

Náčelník hlavního štábu Dajan chápal, jak důležité oba tyto útoky jsou, a uspořádal doma na zahradě opulentní oslavu zabití Háfize a Saláha. Seznam pozvaných sestavil Avraham Dar.

KAPITOLA ČTVRTÁ

CELÉ NEJVYŠŠÍ VELENÍ JEDINOU RANOU

Cílené útoky na Háfize a Saláha zasadily egyptské vojenské rozvědce velkou ránu a došlo k určitému poklesu počtu vpádů teroristů do Izraele. Z izraelského pohledu to byl úspěch.

Nebe nad regionem se však začalo zatahovat z jiné příčiny. Šestadvacátého července 1956 znárodnil egyptský prezident Gamál Abd an-Násir v rámci boji proti kolonialismu Suezský průplav, zásadní lodní trasu ze Středozemního do Rudého moře. To nesmírně rozhněvalo vlády Británie a Francie, jejichž občané byli hlavními akcionáři velmi výnosné firmy, která průplav provozovala. A Izrael chtěl zase získat zpět možnost jej používat, ale zároveň viděl příležitost Egyptu jasně ukázat, že Násir konečně draze zaplatí za vysílání ozbrojenců z Pásma Gazy k útokům na Izrael a jeho netajené ambice zemi zničit narazí na drtivou sílu.

Z tohoto souběhu zájmů vzešlo tajné spojenectví všech tří zemí. V přípravě ambiciózního válečného plánu sehrál hlavní roli energický mladý generální ředitel izraelského ministerstva obrany Šimon Peres. Izrael napadne Sinajský poloostrov, a tím dá Francouzům a Britům záminku (krize ohrozí Suez), aby rovněž podnikli invazi. Francie slíbila, že Izraeli poskytne vzdušnou ochranu před útoky egyptského letectva. Krátce před dnem D se izraelský Aman dozvěděl, že z Káhiry odletěla do Damašku delegace, jejímž členem byl i mocný náčelník egyptského hlavního štábu polní maršál Abdalhakím Ámir a řada dalších vysoce postavených činitelů. Izraeli se naskytla příležitost zlikvidovat jediným přesným úderem skoro celé egyptské vojenské velení.

Letectvo zahájilo intenzivní cvičení, aby se naučilo noční přepad, což byla vzhledem k tehdejším technickým možnostem obtížná operace. Ben-Gurion s Dajanem rozhodli, že Izrael udělá, co bude moci, aby svou účast utajil, a pokusí se, aby to vypadalo, že letoun z technických příčin havaroval.

Tato akce dostala krycí jméno operace Kohout.

Egypťané měli nedlouhý zpáteční let z Damašku do Káhiry podniknout ve dvou Iljušinech Il-14. Úkolem letecký konvoj identifikovat a sledovat Aman pověřil svou spojovací zpravodajskou jednotku. Ta (dnes se jmenuje Jednotka 8200) už měla na kontě řadu významných úspěchů z války v letech 1948–1949 a Aman pak ještě investoval spoustu peněz do jejího rozvoje. Nakonec se z ní stala největší a podle některých lidí i nejvýznamnější jednotka izraelské armády.

Investice se vyplatily. Pár dní před odletem delegace z Káhiry do Damašku se technikům zpravodajské jednotky podařilo zjistit vysílací frekvenci, kterou měli Egypťané používat při krátkém letu zpět do Káhiry. Dvacet izraelských radistů, všichni mladší pětadvaceti let, čtyřiadvacet hodin denně napjatě čekalo v ústředí v Ramat ha-Šaron severně od Tel Avivu, až Egypťané odstartují z Damašku. Jednotka byla pod obrovským tlakem nejvyššího velení, protože na devětadvacátého října byla naplánovaná pozemní invaze na Sinajský poloostrov a zmatek způsobený ztrátou celého vysokého vojenského velení mělo Egypťany demoralizovat a značně znevýhodnit. Čas se krátil.

Dny pomalu ubíhaly a radisté trpělivě čekali na zvuk ve sluchátkách. Osmadvacátého října, tedy den před útokem, se rozednilo a Egypťané ze Sýrie stále neodlétali. Teprve ve dvě hodiny odpoledne zachytil Izrael signál, na který čekal – piloti obou Iljušinů Il-14 se chystali k odletu.

K provedení tohoto vzrušujícího útoku byl vybrán Matijas „Čato“ Birger, velitel 119. letky izraelského letectva a jeden z tehdejších nejlepších letců. Zhruba v osm večer zpravodajská jednotka letectvo informovala, že vzlétl jen jeden z obou egyptských iljušinů. I tak ale byla přesvědčena, že na palubě jsou všichni egyptští důstojníci. Operace Kohout dostala zelenou.

Čato a jeho navigátor Eljašiv „Šivi“ Broš nasedli do stíhačky Meteor Mk a odstartovali. Noc byla obzvlášť temná a ve tmě skoro nebyl vidět obzor.

Čato vystoupal do výšky tří tisíc metrů a tuto výšku udržoval. Radar zaznamenal blížící se letadlo. „Kontakt, kontakt, kontakt!“ vykřikl Šivi do interkomu. „Na dvou hodinách naší výšky v protisměru, přímo proti nám, přesunuje se na tři hodiny. Na čtyři! Zatoč prudce doprava! Pomaleji! Blížíš se k němu moc rychle!“

Čato spatřil na pozadí černého nebe maličká oranžová světla, plameny z výfuků iljušinu. „Vidím ho,“ ohlásil pozemnímu řízení.

„Chci jednoznačné potvrzení totožnosti letounu,“ řekl velitel letectva Dan Tolkovski, který seděl v řídicím středisku. „Jednoznačné, bez jakýchkoli pochybností. Jasné?“

Čato stočil stíhačku trochu doleva a spatřil světlo v oknech kabiny pro cestující. Okna kokpitu byla větší. Tohle je jednoznačné potvrzení, pomyslel si Čato. Takováhle okna má jen iljušin. Rozeznal mezi sedadly i pohybující se vojenské uniformy.

„Totožnost potvrzena!“ řekl.

„Jestli jsi si jistý, máš povolení k zahájení palby,“ odpověděl Tolkovski.

„Rozumím.“

Ze čtyř dvacetimilimetrových kanónů na předku letounu vyrazily střely. Čatoa oslepila nečekaná záře; někdo z pozemního personálu snaživě nandal do kanónů střely svítící, jenže jasný záblesk v téměř naprosté temnotě mu ochromil zrak.

Když se zase rozkoukal, viděl na nebi oheň. „Dostal jsem ho!“ oznámil Čato pozemnímu řízení. „Levý motor je v plamenech a zdá se, že došlo ke zkratu, protože je všechno temné.“

Znovu zmáčkl spoušť. Iljušin vybuchl jako ohnivá koule, která vyplivovala hořící kusy trosek. Letoun začal v kruzích padat do moře.

„Viděl jsi pád?“ zeptal se ho Tolkovski, když Čato vyrovnal letadlo.

„Potvrzeno, zřítil se,“ odpověděl.

Čato s posledními zbytky paliva přistál a na ploše ho přivítal náčelník hlavního štábu Moše Dajan a generál Tolkovski, který mu sdělil, že Ámir se na poslední chvíli očividně rozhodl počkat na druhé letadlo.

„Jestli ještě máme čas,“ odpověděl Čato, „doplníme palivo a půjdu nahoru znova.“

„To jsme zvažovali taky, ale dospěli jsme k závěru, že by to pak vypadalo příliš jednoznačně a nejspíš by byl taky odhalen náš zpravodajský zdroj,“ odpověděl Dajan. „Proto jsme se rozhodli nechat Ámira být. I tak jsi v té minutě, kdy jsi zlikvidoval egyptský hlavní štáb, už vyhrál půlku války. Pojďme se napít na tu druhou.“

Operace Kohout byla nepochybně vynikajícím zpravodajským i leteckým úspěchem. Její účastníci jí později začali říkat „sestřelení egyptského hlavního štábu“ a tvrdili, že zmatek, jenž potom v nejvyšším velení v Káhiře zavládl, významně přispěl k vítězství Izraele ve válce, která hned druhý den vypukla.

Ať už byl dopad tak velký, jak tito lidé tvrdili, nebo ne, izraelská armáda nakonec Egypt porazila. Dala světu jasně na srozuměnou, že židovský stát je teď významná bojová síla.

A Ben-Gurion, který byl dočasně v euforickém stavu, rozeslal důstojníkům a vojákům Deváté brigády otevřený dopis, v němž hovořil o „třetím izraelském království“.

Izrael dobyl nejen Sinajský poloostrov, ale i Pásmo Gazy. Když je armáda obsadila, Rechavja Vardi vyslal několik mužů z Jednotky 504, aby v Gaze prohledali budovu egyptských zpravodajských služeb, kde byl před několika měsíci zabit Mustafá Háfiz. Ve sklepě objevili ukrytý poklad, který bezhlavě prchající Egypťané zapomněli zničit – netknutý archiv kartiček s údaji o všech palestinských teroristech, které Háfiz a jeho lidé v posledních pěti letech před sinajským tažením nasadili do boje proti Izraeli.

Egypťané v podstatě Izraeli nechali seznam cílů k likvidaci. Vardi se sešel s náčelníkem hlavního štábu Dajanem a požádal ho o povolení začít Palestince z kartiček zabíjet. Dajan získal souhlas Ben-Guriona a Vardi nařídil Natanu Rotbergovi u kádě s výbušninami, aby v práci zařadil nejvyšší rychlost.

Rotberg lil svůj speciální roztok do proutěných košíků, zapalovačů, na ovoce a zeleninu i na nábytek. Arabští agenti Jednotky 504 bomby ukryli na příhodných místech nebo je rozdali jako dárky až třiceti palestinským fidáínům v Gaze. V době od listopadu 1957 do března 1958 prošli Vardiho muži celý archiv a likvidovali osoby, které dlouhá léta terorizovaly Izraelce. Většina těchto cílených atentátů byla z taktického hlediska úspěšná, ale ne vždy ze strategického. „Všechny tyto likvidace měl jen velmi omezený význam,“ řekl Rotberg, „protože místo těchto teroristů prostě nastoupili jiní.“

Tajné spiknutí Británie, Francie a Izraele se velmi rychle proměnilo ve velkou mezinárodní diplomatickou katastrofu. Spojené státy přinutily Izrael, aby se ze Sinaje i Gazy stáhl. Tlaku podlehly i Francie s Británií, nakonec o kontrolu nad průplavem přišly a nejvyšší politici obou velmocí museli rezignovat.

Egypt byl teď považován za zemi, která se úspěšně ubránila vměšování západního kolonialismu a přinutila dvě evropské mocnosti i svého zapřisáhlého židovského nepřítele ke stažení. Násir se stal hrdinou a v podstatě i vůdcem arabského světa.

Povolil však izraelským lodím průplav používat a slíbil, že přestane podporovat operace fidáínů v Gaze. Pochopil, že možnost vzplanutí všeobecného konfliktu s Izraelem kvůli těmto operacím je větší než výhody, které mohou přinést.

A tak se nakonec v roce 1957 zdálo, že přeshraniční terorismus ustane.

Sinajské tažení arabským státům jasně ukázalo, že zničit Izrael bude velmi obtížné, a ten tak prožil jedenáct klidných let bez jediné větší války – až do války šestidenní v roce 1967. Izraelská armáda této doby využila k proměně v mocnou, velkou a dobře vycvičenou a sílu s technologickými schopnostmi vybavenou moderními zbraněmi a pyšnící se zpravodajskou odnoží Amanem s obrovským potenciálem.

Následující roky byly dobré i pro Mosad. Iser Harel udělal z mladičké a občas těžkopádné organizace instituci, která měla skoro tisíc zaměstnanců a byla ve světě známá svou houževnatostí, tvrdošíjností a podnikavostí.

Izrael začal být považován za zpravodajskou velmoc v roce 1956 – po neveřejném projevu Nikity Chruščova na 20. sjezdu komunistické strany Sovětského svazu. Hovořil v něm otevřeně o zločinech, které spáchal jeho předchůdce Josif Stalin. Každá špionážní skupina v západním světě toužila tento text získat, prozkoumat ho a najít nějaké vodítko k tomu, co má Chruščov za lubem, ale žádná nedokázala proniknout sovětskou železnou hradbou utajení. Podařilo se to jen izraelským zpravodajcům a Iser Harel pak nařídil, aby byla kopie projevu předána i CIA.

Její ohromený a vděčný ředitel Allen Dulles ji předal prezidentovi Dwightu Eisenhowerovi a ten rozhodl, že ji nechá uniknout do New York Times. Zveřejnění projevu vyvolalo celosvětovou bouři a značně Sovětský svaz zkompromitovalo.

Tak se zrodilo tajné spojenectví americké a izraelské zpravodajské služby. V čele té americké stál šéf kontrarozvědky CIA a zastánce Izraele James Jesus Angleton, který stejně jako Harel viděl sovětské špiony pod každou postelí. Pomocí Izraele pak CIA získávala velké množství zpravodajských informací o Blízkém východě a je to tak dodnes.

Izraelské sinajské tažení z roku 1956 sice skončilo politickou katastrofou, ale upevnilo postavení země v oblasti zpravodajských operací. Hned po této krátké válce začal Harel budovat síť tajných kontaktů v zemích Blízkého východu, Asie a Afriky, včetně mnoha států, které stály otevřeně na straně Arabů. Tomuto postupu se začalo říkat „periferní doktrína“. Zdůrazňovala nutnost navazování tajných vztahů se zeměmi a organizacemi, jež se nalézaly těsně za nepřátelskými arabskými státy okolo Izraele, nebo s menšinami v zemích, které měly konflikty s izraelskými nepřáteli.

Významným výsledkem periferní doktríny Mosadu bylo trojstranné zpravodajské spojenectví s krycím jménem Trojzubec (Trident) mezi Izraelem, šáhovým Íránem a Tureckem. Ředitelé špionážních služeb těchto tří zemí se čas od času scházeli a vyměňovali si velké množství zpravodajského materiálu. Tito spojenci rovněž podnikali společné operace proti Sovětům a Arabům. Ben-Gurion přesvědčil prezidenta Eisenhowera, že Trojzubec má prvotřídní hodnotu, a CIA tak Izraeli dávala finanční prostředky na jeho činnost.

Nejbravurnější úspěch Mosadu přišel v roce 1960, kdy izraelští agenti vypátrali jednoho z hlavních strůjců Hitlerova „konečného řešení“ Adolfa Eichmanna – v Buenos Aires, kde už deset let žil pod jménem Ricardo Klement.

Jeden německý židovský prokurátor jménem Fritz Bauer byl zoufalý z toho, jak mizivá je šance, že v Německu stanou před soudem nacističtí váleční zločinci, a prozradil Mosadu informace, které o Eichmannovi nashromáždil. Když k němu přišel jeden jeho představitel na návštěvu, nechal ho Bauer o samotě s přísně tajnými dokumenty na stole. Izraelec pochopil a okopíroval si relevantní detaily.

Ben-Gurion pověřil Harela, aby jel do Buenos Aires v čele většího týmu. Premiér byl odhodlán vyřídit si s Eichmannem účty – Eichmann dostal krycí název Dybuk podle hebrejského výrazu pro zlého ducha, jenž se zmocňuje živého člověka. Cíl operace byl však mnohem důležitější než pouhá pomsta na jednotlivci, ať byly jeho prohřešky jakkoli do nebe volající. Ben-Gurion Harelovi a jeho týmu nařídil, aby Eichmannovi fyzicky neubližovali, třebaže vražda by byla nejjednodušší, ale aby ho unesli a přivezli do Izraele k soudu. Záměrem bylo rozvířit stále hluboké mezinárodní povědomí o holokaustu a nesmazatelnou vzpomínku na něj tak, že budou odhaleny činy jednoho z jeho hlavních pachatelů.

Operace se zúčastnily desítky agentů a spolupracovníků Mosadu. Někteří z nich měli nebo používali pasy až pěti různých zemí. Obsadili řadu bezpečných domů po celé argentinské metropoli.

Jedenáctého května se tým rozmístil okolo zastávky, kde muž jménem Klement vystupoval každý večer v 19:40 z autobusu a vydával se nedlouhou cestou domů. Onoho večera autobus přijel, ale Eichmann se neobjevil. Agenti měli rozkaz nečekat déle než do osmi večer, a pokud se do té doby Eichmann neobjeví, akci zrušit, aby nevzbudili podezření.

V osm se už chystali odejít, ale velitel v terénu Rafi Ejtan rozhodl, že počkají ještě chvilku. Pět minut nato, když už to chtěl Ejtan pro tento večer vzdát, zastavil na zastávce další autobus. Vystoupil Klement a s jednou rukou v kapse se vydal k domovu.

Jako první udeřil Cvi Malchin. Bál se, že Klement něco tuší a vytáhne pistoli, a tak místo aby se na něj zezadu vrhnul a vtáhl ho do auta, jak předpokládal plán, zezadu do něj strčil, až Klement spadl do příkopu, a pak na něj skočil. Ejtan a další agent mu byli v patách. Klement vykřikl, ale nikdo v okolí ho neslyšel. Během několika vteřin ho přemohli a hodili na zadní sedadlo auta. Agent Mosadu Cvi Aharoni, který v něm seděl, mu německy řekl, že ho na místě zastřelí, jestli bude dělat potíže.

Ejtan začal hledat znamení, která by bez jakýchkoli pochyb prokázala, že jde skutečně o Eichmanna. Snadno našli jizvu v podpaží, kde měl tetování SS. Větší problém byla jizva po operaci slepého střeva, kterou Eichmann prodělal a jež byla pečlivě zaznamenána v jeho složce SS. Ejtan mu musel rozepnout pásek a strčit ruku do kalhot, to vše za rychlé jízdy, kdy sebou cestující házeli sem a tam. Nakonec jizvu našel a prohlásil: „Ze hu! Ze hu!“ (hebrejsky „je to on, je to on!“)

Ejtanovi i Malchinovi zářily ve tmě oči. Potřásli si rukama a zanotovali pár akordů z Písně partyzánů složené na počest Židů, kteří bojovali proti nacistům v lesích, a končící slovy: „Náš pochod bubnuje zprávu: Jsme tu!“

Eichmann dostal sedativa a letadlo společnosti El Al ho propašovalo do Izraele. Soudní proces s ním vzbudil bezprecedentní mezinárodní pozornost a zvěrstva holokaustu připomnělo světu celé procesí svědků. Eichmann byl odsouzen k trestu smrti a oběšen. Jeho tělo bylo spáleno a popel rozprášen do moře.

Strohá tisková zpráva o Eichmannově objevení a únosu získala Mosadu pověst nelítostné a schopné špionážní organizace. V polovině roku 1962 byl Harel považován za mocného a vlivného šéfa izraelského resortu zpravodajství a obrany.

Ben-Gurion dostal vše, co chtěl.

Kvůli celé té slávě však Harelova organizace zcela propásla šokující hrozbu, která rostla Izraeli hned za dveřmi.

KAPITOLA PÁTÁ

„ JAKO BY SE BLÍŽIL KONEC SVĚ TA“

Ráno jednadvacátého července 1962 se Izraelci probudili do nejhoršího zlého snu – egyptské noviny oznámily úspěšné zkušební odpálení čtyř raket typu země-země: dvě nového modelu Az-Záfir (Vítěz) a dvě modelu al-Qáhir (Dobyvatel). Dva dny nato se tyto střely, deset od každého druhu a zahalené do egyptské vlajky, objevily na přehlídce v Káhiře, která městem na Nilu prošla. Mezi diváky byly tři stovky zahraničních diplomatů a přihlíželo i mnoho Káhiřanů. Přehlídku sledoval ze speciální tribuny před vládní budovou u Nilu prezident Násir osobně. Hrdě prohlásil, že egyptská armáda teď dokáže zasáhnout každý cíl „jižně od Bejrútu“. Jelikož celé území Izraele leželo mezi Egyptem na jihu a Libanonem na severu, smysl jeho prohlášení byl jasný.

Ještě explicitnější bylo druhý den vysílání egyptského rádia jménem

„Hlas hromu z Káhiry“ v hebrejštině. „Cílem těchto střel je otevřít brány svobody Arabům a získat zpět jejich domovinu, kterou jim ukradla imperialistická a sionistická spiknutí,“ holedbal se hlasatel.

Nezměrná úzkost izraelské veřejnosti se ještě prohloubila, když o pouhých několik týdnů později vyšlo najevo, že při vývoji těchto raket hráli nedílnou roli němečtí vědci. Druhá světová válka skončila teprve před sedmnácti lety a trauma holokaustu se vzpomínkami na německé vědce v uniformách wehrmachtu najednou ustoupilo nové a jiné existenční hrozbě, kterou představovaly zbraně hromadného ničení v rukou nového izraelského zapřisáhlého nepřítele Násira, jehož

Izraelci považovali za Hitlera Blízkého východu. „Bývalí němečtí nacisté teď pomáhají Násirovi s protiizraelskými genocidními projekty,“ psal izraelský tisk.

A Mosad, jehož úkolem bylo sledovat vnější hrozby a chránit před nimi Izrael, o tomto všem nic nevěděl. Zpravodajské služby židovského národa, nemluvě o jeho politických a vojenských vůdcích, zaskočilo, že se o egyptském raketovém projektu dozvěděly pouhých pár dní před zkušebním odpálením. Byla to zničující připomínka zranitelnosti této malé země a ostudné selhání Harelova Mosadu.

Navíc němečtí vědci vyvíjející egyptské rakety, které mohly zničit Izrael, nebyli žádní obskurní technici. Byli mezi nimi nejvýše postavení inženýři nacistického režimu, kteří za války pracovali na výzkumné základně v Peenemünde na ostrově Usedom v Baltském moři, kde se vyvíjely nejmodernější zbraně Třetí říše. Pomáhali s výrobou letecké střely V-1, která děsila Anglii, i balistické střely V-2, jimiž Němci zničili obrovské oblasti Antverp a Londýna a které byly prototypem dnešních střel dlouhého doletu typu země-země.

„Připadal jsem si bezmocný,“ řekl generální ředitel ministerstva obrany Ašer Ben-Natan. „Jako by se blížil konec světa. Ben-Gurion pořád opakoval, jak nemůže spát, protože ho trápí noční můra, že on, první premiér země, přivezl do Státu Izrael Židy z Evropy, kteří přežili holokaust, jen proto, aby tam, ve své vlastní zemi, podstoupili holokaust druhý.“

Sám Mosad to po přísně tajném interním vyšetřování v roce 1982 shrnul takto: „Byla to jedna z nejzávažnějších a nejtraumatičtějších událostí v dějinách izraelských zpravodajských služeb toho druhu, který vede k řetězové reakci vyvolávající extrémní akce.“

Extrémní byly i reakce.

Harel uvedl celý Mosad do stavu pohotovosti. Ovzduší krize bylo patrné na každé chodbě organizace a odráželo se i v interních sděleních z oněch měsíců. „Chceme za každou cenu získat (zpravodajské) materiály,“ psalo ústředí v Tel Avivu stanicím Mosadu v Evropě v srpnu 1962. „Jestli se objeví nějaký Němec, který o tom něco ví a není ochoten spolupracovat, jsme připraveni zmocnit se ho násilím a přimět ho, aby promluvil. Mějte to prosím na paměti, protože tyto informace musíme rozhodně získat.“

Agenti Mosadu začali okamžitě pronikat na egyptská velvyslanectví a konzuláty v několika evropských metropolích, aby ofotili dokumenty. Rovněž se jim podařilo najmout jednoho švýcarského zaměstnance kanceláře letecké společnosti EgyptAir v Curychu, která občas fungovala jako zástěrka Násirových zpravodajských služeb. Tento Švýcar umožňoval agentům Mosadu, aby si dvakrát týdně v noci odnášeli pytle s poštou do bezpečného domu. Tam je otevřeli, ofotografovali obsah, pak je znovu zavřeli odborníci, kteří nezanechali jedinou stopu po manipulaci, a odnesli je zpět do kanceláře. Za relativně krátkou dobu měl Mosad o egyptském raketovém projektu a jeho šéfech předběžné vědomosti.

Iniciovali ho dva mezinárodně známí vědci, dr. Eugen Sanger a Wolfgang Pilz. Za války hráli zásadní roli ve Vojenském výzkumném středisku v Peenemünde a v roce 1954 začali pracovat ve Výzkumném ústavu fyziky proudových letounů ve Stuttgartu. Sanger stál v čele této prestižní instituce. Vedoucími oddělení byli Pilz a další dva zasloužilí specialisté wehrmachtu, dr. Paul Goercke a dr. Hans Krug. Tato skupinka však měla pocit, že je v poválečném Německu nedostatečně vytížená a využívaná, a tak v roce 1959 oslovila egyptský režim a nabídkou, že sežene vědce, kteří pro něj pod vedením této skupiny vyvinou rakety dlouhého doletu typu země-země. Násir okamžitě souhlasil a koordinací programu pověřil jednoho ze svých nejbližších vojenských poradců, generála Isámuddína Mahmúda Chalíla, bývalého ředitele letecké zpravodajské služby a šéfa výzkumu a rozvoje egyptské armády. Chalíl zřídil pro německé vědce členěný systém mimo egyptskou armádu. Na první návštěvu Egypta přijeli v dubnu 1960.

Koncem roku 1961 se Sanger, Pilz a Goercke do země přestěhovali a najali asi pětatřicet velice zkušených německých vědců a techniků. Továrny v Egyptě měly i testovací terén, laboratoře a luxusní ubikace pro německé emigranty, a ti tam tak pracovali ve skvělých podmínkách a za horentní platy. Krug ale zůstal v Německu, kde založil firmu jménem Intra Commercial, která ve skutečnosti sloužila skupině jako evropská fasáda.

Jakmile však Mosad celou situaci v podstatě pochopil, přišla další špatná zpráva. Šestnáctého srpna 1962 zašel zachmuřený Iser Harel za Ben-Gurionem s jedním dokumentem z poštovního pytle egyptské zpravodajské služby, který byl ofotografován dva dny předtím v Curychu.

Izraelci byli v šoku. Dokument byl objednávka podepsaná v roce 1962 Pilzem a určená projektovým manažerům v Egyptě. Obsahovala seznam materiálu, jejž je třeba sehnat v Evropě k výrobě devíti set raket. To bylo obrovské číslo. Když Mosad dokument získal, v organizaci podle interní zprávy zavládla „nálada blízká panice“. Ještě horší bylo, že dokument vyvolal obavy izraelských expertů, že skutečným cílem Egypťanů je vyzbrojit střely radioaktivními a chemickými válečnými hlavicemi.

Ben-Gurion svolal naléhavou poradu nejvyšších představitelů. Harel jakýsi plán měl.

Zpravodajské informace, které Mosad dosud nashromáždil, ukázaly Achillovu patu celého raketového projektu – vývoj naváděcích systémů tak zaostával, že byly v podstatě nefunkční, což znamenalo, že střely se nemohou vyrábět ve velkém. Dokud to tak zůstane, bude Egypt potřebovat německé vědce. Bez nich se projekt zhroutí. Harel proto plánoval Němce unést nebo zlikvidovat.

Koncem srpna odjel do Evropy, aby celý plán spustil. Ochlazovalo se a počasí naznačovalo, že zima bude nejstudenější za několik posledních let. Když selhaly všechny pokusy vypátrat Pilze, Harel se rozhodl jít po Krugovi.

V pondělí desátého září v 17:30 zavolal do Krugova domu v Mnichově muž, jenž se představil jako Sálih Qáhir. Řekl, že hovoří jménem hlavního poradce generála Mahmúda Chalíla, plukovníka Saída Nadíma, který se musí s Krugem „okamžitě sejít v důležité věci“. A velmi přátelsky dodal, že ho Nadím, s nímž se Krug dobře znal, pozdravuje a čeká na něj v mnichovském hotelu Ambassador. Onou

„věcí“ je dohoda, která Krugovi přinese značný zisk. Nejde však o tom mluvit v kanceláři firmy Intra Commercial, protože je zvláštní povahy. Krug to nepovažoval za nic mimořádného a pozvání přijal. Sálih nebyl nikdo jiný než veterán Mosadu Oded. Narodil se v Iráku, kde se angažoval v ilegálním sionistickém hnutí, a poté co byl málem

dopaden, uprchl v roce 1949 ze země. V Bagdádu chodil do běžných škol s muslimy, a mohl se proto snadno vydávat za Araba. Už dlouhá léta se v Mosadu podílel na operacích proti Arabům.

Krug se s Odedem sešel v hale hotelu Ambassador. „Potřebujeme vás s plukovníkem Nadímem na důležitou práci,“ řekl Oded.

Druhý den Oded zašel pro Kruga do kanceláře firmy Intra, aby ho zavezl za Nadímem do jedné vily za městem. „Přijel jsem taxíkem a Krug byl rád, že mě vidí, a představil mě zaměstnancům. Ani na okamžik mě nepodezíral, že nejsem ten, za koho se vydávám. Byli jsme si sympatičtí. V mercedesu jsem mu pak cestou na udanou adresu lichotil a vyprávěl mu, jak v egyptské zpravodajské službě oceňujeme jeho práci a přínos. On většinou mluvil o novém mercedesu, který si právě koupil.“

Přijeli k domu, kde podle Kruga čekal Nadím. Vystoupili z vozu. Dveře otevřela nějaká žena a Krug vešel dovnitř. Oded byl za ním, a když se dveře zavřely, zůstal podle plánu venku.

V místnosti čekali tři agenti. Omráčili Kruga několik ranami, dali mu roubík a svázali ho. Když se probral, prohlédl ho francouzský židovský doktor, kterého tým najal. Usoudil, že Krug utrpěl lehký šok, a proto nedoporučil, aby mu dali sedativa. Jeden německy hovořící agent Mosadu Krugovi řekl: „Jste vězeň. Dělejte přesně to, co řekneme, nebo vás zabijeme.“ Krug slíbil, že bude poslouchat. Schovali ho do tajného prostoru jednoho z vozů, minibusu Volkswagen, a celé komando, včetně samotného Isera Harela, jenž se celé akce účastnil, vyrazilo s autem a dvěma dalšími k francouzským hranicím. Cestou zastavili v lese, kde Harel Krugovi řekl, že budou projíždět hranicemi, a jestli jen cekne, řidič zapne mechanismus, který do jeho prostoru pustí smrtelnou dávku jedovatého plynu.

Když dorazili do Marseille, naložili Kruga omámeného silnou dávkou utišujících prostředků do letadla El Al, jež přepravovalo židovské přistěhovalce ze severní Afriky do Izraele. Francouzským úřadům řekli, že jde o nemocného přistěhovalce.

Zároveň Mosad spustil rozsáhlou dezinformační operaci, v níž figuroval muž, jenž se Krugovi podobal a s doklady na toto jméno cestoval po Jižní Americe. Nechával za sebou stopy, které naznačovaly, že Krug shrábl peníze a Egypťanům i svým spolupracovníkům utekl. Mosad tak pustil do oběhu zprávu, že se Krug nepohodl s generálem Chalílem a jeho lidmi a ti ho zjevně unesli a zavraždili.

V Izraeli byl Krug uvězněn v jednom tajném zařízení Mosadu a podroben drsnému výslechu. Zpočátku mlčel, ale brzy přistoupil na spolupráci a ta během několika měsíců „přinesla spoustu plodů“, jak stálo v jedné zprávě Mosadu. „Měl dobrou paměť a znal všechny organizační a administrativní detaily celého raketového programu.“ Užitečné byly i dokumenty, které měl v aktovce. V závěru zprávy stálo: „Tyto údaje umožnily vybudovat celou zpravodajskou encyklopedii.“

Krug se dokonce nabídl, že se vrátí do Mnichova a bude tam pracovat jako agent Mosadu. Když se však vyšetřovatelům zdálo, že jim už řekl vše, co věděl, začal Mosad uvažovat, co s ním. Bylo jasné, že by bylo velmi nebezpečné přijmout jeho nabídku, že se vrátí do Mnichova; Krug mohl své nové dohlížitele zradit, jít na policii a vylíčit, jak Izraelci unesli německého občana na německé půdě. Harel zvolil nejsnadnější cestu. Nařídil jednomu ze svých mužů S. G., aby Kruga odvezl na opuštěné místo severně od Tel Avivu a zastřelil ho. Pak jeho tělo naložili do armádního letadla a shodili do moře.

Úspěch operace s Krugem přiměl Ben-Guriona, aby udílel souhlas se stále větším množstvím cílených útoků. Schválil i využití Jednotky 188 vojenské rozvědky Amanu k tajným operačním úkolům, při nichž byli izraelští vojáci s falešným krytím vysazováni na nepřátelské území. Jednotka měla velení v areálu v Šaroně nedaleko úřadu Ben-Guriona a výcvikové středisko na pláži na severu Tel Avivu, hned vedle speciální demoliční laboratoře Natana Rotberga.

Iser Harel Jednotku 188 nesnášel. Už od poloviny padesátých let se snažil Ben-Guriona přesvědčit, aby ji začlenil do Mosadu nebo alespoň jejím velením pověřil jeho, ale protože armáda proti tomu ostře protestovala, Ben-Gurion mu nevyhověl.

Ředitel Amanu generálmajor Meir Amit nevěřil, že by němečtí vědci představovali pro Izrael tak velkou hrozbu, jak si myslel Harel. Kvůli rivalitě s Mosadem však požadoval, aby jeho Jednotka 188 směla proti Němcům zasahovat, protože, jak řekl, „nesmíme to přehlížet, musíme celou věc utnout v zárodku“. A tak vypukl intenzivní boj Jednotky 188 s Mosadem o to, kdo zabije víc Němců.

Během této doby měla Jednotka 188 v Egyptě jednoho zkušeného agenta s dokonalým krytím. Wolfgang Lotz byl perfektní – jako syn nežidovského otce a židovské matky nebyl obřezaný a vypadal jako typický Němec. Vybudoval si krycí životopis někdejšího důstojníka wehrmachtu v Rommelových Afrikakorps, který pěstoval koně a pak se vrátil do Egypta a založil tam hřebčinec.

Nadaný herec Lotz se stal brzy nedílnou součástí rozrůstajících se německých společenských kruhů v Káhiře. Dodal Jednotce 188 mnoho podrobností o raketových projektech i zaměstnancích. Nemohl však přijmout úkol je přímo a osobně likvidovat, aby nebyl odhalen. Velitel Jednotky 188 Josef Jariv dospěl k závěru, že nejlepším způsobem, jak s německými vědci skoncovat, jsou bomby v dopisech a balíčcích.

Jariv nařídil Natanu Rotbergovi, aby je začal připravovat. Ten zrovna pracoval na novém typu výbušniny – z tenkého a pružného detasheetu, „fólie výbušného materiálu vyrobené k civilním účelům, které měly výbuchem ztavit dohromady dva kusy oceli“. Rotbergovi měla umožnit vyrábět kompaktnější nálože. „Museli jsme vyvinout systém, který bude zajištěný a bezpečný po celou dobu, kdy se s dopisem manipuluje v poštovním systému, ale v příslušný čas vybuchne,“ vysvětlil Rotberg. „Mechanismus obálky proto fungoval tak, že bomba neexplodovala, když se dopis otevřel, protože to by bylo až příliš výbušné, ale teprve až se vytáhl její obsah.“ Výzkum a rozvoj probíhal ve spolupráci s francouzskou zpravodajskou službou výměnou za informace od Lotze o činnosti odboje alžírské Fronty národního osvobození (FNO) v Káhiře. Jednotka 188 také Francouzům pomohla propašovat do Káhiry výbušniny k atentátům na tamější členy FNO.

Prvním, kdo měl jednu z těchto nových bomb dostat, byl uprchlý nacistický válečný zločinec Alois Brunner, který dělal zástupce Adolfa Eichmanna, byl velitelem koncentračního tábora ve Francii a poslal na smrt 130 000 Židů. Jednotka 188 ho vypátrala v Damašku, kde žil už osm let pod jiným jménem. Arabské země poskytly útočiště pěkné řádce nacistických válečných zločinců výměnou za nejrůznější služby. Brunner pomáhal s výcvikem jednotek syrské tajné služby, které vyslýchaly a mučily vězně.

Objeven byl s pomocí Eliho Kohena, jednoho z nejlepších agentů jednotky, jenž působil ve vyšších kruzích syrské armády. Když dal Ben-Gurion likvidaci Brunnera zelenou, Jariv se rozhodl na nacistovi vyzkoušet jedno z Rotbergových zařízení s detasheetem. „Poslali jsme mu dáreček,“ konstatoval Rotberg.

Třináctého září 1962 dostal Brunner v Damašku velkou obálku. Když ji otevřel, explodovala. Utrpěl vážná zranění obličeje a přišel o levé oko, ale přežil.

I tak ale Jednotku 188 povzbudilo, že se podařilo bombu dopravit až k cíli, a toužila použít stejnou metodu proti německým vědcům. Mosad byl ale proti. Rafi Ejtan vysvětlil: „Nesouhlasím s akcí, kterou neovládám. Obálku může otevřít pošťák nebo nějaké dítě. Kdo dělá takové věci?“

Navíc se ukázalo, že je velmi složité se k Němcům v Egyptě dostat, protože nedostávali poštu přímo do rukou. Tu, která se týkala projektu nebo zaměstnanců, shromažďovala egyptská zpravodajská služba v kancelářích společnosti EgyptAir a posílala do Káhiry odtamtud. Padlo proto rozhodnutí vloupat se v noci do EgyptAiru a vložit obálky do poštovních pytlů.

Agenti Mosadu, kteří Jednotce 188 pomáhali, se dostali do kanceláře EgyptAiru ve Frankfurtu šestnáctého listopadu pomocí nové metody otvírání zámků rafinovaným paklíčem, jejž vyrobily dílny Mosadu. Specialista na vloupání se částečně skrýval za agentkou, s kterou se opíral o dveře jako dvojice milenců. Tým se dovnitř dostal, ale pytel s poštou nenašel. Druhý den se o to pokusil znovu. Když se snažili otevřít dveře, objevil se namol opilý domovník. Tentokrát v týmu nebyla žena, a tak oba muži předstírali homosexuální hrátky a podařilo se jim uniknout, aniž u opilého domovníka vzbudili podezření. Následující noc došlo k dalšímu pokusu a všechno už proběhlo hladce.

Pytel s poštou k odeslání do Egypta ležel na jednom stole. Tým do něj vložil obálky s bombami.

Hlavním terčem byl Pilz. Informace, které o něm Izrael nashromáždil, naznačovaly, že se rozvádí, aby si mohl vzít svou sekretářku Hannelore Wendeovou. Manželka žila v Berlíně, ale najala si právníka z Hamburku. Dopis s bombou Pilzovi vypadal, jako by jej poslal tento právník, a na zadní straně měla logo a adresu jeho kanceláře.

„Plánovači projektu předpokládali, že takto soukromý dopis by Wendeová neotevřela a předala ho Pilzovi,“ vysvětlovala závěrečná zpráva o celé operaci.

Jenže plánovači se mýlili. Wendeová, která dopis obdržela sedmadvacátého listopadu, si zjevně myslela, že se týká jejího života stejně jako Pilzova. Otevřela ho a bomba jí vybuchla v rukou. Utrhla jí několik prstů, připravila ji o jedno oko a poškodila druhé a vyrvala jí pár zubů z dásní. Egyptským úřadům okamžitě došlo, o co jde, a pomocí rentgenového přístroje objevily i ostatní dopisové bomby. Předali je k deaktivaci a prozkoumání specialistům sovětské zpravodajské služby v Káhiře. Vědce a jejich rodiny exploze vyděsily, ale žádného z nich nepřiměly, aby se pohodlné a dobře placené práce vzdal. A egyptští zpravodajci zaměstnali vyškoleného německého bezpečnostního strážce, bývalého esesáka jménem Hermann Adolf Vallentin. Ten navštívil kanceláře firmy Intra i nejrůznější dodavatele celého projektu a poradil jim bezpečnostní opatření, výměnu dveřních zámků a zabezpečení poštovní donášky. Zároveň začal prověřovat minulost určitých zaměstnanců.

Dalším terčem na Harelově likvidačním seznamu byl dr. Hans Kleinwächter a jeho laboratoř v městě Lorch, která měla vyvinout naváděcí systém raket. Harel do Evropy vyslal operační jednotku Šin Bet Ptáci (Ciporim), kterou využíval i Mosad, s příkazem naplánovat Operaci Ježek proti Kleinwächterovi. Harelovy rozkazy byly jednoznačné: „Kleinwächter má být unesen a přivezen do Izraele. Když to nevyjde, zabijte ho.“

Harel si zřídil základnu ve francouzském městě Mulhouse – a byl stále rozladěnější.

Velitel Ptáků Rafi Ejtan vzpomínal: „Zima je v polovině, strašně sněží, mrzne, až praští, dvacet stupňů pod nulou. Iser má vztek, sedí v nějakém penzionu za Rýnem ve Francii. Ukazuje mi fotky a říká, tohle je cíl, jdi ho zabít.“

Agenti Ptáků byli po všech těch nesčetných operacích spojených s německými vědci v předchozích měsících vyčerpaní, stejně jako z podpory, kterou poskytovali Jednotce 188. Nakonec Ejtan Harelovi řekl, že podle jeho názoru nejsou okolnosti na cílený útok zralé. „Bylo třeba chvilku počkat a vymyslet nějakou vlastní past, a ne jenom střílet lidi na ulicích. ,Dej mi měsíc,‘ řekl jsem mu. ,A pak úkol splním tak, že nikdo nebude mít ani tušení, že jsem tam byl.‘“

Ale Harel jako by neslyšel. Jednadvacátého ledna zprostil Ptáky úkolu a povolal jednotku cílených útoků Mosadu Mifrac, které velel Jicchak Šamir, aby to s Kleinwächterem skoncovala. Harel ale nevěděl, že Vallentinovi došlo, že Kleinwächter bude příštím cílem Mosadu, a tak ho proškolil, zajistil mu neustálý doprovod a dal mu egyptskou vojenskou pistoli.

Dvacátého února hlídka Mosadu spatřila, jak Kleinwächter vyjíždí sám po silnici z Lorchu do Basileje. Rozhodli se, že na něj zaútočí, až se bude vracet. Šamir, který spolu s Harelem operaci v terénu velel, svěřil vypálení střel vycvičenému bývalému atentátníkovi Irgunu jménem Akiva Kohen. Harel s ním poslal německy mluvícího Cviho Aharoniho. Čekali, až se terč bude večer vracet. Ten se však neukázal, a tak se rozhodli operaci odvolat. A pak už šlo všechno špatně. Kleinwächter se nakonec přece jen vracel a rozkaz operaci zrušit byl zase narychlo stažen, ale provedení celé akce bylo unáhlené a amatérské. Agenti Mifracu zablokovali svým vozem automobil Kleinwächtera, ale silnice byla tak úzká, že po operaci nemohli odjet.

Aharoni vystoupil z vozu a šel ke Kleinwächterovi, jako by se ho chtěl zeptat na cestu. Šlo o to, aby otevřel okénko. Kleinwächter ho skutečně začal otevírat. Kohen se k Aharonimu přiblížil zezadu, vytáhl zbraň, pokusil se zamířit otevřeným oknem a vystřelil. Kulka však narazila na sklo, rozbila ho a zasáhla Kleinwächterovu šálu, ale tělo minula. A podruhé už pistole z neznámého důvodu nevystřelila. Podle jedné teorie praskla pružina, podle další byla vadná kulka a podle třetí se uvolnil zásobník a vypadl. Aharoni viděl, že plán se nezdařil, a zavolal na všechny, ať utečou. Své auto použít nemohli, a tak se rozběhli do všech stran k čekajícím únikovým vozům. Kleinwächter vytáhl vlastní pistoli a začal do prchajících Izraelců střílet. Nikoho netrefil, ale celá operace ostudně selhala.

Harel pak zahájil řadu akcí s cílem vědce a jejich rodiny zastrašit; patřily k ní i anonymní dopisy, které jim vyhrožovaly smrtí a obsahovaly mnoho informací o nich samotných; anebo návštěvy uprostřed noci, které vyslovovaly podobná varování.

I tyto operace žalostně selhaly. Švýcarská policie zatkla agenta Mosadu jménem Josef Ben-Gal poté, co vyhrožoval dceři profesora Goerckeho Heidi. Byl vydán do Německa, obviněn a odsouzen ke krátkému trestu ve vězení. Agenti Mosadu, kteří soudní přelíčení sledovali, měli nepříjemný zážitek, když se v soudní síni objevil bezpečnostní důstojník raketového projektu, statný Hermann Vallentin se samolibým úsměvem, a ani se nesnažil zakrýt pistoli.

Harelovu Mosadu se nepodařilo egyptský pokrok ve vývoji raket, které mohly zničit Izrael, zpomalit, natož pak zastavit, ani do jara 1963. A tak se Harel uchýlil k politické lsti. Začal prozrazovat tisku informace, že nacisté vyvíjejí pro Araby zbraně k zabíjení Židů – některé byly pravdivé, jiné přikrášlené a některé zcela lživé (třeba že Němci pomáhají Egyptu vyrábět atomové bomby a smrtonosné lasery). Harel byl skálopevně přesvědčen, že němečtí vědci jsou nacisté odhodlaní dotáhnout „konečné řešení“ do konce a že německé úřady o jejich počínání vědí, ale nedělají nic, aby je zastavily. Pravda však byla taková, že šlo o lidi, kteří si za Třetí říše zvykli na blahobytný život; když padla, ztratili práci a teď se jen snažili snadno vydělat něco peněz na Egypťanech. Jenže Harel byl posedlý vlastní verzí a vnucoval ji celému Mosadu a vlastně i celé zemi.

Aby svá tvrzení dokázal, předložil informace z Káhiry o jistém dr. Hansi Eiselem, „řezníkovi z Buchenwaldu“, který se podílel na hrůzných experimentech na židovských vězních. Byl označen za válečného zločince, ale soudu unikl a našel pohodlné útočiště v Egyptě jako lékař německých vědců. Harel rovněž poukázal na řadu dalších nacistů v Káhiře, třebaže žádný z nich nepatřil do skupiny raketových expertů.

Jeho cílem bylo veřejně zostudit Německo, s nímž měl Izrael komplikovaný vztah, který byl v zemi předmětem velkých debat. Relativně umírnění politici jako Ben-Gurion a jeho hlavní pomocník Šimon Peres byli toho názoru, že v době, kdy Spojené státy váhají s poskytováním veškeré vojenské a hospodářské pomoci, o kterou Izrael žádal, si židovský stát nemůže dovolit odmítat pomoc západoněmecké vlády, jež přicházela ve formě dohody o reparacích a prodeje vojenského vybavení za pouhý zlomek ceny. Naopak zastánci tvrdého kursu jako Golda Meirová nebo Harel odmítali tvrzení, že Spolková republika

Německo představuje „nové“ anebo „jiné“ Německo. Podle nich na něm dějiny zanechaly nesmazatelnou skvrnu.

Harel si rovněž pozval Komisi šéfredaktorů, onen unikátní izraelský orgán složený z hlavních redaktorů tištěných i elektronických médií, kteří ve svých novinách na žádost vlády sami cenzurovali články. Harel komisi požádal o tři novináře a zaměstnal je v Mosadu. Ten je pak na své náklady poslal do Evropy, aby shromažďovali informace o nastrčených podnicích, které nakupovaly vybavení pro egyptský projekt. Harel tvrdil, že novináře potřebuje z operativních důvodů, ale pravda byla taková, že chtěl jejich zapojení i shromážděný materiál využít k „vyprání“ informací, které už měl; daly se šířit v zahraničních a izraelských médiích jako novinové články, jež vytvářely atmosféru vhodnou k jeho účelům.

Harelovy příběhy vyvolaly v Izraeli mediální rozruch a paniku, která stále sílila. Ben-Gurion se snažil Harela zklidnit, ale marně.

„Podle mého názoru nebyl duševně zcela zdráv,“ soudí tehdejší šéf Šin Bet Amos Manor. „Bylo to mnohem hlubší než posedlost. Nedal se s ním vést racionální rozhovor.“

Skončilo to tak, jak posedlost většinou končívá – Harelovou zkázou. Jeho mediální kampaň a podstrkované hysterické novinové články o tom, že Hitlerovi nohsledové opět zvedají hlavu, nesmírně poškodily Ben-Guriona. Premiér byl napadán, že neudělal dost, aby zastavil hrozbu německých vědců pracujících pro Egypt, kterou izraelští občané vnímají jako jasné ohrožení existence, a že zemi dovedl ke smíření se západním Německem, které je očividně za novou verzi „konečného řešení“ přinejmenším částečně odpovědné.

Pětadvacátého března 1963 si Ben-Gurion zavolal Harela do kanceláře a požadoval vysvětlení řady akcí, které podnikl v místních a mezinárodních médiích bez jeho souhlasu. Rozhovor se však zvrhl v hořkou debatu o politice izraelské vlády vůči Německu. Premiér Harelovi připomněl, že má vládní politiku realizovat, a ne určovat. Po této výtce se Harel urazil a nabídl rezignaci. Byl přesvědčen, že se bez něj Stařík neobejde a bude ho prosit, aby zůstal.

Ben-Gurion měl ale jiný názor a jeho rezignaci na místě přijal.

A tak kdysi zářivá kariéra Isera Harela skončila nezdařenou fintou a totální porážkou. Okamžitě ho nahradil ředitel Amanu Meir Amit.

Už to však nezvládal ani Ben-Gurion. Harelovo tažení proti vědcům nahrávalo vůdci opozice Beginovi, který nepolevoval v útocích na premiéra. Situace vřela i v jeho vlastní straně Mapaj. Ben-Gurion se neustále přel s Goldou Meirovou, hlavní obhájkyní Harela.

Necelé dva měsíce po jeho odvolání Ben-Gurion rezignoval s přesvědčením, že ztratil podporu i vlastní strany. Na jeho místo nastoupil Levi Eškol.

Egypt se mezitím stále potýkal s naváděcími systémy k raketám, které mohly napáchat vážné škody Izraeli.

Meir Amit, jeden z nejlepších mladých velitelů izraelské armády, jenž naplánoval sinajské tažení v roce 1956 a provedl modernizaci ředitelství vojenské rozvědky, která předběhla dobu o několik generací, převzal Mosad v naprostém rozkladu.

Organizace byla hluboce demoralizovaná. Během devíti měsíců od egyptského oznámení čtyř raketových zkoušek se Izraelci o celém programu nedozvěděli prakticky nic a projekt nezpomalilo a už vůbec nezastavilo nic z toho, o co se Mosad a Aman pokusily. Nic nezměnil ani tlak na Německo, ať už formou Harelovy sebelikvidační tiskové kampaně, nebo plamenných projevů ministryně zahraničí Goldy Meirové v Knesetu. Němce nepřiměl k akci ani ostře formulovaný oficiální dopis, který poslal Eškol později v létě kancléři Konradovi Adenauerovi a v němž požadoval okamžité kroky, které by vědce z Egypta přivedly zpět. Izraelští diplomaté ministerstvu zahraničí v Jeruzalémě hlásili, že mohou jen předpokládat, že „Adenauera a celé vedení zaměstnávají důležitější problémy“, jako je například „studená válka po kubánské krizi“.

Amit se pustil do přestavby organizace a posílil ji nejlepšími lidmi Amanu, jaké znal. Jakmile ji převzal, nařídil zastavení všech akcí, jež považoval za nepodstatné, a drasticky zredukoval finanční prostředky na hon na nacistické zločince s vysvětlením, že je to „věcí priorit. Musíme především získávat informace o současných nepřátelích Státu Izrael“.

Amit věděl, že Mosad potřebuje novou taktiku a musí přístup k problému egyptských raket přehodnotit. Jeho první rozkaz proto nařizoval odklon od cílených útoků a přesměrování většiny prostředků na to, aby Izrael pochopil, co přesně se uvnitř raketového projektu odehrává.

Zatímco se však většina nejvyšších představitelů organizace zabývala něčím jiným, Amit tajně chystal vlastní plán cílených útoků na vědce. Operační personál se snažil vymyslet, jak posílat bomby v balíčku přímo z Egypta, a výrazně tak zkrátit dobu mezi odesláním a otevřením. Metodu vyzkoušeli na relativně snadném terči, lékaři Hansovi Eiselem. Pětadvacátého září došlo k výbuchu na poště v luxusní káhirské čtvrti Maádí, kde explodovala bomba adresovaná dr. Carlu Deboucheovi, což bylo falešné jméno, které Eisele používal. Jeden poštovní zaměstnanec přišel o zrak.

Neúspěch operace Amita přesvědčil, že cílené útoky lze používat jen velmi zřídka – pokud ne jako poslední možnost, tak přinejmenším až po důkladném plánování, aby k takovým trapným neúspěchům nedocházelo. Amit však Mosadu nařídil, aby připravil plán, podle něhož by se vědci likvidovali střelbou, vyhozením do vzduchu anebo otravou v případě, že úsilí o pokojné vyřešení celého problému selže.

Rovněž nařídil zvýšit počet vloupání agentů do kanceláří v Německu a Švýcarsku, které byly s projektem spojeny. Chtěl, aby ofotografovali co nejvíc dokumentů. Operace byly nesmírně složité. Tato místa byla velmi dobře střežena jak egyptskou zpravodajskou službou, tak muži Hermanna Vallentina, a nacházela se v centru hustě obydlených evropských měst v zemích, kde se přísně uplatňovaly zákony.

Agenti Mosadu se vloupali na egyptská velvyslanectví, do sídla egyptské obchodní mise v Kolíně nad Rýnem i do kanceláře firmy Intra v Mnichově. Do úřadu společnosti EgyptAir ve Frankfurtu pronikli od srpna 1964 do prosince 1966 dokonce šestapadesátkrát.

Informace, které při tom získali (jen do konce roku 1964 ofotografovali na třicet tisíc dokumentů), byly důležité, ale zdaleka ne dostatečné. Mosad musel naverbovat někoho z raketového projektu. Tento zásadní úkol byl svěřen odboru jménem Křižovatka (hebrejsky Comet). Ta se časem stala nejdůležitější odnoží Mosadu, která měla na starosti získávání převážné části zpravodajských informací organizace.

Na rozdíl od hollywoodských filmů a červené knihovny však většinu takových údajů neshromažďují přímo zaměstnanci Mosadu plížící se nocí. Získávají je spíš zahraniční státní příslušníci ve svých domovských zemích. Důstojníkům Mosadu, kteří mají najímání a řízení těchto zdrojů na starosti, se říká „sběrní důstojníci“ (kaca podle hebrejského akronymu) a jsou to odborníci na psychologii. Vědí, jak někoho přesvědčit, aby zradil všechny a vše, v co věří – přátele a rodinu, svou organizaci i národ.

Nikomu z nich se však bohužel nepovedlo uplatnit své psychologické umění na někoho, kdo měl blízko k egyptskému programu. Dlouhodobou strategickou prioritou se tak stalo verbování agentů v arabských zemích, ale v krátkodobém horizontu musela Křižovatka hledat jinde, protože času nebylo nazbyt.

V dubnu 1964 poslal Amit Rafiho Ejtana do Paříže, nervového centra izraelských zpravodajských služeb v Evropě, odkud měl řídit operace Křižovatky na kontinentě. Veškeré její snahy naverbovat jednoho z vědců zatím vyznívaly naprázdno, většinou kvůli přísným bezpečnostním opatřením, která zavedl Vallentin. Tento člověk představoval den ode dne větší problém.

Nutnost vypořádat se s Vallentinem však vedla k polapení mnohem větší ryby. Koordinátor Křižovatky v Bonnu Avraham Achituv dostal nápad a v květnu 1964 ho v Paříži přednesl Ejtanovi. Vypátral jednu pochybnou existenci, která prodává zbraně Násirovu režimu a má blízko i k německým vědcům. „Je tu jen jeden menší problém,“ řekl Achituv. „Ten člověk se jmenuje Otto Skorzeny a byl to vysoký důstojník wehrmachtu, velitel Hitlerových zvláštních operací a Führerův oblíbenec.“

„A toho chceš naverbovat?“ zeptal se Ejtan sarkasticky. „No to je bomba.“

„Je tu ještě jedna drobnost,“ dodal Achituv. „Byl to oddaný nacista a člen SS.“

V roce 1960, vysvětlil Achituv Ejtanovi, nařídil Harel jednotce Amal, která měla na starosti hon na nacistické válečné zločince, aby o Skorzenym shromáždila co nejvíc informací s cílem dostat ho před soud nebo ho zabít. Ze složky vyplývá, že byl nadšeným členem rakouské nacistické strany už ve třiadvaceti letech, v roce 1935 se přihlásil do tajné jednotky SS v Rakousku a zúčastnil se anschlussu (anexe Rakouska Hitlerem) i Křišťálové noci. Ve Waffen-SS byl rychle povyšován, až se stal velitelem jejích jednotek zvláštních operací.

Sturmbannführer Skorzeny seskočil padákem do Íránu a tam cvičil místní kmeny, aby vyhazovaly do vzduchu ropovody sloužící armádám Spojenců. Chystal dokonce atentát na Velkou trojku – Churchilla, Stalina a Roosevelta. Plánoval také, jak unést a zabít generála Dwighta D. Eisenhowera, který byl nucen strávit Vánoce 1944 pod silnou ochranou stráží. Nejznámější skutečností je, že Hitler Skorzenyho osobně vybral, aby velel útoku na Gran Sasso, jenž vysvobodil Führerova přítele a spojence, bývalého fašistického diktátora Benita Mussoliniho, z alpské vily, kde ho věznila italská vláda.

Zpravodajci Spojenců říkali Skorzenymu „nejnebezpečnější člověk v Evropě“. Za válečné zločiny však odsouzen nebyl. Jeden tribunál ho zprostil obvinění, a když byl znovu zatčen kvůli jinému, s pomocí svých přátel z SS uprchl. Uchýlil se do Francova Španělska a navázal výnosné obchodní vztahy s fašistickými režimy na celém světě. A udržoval i kontakt s německými vědci v Egyptě.

Už to, že se znal s experty Egyptě a za války byl nadřízeným důstojníkem Hermanna Vallentina, podle Ejtana stačilo jako důvod k pokusu o jeho naverbování navzdory nacistické minulosti. Ejtan nepatřil k lidem, kteří přežili holokaust, a tak k celé záležitosti přistupoval tak, jak bylo jeho zvykem, tedy bez emocí. Jestli to má pomoct Izraeli, stojí za to mu odpustit, říkal si. „A za odměnu jsme mu mohli nabídnout něco, co nikdo jiný nemohl,“ řekl svým kolegům. „Život beze strachu.“

Mosad navázal přes řadu prostředníků kontakt s manželkou Skorzenyho, hraběnkou Ilse von Finckenstein. Ta měla agenty dovést k němu. V hraběnčině složce Mosadu stojí, že byla „aristokratka. Je sestřenice německého (předválečného) ministra financí Hjalmara Schachta… Je jí 45 let, je celkem atraktivní a překypuje energií“.

„Ve všem měla prsty,“ řekl Rafael (Rafi) Medan, agent Mosadu narozený v Německu, který byl na tento úkol nasazen. „Prodávala šlechtické tituly, udržovala styky s vatikánskou zpravodajskou službou a taky prodávala zbraně.“ Na svůj vztah měli s manželem svobodomyslný názor. „Neměli děti,“ vysvětlil Medan, „a tak měli ,otevřené‘ manželství. Ilse vždycky vypadala úchvatně. Každé dva roky podstoupila hormonální léčbu ve Švýcarsku, aby zůstala mladá.“

Medan „měl špatnou pověst, neboť byl pohledný, vypadal jako Evropan a uměl zapůsobit na ženy“, stojí ve zprávě Mosadu o celé operaci. Schůzka byla domluvena na konec července 1964 v irském Dublinu. Medan se představil jako zaměstnanec izraelského ministerstva obrany na dovolené, který hledá, jak otevřít dveře mezinárodnímu cestovnímu ruchu. Možná by se mohl zapojit do rozvojového projektu na Bahamách, na němž se podílí i paní hraběnka, řekl. Té se Medan líbil a jejich vztah začal být srdečnější. Když obchodní rozhovor skončil, pozvala ho na večírek na své farmě. Byl to začátek řady setkání, k nimž patřilo i několik divokých návštěv nočních klubů v celé Evropě.

Podle klevet v Mosadu, které kolovaly mnoho let a na něž jemně, ale nekonkrétně narážely i zprávy organizace, se Medan pro svou zemi „obětoval“; využil otevřeného manželství německé dvojice, hraběnce se dvořil a nakonec ji svedl. (Medan to komentoval slovy: „Jsou věci, o nichž gentleman nemluví.“ A označil jejich setkání za „milé a dokonce příjemné“.)

Večer sedmého září jí Medan v Madridu řekl, že jeden jeho přítel z izraelského ministerstva obrany by se rád sešel s jejím manželem „ve velmi důležité věci“. Je už v Evropě a čeká na odpověď.

Přesvědčit hraběnku Ilse von Finckenstein ke spolupráci nebylo těžké. Před pouhými čtyřmi lety Izrael našel, unesl, soudil a popravil Adolfa Eichmanna. V židovském světě působily mocné síly, včetně lovce nacistů Simona Wiesenthala, které po celém světě pátraly po nacistech jako Skorzeny, aby je postavily před soud. A Medan mohl hraběnce, a potažmo i jejímu manželovi, nabídnout „život beze strachu“. Ráno, když byli ještě omámení alkoholem a kouřem z nočních klubů, hraběnka Medanovi vesele sdělila, že její manžel je ochoten se s jeho přítelem sejít, pokud možno hned večer.

Medan zavolal Achituvovi do Madridu. Domluvili schůzku v hale jednoho hotelu na tentýž večer. Jako první přišla hraběnka v okouzlujících šatech. Patnáct minut po ní se objevil plukovník. Medan je představil Achituvovi. Pak si vzal hraběnku stranou k „obchodnímu jednání“ a Skorzeny zůstal s Achituvem.

Interní zpráva Mosadu o této operaci je sice napsána suše a věcně, ale nemohla přehlédnout intenzivní náboj schůzky: „Lze těžko vyjádřit, s jakou emocionální nechutí Avraham Achituv k této operaci přistupoval. Pochází z nábožensky založené rodiny v Německu a chodil do náboženské židovské školy. Kontakt s nacistickou zrůdou byl pro něj šokující emocionální zážitek, který přesahoval nároky jeho povolání.“ V podrobné zprávě, kterou odevzdal sám Ahituv čtrnáctého září 1964, popsal jednání, jež v onom týdnu vedl se Skorzenym, takto:

„Skorzeny byl obr. Velmi statný muž. Bylo vidět, že má pozoruhodnou sílu. Na levé tváři měl jizvu známou z fotografií, která se táhla až k uchu. Na toto ucho byl částečně hluchý, a tak mě požádal, abych si sedl vpravo od něj. Byl dobře oblečený.

Šokovaly mě dva okamžiky. Skorzeny hledal ve svém adresáři jedno číslo, které mi chtěl dát. Pak vyndal z kapsy monokl a nasadil si ho na pravé oko. Najednou s těmi svými tělesnými rozměry, jizvou a agresivním pohledem vypadal úplně jako nacista.

K druhé příhodě došlo až po schůzce, když jsme společně večeřeli v restauraci nedaleko jeho kanceláře. Najednou k nám někdo přistoupil, hlasitě srazil paty a pozdravil ho německy ,můj generále‘. Skorzeny mi řekl, že je to majitel restaurace a kdysi patřil k nejvýše postaveným nacistům v kraji…

Nedělám si žádné iluze o jeho původních názorech. Dokonce ani jeho žena se ho nesnažila očistit. Pouze zdůraznila, že nehrál žádnou úlohu v holokaustu… Naše konverzace na první schůzce se většinou točila okolo politiky, druhé světové války a holokaustu, o vztazích mezi Východem a Západem a o situaci na Blízkém východě.“

Achituv se zmínil i o účasti Skorzenyho na pogromech Křišťálové noci. Vyndal dlouhý seznam účastníků útoků a podal ho Skorzenymu. Bývalý nacista tento dokument, který je uložen v památníku Jad Vašem, znal, protože zmíněné obvinění už proti němu bylo vzneseno a hovořilo se o něm i během soudního procesu, v němž byl obžalován z válečných zločinů, ale podařilo se mu z nich vyklouznout.

Ukázal na křížek u svého jména: „Tohle je důkaz, že jsem se jich neúčastnil,“ prohlásil, třebaže lovec nacistických zločinců Wiesenthal interpretoval znamínko přesně opačně. Skorzeny si postěžoval, že po něm Wiesenthal jde, a on se tak nejednou ocitl v situaci, kdy se „bál o život“. Achituv se rozhodl, že tuto záležitost nebude rozpitvávat, a dál se s ním nepřel.

V určité chvíli už Skorzenyho unavilo mluvit o válce. „Zarazil mě a zeptal se, o jakou dohodu má jít. Bylo jasné, že nemá smysl hrát si na schovávanou. Řekl jsem mu, že jsem z izraelské (zpravodajské) služby. Skorzeny odpověděl, že ho nepřekvapuje, že jsme za ním přišli. Měl v různých dobách styky s různými zeměmi a s některými dodnes udržuje skvělé vztahy. Rozhodně byl připraven i k výměně názorů s námi.“

„Výměna názorů“ byl eufemismus, jímž Skorzeny vyjádřil ochotu plně a rozsáhle s Izraelem spolupracovat. Požadoval však za svou pomoc odměnu. Chtěl platný rakouský pas na své skutečné jméno, písemný slib doživotní imunity před trestním stíháním podepsaný premiérem Eškolem, okamžité vyškrtnutí svého jména z Wiesenthalova seznamu hledaných nacistů a nějaké peníze.

Jeho podmínky vyvolaly v Mosadu ostrý spor. Achituv a Ejtan je považovali za „operační nutnost a předpoklad úspěchu operace“. Jiní vysocí představitelé zase tvrdili, že jde o „pokus nacistického zločince očistit své jméno“, a žádali, aby byla Skorzenyho minulost znovu prověřena. Toto nové vyšetřování odhalilo další podrobnosti o jeho úloze v Křišťálové noci: „Jako vůdce jednoho z davů, který podpálil synagogu ve Vídni.“ Dalším poznatkem bylo, že „byl až donedávna aktivním stoupencem neonacistických organizací“.

Meir Amit, praktický a bez emocí jako vždy, usoudil, že pravdu mají Ejtan s Achituvem, ale potřeboval morální podporu premiéra. Levi Eškol ho vyslechl a poradil se s několika vysokými činiteli Mosadu, kteří přežili holokaust (na rozdíl od Amita, Ejtana a Achituva) a rezolutně dohodu se Skorzenym odmítali. Přesto nakonec souhlasil, aby Skorzeny dostal peníze, pas i imunitu.

Premiér rovněž schválil žádost týkající se Wiesenthala, ale rozhodnutí nemohl učinit ani on, ani Mosad. Wiesenthal byl zatvrzelý a neústupný, a i když udržoval těsné vztahy se Státem Izrael i Mosadem, který některé jeho operace financoval, nebyl izraelským občanem a pracoval ve Vídni, mimo izraelskou jurisdikci.

V říjnu 1964 se s Wiesenthalem sešel Rafi Medan, aby bez rozebírání detailů operace projednali, proč má být Skorzeny vyškrtnut z jeho seznamu nacistických zločinců, které chce Wiesenthal dopadnout a postavit před soud.

„K mému překvapení,“ vzpomínal Medan, „Wiesenthal prohlásil,

,Herr Medan, to tedy v žádném případě. Tohle je nacista a válečný zločinec a my ho ze seznamu nikdy nevyřadíme.‘ Ať jsem říkal a zkoušel cokoli, vždycky to kategoricky odmítl.“

Když Skorzenymu řekli, že na Wiesenthalově seznamu zůstane, byl zklamaný, ale s dohodou přesto souhlasil. A tak se stala neuvěřitelná věc – Führerův oblíbenec, hledaný po celém světě jako nacistický válečný zločinec, který prokazatelně vypaloval synagogy a účastnil se operací SS, se stal zásadním agentem nejvýznamnější operace, jakou tehdy podnikla izraelská zpravodajská služba.

Jeho prvním krokem bylo, že rozeslal svým přátelům mezi vědci v Egyptě zprávu, že obnovuje síť veteránů SS a wehrmachtu, „aby vybudoval nové Německo“, tedy Čtvrtou říši. Aby si připravil půdu, vzkázal jim, že jeho organizace bude nucena shromažďovat informace tajně. Němečtí vědci, kteří pracují pro Násira, tak budou muset (pod přísahou wehrmachtu, kterou složili) dodávat fiktivní organizaci Skorzenyho podrobnosti o raketovém výzkumu, aby jej mohlo využít nově vznikající německé vojsko.

Zároveň Skorzeny s Achituvem vymysleli plán, jak dostat informace z obávaného bezpečnostního důstojníka Hermanna Vallentina, který o egyptském raketovém projektu věděl všechno. Zatímco však inteligentní a zkušený Skorzeny při verbování věděl, že jedná s agentem Mosadu, a Achituv se mu nikdy nesnažil nic namlouvat, v případě Vallentina dvojice rozhodla, že použijí nějakou lest.

Skorzeny hrál svou roli dokonale. Pozval Hermanna Vallentina do Madridu pod záminkou, že pro své podřízené z dob „slavné války“ pořádá speciální shromáždění. Za peníze Mosadu ubytoval Vallentina v luxusním hotelu a nastínil mu svůj smyšlený plán obnovy Reichu. A pak mu sdělil, že to není jediný důvod, proč ho do Madridu pozval; chce, aby se setkal s jedním jeho „blízkým přítelem“, důstojníkem britské tajné služby MI6. Brity, pravil, zajímá, co se děje v Egyptě. A požádal Vallentina, aby jeho příteli pomohl.

Vallentin byl podezřívavý. „Jste si jistý, že v tom nejsou Izraelci?“ zeptal se ho.

„Stůjte v pozoru, když s vámi hovořím, a omluvte se!“ vyštěkl Skorzeny. „Jak se opovažujete říct něco takového svému nadřízenému důstojníkovi?“

Vallentin se poslušně omluvil, ale přesvědčený nebyl. A měl samozřejmě naprostou pravdu. Skorzenyho „přítel“ nebyl žádný Brit, ale agent Mosadu narozený v Austrálii jménem Harry Barak.

Vallentin souhlasil, že se s ním sejde, ale ne že s ním bude spolupracovat, a tak schůzka nikam nevedla.

Vynalézavý Skorzeny přišel okamžitě s řešením. Při dalším setkání Vallentinovi řekl, že jeho přítel z MI6 mu připomněl, že jeden telegram poslaný koncem války, v němž Skorzeny oznamuje hlavnímu štábu Vallentinovo povýšení, na hlavní štáb ani k Vallentinovi nedorazil.

Vallentinovi se rozsvítily oči. I když by bylo retroaktivní povýšení jen čistě symbolické, bylo jasné, že pro něj hodně znamená. Vstal, zasalutoval pozdravem Heil Hitler a zahrnul Skorzenyho díky.

Skorzeny Vallentinovi řekl, že je ochoten dát mu o povýšení písemné potvrzení. Vallentin byl jeho novému příteli z britské zpravodajské služby za poskytnutou informaci vděčný a souhlasil, že pomůže, seč bude moci.

Po čase Skorzeny pozval do Madridu i další bývalé důstojníky wehrmachtu, kteří se na raketovém projektu podíleli. Absolvovali opulentní večírky u něj doma, které vydával za setkání veteránů speciálních jednotek Waffen-SS. Jeho hosté jedli, pili a dobře se bavili dlouho do noci a neměli ani tušení, že jídlo a pití platí izraelská vláda, která odposlouchává jejich rozhovory.

Informace, které Skorzeny, Vallentin a vědci, kteří přijeli do Madridu, poskytli, vyřešily Mosadu většinu informačních problémů týkajících se egyptského raketového programu. Přesně ukázaly, kdo se na něm podílí i v jakém stadiu je každá jeho součást.

Díky novým bohatým informacím z této operace se pak řediteli Mosadu Meiru Amitovi podařilo řadou souběžných metod zmařit egyptský raketový projekt zevnitř. Jednou z nich bylo rozeslání výhrůžných dopisů německým vědcům. Byly formulovány velmi chytře a na základě špičkových informací od Vallentina obsahovaly o příjemcích důvěrné detaily.

„Mějte na paměti, že i když nemáte na svědomí zločiny německého národa v minulosti, nebudete moci popřít odpovědnost za své dnešní činy. Kvůli budoucnosti své vlastní i své mladé rodiny raději obsah tohoto dopisu velmi pečlivě zvažte.“ Podepsána byla neznámá organizace jménem „Gideónové“.

Mezitím se Mosadu díky novým informacím od jeho zdrojů, především Vallentina, povedlo odhalit tajný egyptský plán zaměstnat velké množství pracovníků továrny na výrobu letadel a raket Hellige ve Freiburgu, kteří měli být propuštěni. Amit se rozhodl využít příležitosti a podnikl rychlé kroky, jež by jejich odjezdu do Egypta zabránily.

Devátého prosince ráno tehdejší náměstek ministra obrany Šimon Peres a Rafi Medan vzali zamčený kufřík s řadou dokumentů v angličtině nachystaný úřadem ředitele Mosadu na základě materiálů dodaných Skorzenym, Vallentinem a vědci, kteří přijeli do Madridu, a odletěli na narychlo sjednanou schůzku s jedním z nejvyšších politiků západního Německa, bývalým ministrem obrany Franzem Josefem Straussem. Peres a Strauss zkoncipovali dohodu o reparacích mezi západním Německem a Izraelem. Strauss vstal ze židle, aby oba Izraelce přivítal, a Perese vřele objal.

„Seděli jsme spolu šest hodin,“ vzpomínal později Peres. „Ten chlap ale uměl pít! Víno z celého světa i pivo. Já umím taky pít, ale takové množství? Šest hodin a ani na chvíli jsme nepřestali.“

Informace, které Peres Straussovi předal, byly mnohem detailnější, prověřenější, autentičtější a závažnější než všechno, co Němci do té doby dostali. „Je nemyslitelné, aby němečtí vědci takhle pomáhali našemu největšímu nepříteli a vy jste jen nečinně přihlíželi,“ řekl Peres Straussovi, kterému očividně došlo, co by znamenal únik tohoto materiálu do mezinárodního tisku.

Strauss si dokumenty prohlédl a souhlasil, že zasáhne. Zavolal Ludwigu Bölkowovi, vlivnému představiteli německého leteckého průmyslu, a požádal ho o pomoc. Bölkow pak vyslal zástupce, kteří nabídli vědcům a inženýrům továrny Hellige práci za dobrých podmínek v jeho podnicích, pokud tito lidé slíbí, že nebudou pomáhat Egypťanům.

Plán zabral. Většina lidí z nové skupiny do Egypta nikdy neodjela, přestože tamější raketový program naléhavě potřeboval jejich pomoc s obtížným naváděcím systémem. Celý projekt to fatálně ochromilo. Poslední rána přišla, když do Egypta dorazil Bölkowův zástupce, aby přesvědčil k návratu domů vědce, kteří tam pracovali. Jeden po druhém program opustili a v říjnu 1965 odjel do Německa i Pilz, aby nastoupil na místo ředitele jedné z Bölkowových poboček na výrobu náhradních dílů k letadlům.

Případ německých vědců byl první akcí, kdy Mosad zmobilizoval veškeré síly, aby zastavil to, co považoval za existenční hrozbu ze strany nepřítele, a zároveň první, kdy si dovolil útočit na civilisty ze zemí, s nimiž měl diplomatické styky. Vzhledem k nově zvednuté laťce vznikla v roce 1982 interní zpráva, která analyzovala, zda bylo možné celou záležitost vyřešit pomocí „měkkých“ metod, tedy velkorysých finančních nabídek německé vlády vědcům, a bez „záhadného zmizení Kruga či bomby, která zmrzačila Hannelore Wendeovou, a bez ostatních dopisovým bomb a zastrašování“.

Zpráva dospěla k názoru, že by to možné nebylo: Mosad byl přesvědčen, že bez pohrůžek násilím by němečtí vědci nebyli ochotni peníze přijmout a projektu se vzdát.

KAPITOLA ŠESTÁ

ŘADA KATASTROF

Po záležitosti s německými vědci prožíval Mosad úspěšné období. Meir Amit přivedl další profesionály z armády, zavedl nové technologie a posílil vztahy se zpravodajskými službami v zahraničí. A také dál prováděl četné organizační reformy.

Amit chtěl v Mosadu zřídit jediné operační oddělení, které by zastřešovalo všechny jednotky zabývající se sabotážemi, cílenými útoky a špionážemi v arabských zemích. Aby toho dosáhl, udělal něco, o co usiloval řadu let Harel, zatímco on sám to vždycky odmítal: převedl z Amanu do Mosadu Jednotku 188 a spojil ji s Šamirovým Mifracem. Velitelem jmenoval Josefa Jariva a jeho zástupcem Šamira.

Ředitel Mosadu pojmenoval toto oddělení Caesarea podle římského města na izraelském pobřeží Středozemního moře jako další příklad záliby izraelských zpravodajských služeb v krycích jménech vybíraných ze starověkých dějin země. Síť aktivit Caesareje mimo Izrael dostala krycí jméno Senát.

Amit chtěl mít i vlastní zpravodajské oddělení. Jednotka Ptáci sloužila až donedávna jak Mosadu, tak Šin Bet. Teď se Amit rozhodl, že chce samostatný útvar, jenž by působil výhradně v zahraničí a pracoval pouze pro Mosad. Do nové zpravodajské složky, kterou pojmenoval Kolos, přibral i některé příslušníky Ptáků.

Kromě těchto administrativních změn prováděl Mosad pod Amitovým vedením operace, jež přinášely bezprecedentní množství informací o arabských zemích a jejich vojenských složkách. Jednou z nejbrilantnějších byla operace Diamant, kdy Křižovatka naverbovala iráckého pilota jménem Munír Radfa; dezertoval do Izraele i se zbrusu novým stíhacím letounem MiG-21, tehdy nejvyspělejší a nejnebezpečnější zbraní sovětského bloku. Izraelské letectvo se tak mohlo připravovat k boji proti svému nejmocnějšímu protivníkovi v budoucích vzdušných bitvách. Po tajemství letadla dychtil i Pentagon, a tak dal Amit Američanům nejen nákresy MiGu, ale i celý letoun s plnou výbavou a vycvičeným pilotem.

Amit také v rámci „periferní doktríny“ důsledně pěstoval tajné styky Izraele s Marokem. Třebaže to byla arabská země, jež udržovala těsné vztahy s hlavními izraelskými nepřáteli, byla umírněná a neměla s židovským státem žádné územní spory. V jejím čele stál relativně prozápadní král Hasan II.

Maroko dostalo od Izraele cenné zpravodajské informace a technologickou pomoc a Hasan na oplátku povolil marockým Židům, aby se vystěhovali do Izraele, a Mosadu, aby si v metropoli Rabatu zřídil stálou rezidenturu, odkud mohl sledovat arabské státy.

Tato spolupráce vyvrcholila v září 1965, kdy král dovolil týmu Mosadu pod vedením Cviho Malchina a Rafiho Ejtana, aby nainstaloval odposlouchávací zařízení do všech pokojů a apartmá, kde měli bydlet nejvyšší představitelé arabských zemí a jejich vojenští velitelé v době arabského summitu v Casablance. Na schůzce se mělo projednávat zřízení společného arabského velení pro případ budoucích válek s Izraelem. Král Hasan Mosadu odposlouchávání povolil, protože jeho vztahy s některými arabskými vládci byly nestabilní a on se obával, že někteří z nich se ho snaží sesadit.

Izrael tak mohl nevídaným způsobem nahlédnout do vojenských a zpravodajských tajemství svých úhlavních nepřátel i plánů vůdců těchto zemí. Velitelé arabských vojsk na summitu informovali, že jejich síly nejsou na novou válku s Izraelem připraveny. Tato zpráva se stala základem extrémní sebedůvěry izraelské armády, když dva roky nato, v červnu 1967, pobízela premiéra Leviho Eškola, aby zahájil válku.

„Tento senzační materiál,“ stálo ve zprávě Mosadu, „byl jedním z největších úspěchů izraelských zpravodajských služeb od jejich vzniku.“

Tyto úspěšné operace poskytly armádě přesně ty zásadní informace, které k příští válce potřebovala. Ale v době, o které mluvíme, pronásledovala Amita a jeho organizaci závratným tempem jedna katastrofa za druhou.

Nejlepším špionem Jednotky 188, teď už Caesareje, byl Eli Kohen, jemuž se podařilo proniknout až do vládních kruhů v Damašku. Předával Mosadu informace, které mu umožnily vypátrat nacistu Aloise Brunnera a poslat mu dopisovou bombu.

Kohen měl být původně spícím agentem, jenž by informace neshromažďoval a nepředával a byl by aktivován, jen kdyby bylo třeba Izrael upozornit, že na něj Sýrie chystá nečekaný útok.

Pod tlakem svých řídicích důstojníků i proto, že se hluboce ztotožnil s osobností, kterou hrál, a příliš ve své krytí věřil, začal Kohen denně vysílat zprávy svým kolegům z Mosadu z vysílačky ukryté ve vlastním bytě. Informoval o tajných vojenských objektech, syrském plánu, jak ovládnout regionální vodní zdroje (s pomocí jedné saúdské firmy, v jejímž čele stál Muhammad bin Ládin, otec Usámy), o vztazích mezi Sýrií a Sovětským svazem, ale i o nacistech, kteří se skrývají v Damašku, o klevetách v parlamentu nebo mocenských bojích ve vládě. To, že Kohen vysílal zprávy této povahy a tak často, byla vážná chyba a profesionální selhání nejen jeho, ale především řídicích důstojníků.

„Eli Kohen byl jedním z těch, kdo projdou životem pokradmu,“ řekl Moti Kfir, jenž kromě jiného v Mosadu začátkem šedesátých let vedl i výcvikový program. „Když chodíte pokradmu, tak si někdy myslíte, že vás nikdo nevidí. To se však mýlil. Začal být příliš nápadný. Při výcviku jsem mu říkal: ,Nikdy nebuď středem pozornosti.‘ Jenže právě tím se stal.“

Dopisová bomba zaslaná Brunnerovi a živý zájem, který Kohen projevoval o další nacisty v rozhovorech s vysokými syrskými politiky, stejně jako to, že byl „v nezvyklé situaci přistěhovalce bez práce… pořádal večírky a pohyboval se ve vysokých kruzích“ a „poskytoval svým hostům a přátelům zábavu všemožného druhu“, to vše vzbudilo zájem syrské zpravodajské služby. Jeden z jejích agentů začal pochybovat, že Kohen je opravdu bohatý syrský obchodník Kamál Amín Thábit, jenž se vrátil domů z mnohaletého exilu v Buenos Aires.

Tragickou shodou okolností pro Kohena bylo, že jeho vysílačka tehdy rušila vysílání hlavního štábu syrské armády, který sídlil hned naproti luxusnímu bytu, jejž si pronajal a kde pořádal divoké večírky pro vysoké syrské představitele. Syřani byli bezradní, a tak požádali o prověření sovětskou vojenskou rozvědku GRU. Rusové vyslali speciální sledovací vozy a těm se podařilo zachytit signál vycházející z Kohenovy vysílačky během jednoho jeho vysílání.

Kohen byl zatčen, brutálně mučen, rychle postaven před soud a odsouzen k trestu smrti. Osmnáctého května ho veřejně oběsili na hlavním náměstí v Damašku. Jeho tělo nechali na šibenici zahalené bílým prostěradlem s textem rozsudku jako vzkaz Státu Izrael.

Gedalja Chalaf, jenž Kohena najal, vycvičil a řídil, později řekl: „Díval jsem se na něj, na svého Eliho, v syrské televizi a viděl jsem mu na tváři to ďábelské mučení, které podstoupil. Nevěděl jsem, co dělat. Chtělo se mi řvát, něco podniknout, vytáhnout pistoli a proniknout do věznice Mezze, tlouct hlavou o zeď, dokud ji nerozbiju a nezachráníme ho. Oni ho ale zabili a nám nezbývalo než jen nečinně přihlížet.“ Amitův Mosad, který teprve nedávno získal sebedůvěru, utrpěl ostudu a byl bezmocný. Ještě horší bylo, že byla vyzrazena jeho tajemství. Syřané Kohena mučili tak strašně – vytrhali mu nehty nebo mu pouštěli elektrický proud do varlat –, že ho zlomili. Vyzradil jim i tajné komunikační kódy a dešifroval dvě stě zpráv, které odeslal a jež Syřané zachytili, ale nedokázali přečíst, a řekl jim i to, co věděl o izraelském verbování agentů, výcviku a vymýšlení krycích totožností. Brzy po Kohenově dopadení postihla jednotku Caesarea další katastrofa. Desátého února 1965 byl odhalen i Wolfgang Lotz, špion Caesareje v káhirské vyšší společnosti a zásadní shromažďovatel informací v době pokusů o atentáty na německé vědce v Egyptě. Také jeho pád způsobila nadměrná aktivita, přílišná sebedůvěra ve vlastní krytí a řada závažných chyb, jež udělal on sám i jeho řídicí důstojníci. Jediné, co Lotze zachránilo před osudem Eliho Kohena, byl zásah německé špionážní služby BND, která v reakci na žádost Izraele řekla Egypťanům, že Lotz pracoval i pro ni. Lotz a jeho manželka Waltraud tak unikli šibenici a byli jen odsouzeni na doživotí. (Po šestidenní válce v roce 1967 byli propuštěni v rámci výměny vězňů.) Pro Mosad to byla přesto další tvrdá rána. Ze strachu z dalších ztrát nařídil Josef Jariv svým ostatním agentům, jejichž výcvik a krytí zabraly řadu let, aby se vrátili domů. Caesarea, která sotva odrostla dětským střevíčkům, byla málem v troskách.

Premiér Eškol považoval dopadení obou špionů za národní katastrofu. I když byl ale Mosad v tak špatném stavu, Eškol se rozhodl schválit speciální cílený útok, jejž měla Caesarea provést v Uruguayi. Dva měsíce předtím proběhla porada zástupců nejrůznějších zpravodajských agentur, kde se hodnotil stav honu na nacisty, tedy záležitost, jež nebyla příliš vysoko na seznamu priorit. Rafi Medan, zástupce ředitele Amanu, který ji měl na starosti, zhodnotil případné terče cílených útoků na seznamu, z něhož byl právě vyškrtnut Otto Skorzeny. Došel až ke jménu lotyšského nacistického válečného zločince Herberta Cukurse, který jako letec dobrovolně nabídl pomoc SS a gestapu. Začal popisovat jeho hrůzné činy. Vtom se ozvala hlasitá rána. Zhroutil se šéf Ředitelství vojenské rozvědky Amam generálmajor Aharon Jariv, a chvíli trvalo, než ho vzkřísili. Ukázalo se, že Cukurs upálil zaživa několik jeho příbuzných a přátel. Amit, jemuž byl Jariv velmi blízký a incident ho hluboce zasáhl, zašel po schůzi za premiérem Eškolem a dostal od něj povolení k Cukursově zabití.

Cukurs zabíjel Židy ze sportu. Střílel je na ulicích, kdy jim řekl, aby utíkali. Zamykal je v synagogách, které podpaloval, a pak poslouchal jejich křik a popíjel při tom whisky. Lidé, kteří přežili holokaust, mu říkali Řezník z Rigy. Jeho jméno se často objevilo i při norimberských procesech – byl přímým spoluviníkem vražd asi patnácti tisíc Židů a nepřímým spoluviníkem masakrů zhruba dvaceti tisíc dalších. Po válce se mu však podařilo uprchnout. Našel útočiště v Brazílii, kde si založil cestovní kancelář a obklopil se ochrankou, protože měl strach, aby nedopadl jako Eichmann.

Agent Caesareje Jaakov Mejdad, který mluvil španělsky a německy, předstíral, že je rakouský podnikatel, jenž hledá obchodní příležitosti v oblasti cestovního ruchu v Jižní Americe. Podařilo se mu Cukurse přesvědčit, aby jel do Uruguaje na schůzku s investory ve stavebnictví v luxusní vile za Montevideem. Ve vile měli čekat tři vrahové. Podle plánu měl nejprve vejít Mejdad a hned za ním Cukurs. Jeden z vrahů ho měl postrčit dovnitř a zavřít za ním dveře. A pak, až tým Mosadu nebude stát v cestě, ho tento vrah zabije.

Jenže plán neprobíhal, jak měl. Cukurs byl ostražitý a bál se léčky. Jakmile vstoupil, pochopil, o co jde, a obrátil se na útěk. Jariv ho začal škrtit a další Izraelec ho vtáhl do domu. „To, že byl Cukurs k smrti vyděšený a tohoto okamžiku se děsil dvacet let, mu dodalo nadlidskou sílu,“ líčil Mejdad. „Podařilo se mu toho chlápka setřást. Sevřel kliku, a kdyby nebylo nás tří, včetně mě, který jsem držel dveře zavřené, bylo by se mu povedlo utéct.“

Cukurs se Jarivovi zakousl do prstu, ukousl mu špičku a ta mu zůstala v puse. Jariv zařval bolestí a povolil stisk na Cukursově hrdle. Ten se málem vyprostil, ale na poslední chvíli jeden z útočníků, Zeev Amit (bratranec ředitele Mosadu), který nemohl střílet, aby neohrozil své druhy, popadl kladivo. Mlátil s ním Cukurse po hlavě, dokud neomdlel. Pak třetí vrah, Eliezer Sodit-Šaron, někdejší zabiják Irgunu, vypálil na masového vraha dvě rány, aby se ujistil, že je mrtev.

Agenti nacpali mrtvolu do kufru a nechali ho ve vile. Na víko položili „rozsudek“ – list papíru se slovy: „Odsouzený byl popraven za osobní odpovědnost za nesmírně brutální zavraždění 30 000 Židů. (Podepsáni) Ti, kdo nikdy nezapomenou.“

Mosad operaci oficiálně považoval za úspěšnou, ale pravda byla taková, že její neprofesionální provedení mohlo snadno skončit katastrofou. A Jarivovi zůstala jen půlka prstu a Zeev Amit, který Cukursovi rozbil hlavu kladivem, trpěl po zbytek života hrůznými nočními můrami a traumatem z vraždy.

Další katastrofa pak málem stála místo premiéra Eškola i ředitele Amita. Třicátého září 1965, den poté, co Mosad získal životně důležité nahrávky odposlechů z arabského summitu, jej kontaktoval jeden z velitelů marocké zpravodajské služby Ahmed Dlímí a jasně naznačil, že Maročané za tyto cenné informace očekávají co nejdříve protislužbu. Ve zpravodajském světě neexistují dárky zadarmo.

Amit oznámil Eškolovi: „Na jednu stranu nám dali tyto pásky, ale na druhé řekli, ,a teď vy!‘. Chtějí něco velmi jednoduchého. Členem opozice proti králi je gój jménem Ben Barka… a král vydal rozkaz ho zlikvidovat. Tak přišli za námi a řekli, ,jste takoví zdatní zabijáci, udělejte to vy!‘“

Vůdce opozice Mehdí Ben Barka byl začátkem šedesátých let vykázán z Maroka do exilu a později v nepřítomnosti odsouzen k trestu smrti. Marocká zpravodajská služba se ho snažila vypátrat, ale Ben Barka své místo pobytu pečlivě střežil, stěhoval se z místa na místo a používal pseudonymy. A tak šéfové marockých tajných služeb požádali Mosad, aby jim ho pomohl najít, polapit a zabít.

„Měli jsme dilema,“ vzpomínal Amit. „Buď jim pomůžeme a necháme se do toho zatáhnout, nebo odmítneme a ohrozíme národní úspěchy nejvyššího řádu.“

O mnoho let později se Amit pokusil vylíčit, jak se rozhodl „tančit mezi dešťovými kapkami“, tedy nenapomáhat přímo onomu zabití, ale „začlenit (pomoc Maročanům) do našich společných aktivit.“ Jenže bližší pohled na interní zprávy a zápisy Mosadu ukazují, že organizace se do toho namočila pořádně.

Caesarea a Kolos pomohly Maročanům vypátrat kiosk v Ženevě, kam si Ben Barka nechával posílat časopisy, a tak mohlo začít jeho sledování. Později navrhly plán, podle něhož by Ben Barku vylákal do Paříže muž, který bude předstírat, že je režisér dokumentárních filmů, jehož fascinuje životní příběh tohoto marockého vyhnance a chtěl by o něm natočit film. Mosad poskytl Maročanům bezpečné domy v Paříži, automobily, falešné pasy i dva druhy jedu, jímž ho mohli zabít, a také lopaty a „něco na zahlazení stop“.

Když Ben Barka do Paříže devětadvacátého října 1965 přijel, Maročané ho s pomocí podplacených francouzských policistů unesli. Odvezli ho do jednoho prázdného bezpečného domu Mosadu a tam ho brutálně vyslýchali. Zemřel brzy zadušením poté, co mu opakovaně drželi hlavu pod špinavou vodou ve vaně.

Agenti Mosadu se sice na vraždě přímo nepodíleli a ani u ní nebyli, ale ujali se úkolu zlikvidovat mrtvolu. Společný tým Caesareje a Kolosu ji odvezl do nedalekého lesa v Saint-Germain. Vykopal hlubokou jámu, tělo tam uložil a pak je posypal chemickým práškem, který měl mrtvolu rozložit a je zvlášť aktivní, když přijde do styku s vodou. Skoro bez přestání hustě pršelo, takže z Ben Barky nejspíš brzy mnoho nezbylo. Zbytky ostatků, které podle některých zúčastněných Izraelců zůstaly, pak byly znovu přemístěny a dnes se nalézají pod silnicí k nedávno postavené ultramoderní Nadaci Louise Vuittona či dokonce snad přímo pod budovou.

Amid kdysi Eškolovi slíbil: „Nebudu podnikat žádné kroky, o nichž bych vás neinformoval.“ Pak mu ale říkal jen částečnou pravdu a vždycky až ex post. Pětadvacátého listopadu 1965 Eškolovi oznámil: „Všechno je v pořádku.“

Ve skutečnosti v pořádku všechno nebylo. Skutečnost, že Ben Barka v Paříži zmizel a podíleli se na tom šéfové marocké tajné služby a najatí Francouzi, se s velkým třeskem provalila do francouzských médií a dlouho se propírala na prvních stránkách novin. Prezident Charles de Gaulle rozpustil zpravodajské složky a nechal trestně stíhat ty, kdo byli do celé věci zapojeni. Když král Hasan odmítl vydat soudům nejvýše postavené představitele špionážních agentur, rozzlobený de Gaulle přerušil s Marokem diplomatické styky.

Celá operace doznívala ještě několik desetiletí a zanechala ve vztazích mezi Marokem a Francií temný stín. Ve Francii dodnes existuje soudní orgán zřízený k vyšetření případu. Vyšetřování také vzbudilo podezření, že se na něm podíleli lidé z Mosadu, a tak ti, kdo byli do akce zapleteni, Paříž spěšně opustili. Ještě mnoho let jim tam hrozil soudní proces.

Iser Harel dělal v té době Eškolovi poradce pro zpravodajské služby. Byl zahořklý a frustrovaný, že byl z čela Mosadu vyhozen, a záviděl úspěšnému Amitovi. Dostaly se mu do rukou relevantní dokumenty o Ben Barkově případu a zahájil proti Amitovi válku.

V obsáhlé zprávě, kterou předložil premiérovi, napsal: „Mosad a jeho prostřednictvím i stát se podílely na nejrůznějších akcích spojených s politickou vraždou, na níž Izrael nejenom neměl žádný zájem, ale podle mého názoru se na ní z morálního, státního a mezinárodního pohledu vůbec neměl podílet.“

Harel požadoval, aby Eškol Amita vyhodil a vyslal osobního zmocněnce, který by řekl pravdu de Gaulleovi. Eškol odmítl. Harel ho obvinil, že se tak na té vraždě podílí také, a vyzval ho k demisi. Pohrozil mu, že se „o dohře skandálu dozví veřejnost a celou stranu (Stranu práce) poskvrní ostuda.“

Když nezabralo ani to, nechal hlavní body celého příběhu uniknout do jednoho bulvárního týdeníku, a když zveřejnění zablokoval cenzor, informoval o detailech vysoké stranické představitele, které vybídl, aby se proti Eškolovu vedení vzbouřili. Tito členové se pak pokoušeli přesvědčit Goldu Meirovou, aby se postavila do čela puče proti Eškolovi. Meirová souhlasila, že Amit musí pryč, ale demise Eškola pro ni byla rudá čára. „To ho mám svrhnout a nastoupit na jeho místo?“ ptala se spiklenců s patetičností, kterou byla proslavená. „To bych se raději vrhla do moře.“

Když Harelovy sžíravé útoky nepolevovaly, Eškol s Amitem se rozhodli pro protiútok a boj proti vydírání „protivydíráním“. Amit svým spolupracovníkům řekl: „Harel s tím sám od sebe nepřestane… ledaže mu bude naznačeno, že v jeho minulosti existuje dost materiálu, který zpochybní jeho tvrzení, že je ,morálním strážcem‘ Mosadu.“

Takového materiálu bylo skutečně dost. Amit si nechal z archivu přinést složku Alexandra Jisraeliho, onoho námořního důstojníka, který v roce 1954 za peníze vyzradil tajné informace Egyptu a byl pak unesen s tím, že půjde v Izraeli před soud, ale cestou zemřel na předávkování utišujícími prostředky. Harel tehdy nařídil, aby bylo jeho tělo shozeno do moře, a Mosad jeho rodině sdělil, že Jisraeli se usadil v Jižní Americe.

Amit dal Jisraeliho složku jednomu veteránovi Mosadu, který Harela nesnášel, zatímco Amita měl rád a o celém případu věděl. Pozval Harela na schůzku. „Co myslíte, že se stane, jestli se tahle záležitost dostane na veřejnost?“ zeptal se ho. „Nemyslíte, že tak vážná věc bude vyžadovat důkladné prověření a intenzivní vyšetřování? My se ji samozřejmě budeme snažit ututlat, ale nejsme jediní, kdo o ní ví, a je hrůza, o co všechno se dnes zajímají novináři.“

Harel pochopil. Brzy na to rezignoval.

Pro Amita bylo hlavním poučením z těchto událostí, že „se nesmíme nikdy nechat zatáhnout do choulostivých akcí druhých, na nichž nemáme přímý zájem, a to zejména do atentátů. Zabíjet musíme, jen pokud dotyčný ohrožuje zájmy Izraele, a popravy musíme provádět jen ,modrobíle‘.“ Myslel tím barvy izraelské vlajky a to, že zabíjet musejí „pouze Izraelci“.

Všechny tyto katastrofy organizaci a zejména její prominentní jednotku Caesarea poškodily a traumatizovaly. Amit zřídil řadu vyšetřovacích komisí, které se měly pokusit analyzovat chyby.

Nejvýraznějším z vyšetřovatelů byl Michael „Mike“ Harari. Když práce skončila, Amit ho jmenoval zástupcem vedoucího Caesareje. Harari pak tuto pozici zastával pět let, nejprve pod Josefem Jarivem a pak Cvim Aharonim, ale v praxi byl duchem celé jednotky a v podstatě jí šéfoval. V roce 1970 stanul v jejím čele a zůstal tam deset let. Těch patnáct let, kdy Caesareu řídil, bylo nejvýznamnějších a nejbouřlivějších v její historii. Hararimu se přezdívalo Caesar a ve světě speciálních operací Mosadu získal největší vliv.

Harari se narodil v Tel Avivu v roce 1927. „Můj život utvářely dvě události,“ vyprávěl. V roce 1936, když byl ještě malý, byl svědkem násilných nepokojů palestinských Arabů proti Židům a Britům, jimž se později začalo říkat palestinské povstání. „Viděl jsem ten rozbouřený dav a spálený britský džíp, v kterém svíralo volant ohořelé tělo seržanta.“ Když viděl, že spolu Arabové a Židé bojují, nezůstal stranou, ale vešel do nejbližšího obchodu a vybral si tam, co mu připadalo jako nejlepší zbraň – těžkou násadu na krumpáč – a šel se zapojit do bitvy proti Arabům.

Druhý určující zážitek přišel v roce 1942, kdy si šel hrát na ulici. Přišel tam jen pár minut poté, co policisté britského oddělení trestního vyšetřování zastřelili velitele extremistické židovské odbojové skupiny Lechi Avrahama Šterna. „Viděl jsem, jak po schodech snášejí jeho tělo. Pak jsem šel nahoru. Byl jsem malý kluk, a tak mě nikdo nezastavil. Vstoupil jsem do toho bytu a viděl skříň ve zdi, kde se skrýval… Takové věci vás poznamenají.“

V roce 1943 zalhal, že je starší, než byl, a vstoupil do Palmachu, tajné armády jišuvu v Palestině. „Byla ilegální a tajná a to mě lákalo.“ Zúčastnil se mnoha akcí, včetně sabotáží železničních kolejí a mostů, útoků na britské policejní stanice a shromažďování zpravodajských informací. Několikrát ho zadrželo oddělení trestního vyšetřování.

Po druhé světové válce se Hagana dozvěděla, že Harari hovoří několika jazyky, a poslala ho do Evropy, aby pomáhal přepravovat do Izraele židovské uprchlíky, kteří přežili holokaust. Podílel se na tajném shánění plavidel i složité organizaci stěhování těchto ilegálních přistěhovalců přes zničenou Evropu k lodím a na jejich následném pašování do Palestiny Britům pod nosem. „Byla to doba, kdy jsem si pro sebe vytvořil kritéria i metody, jak provádět v cizině tajné akce, tedy nástroje, které jsem později využil v Mosadu.“

Po vzniku státu Harariho zaměstnal Iser Harel v Šin Bet a pak v Mosadu, kde byl neustále povyšován, až byl nakonec pověřen vyšetřováním operací Caesareje. Zjistil, že jednotka je ve velmi špatném stavu, má nejasnou bojovou doktrínu a nedefinované cíle a personál tvoří mišmaš lidí z nejrůznějších složek (mj. z bývalých příslušníků Mifracu, Jednotky 188 a Ptáků nebo z operační jednotky Šin Bet).

Z řady neúspěchů Caesareje Harari usoudil, že jednotka se musí od základů přebudovat a je třeba znovu určit její cíle, úkoly i personál. Po několika měsících práce předložil vedení Mosadu svou doktrínu:

„Podle toho, jak já vidím svět, jsem přesvědčen, že každá země, která chce přežít, musí mít svou vlastní Caesareu, tajný členěný elitní orgán, jenž bude schopen provádět za hranicemi své země věci, které žádná jiná organizace v zemi nedokáže. Je to jedinečný nástroj, který naše vedení může používat proti nepřátelům země.“

Harari stanovil hlavním cílem Caesareje cílené útoky, sabotáže, shromažďování zpravodajských informací v nepřátelských „zájmových“ zemích a speciální operace, jako je pašování unesených lidí přes hranice.

Většinu agentů v terénu, jež Harari vyšetřoval, tvořili bývalí příslušníci extremistických protibritských ilegálních skupin, které zaměstnal Iser Harel a velel jim Jicchak Šamir. Harari zjistil, že jsou to nesmírně ostří hoši s bohatými zkušenostmi v boji a zvláštních operacích, kteří jsou připraveni zmáčknout spoušť, když nastane příslušný okamžik. Také ale zjistil, že v jiných ohledech jsou velmi slabí: „Vždycky selhali ve stadiu útěku. Nařídil jsem proto, aby při plánování operací kladli stejný důraz na cíl i únik, a pokud neexistuje způsob, jak z místa činu živi a zdrávi zmizet, tak aby útok neprovedli.“

Harari také nařídil zřízení „komise cílů“, která měla nejprve provést důkladnou analýzu a teprve pak rozhodnout, kdo bude figurovat na seznamu. A rovněž rozhodl, že k zabití nemá nikdy dojít v boji zblízka, tedy nožem nebo jinými „chladnými“ zbraněmi.

Personál obou operačních oddělení, Caesareje i Kolosu, jenž pracoval v terénu, neměl rád, když se mu říkalo „operační důstojníci“, protože tento výraz zněl neutrálně a povrchně a postrádal příslušné hrdinské zabarvení. (Ještě horší byl „agent“, téměř opovržlivý výraz pro cizince, kteří se najímali, aby kvůli Izraeli zradili svou zemi.) Raději se považovali za „bojovníky“ (lochamim), kteří brání a chrání svůj mladý stát.

Bojovníky sice možná všichni byli, ale mezi zaměstnanci obou oddělení panoval zásadní rozdíl. Špion Kolosu, který byl zadržen v „opěrné zemi“ – tedy takové, která měla s Izraelem plné diplomatické vztahy, jako Francie nebo Itálie – mohl riskovat vězení. V „zájmové“ zemi jako Sýrie či Egypt byl bojovník Caesareje s největší pravděpodobností podroben hrůzostrašnému mučení a výslechům a pak popraven. Odhalení a dopadení operačního důstojníka Caesareje je v Izraeli považováno za celonárodní katastrofu. Proto Harari trval na železné kázni a nulových chybách.

Od chvíle, kdy Harari Caesareu přebudoval, skutečně k žádným zásadním přehmatům nedocházelo. V celé historii tohoto oddělení byl jediným operačním důstojníkem, jenž byl dopaden a popraven, Eli Kohen.

„Těchto fenomenálních výsledků,“ upozornil „Etan“, jenž byl řadu let vysokým důstojníkem jednotky, „jsme dosahovali většinou díky inovacím Harariho a především díky neprůstřelnému krytí.“

Klíčovým faktorem úspěšnosti byl i náborový proces. „Hlavní zbraní operačního důstojníka Caesareje je schopnost pracovat v hlubokém utajení,“ vysvětlil Etan. „Tuto zbraň musí mít zažitou. Všechno ostatní je můžeme naučit.“

Mosad získal přístup k databázi obyvatelstva a experti Caesareje ji procházeli a hledali určitý typ lidí. Pro Harariho bylo nejpřirozenější hledat personál nejprve mezi vojáky, kteří slouží či sloužili v bojových jednotkách izraelské armády. To byl však teprve začátek celého prověřovacího procesu. Po pádu Eliho Kohena a odhalení, že Mosad využívá jako špiony Židy z arabských zemí, se rozhodl spoléhat především na lidi, kteří se mohou vydávat na nežidy ze západních států.

Na ty, kteří mohli hodnověrně předstírat, že jsou turisté nebo podnikatelé ze země, jejíž občané jsou v arabském světě vítáni. Jedna skupina možných rekrutů sestávala z dětí izraelských vědců nebo členů izraelského diplomatického sboru, které díky práci rodičů strávily delší dobu v zámoří. Většinu adeptů Caesareje však tvořili přistěhovalci, kteří žili až do dospělosti ve své rodné zemi (ve velmi vzácných případech Caesarea zaměstná i Žida, jenž mimo Izrael stále žije), protože měli jednu zjevnou výhodu – nepotřebovali se učit hrát úlohu někoho, kdo v Izraeli nežije.

Na druhé straně z toho plynul jeden problém, vysvětlil bývalý šéf školitelů Kfir. Všichni čekatelé museli samozřejmě projít důkladnou bezpečnostní prověrkou Šin Bet. Když ale takového přistěhovalce pořádně nepropere izraelská společnost – nesloužil v armádě, nevybudoval si síť dlouhodobých přátel a nemá v zemi příbuzné – je mnohem obtížnější získat jistotu, že je k Izraeli a Mosadu loajální. Je dokonce možné, že jde o špiona jiné země. Proto se ještě víc zpřísnily prověrky zázemí uchazečů o práci v Caesareji po vstupních testech na detektoru lži, které byly už předtím v Mosadu nejpřísnější. Vyšetřovatelé dokonce někdy jeli prozkoumat žadatelovu minulost do zahraničí. Na zaměstnání každého kandidáta se vynakládalo obrovské úsilí.

Jakmile byl nějaký nadějný adept vytipován, zavolali mu lidé, kteří se představili jako „zaměstnanci vlády“, a navrhli schůzku v nějaké kavárně, kde mu pak velmi obecně nastínili, o co jde. Jiní zase dostali tajemný dopis z úřadu premiéra nebo ministerstva obrany s víceméně tímto textem: „Nabízíme vám příležitost zúčastnit se operace sestávající z nejrůznějších jedinečných činností, kdy budete muset řešit vzrušující úkoly a mít příležitost vypořádat se s nimi s plným využitím svého potenciálu a k osobnímu uspokojení.“ Kromě takového přímého přístupu Mosad už dlouho zveřejňuje inzeráty v izraelských novinách, kde stojí, že „státní organizace“ hledá zájemce o „podnětnou práci“.

Mosad začal skupiny vybraných potenciálních rekrutů prosívat pomocí nejrůznějších testů, až zbyli jen ti, kteří byli pro tuto práci psychologicky vhodní. Proces prověřování ke všem operačním úkolům v Mosadu prováděli a dodnes provádějí náboroví důstojníci a psychologové této organizace. Harari trval na tom, aby vyčerpávající výcvikový program absolvovali i samotní psychologové, a to včetně hrůzného „cvičení vězňů“, aby věděli, jaké vlastnosti mají u operačního důstojníka vyžadovat, a uměli uchazeče lépe vybírat.

Najít kandidáty na operační důstojníky se všemi požadovanými vlastnostmi bylo a dodnes je nesmírně náročné. V Mosadu se hrdě říká, že bývá přijata jedna desetina procenta adeptů. Moti Kfir to vyjádřil takto: „Požadovaný bojovník musí být sionista. Musí se ztotožňovat s Izraelem a jeho cíli. A především musí být jeho kladné a záporné vlastnosti vyvážené. Musí být iniciativní, ale ne agresivní. Odvážný, ale ne nebojácný. Otevřený, a zároveň rezervovaný. Musí být ochotný podstoupit obrovské riziko, ale tak, aby přitom neohrozil misi a organizaci a jeho úkol nebyl posledním v životě. Musí umět žít ve lži a klamu a zároveň předávat spolehlivé zprávy a svým velitelům nic nezamlčovat. Musí umět používat osobní kouzlo, ale nevytvářet si osobní vazby.“

A pak je tu neustále otázka motivace: Proč by měl nějaký muž nebo žena chtít dělat nejnebezpečnější práci na světě? „Existují dvě skupiny bojovníků,“ vysvětlil Kfir. „Jedna má pozitivní důvody; jsou to lidé, kteří směřují kupředu. A druhá má důvody negativní – jde o lidi, kteří před něčím utíkají. Pozitivní skupina se bez problémů uživí a nemá manželky, které by jim nerozuměly. Jsou to lidé, kteří jdou sloužit sionismu a chtějí uspokojit svou dobrodružnou povahu; chtějí vidět svět a hrát si, protože mají rádi hru. Negativní skupina před něčím prchá, není ráda doma a neuspěla v občanském povolání. Jsou to lidé, kteří se snaží vybudovat si lepší život.“

Mosad přijímá oba typy bojovníků, jak onen pozitivní druh, tak negativní. Důvody, proč opouštějí starý život, jsou méně důležité než schopnost fungovat v naprosté izolaci v zemi nepřítele a pod zcela jinou identitou. „Jste vojákem i generálem,“ říká Kfir. „Je to velká emocionální a psychická zátěž.“

Harari inicioval ještě jeden obzvlášť ambiciózní náborový program, aby našel způsob, jak tuto zátěž odstranit nebo alespoň zmírnit. „Slyšel jsem, že KGB si kdysi vybírala sirotky, kteří nemají žádné omezující závazky. Brala je pod svá křídla už jako třináctileté nebo čtrnáctileté a cvičila je v nejlepších možných podmínkách na operační důstojníky v přestrojení. Napadlo mě, že je to dobrý nápad.“ Pověřil psychologa Caesareje, aby našel nějakého čtrnáctiletého izraelského chlapce bez rodičů. Pak o něj Caesarea začala pečovat, aniž to chlapec tušil. Neustále na něj dohlížel psycholog a dva instruktoři, chlapci se dostalo vynikajícího vzdělání i doplňujících kursů o umění a kultuře, ale měl i čas na sport nebo volno. „Řekli jsme mu, že až vyroste, chceme, aby sloužil svému lidu,“ řekl Harari.

Tato výchova a dohled byly korunovány úspěchem. Z chlapce se stal voják a pak i talentovaný mladý důstojník, nesmírně kultivovaný a schopný fungovat v utajení jako cizinec. Celý projekt však nakonec selhal. „Pochopil jsem, že to může fungovat v nějaké totalitní zemi jako Rusko, ale ne v Izraeli. Izraelský Žid nemá ten ruský typ houževnatosti. Mladík chtěl velmi brzy mít přítelkyni, občanskou kariéru a dobrý plat. Nejspíš měl úplně jiné ambice, než jaké mu mohl nabídnout zpravodajský svět. Neměli jsme jinou možnost, než ho nechat jít vlastní cestou.“

Další přístupy k náboru byly úspěšnější. Z praktických operačních důvodů se Mosad stal v podstatě průkopníkem v rovnoprávnosti pohlaví. „Je velká výhoda mít v týmu při operaci ženu,“ říká Etan. „Tým složený z příslušníků obou pohlaví… vždycky představuje lepší krytí a snižuje podezření.“

Když se rekrutům podaří překonat první prověřovací stadium, začínají s „kursem operačních důstojníků“. Většina nováčků Caesareje během výcviku nikdy nenavštíví ústředí Mosadu a nemají kontakt ani s jinými účastníky kursů. Dozvídají se co nejmenší množství informací, aby neměli co vyzradit, kdyby byli dopadeni a mučeni. Během výcviku je jejich základnou jeden z několika bytů v Tel Avivu, aby nepřišli do styku se zaměstnanci Mosadu, kteří chodí každý den do práce na ústředí.

Nováčci se cvičí v nejrůznějších oborech špionáže, jako vysílání v kódované morseovce (dokud tento způsob komunikace nezačal být díky technologickému vývoji zastaralý), sledování, setřesení někoho, kdo sleduje je, ovládání zbraní nebo boj muže proti muži. Zároveň studují zeměpis, politiku a dějiny arabských zemí.

Své schopnosti pak zdokonalují při plnění řady praktických úkolů, téměř výhradně na izraelské půdě. Obvykle jsou obyčejné, jako namontovat odposlouchávací zařízení do telefonu ve vstupní hale banky, získat nějaké neškodné dokumenty či vniknout do domu nebo obchodu, jen aby předvedli, že to umějí.

Vytvoření věrohodného utajení jde hlouběji než jen k přiřazení falešného jména. Očekává se, že adept se naučí celý svůj fiktivní životopis – kde se narodil a vyrostl, kdo byli jeho rodiče, v jakém společenském, kulturním a ekonomickém prostředí vyrostl, jaké má koníčky a podobně. Pas vystavený ve spřátelené „opěrné“ zemi anebo padělaný Mosadem bojovníkovi umožní volně cestovat, dokonce i do států, které Izraelce nevpouštějí. Jeho fiktivní povolání je většinou takové, že vyžaduje časté cestování po světě a hodně času stráveného o samotě, bez partnerů, kanceláří nebo pravidelné pracovní doby. Dobře funguje třeba reportér, fotograf či scenárista, jenž provádí rešerše ke scénáři, protože ani nikdo takový nemusí nic vysvětlovat.

Tato falešná identita, která se buduje postupně, adepta vzdálí od jeho skutečné totožnosti a umožní mu nový život v nové zemi, který nevzbuzuje podezření. Potom se učí vytvořit si druhou úroveň krytí podle situace. Bojovník musí umět uspokojivě zdůvodnit, proč se v určitou dobu nachází na určitém místě – třeba proč se potlouká kolem nějakého ministerstva a sleduje, kolik lidí přichází a odchází –, kdyby se ho začal vyptávat zvědavý policista. Aby jeho vysvětlení působilo věrohodně, musí být vyřčeno rychle, klidně a s co nejmenším množstvím podrobností; příliš mnoho informací může vzbudit podezření stejně snadno jako žádné vysvětlení.

Účastníci výcviku jsou vystaveni zvýšenému tlaku při simulaci zadržení a brutálního výslechu. Podle jednoho bojovníka Caesareje s krycím jménem Kurtz je to nejtěžší část kursu. „Poslali nás po dvojicích do Jeruzaléma, abychom sledovali zahraniční diplomaty. Byl to zdánlivě jednoduchý úkol – jen je sledovat a hlásit jejich pohyb, ale nenavázat kontakt,“ vyprávěl. „Měli jsme zahraniční pasy a instrukce, že nesmíme za žádných okolností nikomu prozradit, kdo ve skutečnosti jsme. Najednou u nás zničehonic zastavila tři policejní auta a vrhlo se na nás i pár dalších výtržníků v civilu. Srazili nás k zemi, nasadili nám pouta a hodili nás do vozu. Odvezli nás k výslechu do budovy Šin Bet v Ruském areálu v Jeruzalémě. Strávili jsme tam tři a půl příšerných dní beze spánku, v poutech a s páskou přes oči. Občas nás připoutali k židli s rukama za zády v takové poloze, že jsme měli celé tělo napjaté; jindy nás pověsili na řetěz ke stropu a nutili nás stát na špičkách. Při výslechu nás policisté a agenti Šin Bet bili a plivali na nás. Slyšel jsem, že na jednoho chlápka dokonce močili. Cílem bylo zjistit, kdo se sesype a kdo naopak svou falešnou totožnost neprozradí.“

Kurtz se nesesypal. Kdyby to udělal, tak by ho nejspíš z kursu vyřadili.

Po absolvování kursu se úspěšní nováčci stanou způsobilými agenty a nastoupí k plnění úkolu v zájmových zemích.

Harari zavedl v Caesareji železnou kázeň a požadoval absolutní poslušnost. Když jeho pokyny někdo nerespektoval, byl okamžitě propuštěn. V kancelářích oddělení v jedenáctém patře budovy v Kaplanově ulici č. 2 v Tel Avivu se pracovalo potichu a s příkladným pořádkem.

„Mike do Caesareje přinesl evropskou atmosféru,“ říká Etan, „způsob mluvy, styl, vystupování i chování. U něj v kanceláři bylo vždycky čisto a uklizeno a stejně vypadal i on, jak jeho počínání, tak oblečení. Vždycky byl upravený a oholený a všude ho provázela vůně francouzské kolínské Macassar. Bylo to důležité, protože tím celou jednotku navykl pracovat v atmosféře zemí, z nichž údajně pocházíme.“

„Dobré zpravodajské informace a silná Caesarea stojí peníze,“ řekl Harari Amitovi. Požadoval stále vyšší rozpočet a peníze pak věnoval na výcvik personálu a budování stále dalších operačních rámců a sítí. Harariho lidé zakládali stovky komerčních firem v nesčetných oborech a zemích, které Mosadu sloužily ještě mnoho let po jeho odchodu. Většina z nich neměla okamžité využití, ale Harari uměl předvídat, že jednoho dne bude například výhodné, aby Caesarea řídila lodní společnost v nějaké blízkovýchodní zemi. A samozřejmě přišla chvíle, kdy jednotka potřebovala civilní plavidlo, které by poskytlo krytí týmu Mosadu v jemenských vodách. Jednotka na loď naložila balíky s masem, vozila je z místa na místo a při tom tajně plnila svůj špionážní úkol.

V roce 1967 začaly Harariho změny přinášet znatelné výsledky a agenti Caesareje v zájmových zemích denně dodávali do Izraele cenné informace, jež se většinou týkaly tehdejších úhlavních nepřátel Izraele: Sýrie, Egypta, Jordánska a Iráku.

Mosad, Aman a vláda odůvodněně vyčleňovala mnoho prostředků na přípravy k příští vojenské konfrontaci s arabskými státy, která v červnu skutečně přišla.

Izraelské zpravodajské služby si však nepovšimly jiného závažného problému – tisíců Palestinců ochotných bojovat za získání své rodné země. Blízký východ i Evropu měla brzy zaplavit vlna palestinského terorismu namířeného proti Izraelcům i dalším Židům.

„Na tuhle hrozbu jsme nebyli připraveni,“ přiznal Harari.

KAPITOLA SEDMÁ

„ OZBROJENÝ BOJ JE JEDINÝ ZPŮSOB,
JAK OSVOBODIT PALESTINU“

Z území, na němž Stát Izrael vznikl a které dobyl za války v letech 1948–1949, uteklo 600 000 až 750 000 Palestinců. Arabové přísahali, že nový stát zničí, a izraelské vedení bylo přesvědčeno, že jestli má jejich ohrožená a zranitelná země vůbec nějakou šanci přežít, musí v ní být co nejméně Arabů. Tento důvod, ať už jakkoli diskutabilní, stál i za vypovězením Palestinců a paušálním odmítáním povolit jim návrat – nikdy žádným.

Po válce v letech 1948–1949 se uprchlíci usídlovali v Gaze (pásmu o rozloze tří set šedesáti čtverečních kilometrů na jihozápadním pobřeží mandátní Palestiny, které až do roku 1967 ovládal Egypt a po něm Izrael), na Západním břehu Jordánu (tento název dalo tomuto území bývalé mandátní Palestiny o rozloze 5 860 kilometrů čtverečních Jordánsko, jež je ovládalo po válce v roce 1948; v roce 1967 pak Západní břeh obsadil Izrael) a v dalších nuzných táborech v sousedních arabských zemích, jejichž režimy vyhrožovaly, že sionisty vyhladí z mapy a vrátí Palestince do jejich rodné země. Většinou to však byla prázdná slova. Ve skutečnosti tyto režimy nebohým uprchlíkům nachystaly drsné podmínky a ti často neměli žádná práva, žádnou zásadní kontrolu nad vlastními životy, perspektivu vyššího vzdělání ani smysluplné zaměstnání. Životní podmínky byly špatné, stejně jako zdravotnictví či dokonce bezpečnost potravin. Běženci, kteří přišli do Gazy za války v letech 1948–1949, zvýšili počet místních obyvatel na více než trojnásobek. Ze zhruba 70 000 lidí, kteří zde žili v roce 1945, jich do roku 1950 bylo asi 245 000. Do roku 1967 se populace zvýšila na 356 000 a v roce 2015 tam žilo 1 710 000 obyvatel. Uprchlíci se stali lidmi bez vlastní země, které nikdo nechtěl. Přesto se spolu se stálými palestinskými obyvateli vesnic a měst na Západním břehu a v Gaze stále považovali za „národ“. V zanedbaných táborech zakládali nacionalistická hnutí mladí ozbrojenci, které poháněla hrdost na vlastní lid a nenávist vůči Izraeli.

Byl mezi nimi i chlapec jménem Chalíl al-Wazír, jenž se v roce 1935 narodil v Ramle jihovýchodně od Tel Avivu. Za války v roce 1948 byl s rodinou a mnoha dalšími obyvateli Ramly deportován do Gazy, kde žili v uprchlickém táboře.

V šestnácti letech byl už Wazír velitelem jedné militantní skupiny. V touze pomstít deportaci své rodiny z Ramly „vyhledával mudžáhidy, kteří se zúčastnili palestinské války (v roce 1948), aby se poučil z jejich osobních zkušeností v boji,“ jak sám řekl.

Veteráni této války Wazíra a jeho přátele cvičili a ti pak zase cvičili další mladé Palestince. V roce 1953, když mu bylo teprve osmnáct, už Wazír velel dvěma stům mladíků, kteří vášnivě toužili bojovat proti sionistickému nepříteli. Na přelomu let 1954 a 1955 Wazírovi muži zahájili řadu sabotáží a vražedných operací v Izraeli. Egypťané tyto mladé ozbrojence využívali jako lacinou náhradu za vlastní bojovníky a posílali z Káhiry do Gazy posily palestinských studentů. Mezi nimi byl i mladý student elektroinženýrství na Káhirské univerzitě, Muhammad Jásir Abdarrahmán Abdarraúf al-Qudwa al-Husajní, zvaný Jásir Arafát. Místo jeho narození je sporné. Podle oficiální palestinské verze se narodil v roce 1929 v Jeruzalémě, jak by se od palestinského vůdce očekávalo. Toto tvrzení se však zpochybňuje a říká se, že se narodil v Gaze nebo dokonce v Káhiře. Tak či onak, pocházel z významné palestinské rodiny, která měla vazby na velkého muftího al-Hádždže Amína al-Husajního a Abdalqádira al-Husajního, velitele palestinských sil z roku 1948. Oba tehdy figurovali na prvních místech v seznamu terčů určených k likvidaci.

Arafát, jenž přijal přezdívku Abú Ammár, a Wazír, který si říkal Abú Džihád, se stali společníky a důvěrníky a společně se snažili posilovat palestinské buňky v Pásmu Gazy.

Izraelským zpravodajským službám však tato bující bojovnost v uprchlických táborech starost nedělala. „Obecně by se dalo říct, že nás palestinská diaspora moc nezajímala,“ řekl Aharon Levran, který byl v té době důstojníkem Amanu. „Tehdy ještě nepředstavovala žádnou významnější sílu.“ Tito ozbrojenci byli považováni spíš za bezprostřední taktický problém než dlouhodobou strategickou otázku, a znepokojení vyvolávalo jen jejich pronikání přes hranice do Izraele, kde sužovali a terorizovali Židy. Tento problém pak zdánlivě vyřešilo tažení na Sinaj v roce 1956 – Egypt, který se obával izraelských odvet a staral se víc o zachování míru na hranicích než o neutěšenou situaci Palestinců, přestal jejich útoky podporovat.

Ozbrojenci to však viděli jinak. Abú Džihád s Arafátem se cítili zaskočeni a zrazeni, když Egypťané další pronikání přes hranice zakázali, a tak rozhodli, že Palestinci mohou své problémy vyřešit jen samostatnými operacemi. Izraelské vojenské vítězství v sinajském tažení, jež pronikání Palestinců z egyptského území zastavilo, tak bezděčně vedlo i ke vzniku samostatného partyzánského hnutí.

Po mnoha letech, kdy Arafát a Abú Džihád bloudili z jedné země do druhé, se v roce 1959 přemístili do Kuvajtu. Uvědomili si, že Násir, jenž se snažil sjednotit arabský svět pod svým vedením, by jejich činnost považoval jen za překážku. Věděli, že dokud zůstanou v nějaké velké arabské zemi, nikdy se jim nepodaří vytvořit výkonnou celopalestinskou organizaci pod vlastním velením.

Abú Džihád se smířil s nadvládou a velením Arafáta, který byl o šest let starší a vybudoval si už rozsáhlou síť vazeb v celé palestinské diaspoře. Arafát se považoval za vůdce, ale u Abú Džiháda hned rozpoznal operační schopnosti, které sám postrádal. Dva roky pak Arafát, Abú Džihád a tři jejich soudruzi vyvíjeli zásady a operační rámce své organizace. Dělali to tajně, aby nevyvolali odpor arabských států. Desátého října 1959 nakonec oficiálně vzniklo Hnutí za osvobození Palestiny.

Brzy však zjistili, že arabský akronym názvu, Hatf, je zároveň slovo, jež se potupně překládá jako „náhlá smrt“. A tak Abú Džihád, jenž měl obzvláštní cit pro symboly, navrhl, aby se písmena obrátila, a vznikl tak akronym Fatah, což znamená „vítězný nástup“.

Vůdci šířili základní principy ve formě letáků a později je soustředili a zformulovali v Palestinské národní chartě. Článek 9 stanoví, že „ozbrojený boj je jediný způsob, jak osvobodit Palestinu“, a článek 6 v podstatě vyzývá k deportaci všech Židů, kteří přijeli do Palestiny po roce 1917. V článku 20 stojí, že „tvrzení o historických a náboženských vazbách Židů na Palestinu je neslučitelné s historickými fakty… Stejně tak Židé nepředstavují žádný národ s vlastní identitou; jsou to občané států, do nichž patří.“ Článek 22 praví, že „sionismus je… povahou rasistický a fanatický, svými cíli agresivní, expanzionistický a koloniální a svými metodami fašistický.“ Většina zmínek o sionismu v chartě tvrdí, že jde o nástroj mezinárodního imperialismu.

Jelikož izraelské zpravodajské služby se přehnaně zabývaly Násirem a byly přesvědčeny, že nejvěrohodnější a největší hrozbou je Egypt, založení Fatahu jim zcela uniklo. Až v roce 1964, tedy po čtyřech letech, poslali dva izraelští špioni o této organizaci první zprávy z terénu. Uri Jisrael (v Mosadu známý jako „Ladija“) a Jicchak Sagiv („Jisrael“), kteří pracovali pod krycí identitou palestinských podnikatelů, varovali, že studentské buňky podporované a inspirované Fatahem v Evropě stále víc sílí a neměly by se podceňovat. Šestého dubna 1964, kdy celý Mosad zaměstnávala aféra okolo německých vědců, Ladija napsal svým řídicím důstojníkům varování: „Docházím k závěru, že hrozba, kterou představují učenci, studenti a vzdělaní Palestinci, není o nic méně závažná než vyzbrojování arabských států zbraněmi hromadného ničení.“ S řídicími důstojníky Mosadu to zprvu ani nehnulo a mávli nad Arafátem, Abú Džihádem a jejich přáteli rukou jako nad „studenty a intelektuály, kteří víc mluví, než konají“. Ladija a Jisrael však trvali na svém a varovali, že jejich palestinští známí mluví stále častěji o „ozbrojeném boji proti sionistickému celku“.

Fatah je „něco úplně jiného než cokoli, co existovalo doposud“, tvrdili ve zprávě z května 1964. „Tihle dva“ – Arafát a Abú Džihád – „umějí Palestince nadchnout pro boj proti nám.“

Fatah provedl první teroristický útok prvního ledna 1965. Pokusil se vyhodit do vzduchu izraelský Národní rozvaděč vody, rozsáhlý systém potrubí a průplavů, jenž přivádí vodu z Galilejského jezera na vyprahlý jih země. Byl to velmi symbolický čin (mohl zničit zdroj života, vody, v blízkovýchodní poušti) a všechny obyvatele regionu hluboce znepokojil. Když se systém průplavů budoval, bylo to problematické a u arabských obyvatel to vyvolávalo značný neklid. I když syrský premiér Saláh Bitár v září 1963 prohlásil, že se arabské státy rozhodly rozpoutat „houževnaté tažení s cílem zabránit (Izraeli), aby si splnil sen“ o tom, že do pouště přivede vodu, byla to jen prázdná slova. Iniciativy se chopil a zakročil teprve Fatah, dosud nevelký a s nemnoha prostředky.

Operace naplánovaná Abú Džihádem však byla značně amatérská a skončila fiaskem. Skupina, která měla tuto první vojenskou akci Fatahu provést, byla v Gaze zatčena týden před jejím spuštěním. Další skupina byla zadržena v Libanonu rovněž před zahájením. A té třetí, z Jordánska, se sice podařilo položit v jednom bodě Národního rozvaděče vody výbušniny, ale ty nevybuchly a našla je bezpečnostní hlídka. Členové buňky byli dopadeni. Navzdory prokazatelnému neúspěchu však měly zprávy o operaci velký ohlas v celém arabském světě. Konečně existovaly síly, které byly ochotny pustit se do Izraelců. Aman to zaznamenal, ale nic víc.

Zároveň se ale vyplatily Ladijovy známosti, které si během let dvojího života vybudoval. Arafát a Abú Džihád byli v úzkém kontaktu s palestinskými studenty po celé Evropě, zejména ve východním a západním Německu. Ladija měl palestinského kamaráda Háního al-Hasana, jenž byl předsedou západoněmecké Společnosti palestinských studentů a jehož bratr Chálid byl jedním z pěti zakládajících členů Fatahu. Hání měl finanční potíže a Ladija mu nabídl pomoc. Navrhl mu, že bude hradit nájem jeho bytu na Beethovenstrasse 42 ve Frankfurtu, který zároveň sloužil jako ústředí studentské organizace. Pravidelně se v něm scházeli i vůdci Fatahu.

V lednu 1965 nainstalovala sledovací jednotka Mosadu Kolos do bytu mikrofony. Následujících osm měsíců izraelští agenti odposlouchávali palestinské strategické schůzky z místa na druhé straně chodby a slyšeli, jak Palestinci přísahají, že „vymažou Izrael z mapy“, jak Abú Džihád prohlásil na jedné tajně nahrané poradě.

Šéfem evropských operací Mosadu byl tehdy Rafi Ejtan, jenž před lety velel jednotce izraelské armády, která vyhostila rodinu Abú Džiháda z Ramly. Když si spiklence poslechl, hned pochopil, že tohle hnutí má potenciál a zvlášť charismatického a nebezpečného vůdce.

„Arafátova nátura byla zjevná už na těch tehdejších frankfurtských schůzkách,“ upozornil Ejtan. „Studenti Arafátovi a Abú Džihádovi řekli, že existuje patnáct palestinských organizací a že je třeba zajistit, aby všechny fungovaly pod jednotným velením. Arafát prohlásil, že to není nutné a vlastně je dobře, že každá z nich má vlastní milice a rozpočet. To zaručí ,kontinuitu boje proti sionismu, dokud všechny Židy nezaženeme do moře‘, řekl.“

Celou první polovinu roku 1965 prováděl Fatah stále víc partyzánských útoků, kladl miny u silnic, prováděl sabotáže potrubí a střílel po Izraelcích z ručních zbraní. Většina těchto akcí byla neúspěšná, ale jejich dozvuky doléhaly až k Rafimu Ejtanovi v Paříži. A tak v květnu 1965 požádal ředitele Mosadu Amita, aby nařídil jednotce Caesarea vniknout do bytu na Beethovenstrasse a všechny tam zavraždit. „Můžeme to udělat snadno,“ napsal Amitovi. „Máme k cíli přístup a je to příležitost, která se nám možná už nenaskytne.“

Amit se však ještě vzpamatovával z dopadení agentů Caesareje Kohena a Lotze a odmítl rozkaz podepsat. Nepovažoval skupinu za víc než bandu mladých výtržníků bez skutečných schopností.

„Škoda, že mě neposlechli,“ řekl Ejtan o několik desetiletí později.

„Mohli jsme si ušetřit spoustu námahy, bolesti a smutku.“

V následujících měsících přišly další útoky. Jejich počet postupně rostl, až v roce 1965 dosáhl třiceti devíti. Bylo jasné, že Arafát a Abú Džihád představují problém, který hned tak nezmizí.

„Zpočátku byly jejich teroristické útoky směšné,“ vyprávěl Aharon Levran, který byl tehdy zástupcem vedoucího oddělení shromažďování informací Amanu. „Jak ale čas plynul, byly stále závažnější… V takových situacích reagovaly zpravodajské služby dvěma typickými způsoby,“ vysvětloval Levran. „Zaprvé zřídily zvláštní oddělení, které se celou věcí zabývalo. A zadruhé udeřily na samém vrcholku pyramidy.“

Ono „zvláštní oddělení“ či tajná komise, která zkoumala, jak bojovat proti palestinskému terorismu, vznikla v srpnu 1965 a měla tři členy: Levrana, zástupce šéfa Caesareje Mikea Harariho a velitele Jednotky 504 Amanu Šmuela Gorena.

Tato tříčlenná komise vydala rozkaz zlikvidovat Arafáta a Abú Džiháda. Věděla, že vzhledem k nedávným katastrofám je vysoce nepravděpodobné získat povolení k cílenému útoku, který by provedla Caesarea, a raději doporučila návrat k dopisovým bombám. Na základě informací Ladiji a Jisraele by se poslaly určitému počtu představitelů Fatahu v Libanonu a Sýrii.

Osmého října se ředitel Mosadu Amit sešel s premiérem Levim Eškolem a předložil mu tento plán ke schválení. „Máme tři cíle,“ vysvětlil Amit. „Náš muž (Ladija) se vrátil z metropolí (Bejrútu a Damašku) a chceme je zlikvidovat.“

Když upřesnil, o které cíle jde, Amit poznamenal, že Ladija „shromáždil všechny potřebné informace a návrh zní poslat každému z nich ,dáreček‘.“

Bude to vypadat, že dopisy přišly od lidí, které cíle znají. Aby působily co nejautentičtěji, budou odeslány přímo z Libanonu.

„Tentokrát to udělá žena. Pojede do Bejrútu a hodí dopisy do schránky tam… (Je to) Jihoafričanka s britským pasem a je na to připravená.“ Amit hovořil o Sylvii Rafaelové, dceři židovského otce a nežidovské matky, která pociťovala velkou spřízněnost s židovským národem, a tak se přistěhovala do Izraele. Naverboval ji Mosad a vycvičil Moti Kfir. Stala se nejslavnější ženskou agentkou v historii Caesareje. Amit řekl Eškolovi, že dopisových bomb bude celá řada. Zatímco se Mosad soustředí na své tři cíle, Aman v tutéž dobu rozešle dvanáct až patnáct smrtonosných obálek agentům Fatahu v Jordánsku.

Eškol byl skeptický: „Měli jsme někdy nějaký pokus, který by vyšel?… V Egyptě to nefungovalo,“ připomněl Amitovi, že dopisové bomby v Egyptě německé vědce nezabily, ale jen zranily.

Amit ho ale ujistil: „Teď do nich dáváme víc (výbušného) materiálu – dvacet gramů.“

Obálky s nastraženou výbušninou však nefungovaly ani tentokrát. Několik adresátů utrpělo lehké zranění a většina dopisů byla odhalena a zneškodněna dřív, než mohly někomu ublížit.

Arafát a Abú Džihád byli tehdy zrovna v Damašku, kde získali slib, že syrský režim bude nad činností Fatahu dál držet ochrannou ruku a umožní jeho vojenským jednotkám využívat některá syrská cvičiště. Možnosti izraelské akce jakéhokoli druhu v Damašku byly velmi omezené, zvlášť po dopadení Eliho Kohena a panické evakuaci ostatních tamějších agentů. Navíc mohl Fatah ze Sýrie lépe koordinovat boj proti Izraeli a často vstupovat na Západní břeh, jenž tehdy patřil Jordánsku. Fatah si tam zřídil základny, odkud podnikal teroristické útoky v Izraeli. Většinou šlo o pokusy o sabotáže civilních cílů, včetně soukromých domů, institucí a infrastruktury, jako potrubí, železnice nebo nedlážděné silnice.

V roce 1966 provedl Fatah v Izraeli čtyřicet útoků. I když jich byl stejný počet jako v roce 1965, výrazně se změnila jejich troufalost i kvalita. Od poloviny roku 1966 začal Fatah útočit i na izraelské vojenské cíle. Při jedné takové operaci jedenáctého listopadu 1966 byli zabiti tři izraelští vojáci, jejichž vozidlo najelo na pozemní minu. Odveta přišla o dva dny později, kdy izraelské síly zaútočily na palestinskou vesnici Samua jižně od Hebronu na jordánském území. Původním záměrem bylo zbourat tamější domy v naději, že půjde o signál, který odradí arabské státy a přiměje je k zásahu proti Fatahu. Do akce se však vložila jordánská armáda. Výsledkem bylo šestnáct mrtvých jordánských vojáků, jeden mrtvý Izraelec a výrazné zvýšení napětí na hranicích.

Touha zamést palestinský problém pod koberec však byla stále silná a izraelský režim dělal, co mohl, aby slovo Fatah ani nevyslovil. „Nechtěli jsme Fatahu vylepšovat pověst tím, že bychom říkali, že ten či onen útok byl jeho práce,“ vysvětlil Šlomo Gazit, vedoucí oddělení výzkumu Amanu v letech 1964–1967. „Na druhé straně jsme jim nějak říkat museli, a tak jsme se rozhodli pro neutrální výraz.“ Byl jím pacha, hebrejský akronym pro nepřátelskou teroristickou činnost. Izraelští představitelé jej používali řadu desetiletí, když sdělovali veřejnosti, kdo za teroristickými útoky stojí.

Začátkem roku 1967 se situace prudce zhoršila. V prvních dnech května provedl Fatah proti Izraeli více než stovku útoků, při nichž překročil hranice z Jordánska, Sýrie, Libanonu a Egypta. Bylo zabito třináct Izraelců; devět civilistů a čtyři vojáci. Koloběh menších útoků, kdy Palestinci pronikli přes hranice a Izrael podnikl odvetu, zhoršil už tak dost křehké vztahy Izraele se sousedními arabskými zeměmi.

Jedenáctého května Izrael prohlásil, že naposledy varuje Sýrii – jestli činnost Fatahu neomezí, Izrael provede větší vojenskou operaci. Toto varování mělo za následek zřízení společného vojenského velení Egypta, Sýrie a Jordánska, které dohromady soustředily obrovské síly. Řada Arabů byla přesvědčena, že konečně nastal okamžik, kdy bude Stát Izrael zničen.

V Izraeli se mnoho lidí bálo, že hrozí další holokaust, a tak byla atmosféra pochmurná. Někteří očekávali, že zemřou desetitisíce lidí. Ve veřejných parcích, jako je Gan Meir (Park Meirové) v srdci Tel Avivu, byla narychlo připravena místa pro hromadné hroby.

Osmadvacátého května 1967 přednesl premiér Eškol projev v rádiu, jenž situaci ještě zhoršil. Jelikož byl text na poslední chvíli změněn, Eškolu vět zásadního významu zadrhával. Izraelská veřejnost z toho usoudila, že premiér postrádá odhodlání, a to všeobecné obavy ještě prohloubilo.

Velení izraelské armády a zpravodajských služeb si však bylo jisté svými schopnostmi a naléhali na Eškola, aby jim dovolil udeřit jako první. Ředitel Mosadu Amit odletěl do Washingtonu, kde se sešel s ministrem obrany Robertem McNamarou. Amit z jeho odpovědi pochopil, že k izraelskému preventivnímu útoku získal, jak později řekl, „jasnou zelenou“.

Šestidenní válka vypukla pátého června 1967 v 7:45 ráno, kdy veškeré izraelské letectvo bombardovalo a ostřelovalo desítky nepřátelských letišť. Díky podrobným a přesným zpravodajským informacím, které Mosad a Aman nashromáždily během dlouholetých příprav na válku, dokázaly vzdušné síly za několik hodin zničit skoro všechny bojové letouny Egypta, Sýrie i Jordánska. Když válka desátého června skončila, Izrael okupoval území, které jeho velikost zvětšilo o více než tři sta procent. Dobyl Sinajský poloostrov, Golanské výšiny, Západní břeh i Pásmo Gazy.

V těchto oblastech teď vládl více než jednomu milionu palestinských obyvatel, z nichž mnozí byli uprchlíci z roku 1948. Okupovaly je stejné síly, které je před dvaceti lety připravily o zemi. Podoba Blízkého východu se najednou od základů proměnila.

Válka ukázala nespornou nadřazenost izraelských zpravodajských služeb i vojska nad soupeři v arabských zemích. Přesto si někteří Izraelci uvědomovali, že toto slavné vítězství není jen důvodem k jásotu; byla to také příležitost k uzavření trvalého příměří. Vedoucí oddělení výzkumu Amanu Gazit sepsal zvláštní přísně tajnou zprávu a rozeslal ji představitelům vlády a armády. Bylo v ní i varování, že „bychom neměli vypadat jako chvastouni, kteří se vysmívají poraženému nepříteli a ponižují jeho vůdce“. Zpráva vyzývala k okamžitému jednání s arabskými státy a využití dobytých území k uzavření vzájemně prospěšné dohody – k izraelskému stažení a zřízení „samostatného palestinského státu“ výměnou za všeobecnou, neomezenou a konečnou mírovou smlouvu. Také v Šin Bet bylo mnoho lidí přesvědčeno, že jde o historickou příležitost konflikt mezi Židy a Araby ukončit. Potenciál k míru spatřoval i vrchní špion Meir Amit. Jeho rady však nebyly vyslyšeny.

Všechny zaslepila náhlá proměna, kterou izraelská veřejnost, poslanci a ministři prodělali (z občanů a politiků země na pokraji zničení ve zdánlivě neporazitelnou říši) a nikdo nechtěl uznat, že i vítězství a obsazení nepřátelského území s sebou může nést vážné nebezpečí.

Amit patřil k nemnoha těm, kteří hluboký a nebezpečný nový trend v psychologii národa chápali. „Prožívám nyní zklamání, bolestné zklamání,“ zapsal si do deníku dva týdny po válce. „Mám z tohoto promarněného vítězství obavy, starost a strach… Když vidím, jak si teď všichni počínají, ochabují mi ruce a je mi hrozně.“

Zatímco Amit považoval vítězství Izraele za příležitost k míru, Jásir Arafát a Abú Džihád viděli drtivou porážku arabských zemí jako katastrofu, která se dá využít. Došlo jim, že ostudné selhání arabských politiků vytvoří prostor pro nové vůdce, jež bude veřejnost vnímat jako mladé, odvážné a nezkažené. A Abú Džihád rovněž pochopil, že partyzánská válka proti Izraeli teď bude snadnější.

Dvacátého června, pouhých dvacet dní po skončení války, Arafát s Abú Džihádem v Bejrútu oznámili, že Fatah bude v boji pokračovat, jen s tím rozdílem, že bude probíhat na území, jež Izrael právě dobyl. Aby Abú Džihád slib splnil, spustil v Gaze a na Západním břehu ničivou vlnu teroristických útoků; jen v září 1967 jich bylo třináct, v říjnu deset, v listopadu osmnáct a v prosinci dvacet. Cíle byly většinou civilní – továrny, domy, kina a podobně. Po těchto atentátech se už nikdo v izraelských zpravodajských službách neodvážil jednání s Fatahem doporučovat.

Válku vedl Abú Džihád, ale bylo jasné, že vůdcem Fatahu je Jásir Arafát. To on určoval diplomatickou a ideologickou linii a postupně sjednotil všechny palestinské skupiny pod svým vedením. Začal také nepřímo vyjednávat s politiky arabských zemí, kteří původně Fatah považovali za nebezpečnou hrozbu. V roce 1964 arabské státy založily Organizaci pro osvobození Palestiny (OOP) a do čela postavily svou loutku, Ahmada Šuqajrího. Po mizerném výkonu za šestidenní války a za sílícího významu Arafáta však začal organizaci postupně přebírat Fatah a nakonec byl jejím předsedou zvolen Arafát. Abú Džihád se stal jeho koordinátorem vojenských akcí a v podstatě mužem číslo dvě.

Arafát, který začal nosit na hlavě kefíju uvázanou tak, aby vypadala jako mapa Palestiny, se stal symbolem palestinského boje.

„Izrael musí zasáhnout samotné srdce této teroristické organizace, její ústředí,“ napsal si do deníku Jehuda Arbel, velitel Šin Bet v Jeruzalémě a na Západním břehu. „Předpokladem k řešení palestinského problému je likvidace Abú Ammára – Arafáta.“ Arbel naléhal na tříčlennou komisi, aby podnikla kroky k dosažení tohoto cíle. Sám načrtl a rozšířil první z mnoha plakátů vyzývajících k dopadení hledané osoby, na němž stál tento popis: „Nevelkého vzrůstu, 155–160 cm, snědá pleť. Postava obtloustlá, lysina uprostřed hlavy. Vlasy na spáncích šedé. Přistřižený knír. Vystupování nervózní. Oči neustále těkají sem a tam.“

Izraelské síly se pokusily Arafáta zabít několikrát za šestidenní války i hned po ní. Ve dnech po izraelském vítězství vypátral jeden informátor Šin Bet jeho úkryt v jeruzalémském Starém Městě nedaleko Jaffské brány. Organizace vyslala oddíl vojáků, aby Arafáta dopadli živého či mrtvého, ale jemu se podařilo pár minut předtím, než dorazili, uprchnout. Dva dny nato vojáci na základě dalšího tipu agenta Jednotky 504 podnikli razii v bytě v vesnici Beit Haniná východně od Jeruzaléma, ale našli tam jen nedojedenou pitu se salátem a tchinou. O den později se Arafátovi podařilo v taxíku jednoho svého stoupence dostat přes jeden z mostů přes řeku Jordán v převlečení za ženu.

Teroristické útoky OOP byly stále častější a smrtonosnější. Od konce války do března 1968 bylo zabito pětašedesát vojáků a padesát civilistů a dalších dvě stě čtyřicet devět vojáků a dvě stě devadesát pět civilistů bylo zraněno. Útoky Fatahu z hlavního stanu hnutí ve vesnici Karáma na jihu Jordánského údolí vedly k častým střetům mezi izraelskou a jordánskou armádou a na dlouhých hranicích mezi oběma zeměmi panovalo napětí, které znemožňovalo normální život na izraelské straně. Armádní generalita vybízela Eškola, aby schválil větší operaci, ale on stále váhal.

Mosad byl frustrovaný. „Ponížení, které teroristické útoky vyvolávaly, se proměnilo v bezmoc,“ vzpomínal velitel Caesareje Cvi Aharoni.

„A tak jsem řekl chlapcům, ,myslete kreativně. Vymyslete, jak Arafáta zabít‘.“

Plán, s nímž přišli v lednu 1968, vyžadoval převoz většího auta lodí z Evropy do Bejrútu, kde by ho člen Caesareje, jenž tam působil jako domnělý podnikatel, naložil výbušninami a odvezl do Damašku. Měl vůz zaparkovat před Arafátovou vilou a v příhodnou chvíli ho dálkově odpálit. Amit zašel za Eškolem pro souhlas, ale ten akci ostře odmítl s tím, že útok by vyvolal a ospravedlnil pokusy o odvetné atentáty na izraelské politiky. Eškol považoval Arafáta za teroristu, ale takového, jenž si vydobyl postavení politického vůdce, což byl zřejmě nejlepší důkaz úspěchů předsedy OOP.

Jenže palestinský terorismus pokračoval neztenčenou měrou. Osmnáctého března najel na minu školní autobus. Zahynuli dva dospělí členové doprovodu a deset dětí bylo zraněno. Nerozhodný Eškol se konečně podvolil tlaku. Souhlasil, aby byl Arafát hlavním cílem operace proti palestinským silám v Karámě a okolí.

Jedenadvacátého března 1968 dopravil vrtulník oddíl elitního komanda Sajeret Matkal na shromaždiště v poušti nedaleko základny Fatahu v Karámě. Oddíl měl prostý a jasný rozkaz: „Zaútočit za denního světla, ovládnout místo a izolovat a zabít teroristy.“ Večer předtím na schůzi kabinetu slíbil náčelník hlavního štábu armády generálplukovník Chajim Bar-Lev „čistou operaci“, čili že nebudou žádné nebo téměř žádné izraelské ztráty.

Akce se však nezdařila a bitva zuřila mnohem déle, než předpokládal plán. Řeka Jordán má v této roční době hodně vody, vegetace u břehů je hustá a terén se zdolává obtížně. To vše zdrželo mechanizovanou jednotku, která měla komandu pomoci. Navíc vinou špatné koordinace letectvo shodilo příliš brzy letáky, které vyzývaly obyvatele k evakuaci. Armáda tak přišla o moment překvapení a ozbrojenci Fatahu měli spoustu času se na útok připravit. Bránili se úporně.

A Arafát unikl šílenou jízdou na motocyklu – opět v ženských šatech.

I když lidské ztráty – třiatřicet mrtvých Izraelců, jedenašedesát Jordánců a přes stovku Palestinců – byly příznivější pro izraelskou armádu, Palestinci se vůbec poprvé v bitvě muže proti muži ubránili nejsilnější armádě na Blízkém východě. To ukázalo, kdo vlastně zvítězil. Arafát okamžitě pochopil mediální potenciál zpackané izraelské operace a proměnil jej v legendu o palestinské nezdolnosti vůči útokům nepřítele. Šel dokonce tak daleko, že se (lživě) vychloubal, že jeho síly zranily izraelského ministra obrany Mošeho Dajana. To přimělo tisíce Palestinců ke vstupu do OOP. Po Karámě už nikdo nepochyboval, že existuje palestinský národ, přestože Izrael to dál ještě mnoho let oficiálně popíral. A nebylo pochyb, že nesporným vůdcem tohoto národa je Jásir Arafát.

Neúspěch operace v Karámě dohnala Izrael k tomu, aby při svých útocích v Jordánsku volil zdrženlivější přístup, což v armádě vyvolávalo značnou frustraci. Zápisy ze schůzí generálního štábu z této doby ukazují, do jaké míry se generalita zabývala OOP a Jásirem Arafátem, kterého tolik obdivovala palestinská mládež.

Armáda a zpravodajské služby dál hledaly způsoby, jak Arafáta vypátrat a zlikvidovat, ale bez úspěchu. Nakonec byly tak zoufalé, že projevily ochotu přijmout obzvlášť bizarní plán. V květnu 1968 se jeden charismatický námořní psycholog švédského původu jménem Binjamin Šalit nějak dozvěděl o existenci tajné tříčlenné komise a přednesl jí nápad, jenž vycházel z filmu Mandžuský kandidát z roku 1962, v němž čínský zpravodajský hypnotizér vymyje mozek americkému válečnému zajatci a vyšle ho, aby zavraždil amerického kandidáta na prezidenta.

Šalit tvrdil, že to dokáže také, když bude cílem Arafát. Na schůzce, které se zúčastnil i ředitel Amanu generálmajor Aharon Jariv, řekl komisi, že kdyby dostal do rukou nějakého palestinského vězně s vhodnými vlastnostmi, jednoho z tisíců v izraelských věznicích, uměl by mu vymýt mozek a zhypnotizovat ho tak, že z něj udělá naprogramovaného zabijáka. Pak by ho vyslal do Jordánska, aby vstoupil do řad Fatahu, a až se naskytne příležitost, Arafáta zlikvidoval.

Zní to neuvěřitelně, ale komise plán schválila. Šin Bet našla několik vhodných kandidátů, které pak Šalit dlouze vyslýchal. Potom vybral muže, jehož považoval za nejvhodnějšího. Narodil se v Betlémě, bylo mu osmadvacet, byl statný a snědý, nepříliš bystrý, snadno ovlivnitelný a zdánlivě ne zcela nadšený z vedení Jásira Arafáta. V době zatčení žil v jedné vesničce nedaleko Hebronu. Tento nepříliš významný ozbrojenec Fatahu dostal oficiální krycí jméno Fathí.

Potřebnou infrastrukturu měla zajistit Jednotka 504 Amanu, ale její agenti s plánem rezolutně nesouhlasili. Tehdejší velitel základny jednotky v Jeruzalémě Rafi Siton prohlásil: „Byl to pošetilý a bláznivý nápad. Celé mi to připadalo jako sci-fi. Příliš divoká představivost a sebeklam.“

Sitonovy námitky však byly zamítnuty. Šalitův tým dostal k dispozici nevelký dům o asi deseti místnostech. Tam Šalit tři měsíce Fathího zpracovával pomocí nejrůznějších hypnotických metod. Ovlivnitelnému mladíkovi vštěpoval toto: „Fatah je dobrý. OOP je dobrá. Arafát je špatný. Musí se zlikvidovat.“ Po dvou měsících se zdálo, že Fathí pochopil. V druhé fázi výcviku ho umístili do speciálně připravené místnosti a dali mu pistoli. V různých rozích vyskakovaly Arafátovy fotografie a Fathí dostával rozkazy na ně okamžitě vystřelit, bezmyšlenkovitě a rovnou mezi oči – s cílem zabít.

Několikrát se tam zastavili i členové tříčlenné komise ředitel Amanu Jariv a Aharon Levran a jeden vysoce postavený představitel Amanu, aby Šalita sledovali při práci. „Fathí stál uprostřed místnosti a Šalit na něj mluvil, jako by spolu normálně konverzovali,“ řekl mi Levran.

„Pak zničehonic bouchl rukou do stolu a Fathí začal běhat kolem stolu. Automaticky reagoval na nejrůznější Šalitova gesta. Ten ho pak postavil do jiné místnosti a ukázal nám, jak Fathí zvedá pistoli do palebného postavení pokaždé, když se na nějakém kusu nábytku objeví Arafátova fotka. Bylo to působivé.“

V polovině prosince Šalit oznámil, že operace může začít. Hodina H byla stanovena na devatenáctého prosince v noci, kdy měl Fathí přeplavat řeku Jordán do Jordánského království. Spustila se však divoká bouře, lilo jako z konve a většinou klidný a úzký Jordán se vylil z břehů. Aman chtěl akci odložit, ale Šalit trval na tom, že Fathí je v „optimálním hypnotickém stavu“, a je proto třeba šance využít.

Fathího z Jeruzaléma doprovázel značný počet lidí. Šalit ho vysadil a řekl mu pár hypnotických slov. Fathí s batohem s výstrojí vstoupil do rozbouřené vody. Jak ale postupoval, proud mu brzy podtrhl nohy. Zachytil se balvanu a nemohl ani na jednu, ani na druhou stranu. Do vody skočil velký a svalnatý řidič Jednotky 504 Oved Natan a za velkého rizika Fathího připoutal lanem a přitáhl ho k sobě. Potom s ním překročil řeku a nechal ho na jordánském území.

Na izraelském břehu Jordánu stál Rafi Siton a díval se, jak promáčený a třesoucí se Fathí zamával svým řídicím důstojníkům na rozloučenou. „Udělal z prstů pistoli a naznačil střelbu na imaginární terč mezi oči. Všiml jsem si, že Šalit má ze svého pacienta radost. Bylo něco po jedné hodině v noci.“

Asi za pět hodin dostala Jednotka 504 zprávu od jednoho svého agenta v Jordánsku: Jistý mladý Palestinec, člen Fatahu z Betléma, se přišel dobrovolně udat na policejní stanici v Karámě. Policistům řekl, že se mu izraelská zpravodajská služba pokusila vymýt mozek, aby zabil Arafáta, a odevzdal jim pistoli. Tři dny nato jeden zdroj z Fatahu ohlásil, že Fathí byl předán organizaci a tam přednesl plamenný projev na podporu Jásira Arafáta.

KAPITOLA OSMÁ

MEIR DAGAN A JEHO ODBORNÉ SCHOPNOSTI

Po izraelské okupaci se Palestinci v Gaze i na Západním břehu – jak uprchlíci, tak ti, kteří tam žili odjakživa – ocitli pod nadvládou nepřítele, židovského státu, jejž OOP slíbila zničit. Palestinci, kteří se nikdy nepletli do politiky ani je nezajímal nacionalismus, se ocitli ve víru protichůdných proudů: izraelského odhodlání ovládat obsazená území a odhodlání OOP Izraelce vyhnat.

Měli za sebou život v krutých a diktátorských arabských režimech, ale každý Palestinec mohl zůstat zcela stranou ozbrojeného konfliktu zuřícího na hranicích mezi arabskými státy a Izraelem, pokud chtěl. Tábory, které se proměnily v přelidněné slumy, a větší palestinská města jako Gaza, Náblus, Rámalláh, Dženín nebo Hebron se staly hlavním bojištěm, zatímco Izrael se vzhledem k teroristické činnosti OOP agresivně snažil uplatňovat autoritu.

Zásadně se změnily i úkoly izraelské armády a jejích vojáků, zejména těch osmnáctiaž jedenadvacetiletých na povinné vojně, která byla uzákoněna už v roce 1949. Zatímco dříve bojové jednotky hlídaly hranice země a bránily je před vnějším nepřítelem, teď je posílali zjednávat pořádek v palestinských městech. Tato válka vedla i k výrazným změnám ve zpravodajských službách. Mosad, jenž měl na starosti shromažďování informací za hranicemi Izraele, se vzdal odpovědnosti za nově obsazená území. Tento úkol připadl Šin Bet, menší organizaci s asi sedmi sty zaměstnanci, která byla do té doby pověřena především bojem proti špionáži a politickému podvratnictví.

V letech 1968–1970, kdy útoky OOP na izraelské vojáky i civilisty začaly být častější, účinnější i smrtonosnější, Šin Bet rychle rostla. Získala rozpočet, budovy i personál a převzala mnoho lidí hovořících arabsky od Amanu, zejména z Jednotky 504, která se zabývala najímáním arabských zdrojů. Hlavním cílem organizace se brzy stal boj proti palestinskému terorismu.

Nejnáročnějším bojovým prostorem bylo Pásmo Gazy, jedna z nejhustěji obydlených oblastí na světě. Po šestidenní válce tudy projížděli Izraelci na Sinaj, hledali zde levné zboží na trzích a vozili odtud palestinské zemědělské a stavební dělníky do Izraele. V roce 1970 se v Pásmu Gazy a na Sinaji začaly budovat židovské osady a Izraelci byli stále častěji terčem útoků. Ty vyvrcholily v roce 1970, kdy v Pásmu Gazy došlo k pěti stům teroristických atentátů. Zahynulo při nich osmnáct Izraelců a stovky dalších byly zraněny. Tou dobou už izraelská armáda kontrolovala jen hlavní dopravní cesty; všude jinde vládla OOP.

Aby Šin Bet terorismus v pásmu potlačila, sestavila seznam Gazanů, kteří se na útocích na Izraelce podíleli. Shromáždila obrovské množství informací a seznam stále rostl. Brzy začalo být jasné, že Šin Bet, organizace shromažďující informace, nemůže zasahovat sama. Aby mohla hledané osoby zadržet nebo zlikvidovat, potřebovala lidi a zbraně z armády. Vnímavého posluchače našla v generálmajorovi Arielovi „Ariku“ Šaronovi, který se v roce 1969 postavil do čela Jižního velitelství. Šaron začal v pásmu rozmisťovat stále víc vojenských jednotek, které pomáhaly Šin Bet hledat, zatýkat i zabíjet teroristy. Informace k těmto akcím většinou dodávali palestinští informátoři anebo je při nemilosrdných výsleších prozradili zadržení.

Ne každý však s Šaronovým agresivním přístupem souhlasil. Brigádní generál Jicchak Pundak, vojenský guvernér pásma Gazy odpovědný za civilní otázky, byl toho názoru, že k omezení palestinského terorismu povede zlepšování kvality života místních obyvatel a možnost, aby si civilní a městské záležitosti spravovali sami a s minimální vojenskou přítomností v obydlených oblastech. „Řinčení zbraněmi a zabíjení bez rozmyslu nás dovede leda k intifádě, všelidovému povstání,“ tvrdil Pundak. „(Ministr obrany) Dajan a Šaron ale byli jiného názoru na to, co je třeba v pásmu dělat. Dajan chtěl kontakty a známosti mezi obyvatelstvem, zatímco Šaron honil teroristy a viděl je pouze hledím pušky; samotní obyvatelé ho vůbec nezajímali.“

Pundaka Šaronova taktika děsila a hořce si stěžoval. „Slyšel jsem, jak před všemi důstojníky prohlásil, že ,každý, kdo zabije teroristu, dostane láhev šampaňského, a každý, kde zajme vězně, dostane láhev sodovky‘. Tak jsem si říkal, ,no nazdar, co je tohle za politiku? Co je to za člověka? Když jim přece nenabídneme aspoň nějakou pomoc a určitou prosperity, dají se na teroristickou dráhu všichni.“

Šaron však tvrdil, že s Palestinci se nelze dohodnout. Říkal, že na teroristické útoky lze odpovědět pouze silou a na druhé straně není nikdo, s kým by se dalo jednat o míru. Když je cílem Arafáta a vedení OOP zničení Izraele, tak o čem s nimi máme jednat?

Armádní jednotky Šaronova Jižního velitelství měly i jiné úkoly jako hlídat dlouhé hranice s Egyptem nebo bojovat v bitvách, které propukaly během tříleté vysilující války u Suezského průplavu. Šaron proto potřeboval nějakou jednotku, jejímž jediným úkolem by byl boj proti terorismu. A v neposlední řadě chtěl také vytvořit malou uzavřenou skupinu mužů, kteří by se zodpovídali výhradně jemu a měli stejnou mentalitu a zásady.

Když přišel čas rozhodnout, kdo by měl v čele této nové jednotky stát, Šaron okamžitě pomyslel na Meira Dagana, protože si vzpomněl na jeden incident na severní Sinaji v polovině roku 1969. Fatah tam tehdy umístil rakety Kaťuša s časovanou rozbuškou doprostřed minového pole a namířil je na základnu izraelské armády. Žádný voják ani důstojník se ke střelám nechtěl přiblížit, aby je deaktivoval. Přihlásil se jen Dagan, tehdy mladý voják-průzkumník. Prostě ke kaťušám neohroženě došel a zneškodnil je. Šaronovi připomínal sebe sama, když byl mladým důstojníkem.

Dagan se narodil v roce 1945. Jeho rodiče šest let předtím utekli z polského Łukowa poté, co je jeden ruský důstojník varoval, že celou oblast obsadí Němci a situace bude pro Židy zlá. Útočiště našli v drsných rovinách Sibiře. Po válce se spolu s desetitisíci dalších uprchlíků vrátili do Polska, aniž tušili, že už tam nejsou ani jejich domovy, ani

Židé, jimž se uprchnout nepodařilo. Na jedné železniční zastávce kdesi na Ukrajině se narodil Meir. V nacpaném a studeném nákladním vagonu měl jen malou šanci přežít, ale vzorná péče rodičů i jeho zjevně vrozená tělesná odolnost ho zachránily.

„Rodiče o této době nikdy nemluvili,“ vyprávěl Dagan. „Jako by někdo to období od roku 1939 do roku 1945 vymazal z kalendáře. Sice přežili a zachránili nás, ale válka je zlomila. Nikdy se už úplně nevzpamatovali.“ O návratu do zničeného rodného města mu byl otec ochoten vyprávět jen jednou. Našel údolí smrti, kde byli Židé povražděni a pohřbeni do masového hrobu, a on chtěl postavit pomníček na jejich památku. Zaplatil jednomu nežidovi z vesnice, aby mu pomohl. A tento muž mu řekl, že při jedné gestapácké razii na Židy ho Němci požádali, aby všechno fotografoval, a když odcházeli, zapomněli si film vzít. Muž ho Meirovu otci dal. Když ho vyvolal, zjistil, že na jedné fotografii je jeho vlastní otec, Meirův dědeček, jen okamžik předtím, než ho zastřelili a hodili do hromadného hrobu.

Dědeček Dov Ehrlich s dlouhým plnovousem a pejzy na fotce klečí před smějícími se německými vojáky, kteří mávají puškami s bajonetem. „Většinou si myslíme, že zabijáky byli extremističtí fašisté a fanatici. Pravda je ale jiná – oddíl, který spáchal tenhle masakr, patřil k zásobovací koloně wehrmachtu. Bojové jednotky byly na frontě. Tihle muži byli advokáti a obchodníci, obyčejní a normální lidé. Závěr, který z toho plyne, je strašný: Zabijáka lze udělat z každého.“ Druhé Daganovo ponaučení bylo ještě zásadnější: „Přiznejme si pravdu – většina Židů zemřela za holokaustu bez boje. V takové situaci, kdy bychom klečeli a nedokázali bojovat o život, se už nikdy nesmíme ocitnout.“

Po pěti letech v Polsku, kdy se Meir naučil jazyk, jímž pak o mnoho desetiletí později hovořil jako ředitel Mosadu, když se snažil prolomit ledy na schůzkách s polskými protějšky, rodina odešla do Itálie a tam se nalodila na dobytkářskou loď upravenou pro přistěhovalce do Izraele. Jeden známý, který byl tehdy na palubě s Daganem, tvrdí, že i tam, v těch mizerných a přelidněných podmínkách, se Dagan „choval jako rozený voják“. Loď se cestou málem potopila v bouři, a Meir byl tak opět v ohrožení života – a čekal na palubě s plovacím kruhem a pomerančem v ruce. Tak si to pamatuje: držel v ruce právě toto ovoce.

„Tam na té lodi jsem pomeranče poprvé v životě ochutnal,“ vzpomíná Dagan. „A pamatuju si, s jakou obrovskou hrdostí mi otec ten pomeranč dal a řekl, že je ze Země izraelské.“

Po měsíci na moři dopluli do Haify. Tam představitelé Židovské agentury poslali cestující to tranzitního tábora, kde přespávali v rozviklaných stanech, a pak do dočasných ubytoven v jednom evakuovaném britském táboře nedaleko Lodu. V jedné místnosti bydlelo šest rodin a odděloval je od sebe jen závěs. V každé ubytovně byla pouze jediná sprcha. Kromě problematického bydlení se přistěhovalci museli vypořádat i s ponižujícím postojem veteránů. Rodilí Izraelci neboli sabry, jak se jim říká, jednali s židovskými uprchlíky s opovržením. Vyčítali jim, že místo aby evropští Židé proti nacistům bojovali, tiše pochodovali do plynových komor jako ovce na porážku.

Dagan odešel v sedmnácti ze střední školy a přihlásil se do elitní jednotky Sajeret Matkal, která plnila tajné úkoly za nepřátelskou linií (sloužilo v ní mnoho pozdějších vojenských i politiků Izraele). Z třiceti nováčků izraelské armády, kteří do Sajeret Matkalu v srpnu 1963 dobrovolně vstoupili, jich vysilující sedmitýdenní výcvik absolvovalo jen čtrnáct. Jedním z těch, kdo do kursu přišli s Daganem, byl i Dany Jatom, jenž později zastával řadu vysokých funkcí v armádě a byl i šéfem Mosadu jako jeden z Daganových předchůdců. Jatom vzpomínal, jak ho Dagan znepokojil, když ho poprvé viděl: „Mával armádním nožem a házel s ním do každého stromu a telefonního sloupu. Pomyslel jsem si, že jsem se dostal do jednotky opravdových zabijáků – a že nejspíš nemám šanci mezi nimi přežít.“ Jatom se do ní nakonec dostal, ale Dagan ne.

„Dneska si myslím,“ řekl Dagan, „že jsem se tam nehodil. Nebyl jsem sabra. Nebyl jsem kibucník. Nebyl jsem z údolí,“ tedy Jezreelského, východně od Haify, odkud pocházelo mnoho kibucníků v řadách Sajeret Matkalu. „A ti si říkali, ,kdo je ten divný cizinec, co se mezi nás cpe?‘“

Dagan byl přidělen k parašutistům a sloužil v průzkumném oddílu. Absolvoval kurs pro pěchotní důstojníky a v roce 1966 z armády odcházel s hodností poručíka. Za šestidenní války byl povolán jako záložník a velel výsadkářské rotě. Bojoval nejprve na Sinaji a pak v Golanských výšinách.

„Najednou jsme se ocitli v nepřerušované řadě válek,“ vzpomíná.

„A jak jsem si uvědomil, že existence Izraele není jistá? Jen při tom, co jsem prožil, jen v těchto bitvách.“ Po šestidenní válce se znovu přihlásil do pravidelné armády a byl odvelen na Sinaj jako operační důstojník. Tam ho poprvé spatřil Šaron a byl svědkem jeho statečnosti, když deaktivoval kaťuše.

V roce 1969 se Dagan stal velitelem nové Šaronovy jednotky zvláštních operací. Byla to skupinka nanejvýš sto padesáti vojáků, velmi utajená a v interních dokumentech armády vedená jen pod číslem 5176. Neoficiálně se jí říkalo Sajeret Rimon („granátnické komando“) podle jejího znaku, na němž byl ruční granát, nůž a křidélka, označení parašutistů. Jako základnu Dagan zabral jednu opuštěnou vilu na pláži jižně od města Gaza, kterou kdysi používal egyptský prezident Násir. Dagan „měl vážnou poruchu mechanismu strachu“, řekl o něm jeden z jeho vojáků. Očividně byl výjimečně odvážný, cílevědomý a agresivní. Jeho nová jednotka měla naštěstí jen pramálo rysů, které jsou obvykle spojovány s vojenským oddílem. Byla svobodná a divoká a zajímalo ji jen jedno – provést co nejvíc operací. Každé ráno vyšel Dagan do půl těla nahý ze svého pokoje a zamířil na dvůr v doprovodu svého dobrmana Paka. Vytáhl pistoli a začal střílet na plechovky od sodovky, které jeho muži nechali rozházené po zemi. Pak mu tým pomocníků připravil snídani a vyčistil boty. Dagan si své vojáky vybíral osobně z jiných jednotek; hledal muže, kteří byli připraveni jít za ním kamkoli.

Už když mu bylo okolo pětadvaceti, začal vymýšlet vlastní bojovou doktrínu. Nápadně se podobá té, kterou dnes praktikuje izraelská armáda a zpravodajské služby. Jejím zásadním principem je, že Izrael se má vyhýbat velkým válkám, protože „slavné a rychlé vítězství šestidenní války se už nikdy nebude opakovat“. Aby se Izrael posunul kupředu, neměl by podle Dagana nikdy zabřednout do rozsáhlé a totální vojenské konfrontace, „dokud nemá nůž na krku“. Byl přesvědčen, že Araby lze snadněji porazit řadou omezených a přesně cílených akcí. Proto by se měli nemilosrdně pronásledovat a likvidovat vůdci nepřátel a významní velitelé.

Koncem roku 1969, po zhruba půl roce najímání nováčků, výcviku a budování jednotky, Dagan rozhodl, že je čas vyrazit do terénu. Šin

Bet mu předala složku hledaných mužů v Pásmu Gazy. „Ten seznam ale pořád narůstal,“ poznamenal Avigdor Eldan, jeden z prvních rekrutů nové jednotky. Šin Bet sice věděla, po kom jde, ale neměla dostatečnou palebnou sílu, aby tyto osoby zlikvidovala. Složka obsahovala přes čtyři sta jmen.

Šin Bet seznam rozdělila do dvou kategorií. „Černé“ cíle většinou představovali níže postavení ozbrojenci, kteří nevěděli, že je chce zpravodajská služba vyslýchat. Daganovi muži se je snažili zadržet při „identifikačních průzkumných“ akcích, jak jim Dagan říkal. Dopadeného „černého“ ozbrojence OOP pak Šin Bet vyslýchala, a když odmítal spolupracovat, mučila ho. Potom ho posadili do taxíku mezi dva Daganovy muže s pistolemi a řekli mu, aby jim ukázal skrýše, rodiny, které pomáhaly OOP, trasy, jež ozbrojenci využívali, a podobně. Podle jeho informací pak okamžitě zasáhli „granátníci“, kteří za nimi jeli v džípech, a zatkli všechny, jež informátor označil.

„Rudé“ cíle naopak věděly, že je Šin Bet hledá. Tito muži byli proto mnohem ostražitější, na útěku a většinou ozbrojení až po zuby. Při likvidaci „rudochů“ bylo většinou třeba dostat se k nim tak blízko, aby agenti mohli rychle vytáhnout zbraň a zabít je. Dagan proto posílal do čtvrtí Gazy své nejlepší muže převlečené za Araby, které doprovázeli palestinští spolupracovníci, a poskytovali jim tak přesvědčivé krytí.

Tato skupina, zřízená společně s Šin Bet, měla krycí jméno Zikit (Chameleon). Pro začátek bylo vybráno osm elitních bojových vojáků. Projekt Chameleon byl tak tajný, že „jsme zpočátku vůbec nevěděli, k čemu nás cvičí,“ uvedl Eldan. „Věděli jsme jen, že z nás div nesedřou kůži, a to jsme přitom byli v bojové formě, už když jsme nastoupili.“

Chameleoni měli falešné dokumenty, které jim opatřila Šin Bet. Uměli se vplížit do nitra hustě obydlených oblastí tak, že si jich nikdo nevšiml, dokud nevytáhli zbraň.

„Využívali jsme hlavní slabiny teroristických buněk,“ vysvětlil Dagan. „Jejich členové měli marxistické vzdělání a velmi pečlivě rozčleňovali informace tak, že každý věděl jen něco. Všichni znali jen členy vlastní buňky, ale ne ostatní. Takže když se objevíte jako ozbrojený místní obyvatel a mluvíte jazykem ,cíle‘, ten druhý nemůže zjistit, že jde o fintu, dřív, než když je už pozdě.“

„Například,“ vyprávěl veterán jednotky Moše Rubin, „jsme zjistili, že teroristické organizace dostávají zbraně a peníze loděmi z Libanonu. Vždycky je přivezli mateřskou lodí z Bejrútu na volné moře, tam je přeložili na malé rybářské čluny a vydali se s nimi ke břehu. Tak jsme si řekli, proč bychom taky nemohli přijet lodí z Libanonu?“

V listopadu 1970 nasedlo šest „chameleonů“ do rybářského člunu a izraelské námořnictvo ho odtáhlo na určité místo u břehů Gazy.

V týmu byli tři židovští vojáci izraelské armády v čele s Daganem. K nim se připojili dva palestinští spolupracovníci, z nichž jeden unikl masakru členů OOP, který o dva měsíce dříve nařídil jordánský král Husajn. Tento Palestinec byl vděčný, že ho Izraelci zachránili. Druhý s krycím jménem Ponorka zase zavraždil jednoho příbuzného ranou dýky do hlavy a Šin Bet ho propustila výměnou za spolupráci. Posledním členem týmu byl izraelský beduínský důstojník armády, jenž měl za úkol sledovat komunikaci z mikrofonů, které měli u sebe Palestinci. Měli jít napřed a navázat kontakt s hledanými muži a pak dát ostatním vědět, jaká je situace. Beduín měl ještě jeden úkol – informovat Dagana, kdyby ho oba Palestinci chtěli zradit.

Komando Chameleonů doplulo na pláž a několik dní se skrývalo v opuštěné boudě v sadu, zatímco spolupracovníci vyráželi do okolních uprchlických táborů. Tvrdili tam, že jsou členy Lidové fronty pro osvobození Palestiny, kteří přišli z Libanonu.

Zpočátku nikdo nepřicházel. „Báli se nás – ne proto, že by si mysleli, že jsme Izraelci, ale protože byli přesvědčeni, že patříme k OOP,“ vzpomínal jeden člen jednotky. „Hledaní teroristé se k místnímu obyvatelstvu nechovali vždy hezky. Často je vydírali, chtěli stále víc jídla a znásilňovali ženy. V citroníkových hájích jsme často nacházeli mrtvoly Arabů, které však nezabili naši, ale hledaní teroristé, kteří si vyřizovali osobní účty pod záminkou, že popravují kolaboranty s Izraelem.“

V průběhu rozfázované operace, která měla zvýšit důvěryhodnost Izraelců, pak skupinu „objevila“ hlídka izraelské armády, která na ni začala střílet a předstírala, že ji pronásleduje. Dagan a jeho muži utekli do písečných dun jižně od uprchlického tábora v Beit Láhii.

Přestřelka vzbudila zvědavost místních lidí. „Ponorce“ se podařilo domluvit schůzku Chameleonů se ženou, o níž bylo známo, že je napojená na jednoho vysoce postaveného hledaného člena Lidové fronty. Chameleoni zabili kuře a namočili si v jeho krvi obvazy, které si omotali kolem krku, aby vysvětlili, proč nemohou mluvit a nechávají za sebe hovořit spolupracovníka. A ten řekl ženě: „Přišli jsme vám pomoct, přiveďte do dun nejvyšší velitele.“

Po dni čekání se teroristé objevili. „Přišli tři, dva muži a žena, vysocí velitelé se zbraněmi,“ vzpomínal Dagan. Když se pozdravili, Dagan zašeptal smluvené slovo. Trojice vojáků začala z těsné blízkosti střílet z devítimilimetrových berett a oba muže zabila. Každého zasáhlo patnáct až dvacet kulek.

„Žena zraněna nebyla,“ konstatoval Dagan spokojeně.

Eldan vzpomínal, že „Meir potom sklouzl z vysoké duny, kde jsme všichni proti teroristům leželi, vzal pistoli značky Star, kterou se jednomu z nich podařilo vytáhnout a vystřelit z ní, a provedl s ní takzvanou ,kontrolu mrtvých‘, tedy vpálil každému z obou mužů kulku do hlavy.“ Dagan si pak pistoli nechal a Eldanovi podal pouzdro.

Ženu vzali s sebou a předali ji Šin Bet k výslechu.

Jednoho teplého sobotního rána začátkem ledna 1971 si jedenatřicetiletý reklamní manažer Bob Arojo vyjel s rodinou na výlet do kopců nad lagunou Bardawíl na pobřeží Středozemního moře. Arojo se narodil na Maltě, vyrostl v Anglii a do Izraele se přistěhoval s manželkou Preeti a dětmi Markem a Abigail v roce 1969. Usadili se na menším předměstí východně od Tel Avivu. Děti byly ještě malé (Markovi bylo sedm a Abigail pět), a tak Arojo plánoval jen krátký a nenáročný pochod; zajedou si na jih, stráví den na sluníčku a čerstvém vzduchu a vrátí se brzy k večeři. Obě děti byly nápadně krásné; jejich tváře byly v Izraeli často vidět, protože je otec občas fotil na reklamy, které vytvářel.

Ve tři odpoledne Arojovi ukončili procházku, vystoupali zpět k svému Fordu Cortina a vyrazili domů. Jeli na sever městem Aríš, pak do Pásma Gazy a kolem palestinských vesnic a uprchlických táborů podél hlavní silnice. Izraelci směřující na Sinaj tehdy pásmem cestovali často, protože to byla nejkratší a nejsnadnější cesta a až do té doby byla celkem bezpečná.

Těsně za severním koncem města Gaza, nedaleko továrny na výrobu limonád 7Up, je zastavil improvizovaný zátaras. K autu přiběhl nějaký teenager a hodil na zadní sedadlo ruční granát. Výbuch vůz roztrhl a ten explodoval jako ohnivá koule. Zraněný Arojo se vyplazil ven a prosil dva muže stojící opodál o pomoc. Ti se jen zasmáli a ušklíbli. Abigail zemřela v autě a Marek v nemocnici. Preeti utrpěla těžká zranění a strávila zbytek života na invalidním vozíku. O dva dny později byly Arojovy děti pohřbeny do společného hrobu na starém hřbitově na Olivové hoře v Jeruzalémě a pohřbu se zúčastnily desetitisíce Izraelců. Chvalořeč pronesl vrchní kaplan izraelské armády generálmajor rabín Šlomo Goren. Truchlil celý Izrael.

O dva týdny později Šin Bet pachatele dopadla. Chlapec, jenž hodil granát, byl patnáctiletý Muhammad Sulajmán az-Zakí ze čtvrti Šudžá‘íja v Gaze, a jeho dvěma komplicům bylo šestnáct a sedmnáct. Všichni tři chodili na palestinskou střední školu v Gaze a k operaci je naverboval jeden vysoce postavený člen Fatahu. Útok na Arojovu rodinu nebyl jejich první.

Vražda Marka a Abigail Arojových znamenala přelom v reakcích na záplavu teroristických útoků po šestidenní válce. „Dospěli jsme k závěru, že takhle už to dál nejde,“ prohlásil Meir Dagan. „Po vraždě těch dětí si začal Arik (Šaron) brát terorismus v Pásmu Gazy osobně.“ Šaron se už nespokojoval jen s Daganovými zprávami, třebaže mu plně důvěřoval. Od té chvíle „se občas osobně dostavil k nám do vily a zapojil se do plánování našich akcí a hlídek až do posledního detailu.“

Vražda Arojových také v podstatě ukončila debatu v resortu obrany o tom, jak přistupovat k palestinskému obyvatelstvu na obsazených územích. Vyhrál přístup Šarona. Do Gazy přišlo obrovské množství vojáků, kteří na Šaronův rozkaz zbourali řadu domů, aby mohli postavit široké přístupové silnice k přelidněným uprchlickým táborům. Jedné noci v lednu 1972 Šaron nařídil vyhoštění tisíců beduínů z oblasti velké deset čtverečních kilometrů jižně od Rafáhu. Generál Šlomo Gazit, který řídil vládní činnost na obsazených územích, byl v šoku. Hněv v něm jen vřel, když se o akci druhý den ráno dozvěděl, a pohrozil demisí. „Tento čin se nedá označit za nic jiného než etnickou čistku a válečný zločin,“ prohlásil později.

Šaron však dostal volnou ruku k nasazování svých zvláštních sil a tajných jednotek k pátrání po teroristech a jejich likvidaci dřív, než stihnou provést útok v Izraeli.

Dagan a jeho muži mezitím neustále vymýšleli nové metody, jak tyto Palestince najít a zabít. Jednou taktikou bylo přepadat je v nevěstincích. Další bylo schovat se na stromě v citroníkovém háji, když se vědělo, že se tam teroristé chtějí sejít. Aby byli vojáci naprosto zticha, komunikovali pomocí rybářského vlasce nataženého mezi sebou. Když se teroristé objevili, všechny je postříleli.

Často také využívali palestinské spolupracovníky, kteří prodávali granáty s nastraženou výbušninou Palestinské osvobozenecké armádě. Roznětky byly nastaveny na půl vteřiny místo na tři, takže se vyhodil do vzduchu každý, kdo je pouze vzal do ruky. A při jedné příležitosti, kdy se Izraelci nechali inspirovat trikem britské operace Mincemeat za druhé světové války, Dagan předstíral, že je mrtvý, a nechal se svými druhy, z nichž dva byli palestinští spolupracovníci a ostatní se převlékli za Araby, odnést do úkrytu teroristů. Jakmile se ocitli uvnitř, všechny postříleli.

Měsíc po vraždě Arojových, devětadvacátého ledna 1971, jely dva džípy pod Daganovým velením po silnici spojující uprchlický tábor Džabalíja a město Gazu. Cestou minuli místní taxi plné cestujících, které směřovalo opačným směrem. Dagan dva pasažéry identifikoval – Fawzí ar-Ruhajdí a Muhammad al-Aswad, přezdívaný Abú Nimr. Dagan nařídil obrátit džípy a pronásledovat taxi. Vozy je dohonily a zablokovaly silnici, vojáci vyběhli ven a obklíčili vůz. Dagan k němu přistoupil s namířenou pistolí. Z taxíku vyskočil Abu Nimr s odjištěným granátem v ruce. „Jestli půjdeš ještě blíž, všechny nás zabiju!“ zaječel. Dagan na vteřinu dvě zaváhal. Pak vykřikl: „Granát!“ a vrhl se na Abú Nimra. Popadl mu ruku, která granát držela a praštil ho do hlavy svou helmou. Abú Nimr začal krvácet a ztratil vědomí a zcela klidný Dagan mu sebral granát, našel na zemi pojistku a zastrčil ji zpět na místo. Za tento statečný čin dostal medaili náčelníka hlavního štábu. Šaron při této příležitosti pronesl se svým typickým černým humorem památnou Daganovu charakteristiku:

„Vrcholem jeho odborných schopností je oddělit Araba od vlastní hlavy.“

O účinnosti Daganových metod se skutečně nedá pochybovat. Šin Bet a speciální jednotky izraelské armády v čele s „granátníky“ a s nápady a podporou Šarona terorismus v Pásmu Gazy v letech 1968–1972 v podstatě vymýtily. Palestinské organizace neuměly na Daganovu taktiku reagovat. Nedokázaly přijít na to, jak se Šin Bet dozvídá jejich tajemství ani jak se mohou zničehonic objevit izraelští vojáci převlečení za Araby, aniž je někdo zpozoruje, a zatýkat a zabíjet jejich bojovníky. Seznam Šin Bet, který měl čtyři sta jmen (a neustále přibývala nová) se v roce 1972 smrskl na deset. V tomto roce provedli ozbrojenci z Pásma Gazy v Izraeli jen třicet sedm útoků, zatímco v předchozích letech jich byly stovky. Jejich počet pak čtyři roky vytrvale klesal.

I za tyto metody se však draze platilo.

Jicchak Pundak později vzpomínal, jak četl jednu zprávu, kterou jednotka odevzdala. Stálo v ní: „Náš oddíl pronásledoval hledaného teroristu v Aš-Šáti‘ (uprchlickém táboře v Gaze). Vběhl do jednoho domu. Jednotka se pustila za ním, odzbrojila ho a v domě ho zabila.“ Pundak podle svých slov upozornil jednoho zpravodajského důstojníka, že kdyby se zpráva dostala do OSN nebo k Červenému kříži, vyvolala by mezinárodní skandál. „A v čem je problém?“ zeptal se podle Pundaka onen důstojník. „Tak tu zprávu zničte.“

Pundak to vyprávěl veliteli Jižního velitelství Šaronovi, ale ten to odmítl vyšetřit. Pundak mu pak řekl: „Jste lhář, darebák a gauner!“ Šaron vstal a zvedl ruku, jako by mu chtěl dát facku, ale ten se ho nezalekl. „Jestli to uděláte, přímo tady ve vaší kanceláři vám zpřerážím kosti!“ prohlásil. Šaron si zase sedl. Pundak prý zasalutoval, oznámil mu, „teď vím, že jste taky zbabělec,“ a odešel z místnosti.

Několik novinářů získalo výpovědi nejmenovaných Daganových mužů, kteří potvrdili, že stříleli lidi i potom, co se vzdali a stáli se zdviženýma rukama. Novináři jednoho citovali, jak se svými kolegy zadržel Palestince hledaného za vraždu důstojníka izraelské armády. Agent Šin Bet, jenž byl s nimi, však údajně řekl, že tento muž nemůže nikdy jít před soud, protože tajná služba by musela prozradit jméno spolupracovníka, jenž dodal informace vedoucí k jeho dopadení. A tak vojáci nechali svého zajatce „uprchnout“, a když se dal na útěk, zastřelili ho.

Jiný veterán jednotky vyprávěl: „Zajatec se vyvedl z domu, kde byl zadržen, do nějaké temné uličky, kde vojáci předtím nechali pistoli anebo granát tak, aby se ho muž pokusil zvednout. A když to udělal, zastřelili ho. Někdy mu řekli, ,máš dvě minuty na útěk‘, a pak ho zastřelili a tvrdili, že uprchl.“

Další bývalý granátník vylíčil, že když šlo o „rudý cíl“, Dagan zrušil armádní pravidlo, podle kterého má podezřelý dostat šanci se vzdát, než je zabit. Za Daganova velení byl „rudoch“ cílem atentátu už v okamžiku, kdy byl spatřen. Dagan to potvrdil, ale dodal, že to bylo oprávněné: „Všechna ta nařčení, že jsme byli popravčí četa nebo banda vrahů, jsou nesmysly. Zasahovali jsme v bojových podmínkách a my i hledaní jsme byli v civilu a měli jsme stejné zbraně. Z mého pohledu při zatýkání ozbrojeného člověka neexistuje a ani nemůže existovat nějaký postup. Skoro všichni hledaní byli tehdy ozbrojení. Když narazíte na člověka se zbraní, ať už ji proti vám obrátí, nebo s ní běží či prchá, tak ho zastřelíte. Našim cílem nebylo je střílet, ale taky jsme nechtěli spáchat sebevraždu. Bylo jasné, že když nevystřelíme první, vystřelí oni po nás.“

Po jedné takové zatýkací operaci dvacátého devátého listopadu 1972, která skončila smrtí hledaného, Pundak požadoval, aby byl Daganův zástupce Šmuel Paz postaven před vojenský tribunál. Během soudního přelíčení vyšlo najevo, že Paz vystřelil z dálky na muže, jenž měl u sebe pušku, a ten padl k zemi. Paz se k němu blížil a pořád střílel, aby se ujistil, že je muž mrtvý. „A co bych měl podle vás dělat?“ opáčil Paz. „To, že ten muž padne na zem, neznamená, že to třeba jen nehraje. Taky může být jen raněn a dál po nás může střílet. V takové situaci se nedá jednat jinak,“ zdůraznil Dagan.

Tribunál Paze zprostil viny a osvobodil ho. Všechny ostatní stížnosti, zvěsti a výpovědi, nemluvě o množství mrtvých, se držely pod zámkem a v tajnosti, aby nemohly být nezávisle vyšetřeny.

Daganova jednotka byla nepochybně nelítostná a operovala podle vlastních pravidel. Dalo by se klidně říci, že znamenala začátek mimosoudního právního systému, jenž v Izraeli potichu a v naprostém utajení vznikl a existoval souběžně s trestním právem. Daganovi muži byli první, kdo na území ovládaném Izraelem likvidovali lidi, místo aby je zatýkali a trestně stíhali, jak vyžaduje mezinárodní právo. „Aby stát ochránil vlastní občany,“ upozornil Dagan, „musí někdy provádět kroky, které jsou v rozporu s demokracií.“

To vše se dělo s podporou izraelských civilních úřadů, které předstíraly, že o ničem nevědí. Politici si ze všeho nejvíc přáli, aby byl na dobytých územích klid. Ten izraelským vládám umožňoval využívat levné palestinské pracovní síly, dovážet z palestinských oblastí laciné zboží a vyvážet do nich izraelské – obojí bylo důležité pro zemi obklopenou nepřátelskými státy, s nimiž neměla obchodní styky.

Klid navíc umožňoval výstavbu židovských osad na obsazených územích. Izraelská pravice je přesvědčena, že Izrael si musí oblasti získané v roce 1967 ponechat, aby si udržel strategickou výhodu. Řada ortodoxních židů navíc věří, že dobytí biblického Judska a Samařska způsobil zásah Boha, jenž tak obnovil národ v jeho historické domovině a uspíšil příchod mesiáše. Obě tyto skupiny doufaly, že vznik co největšího množství osad zabrání budoucímu zřízení palestinského státu.

Když ustaly teroristické útoky, politické vedení si klid zjednaný službou Šin Bet a armádou vyložilo jako totální vítězství a potvrzení správnosti dosavadního postupu, jako by se dějiny zastavily a nebylo už třeba palestinskou otázku řešit.

KAPITOLA DEVÁTÁ

INTERNACIONALIZACE OOP

Třiadvacátého července 1968 ve 22:31 odstartoval z římského letiště Leonarda da Vinciho-Fiumicino let 426 společnosti El Al. Boeing 707 s třiceti osmi cestujícími, z nichž dvanáct tvořili Izraelci, a desetičlennou posádkou měl přistát v Tel Avivu v 1:18.

Zhruba dvacet minut po startu vrazil do kokpitu jeden ze tří palestinských teroristů na palubě. Piloti si zpočátku mysleli, že je opilý, a požádali stevardku, aby ho odvedla, ale on vytáhl pistoli. Druhý pilot Maoz Porat udeřil muže do ruky v naději, že pistoli pustí, ale nepustil. Terorista ho praštil pistolí do hlavy a zranil ho a pak na něj ještě vystřelil, ale netrefil se. Vytáhl ruční granát, ale kapitán letadla zareagoval rychle a řekl mu, že přistane, kde bude chtít. Ve 23:07 dostala kontrolní věž v Římě vzkaz, že letoun, jenž byl nyní ve výšce deseti tisíc metrů, mění směr a míří do Alžírska. Tam se souhlasem alžírských úřadů přistál pětatřicet minut po půlnoci. Mezitím únosci odvysílali všem, kdo poslouchali, zprávu, že mění volací znak letadla na „Osvobození Palestiny 707“.

Po přistání propustili všechny cestující, kteří nebyli Izraelci, a také ženy a děti. Zůstalo sedm členů posádky a pět pasažérů, které únosci drželi jako rukojmí v objektu alžírské bezpečnostní policie nedaleko letiště. Strávili tam tři týdny, než je propustili výměnou za osvobození čtyřiadvaceti Palestinců vězněných v Izraeli.

Únos letu 426 byl neuvěřitelně troufalým útokem nové skupiny jménem Lidová fronta pro osvobození Palestiny (LFOP). V prosinci předchozího roku ji v Damašku založili dva uprchlíci, George Habaš z Lydy a Wádí Haddád ze Safedu, oba pediatři, marxisté a pravoslavní křesťané. LFOP tak jedinou akcí zaznamenala krátkodobé taktické a strategické vítězství a ukázala, že má děsivou schopnost unést izraelské civilní letadlo a rozšířit povědomí o palestinské kauze do celého světa. Zároveň přinutila Jeruzalém vyjednávat s organizací, kterou Izrael odmítal uznat, a to byl ponižující ústupek. Ještě horší bylo, že Izrael byl nakonec nucen souhlasit s potupnou výměnou vězňů, přestože do té doby prohlašoval, že něco takového by nikdy neudělal.

Let 426 byl však teprve předehra. I když neúnavné úsilí armády a Šin Bet stále víc znemožňovalo útoky v Izraeli a u jeho hranic, Arafát a jeho stoupenci – nekonečná řada odštěpeneckých skupin a podskupin, které mohl palestinský předák podle momentální potřeby uznat nebo zavrhnout – si uvědomili, že svět nabízí mnohem větší prostor než jen Pásmo Gazy a Západní břeh.

Teroristický čin se dal provést kdekoli a západní Evropa na něj vůbec nebyla připravená – hranice byly propustné, oplocení letišť a přístavů se dalo snadno překonat a policisté byli slabí a neschopní. Studentská levicová hnutí chovala k Palestincům přiklánějícím se k marxismu sympatie a logistickou i operační spolupráci jim poskytovali evropští radikálové, jako například Skupina Baader-Meinhofová v Německu nebo Rudé brigády v Itálii.

Izraelské zpravodajské služby tak stály před velmi těžkým úkolem. Dokud se palestinský problém vyskytoval jen na území obsazeném v šestidenní válce, byla situace relativně jednoduchá. Teď se však stal přední linií celý svět a terčem byli Židé, a zejména Izraelci.

Zhruba rok po debaklu s letem 426 odstartoval z Los Angeles do Tel Avivu let 840 společnosti TWA se sto dvaceti cestujícími, včetně pouhých šesti Izraelců, a sedmičlennou posádkou. Mezipřistání měl v New Yorku a potom zastavil v Římě, aby doplnil palivo. Půl hodiny po startu, cestou na svou poslední zastávku v Athénách, zahájili útok čtyři Palestinci, kteří v Římě přistoupili. Jeden z nich přinutil pistolí stevardku, aby mu otevřela dveře do kokpitu. Druhého pilota Harryho Oakleyho udivilo, když za tímto mužem spatřil ženu s granátem v ruce.

„Byla velmi elegantně oblečená, celá v bílém,“ vzpomínala stevardka letu Margareta Johnsonová. „Měla široký bílý klobouk, bílou tuniku a bílé kalhoty.“ Tato „nikoli neatraktivní dáma“, jak ji popsal jeden ze stevardů, nařídila kapitánovi, aby letěl nad Haifou, protože se tam narodila a sionisté jí nechtějí dovolit, aby se tam vrátila.

Lejla Chálidová se v roce 1944 skutečně narodila v Haifě. Po židovském vítězství v líté bitvě o toto přístavní město uprchla její rodina do Libanonu s úmyslem vrátit se, až se válka uklidní. Nový Stát Izrael však návrat uprchlíků zakázal, a tak Chálidová vyrostla v přeplněném uprchlickém táboře v jiholibanonském Týru. Začala se intenzivně zajímat o politiku a už v patnácti letech se stala členkou jordánské odnože panarabského sekulárního socialistického hnutí, v jehož čele stál pozdější zakladatel LFOP George Habaš.

Let TWA 840 nebyl prvním útokem Chálidové na civilní letadlo. Už v roce 1969 se podílela na plánování úderu na Boeing 707 společnosti El Al, který měl odletět z letiště v Curychu. Když byl na rozjezdové dráze, zaútočili na stroj čtyři členové Lidové fronty ručními granáty a střelbou z kalašnikovů. Zasypali kulkami kokpit a smrtelně zranili druhého pilota. Chálidová se přímo či nepřímo podílela i na několika dalších útocích, ale proslavil ji až únos TWA 840.

Po okázalém letu nad Izraelem, kdy je doprovázely stíhačky izraelského letectva, ale ze strachu o cestující nemohly nic dělat, letadlo bezpečně přistálo v Damašku, kde byli všichni pasažéři i posádka propuštěni kromě dvou Izraelců. Únosci je zadržovali tři měsíce a pak je vyměnili za syrské vojáky. Potom vyhodili předek letadla do vzduchu a s pomocí syrské zpravodajské služby zmizeli.

Chálidová se stala symbolem této doby jako nejznámější teroristka na světě. Psaly o ní stovky článků a opěvovaly ji písně o bojovnících za svobodu. Její fotografie byla i na plakátech; na nejpopulárnějším z nich svírá kalašnikov, zpod kefíje jí vlaje černá hříva a na prstě má nápadný prsten. „Vyrobila jsem si ho z kulky a závlačky granátu,“ vysvětlila.

Šestého září 1970 se Chálidová se svými druhy pokusila unést letadlo El Al na cestě z Evropy, ale nepovedlo se jim to. Kapitán Uri Bar-Lev, bývalý pilot izraelského letectva, se strojem prudce klesl a vyvolal negativní přetížení, a když zase stoupl, únosci upadli. Agent

Šin Bet v civilu zastřelil partnera Chálidové a z kokpitu vyšel druhý agent a přemohl teroristku. V Londýně, kde letadlo přistálo, ji předali policii.

Čtyři další komanda Lidové fronty však byla úspěšnější. V tentýž den unesla letadla společností Pan Am, Swissair a TWA a tři dny nato letoun společnosti BOAC. Přistála s nimi v Jordánsku a požadovala osvobození Chálidové a jejích četných soudruhů.

Cestující byli propuštěni kromě pětapadesáti Židů a jednoho člena posádky. Únosci je odvezli do jedné palestinské čtvrti Ammánu a pak vyhodili prázdná letadla do vzduchu, a to v přímém přenosu kamer do celého světa. Média to označila za „nejčernější den v dějinách letectví“.

Černý den to byl i pro jordánského krále Husajna, jehož mezinárodní média označila za neschopného vládce, který ztratil kontrolu nad vlastním královstvím. Palestinci tvořili v Jordánsku většinu obyvatel a Husajn se právem obával, že Arafátovi a jeho nohsledům, kteří se chovali, jako by jim země patřila, roste chuť a chtějí ho o monarchii připravit. A tak po celosvětové ostudě kvůli uneseným letadlům a pokusu jedné palestinské buňky o atentát na krále zareagoval Husajn rychle a rázně. V polovině září nařídil jordánské armádě, policii a zpravodajským službám, aby na Arafátovy lidi podnikly brutální razii. Provedly bezuzdný masakr. Při operaci, které Palestinci začali říkat „černé září“, zahynuly tisíce lidí a OOP byla nucena přesídlit do Libanonu. Tam se její zdecimované vedení začalo znovu stavět na nohy.

Fatah a jeho odnože brzy přeskupily síly a rozpoutaly divokou vlnu mezinárodního terorismu. Jak vysvětlil Bassám Abú Šaríf z LFOP, jejím cílem bylo „ukázat, že vyhoštění z Jordánska nás ani trochu neoslabilo“.

Osmadvacátého listopadu 1971 byl v Káhiře zastřelen jordánský premiér Wasfí at-Tall – něco přes rok poté, co nařídil útok na Palestince. Dva týdny nato se skupina ozbrojenců pokusila zabít jordánského velvyslance ve Velké Británii Zajda ar-Rifá‘ího. Během dvou měsíců Palestinci zavraždili pět jordánských občanů v Německu, údajně kvůli spolupráci s Izraelem, a hodili bomby do jedné holandské plynařské firmy a jedné německé, která vyráběla elektroniku. Obě obvinili z obchodování s Izraelem.

Všechny tyto útoky spáchala do té doby neznámá organizace jménem Ajlúl al-aswad, arabsky „Černé září“, která se takto pojmenovala na památku masakru v Jordánsku. Název byl možná nový, ale samotná organizace nikoli. Mosad brzy zjistil, že Černé září je jen další odnoží stále se rozvíjejícího Fatahu. Vedl ji Saláh Chalaf, přezdívaný Abú Ijád, bývalý velitel zpravodajské odnože OOP Rasd, jenž se snažil udržet si uprostřed neustálých vnitřních bojů pozici v teroristické síti. Aby mohl útočit na širší okruh cílů, Chalaf předefinoval nepřátele palestinského lidu: nově teď zahrnovali i „americký imperialismus, arabské režimy i Izrael“.

Osmého května 1972 unesli čtyři teroristé Černého září a jeden z LFOP letoun společnosti Sabena s devadesáti čtyřmi cestujícími a sedmi členy posádky na trase z Bruselu do Tel Avivu. Více než polovinu pasažérů tvořili Izraelci nebo Židé. Když letoun přistál v Lodu (dnes Ben-Gurionovo letiště), únosci požadovali propuštění tří set patnácti svých teroristických soudruhů vězněných v Izraeli.

Ministr obrany Moše Dajan dostal na stůl dva různé plány reakce. Meir Dagan a členové jednotky Chameleon navrhovali, že si oholí hlavy a budou předstírat, že jsou arabští vězňové, zamíchají se mezi propuštěné a nastoupí s nimi do letadla. Až budou rukojmí v bezpečí, vytáhnou ukryté zbraně a teroristy zlikvidují a s nimi „i propuštěné vězně, bude-li třeba“, navrhl Dagan vrchnímu velení.

Dajan dal ale přednost plánu, který vymyslel velitel komanda Sajeret Matkal Ehud Barak. On a jeho tým se přiblížili k unesenému letadlu v bílých kombinézách letištního pozemního personálu a s ukrytými pistolemi Beretta ráže .22. Pak na letadlo zaútočili a všechny teroristy zabili nebo zranili. Při přestřelce přišla o život i jedna cestující a dva další utrpěli zranění. Lehce zraněn kulkou jednoho z členů komanda byl také mladý voják jménem Binjamin Netanjahu.

Operace pak v Izraeli nabyla mytických rozměrů. I když však byla úspěšná, Palestinci dosáhli svého hlavního strategického cíle. „Celý jeden den tajili revolucionáři celého světa dech a čekali, co se stane na letišti v okupované Palestině,“ řekl jeden velitel Černého září. „Celý svět se díval.“

Mnozí z oněch revolucionářů také brzy začali palestinskou kauzu podporovat. Nová vlna terorismu vyvolala obrovské zvýšení počtu žádostí o vstup do ilegálních organizací. Podle jednoho člena Černého září skoro všechny obsahovaly nějakou variantu věty: „Konečně jste našli způsob, jak přimět svět, aby slyšel váš hlas.“

Noví členové byli využíváni k ničivým účinkům. Třicátého května 1972 tři příslušníci Japonské rudé armády, ilegální levičáci vycvičení Lidovou frontou pro osvobození Palestiny v Severní Koreji a Libanonu, letěli na palubě letadla Air France z Říma do izraelského Lodu. Lidová fronta sice do jisté míry pochybovala, zda je jejich maoistická ideologie slučitelná s jejím marxismem, ale na Palestince udělalo hluboký dojem, že Japonci jsou ochotní – přesněji řečeno, vroucně touží – zemřít za jejich kauzu.

Na letišti v Lodu nevzbudili žádnou pozornost. Bezpečnostní personál, který Šin Bet rozmístila okolo pultů El Al, hledal nervózní osoby blízkovýchodního vzhledu, a ne asijské turisty.

Tři Japonci vyndali ze zavazadel kalašnikovy a ruční granáty a začali na letišti bez rozmyslu střílet kolem sebe. „Viděl jsem pětadvacet lidí v kaluži krve u pásu na kufry číslo tři,“ vzpomínal pak jeden svědek.

„Jeden (muž) stál u pásu se samopalem a střílel přes celou halu. Další zase házel granáty všude, kde viděl větší skupinu lidí.“

Kvílení sanitek bylo v ulicích Tel Avivu slyšet celé hodiny. Zabito bylo šestadvacet lidí, z toho sedmnáct křesťanských poutníků z Portorika, a sedmdesát osm dalších bylo zraněno.

Na tiskové konferenci v Bejrútu mluvčí LFOP a manžel Lejly Chálidové Bassám Zájid obhajoval masakr poutníků tvrzením, že podle přesvědčení Lidové fronty neexistují žádní nevinní; všichni se provinili, třeba jen tím, že „pro Palestince nehnuli prstem“. V izraelském resortu obrany vládl hluboký pocit viny z neschopnosti masakru zabránit.

Za této nové vlny terorismu se Izrael horečně snažil vymyslet nějakou adekvátní reakci. Na začátku, kdy ještě nebyly k dispozici relevantní zpravodajské informace, nařídil premiér Levi Eškol trestnou operaci proti relativně snadnému terči – arabskému civilnímu letectvu. Vycházela z předpokladu, že arabské režimy, které tyto aerolinie provozují, jsou odpovědné za to, co se děje, a podporují OOP.

V prosinci 1968 zaútočilo izraelské komando na mezinárodním letišti v Bejrútu, kde vyhodilo do vzduchu čtrnáct prázdných letadel společností Middle East Airlines, Lebanese International Airways a Trans Mediterranean Airways. Operace byla úspěšná v tom, že letouny zničila beze ztrát na izraelské straně, ale teroristy od dalších útoků na izraelská civilní letadla neodradila. A mezinárodní reakce na izraelský útok na civilní cíle byla prudká. Odsoudila ho Rada bezpečnosti OSN a francouzský prezident de Gaulle zpřísnil embargo na vývoz zbraní do Izraele a zrušil prodej padesáti stíhaček.

Přišly i další neúspěchy. Zpravodajské informace, které získala Křižovatka, označily jistý úřad v Bejrútu za ústředí OOP ve městě. Druhého února 1970 vypálili agenti Caesareje do jeho oken čtyři střely s časovými spínači z puškového granátometu. Ukázalo se však, že místnosti měly většinou kancelářský charakter. „Bylo zraněno několik sekretářek a shořelo něco papírů,“ shrnul akci jeden agent Caesareje. A nic víc. Byla to jedna z prvních protiteroristických operací, kterou schválila nová izraelská premiérka, obávaná a bojovná Golda Meirová, jež usedla do křesla předsedy vlády po smrti Leviho Eškola v únoru 1969.

O nic úspěšnější nebyly ani pokusy o likvidaci zakladatelů OOP. Dvěma agentům Caesareje se podařilo získat adresu jednoho bytu v ulici Muhjiddín číslo 8 v Bejrútu, kde bydlel a pracoval Wádí Haddád. „Haddád se v Bejrútu choval jako zámecký pán. Nebyl problém ho najít – nebál se a nedělal žádná bezpečnostní opatření,“ řekl velitel Caesareje Cvi Aharoni. Desátého července se z raketové lodi vylodili členové izraelského námořního komanda (Jednotky 707), připluli v gumovém člunu na pláž nedaleko bejrútského kasina a odevzdali dva granátomety atentátníkům z Caesareje, kteří si pronajali byt přímo naproti Haddádovu. V devět ráno pak jeden z nich střelu namířil na pokoj, kde viděl Haddáda sedět, stiskl tlačítko časového spínače nastaveného na třicet vteřin a utekl.

„Jenže Haddád zrovna v tu chvíli vstoupil do jiného pokoje, kde seděla jeho žena s dcerou, a tak útok přežil,“ vyprávěl Mike Harari.

„A Golda předtím nařídila, že nesmí být zkřiven ani vlásek na hlavě nikomu nevinnému, jinak bychom byli rozmetali celé patro.“

Mezitím další izraelský agent v Libanonu vypátral vilu George Habaše v Bisábě, hornaté oblasti jihovýchodně od Bejrútu. Dokonce

Habaše vyfotil, jak sedí s několika svými muži na verandě. Patnáctého července pak byla zahájena izraelská letecká ofenziva s cílem dům bombardovat, ale místo toho trefila a zničila vedlejší budovu. Habaš vyvázl nezraněn.

Brzy potom odstoupil Aharoni z funkce šéfa Caesareje; částečně kvůli kritice za to, že se mu nepodařilo zlikvidovat vůdce teroristů. Na jeho místo nastoupil Mike Harari.

Harari se okamžitě zaměřil na hlavní cíl: Jásira Arafáta. Vymyslel operaci Bílá poušť, při níž měl být vůdce OOP prvního září 1970 zavražděn na slavnosti pořádané pro plukovníka Muammara Kaddáfího v Libyi. U hradeb Starého Města v hlavním městě Tripolisu se stavěla tribuna pro prominentní hosty. Caesarea měla několik nápadů – umístit minometnou střelu s časovým spínačem na druhou stranu zdi a pak tribunu s Arafátem a dalšími politiky vyhodit do vzduchu nebo umístit výbušniny pod tribunu a odpálit je, až jednotka dostane potvrzení, že Arafát na tribuně sedí. „Nakonec jsme ale došli k závěru, že je to problematická operace, protože spolu s Arafátem bychom poslali do nebe dalších sto dvacet duší. A tak jsme se rozhodli pro odstřelovače.“ Harari a jeho lidé do Libye několikrát zajeli, aby místo činu prozkoumali, pronajali bezpečné domy a naplánovali únikové cesty.

Když ředitel Mosadu Cvi Zamir předložil plán premiérce Goldě Meirové ke konečnému schválení, všechno bylo připravené. Ona se však bála, že Izrael bude označen za strůjce operace a to bude mít za následek ostrou mezinárodní kritiku a pokusy o atentát na izraelské politiky. A tak byl celý plán zrušen.

Zklamaný Harari vyslal dva agenty do Evropy s příkazem oživit projekt dopisových bomb. Ty měly „hned dvě jasné výhody“, řekl Moti Kfir. „Snadno se dostaly do zájmových zemí, protože vypadaly neškodně, a pak také skýtaly dlouhou dobu k útěku – na rozdíl od střelby, která okamžitě upoutá pozornost.“ Izraelcům se skutečně povedlo zmrzačit bombami pár ozbrojenců, ale personál OOP se zanedlouho naučil, že si má na poštu dávat pozor.

Fatah a jeho odnože to neodradilo a hlavní terče Mosadu Arafát, Abú Džihád, Habaš a Haddád byli pořád živi a zdrávi a dál představovali hrozbu.

Nejvyšší izraelští politici na neveřejných schůzích obviňovali zpravodajské služby, že selhaly a teroristické útoky nezastavily ani od nich teroristy neodradily. „Vždycky, když vyletěl do vzduchu nějaký autobus v Jeruzalémě, dívali se na mě,“ vzpomíná Harari. „Proč prý nevyhodím do vzduchu čtyři autobusy v Bejrútu nebo Káhiře? Vždyť přece všechno, co oni dělají u nás v Izraeli, můžeme dělat i my jim v Káhiře, Damašku, Ammánu nebo kde kdo chce. Mohl jsem to prý dělat souběžně s jejich útoky. Jenže já jsem k takovým operacím nebyl ochoten, nechtěl jsem se snížit na úroveň teroristů. Takoví zoufalci jsme zase nebyli. Chtěli jsme nějaký zvláštní útok, o kterém by teroristi věděli, že ho provedl Izrael, ale nezanechal by žádné stopy.“

Aby Harari tohoto cíle dosáhl, musel překonat dvě závažné překážky. Zaprvé se ústředí teroristů nacházela v hlavních městech arabských států, které jim poskytovaly útočiště v místech, kde mohla Caesarea operovat jen s velkými obtížemi. A zadruhé se členové Caesareje tehdy na takový úkol nehodili. Filmy o Jamesi Bondovi a jim podobné mají sklon líčit špiony jako homogenní skupinu – tatáž osoba může být spícím agentem, vrahem, specialistou na vloupání i expertem na sledování, jenž shromažďuje informace a zároveň je analyzuje pro ty, kdo pak rozhodují. Realita je však značně odlišná, zejména v Mosadu. Agenti Caesareje byli vycvičeni k dlouhodobým úkolům v hlubokém utajení. Měli poutat minimální pozornost, vyvolávat co nejméně konfliktů s místními lidmi a shromažďovat co nejvíc informací tak, aby Izrael věděl předem, že se chystá válka. „Moji lidé nebyli žádní členové komanda,“ upozornil Harari. „Měl jsem takové, kteří mohli pobývat v Káhiře jako archeolog a například pozvat Násira na prohlídku vykopávek, anebo třeba ženu, která mohla dělat sestru ve vojenské nemocnici v Damašku. Tito lidé neměli výcvik k zabíjení hlídek, tasení pistolí nebo házení nožem. K boji proti terorismu jsem potřeboval jiné lidi a jiný druh zbraní.“

Přechod OOP k akcím po celém světě byl pro Izraelce také politickým problémem. Evropské země tehdy proti terorismu nebojovaly a na svém území to nedovolovaly ani Izraelcům. Evropané považovali blízkovýchodní konflikt za vzdálený a bezvýznamný a neměli žádný motiv k tomu, aby do něj zasahovali. Mosad shromažďoval stovky tipů týkajících se chystaných teroristických operací proti izraelským a židovským cílům v Evropě, ale k tomu, aby proti nim zakročil, potřeboval pomoc spřátelených evropských zpravodajských služeb. „Informujeme je o nich poprvé, podruhé, potřetí nebo popáté, ale nic se nestane,“ vysvětlila Golda Meirová na jedné tajné schůzi Výboru Knesetu pro zahraniční otázky a obranu.

V Mosadu proto sílila frustrace. „Nechápu, proč tady klidně každý den sedíme, zatímco teroristi spřádají plány, jak zabíjet Židy,“ postěžoval si zpravodajský důstojník Caesareje Avraham „Romi“ Porat na jedné schůzi na ústředí Mosadu. „Víme přece, kde jsou. Jejich kanceláře v Německu, Francii a Itálii nebo na Kypru jsou veřejné. Ani se je nesnaží maskovat. Pojďme tedy za každý únos letadla vyhodit jednu z nich do vzduchu a naše ,země pak bude žít v míru po čtyřicet let‘,“ parafrázoval biblickou Knihu Soudců.

Harari chtěl situaci vyřešit zřízením speciálního týmu Caesareje, který nebude shromažďovat informace o nepřátelských akcích, ale zaměří se na „tajné operace a vyhledávání, sledování a likvidaci lidských cílů a na sabotáže“. Tato jednotka pak dostala krycí jméno Kidon (Bajonet) a působila především v západní Evropě a dalších demokratických zemích.

Jádro Bajonetu se vlastně začalo formovat už v polovině roku 1969 pod velením agenta jménem Dany, ale Harari nemohl jeho tým řadu let využít v terénu a musel jeho činnost omezovat jen na výcvik a přípravu bojové doktríny. Golda Meirová sice západním zemím nedůvěřovala, ale respektovala jejich suverenitu. Bylo jí jasné, že ani přátelsky nakloněný národ by s Izraelem nespolupracoval, kdyby jeho agenti na jeho území prováděli cílené atentáty bez svolení země. Prohlásila, že jen evropské zpravodajské služby „mohou rozhodnout, co je na jejich území přípustné a zakázané… Existují přátelsky nakloněné země, které tvrdí, ,tohle tady dělat nebudete, tady jsme pánem my.‘ Tohle všechno není jednoduché. Není to zkrátka naše země.“

Harari byl přesvědčen, že si to Meirová nakonec rozmyslí, a tak potichu nařídil Bajonetu, aby pokračoval ve výcviku. „Nakonec nebudeme mít jinou možnost než je zabíjet v Evropě,“ řekl Harari Zamirovi a ten souhlasil, že má výcvik pokračovat. „Postoj premiérky jsme respektovali, a proto jsme jen shromažďovali informace a připravovali lidi a zbraně, jichž bude třeba v budoucnu.“

Režim výcviku a příprav byl náročný. Nováčci se museli umět rychle přemisťovat, řídit auto nebo motorku, sledovat cíl nebo se zbavit pronásledovatele, pronikat do budov a zvládat boj zblízka. Rovněž museli umět zachovat chladnou hlavu v řadě bojových situací. Cvičili se v přesné střelbě z pistole na cíl s důrazem na metodu známou jako instinktivní střelba. Na jejím vývoji se podílel veterán americké armády Dave Beckerman, který osvobozoval Dachau. Jde o rychlý pohyb z klidového stavu do palebné pozice anebo střelbu s maximální přesností v pohybu.

Nováčci potřebovali výcvik ještě v jednom oboru – v líčení. Většina úkolů Bajonetu měla být krátkodobá, takže bylo třeba nejrůznějších převleků s cílem změny totožnosti. Podle Jarina Šachafa, který dnes agenty Mosadu učí, jak se líčit, je to složitý úkol: „Musíte si být jistí, že při rvačce nepřijdete o knírek nebo že vám padne paruka a neuletí vám ani při honičce po střechách. Bojovník musí vědět, jak si ji nasadit, aby vypadala věrohodně, a také jak se rychle odmaskovat a odlíčit, když musí uprchnout.“

A nakonec musí nováček projít ještě jednou zkouškou. Organizace ho pošle domů, do jeho čtvrti a vlastních společenských kruhů v převleku a s falešným jménem. Pokud se tam dokáže pohybovat mezi lidmi, kteří ho znají nejlépe a nepoznají ho, pak je uznán za schopného pracovat v nepřátelské zemi plné cizinců.

Začátkem července 1972 přijelo osm členů Černého září do výcvikového tábora v libyjské poušti, jehož velitelem byl šéf bezpečnostního a zpravodajského aparátu Fatahu Muhammad Júsuf Nadždžár. Těchto osm mužů bylo aktivisty Fatahu a k výcviku byli vybráni z nejrůznějších důvodů. Někteří měli rozsáhlé bojové zkušenosti, jiní znali Evropu obecně a ještě lépe Německo. Byl mezi nimi Muhammad Massalha, který se narodil v roce 1945 prvnímu předsedovi rady galilejské vesnice Daburija. Hovořil plynně německy a anglicky a byl starší než ostatní. Nebyl to bojovník, ale spíš ideolog a mluvčí celé skupiny. Hlas a osobnost Massalhy, jenž dostal krycí jméno Isá, měl brzy znát celý svět.

V libyjském táboře na těchto osm mužů čekal zakladatel Černého září Saláh Chalaf (Abú Ijád) a Muhammad Auda (Abú Dáwud), dlouholetý bojovník Fatahu a spolehlivý a schopný důvěrník Abú Ijáda. A ten mužům oznámil, že se zúčastní nesmírně důležité operace, ale neodhalil, o co přesně jde. V několika dalších týdnech pak skupina prošla výcvikem ve střelbě z pistole i kulometu, házení granátů a boji zblízka a celkově se dostala do formy. Zvláštní důraz se kladl na utajení totožnosti. Muži dostali krycí jména, falešné libyjské pasy a rozkaz, že musí mít během celé operace zakryté obličeje a často měnit oděv, aby měli přihlížející dojem, že členů skupiny je mnohem víc.

Izraelským zpravodajským službám tyto přípravy v Libyi zcela unikly. Sedmého července jeden palestinský agent s krycím jménem Lucifer varoval Mosad, že „Černé září plánuje útok v Evropě“, a pátého srpna hlásil, že „Černé září chystá nějakou operaci mezinárodní povahy“. Neznal však žádné podrobnosti. Do výzkumného oddělení Mosadu proudilo tolik upozornění na teroristické útoky a tipů, že se některé nutně přehlédly. K těm, co zapadly, patřily i Luciferovy informace.

Třetího a čtvrtého září přiletělo všech osm členů Černého září každý jiným letadlem do západního Německa. Sešli se v Mnichově, kde se v roce 1972 konaly olympijské hry, jež sledovaly miliony lidí po celém světě. OOP jménem Palestinců bez vlastního státu žádala, aby se jich také směla zúčastnit, ale Mezinárodní olympijský výbor odmítl.

„Podle tohoto slovutného orgánu, který předstírá, že je apolitický, očividně neexistujeme,“ řekl později Chalaf. „A tak se vedení Černého září rozhodlo vzít věci do vlastních rukou.“

V předvečer operace odhalil konečně Auda v jedné restauraci u mnichovského nádraží členům skupiny celý plán. Všech osm mužů sepsalo společnou poslední vůli a šli s Audou pro zbraně a výbušniny, které byly do země propašovány ze Španělska a Švédska a ukryty ve skříňce na úschovu zavazadel na nádraží. Auda od mužů vybral pasy. Pak je poslal k bráně do olympijské vesnice číslo A25. Tam bez problémů přelezli plot a vstoupili do Connollystrasse číslo 31, kde byla ubytována izraelská olympijská delegace. V té době bylo ve vesnici dvaatřicet policistů – dva s ručními zbraněmi a ostatní neozbrojení, protože němečtí hostitelé chtěli navodit co nejklidnější a nejmírumilovnější atmosféru. Ani jeden z nich si nevšiml, co se děje.

Pátého září zhruba ve čtyři hodiny ráno skupina Černého září vpadla do části ubytovny, kde spal izraelský tým. Jednomu ze sportovců se podařilo utéct. Trenér zápasníků Moše Weinberg a vzpěrač Josef Romano se snažili teroristům vzdorovat, ale ti je zastřelili. Nechali jejich mrtvá těla ležet na podlaze devět hodin, před očima všech ostatních devíti Izraelců, které zajali jako rukojmí. Na Romanově mrtvole byly později nalezeny stopy hrůzného zohavení.

Massalha (Isá) zahájil vyjednávání s bavorskou státní policií a vládou. Přihlížely stamiliony diváků po celém světě. Toho dne ráno Golda Meirová zasmušile informovala Kneset: „Výměnou za osvobození rukojmí vrahové požadují propuštění dvou stovek teroristů z izraelských věznic.“

Tak jako ve všech ostatních případech v době, kdy byla v úřadě, se Meirová spoléhala na armádu a zpravodajské služby a měla jen jedinou zásadní podmínku: s teroristy se nikdy a za žádných okolností nevyjednává.

Němci rázně odmítli přerušení olympiády s tvrzením, že západoněmecká televize nemá náhradní program. „Je to neuvěřitelné, ale oni pokračují,“ napsal Jim Murray v Los Angeles Times. „Skoro jako kdyby se v Dachau tančilo.“

Tým Sajeret Matkalu začal okamžitě chystat záchrannou operaci. Izrael však ohromilo, že Německo odmítlo pustit Izraelce do země, třebaže mělo v této oblasti mnohem méně zkušeností. Povolilo jen, aby dva vysocí představitelé, ředitel Mosadu Cvi Zamir a ředitel výslechového oddělení Šin Bet Viktor Kohen, sledovali z dálky vyjednávání.

Kohen pocházel ze Sýrie, mluvil plynně arabsky a měl rozsáhlé zkušenosti s vyslýcháním teroristů. Právě on vyjednával s únosci z Černého září, kteří se zmocnili letadla společnosti Sabena. „Tehdy mě nechali normálně pracovat,“ vzpomíná Kohen. „Z rozhovorů s únosci jsem se toho hodně dověděl – z jejich dialektu, odkud pocházejí; z volby slov, v jaké jsou náladě; z energie, kterou jsem cítil, nebo nakolik jsou ostražití. Když jsem měl pocit, že začínají být unavení, řekl jsem lidem ze Sajeret Matkalu, že je čas zaútočit.“

V Mnichově však Němci odmítli Kohenovy a Zamirovy nabídky poradenství v otázce, jak s teroristy jednat. Oba museli přihlížet, jak únosci vyvádějí zbylé členy izraelského týmu s pistolí u hlavy z ubytovny a vedou je ke dvěma vojenským vrtulníkům Bell UH-1, které čekaly opodál. Na Zamira celý výjev hluboce zapůsobil: „Ten pohled na to, jak vedou sportovce k helikoptérám, nezapomenu do konce života. Na obou stranách stezky, na jakémsi trávníku, stály desetitisíce lidí z nejrůznějších zemí. Hrobové ticho. Já jsem stál vedle (německého ministra vnitra Hans-Dietricha) Genschera a (Franze Josefa) Strausse, a s Viktorem po boku jsme se dívali na izraelské sportovce se spoutanýma rukama a teroristy okolo nich, jak všichni stejným krokem pochodují k vrtulníkům. Byl to děsivý pohled, zejména pro Žida na německé půdě a v Mnichově.“

Vrtulníky přepravily rukojmí na nedaleké vojenské letiště, odkud je mělo odvézt letadlo z Německa, jakmile bude uzavřena dohoda o propuštění palestinských rukojmích. Za teroristy a rukojmími letěly další vrtulníky se Zamirem, Kohenem a německými představiteli.

Německo vymyslelo záchrannou operaci, která měla proběhnout na vojenském letišti, ale síly, které tam rozmístili, byly nevycvičené a dezorganizované a postrádaly potřebné informace o teroristech, vybavení pro odstřelovače i podporu k takovému úkolu. Vojáci začali střílet nekoordinovaně a nezabili dost teroristů, aby zneutralizovali celé komando.

„Teroristi stříleli i na budovu, kde jsme byli my,“ vyprávěl Zamir.

„Seběhli jsme s Viktorem ze schodů, tápali ve tmě a hledali velitele operace a kolem se pořád střílelo. Viděli jsme, jak teroristi zastřelili piloty vrtulníků a ti padli tváří na zem. Když jsme našli (německé) velitele (operace), žádal jsem, aby mě nechali vylézt na střechu a s teroristy promluvit a varovat je, že jestli budou dál střílet, nevyváznou živí. Důstojníci mě odmítli, ale my jsme naléhali dál. Nakonec svolili pod podmínkou, že budeme mluvit arabsky, a ne německy.“

Kohen si vzal megafon a začal teroristy přesvědčovat, aby se vzdali.

„Jenže na to už bylo pozdě. Odpověděli další střelbou, která nás oba málem zabila.“

Zamir se Němců zeptal, proč není na místě jednotka, která by na teroristy zaútočila. Odpověděli mu, že policie čeká na obrněné vozy, ale ty cestou na letiště uvízly v dopravní zácpě zvědavců.

A tak Zamir přihlížel, jak teroristé házejí granáty dovnitř vrtulníků, kde zadržovali Izraelce, a viděl, jak helikoptéry začínají po výbuchu granátů hořet. Když k jejich doutnajícím troskám přiběhl, našel už jen devět těl Izraelců připoutaných k sobě, spálených na uhel. Některá dosud hořela.

Podle Zamira bylo německé počínání v situaci s rukojmími neuvěřitelné: „Ani v nejmenším se nesnažili zachraňovat životy nebo alespoň riskovat, aby je zachránili – jak naše lidi, tak své vlastní.“ Viděl třeba, jak jeden z německých pilotů volá o pomoc. „Povídám (německému policistovi), ,proboha, vždyť v té helikoptéře krvácejí lidé! Zraněný pilot se plazí už dvě stě metrů! Dostaňte ho odtamtud!‘ Lezl po čtyřech, raněný, a nikdo se ho nepokusil zachránit.“

Kohen dodal: „Později jsme se dověděli, že někteří policisté, kteří se měli záchranné operace zúčastnit, se už předem rozhodli, že nejsou ochotní riskovat život kvůli Izraelcům.“

Těsně po třetí hodině ráno, necelých třiadvacet hodin po zahájení teroristického útoku, Zamir telefonoval Meirové, která mu gratulovala k úspěchu. Dostala od Němců mylnou informaci, že Izraelci jsou v bezpečí. „Je mi líto, Goldo,“ řekl jí Zamir, „ale oni ty sportovce nezachránili. Celé jsem to viděl. Nepřežil ani jediný.“

Okamžitě se začala objevovat historická srovnání. Už zase jsou Židé vražděni na německé půdě, zatímco zbytek světa dělá, jako by se nic nedělo. Ještě horší bylo, že německé úřady znemožnily Státu Izrael zasáhnout a přinutily ho jen nečinně přihlížet, jak teroristé vraždí jeho občany. V Izraeli se život na několik dní doslova zastavil. Oslavy novoročního svátku Roš ha-šana byly v celé zemi zrušeny a obyvatelstvo se pohroužilo do smutku a beznaděje.

Palestinci považovali operaci za úspěch, protože jejich kauza byla středem celosvětové pozornosti. Jeden list OOP napsal: „Ani bomba v Bílém domě, pozemní mina ve Vatikánu, smrt Mao Ce-tunga nebo zemětřesení v Paříži by neměly takový ohlas jako tato operace Černého září… Jako by se slovo ,Palestina‘ napsalo na vrchol hory, který je vidět ze všech koutů zeměkoule.“

Bezprostředně po této události toho vláda Meirové mohla dělat pramálo. Vydala formální prohlášení, v němž stálo, že „vláda Izraele s hněvem a odporem odsuzuje vraždu jedenácti Izraelců arabskými teroristy“. Meirová rovněž nařídila letecké bombardování desítky „základen, táborů a ústředí teroristů v Sýrii a Libanonu. Cílem je zasáhnout teroristy, nikoli civilisty“.

To byl však teprve začátek.

Večer šestého září se z Mnichova vrátil Zamir. Na dvou schůzích, jež měly mít dramatický dopad na budoucí izraelský přístup k terorismu, emotivně vylíčil celý útok i německou reakci, tedy německé odmítání pomoci i rad a také zmatek, neprofesionalitu a apatii, kterou německé síly předvedly.

„Německá ostuda je nezměrná,“ prohlásil. Němci jen chtěli mít celou věc z krku, aby mohla olympiáda pokračovat, řekl šokovanému kabinetu.

Zamirovo vyprávění kolovalo a rychle posilovalo hněv vůči teroristickým organizacím, jež prolévají židovskou krev, i vůči německým úřadům, které tak hanebně selhaly a odmítly za to převzít zodpovědnost. Na tajné schůzi výboru Knesetu jeden účastník vzkypěl: „Musíme se nejen bránit, ale také přejít do ofenzivy. Musíme ty teroristy najít a zabít. Musíme z lovců udělat kořist.“

Menachem Begin navrhl bombardování Libye.

Meirová byla terčem ostré kritiky, že zpravodajské organizace pod jejím vedením nezjistily, co se chystá, a mnichovskému masakru nezabránily. Premiérka se bála, že by už nemusela být znovu zvolena, a probrala se. Když se Evropané ani nesnaží zastavit teroristy na vlastní půdě, dostane k tomu zelenou Mosad, rozhodla Meirová a její vláda. Jedenáctého září kabinet premiérku zplnomocnil, aby schválila likvidaci cílů ve spřátelených zemích a neoznamovala to místním úřadům.

„Odveta neodveta,“ řekla Meirová Knesetu dvanáctého září, „budeme na ně útočit všude, kde se něco chystá a někdo se připravuje vraždit Židy a Izraelce.“

Harari se nemýlil: Meirová změnila názor. Do akce měl být okamžitě nasazen Bajonet.

KAPITOLA DESÁTÁ

„ NEMÁM ŽÁDNÝ PROBLÉM S NIKÝM,
KOHO JSEM ZABIL“

„Krásná Sára vyšla z budovy a míří domů.“

Tento vzkaz zazněl ve vysílačce týmu Bajonetu v Římě jednoho říjnového večera v roce 1972. „OK, dejte se do toho. Připravte se k akci,“ nařídil Mike Harari z velitelského stanoviště.

„Krásná Sára“ nebyla žena, ale krycí název vysokého a hubeného muže v brýlích s kšticí lesklých černých vlasů a velmi výrazným obličejem. Ve skutečnosti se jmenoval Wá‘il Zuwejtir a byl to Palestinec, který pracoval na půl úvazku na libyjském velvyslanectví v Římě jako překladatel. Zuwejtir přeložil skoro celý příběh Tisíce a jedné noci z arabštiny do italštiny a strávil večer u své přítelkyně, australské výtvarnice Janet Venn-Brownové, s kterou probíral nuance barevných ilustrací ke knize. Hostitelka mu dala u dveří bochník chleba, který pro něj upekla. Uložil si ho do obálky, kde měl i rukopis.

Když od ní odešel, zamířil do svého bytu na Piazza Annibaliano číslo 4. Jel dvěma autobusy, a když z toho druhého vystoupil, zašel i s obálkou s posledními kapitolami svého překladu do baru.

Sledovací tým Bajonetu Zuwejtira celou dobu sledoval. Mosad byl přesvědčen, že tento muž není jen překladatel, ale jde o krytí a ve skutečnosti je velitelem operací Černého září v Římě. Itálie byla v boji proti terorismu zvlášť slabým článkem, takže Řím se stal evropským centrem palestinské teroristické činnosti. Mosad se domníval, že Zuwejtir má na starosti pašování agentů a zbraní a výběr cílů.

Rovněž ho podezříval, že naplánoval zářijový pokus o umístění bomby na palubu jednoho letadla El Al z Říma. Italské úřady ho podezřívaly také – v srpnu ho policie nakrátko zadržela v souvislosti s útoky Černého září na ropné společnosti, které obchodují s Izraelem.

Zuwejtir vyšel z baru a zamířil domů. Sledovací tým odvysílal zprávu dvěma kolegům a potvrdil, že cíl se blíží. Zuwejtir vstoupil do spoře osvětlené chodby domu, kde bydlel, a stiskl tlačítko výtahu. Oba vrahy, kteří se skrývali pod schodištěm, nikdy nespatřil. Vytáhli beretty s tlumičem a nastříleli do Zuwejtira jedenáct kulek, které ho odmrštily do řady rostlin v květináčích. Zuwejtir upadl na zem, stále svíraje svůj rukopis Tisíce a jedné noci. Tam také zemřel.

Všech sedmnáct agentů Bajonetu odjelo během několika hodin z Itálie a vrátilo se do Izraele. Ani jeden z nich nebyl dopaden. Operace proběhla přesně podle plánu.

Zuwejtir byl první na dlouhém seznamu ozbrojenců a členů OOP, kteří měli zemřít.

Změna postoje Goldy Meirové vůči spřáteleným evropským zemím byla rychlá a drsná. Meirová se narodila v Kyjevě, vyrostla v Milwaukee a viděla svět přímočaře a někdy nepružně – věci byly buď černé, nebo bílé, dobré či špatné. Podle ní měly akce palestinských teroristů přímou spojitost se zvěrstvy druhé světové války: „Ti, kdo ublíží Židům, později ublíží i jiným lidem; tak to bylo s Hitlerem a tak je to i s arabskými teroristy,“ řekla vydavateli The New York Times Arthuru Sulzbergerovi staršímu.

Bez obalu prohlašovala, že vojenským a zpravodajským záležitostem nerozumí a spoléhá na ministra obrany Mošeho Dajana, ministra bez portfeje Jisraele Galiliho a ředitele Mosadu Cviho Zamira, ale po mnichovském masakru jednoznačně pochopila, že Izrael nemůže čekat, že jeho občany ochrání jiné země. Židovský stát se nebude sklánět před suverenitou jiného státu a bude zabíjet lidi všude a vždy, když usoudí, že je to nutné.

Tato změna politiky měla významný dopad na operace Caesareje. Před Mnichovem Meirová omezovala atentáty jen na „zájmové“ státy, tedy ty, které byly vůči Izraeli oficiálně nepřátelské, jako Sýrie nebo Libanon. Pro agenty Caesareje však bylo obtížné někoho v těchto zemích zabít kvůli riskantnímu prostředí. Užití pistole nebo odstřelovací pušky, tedy metod, které vyžadovaly přímý kontakt s terčem, vždy rychle vzbudilo pozornost místních úřadů, a i kdyby se zabijákům podařilo z místa činu zmizet, země by kvůli vraždě někoho významného brzy zavedla přísné hraniční kontroly dřív, než by se agentům povedlo odjet. A izraelský vrah dopadený v zájmové zemi by pravděpodobně dostal trest smrti, navíc po brutálním mučení. Bylo bezpečnější zabíjet na dálku, ale to bylo méně účinné, záleželo to na mnoha proměnných okolnostech a i při tom hrozilo, že budou zabiti nebo zmrzačeni nevinní lidé.

Bylo mnohem pohodlnější zasahovat v takzvaných opěrných zemích, tedy v těch s přátelskými styky, což byla celá Evropa. Kdyby byl vrah dopaden, v nejhorším případě by si odpykal nějaký trest vězení. Navíc si oddělení Mosadu s názvem Vesmír (Tevel), které mělo na starosti styky se zahraničními zpravodajskými službami, vybudovalo s mnoha evropskými organizacemi síť těsných vztahů, jimž se v žargonu Mosadu říkalo „měkké polštáře“; tito spolupracovníci mohli v případě komplikací poskytnout místní kontakty, které pomohly zahladit stopy – někdy výměnou za nějakou protislužbu. V Evropě bylo zkrátka mnohem jednodušší někoho zabít tak, aby to vrahovi prošlo. A zabít bylo třeba hodně lidí. První seznam cílů obsahoval jedenáct jmen teroristů, kteří se podíleli na mnichovském masakru. Brzy bylo jasné, že se všichni skrývají v arabských státech nebo ve východní Evropě a bude obtížné se k nim dostat. Mezitím se však začaly hromadit informace o dalších cílech, které sice byly méně důležité, ale žily v Evropě. Po Mnichovu se stal legitimním terčem každý, koho Mosad podezříval ze spolupráce s Černým zářím – a vlastně i z členství v OOP.

Seznam byl proto dlouhý.

„Chtěli jsme dosáhnout zvučného účinku,“ řekl jeden agent Caesareje. „Nějaký atentát z těsné blízkosti, který by vyvolal strach a třas, čin, jenž Izrael sice popře, ale bude jasné, že spoušť zmáčkl izraelský prst.“

Tento prst patřil Bajonetu. V polovině září 1972 se v jeho výcvikovém středisku objevil Cvi Zamir. „Izrael nebude nečinně přihlížet,“ řekl agentům. „Dostaneme ty, kdo to udělali. Budete prodlouženou rukou Mosadu.“

„Ta slova v nás vzbudila hrdost,“ poznamenal agent Caesareje s krycím jménem Kurtz. Do roka od mnichovského masakru bude po smrti čtrnáct palestinských ozbrojenců.

Velitelem zásahových týmů a některých jejich operací byl Nechemja Meiri, který přežil holokaust. Narodil se v tradiční židovské rodině ve vesnici Demblin v jižním Polsku. Bylo mu dvanáct, když gestapo nahnalo všechny Židy ze vsi do nedalekého lesa. Němci jim nařídili, aby vykopali jámu, a přinutili je, aby se postavili na její okraj. Pak všechny postříleli ze samopalů. Nechemja byl už tehdy vynalézavý a silný, a tak se do jámy vrhl o zlomek vteřiny dřív, než zazněl povel k palbě. Němci si ho nevšimli, a tak ležel tiše mezi mrtvými těly své rodiny a sousedů, dokud vraždění neskončilo. Když Němci odešli, vylezl z masového hrobu celý nasáklý krví.

Později za války byl Meiri dopaden. Když musel provádět nucené práce na jistém letišti, zachránil život jednomu vysokému důstojníkovi luftwaffe, který na ranveji havaroval se svým messerschmittem. Meiri do hořícího letounu vlezl a pilota v bezvědomí zachránil. Vysloužil si tak několik let ochrany. Po válce emigroval do Palestiny spolu s přistěhovalci na slavné ilegální lodi Exodus. Bojoval ve válce za nezávislost v roce 1948, byl zajat a opět zázračně přežil, když jordánský voják začal střílet do válečných zajatců.

Potom vstoupil do Šin Bet a sloužil v ochrance Ben-Guriona. Jeho kolegové i nadřízení si všimli, že je rozvážný a chladnokrevný a nemá žádné morální zábrany zabít někoho, kdo ubližuje Židům.

„Nechemja ráno vstával s nožem v zubech,“ vzpomíná jeden z členů týmu.

Meiri byl členem Ptáků, společného operačního týmu Mosadu a Šin Bet. Zúčastnil se únosu podvodníka Alexandera Jisraeliho, jenž se pokusil prodat izraelská tajemství, i akce s cílem zabít a zastrašit německé vědce, kteří vyvíjeli rakety pro Násira. Později byl převelen do Caesareje a zařazen do týmu, jenž budoval jednotku Bajonet. Jeden z nejznámějších izraelských novinářů Ejtan Haber, který také dělal vedoucího úřadu premiéra Jicchaka Rabina, vyprávěl, jak jednou pokáral Zamira, že Meiriho zařadil do Bajonetu. Je to nemorální, zdůraznil Haber, jemuž to připadalo jako „zneužívání hrůz holokaustu k budování vraždící mašinérie“.

Meirimu však působení v Bajonetu nečinilo potíže a neměl žádné výčitky svědomí z toho, co v jednotce prováděl. Po letech se ho lidé, kteří o jeho tajném životě věděli, ptali, jestli ho někdy pronásledovaly přízraky těch, které zabil, nebo jestli se mu o nich nezdají ošklivé sny.

„V noci se mi zdá o mé rodině,“ odpovídal Meiri. „Zdá se mi o tom údolí u Demblinu v Polsku, kde došlo k masakru; zdá se mi o muselmänner (vyhladovělých a nemocných vězních) v táborech smrti. Takové věci mě trápí. Nemám problém s nikým, koho jsem zabil. Každičký z nich si zasluhoval kulku do hrudi a dvě do hlavy.“

Meiri byl jedním ze dvou mužů, kteří v Římě zastřelili Zuwejtira. Dva týdny potom byl určen další cíl: Mahmúd Hamšarí, údajně druhý nejvýznamnější představitel Černého září.

Mosad mu připisoval plán umístit pomocí mezinárodní letecké pošty bomby do letadel na linkách z Evropy do Izraele, které budou vybuchovat podle barometru. Jedna explodovala v únoru 1970 brzy po startu z Frankfurtu na trase do Vídně, ale pilotovi se podařilo nouzově přistát. O přistání se pokusil i pilot letu 330 společnosti Swissair z Curychu do Hongkongu s mezipřistáním v Tel Avivu, když mu v nákladním prostoru vybuchla bomba, ale zřítil se do lesa. Zahynulo všech čtyřicet sedm cestujících a členů posádky. Mosad byl rovněž přesvědčen, že Hamšarí byl zapojen do nezdařeného atentátu na Ben-Guriona při jeho návštěvě Dánska v květnu 1969 a že jeho byt v Paříži slouží jako zbrojnice Černého září.

Agenti Bajonetu, kteří Hamšarího v Paříži sledovali, zjistili, že tráví hodně času se svou ženou a malou dcerkou doma a jinak schůzkami s nejrůznějšími lidmi, většinou na rušných místech.

To, že se obklopoval tolika nevinnými lidmi, byl problém, na který byla Golda Meirová obzvlášť citlivá. Pozvala k sobě domů Harariho a uvařila mu čaj. „Mikeu,“ řekla mu, „musíte zajistit, aby nebyl zkřiven ani vlásek žádnému francouzskému občanovi. Ani vlásek! Rozumíte?“

I když už byla ochotná zabíjet lidi v Evropě, pořád jí bylo jasné, že se musí dodržovat jistá pravidla. Taky jí bylo dál nepříjemné, že jako jediná nese odpovědnost za odsouzení někoho k smrti. Vždycky, když ji Zamir požádal, aby podepsala „rudou stránku“, jak se říkalo příkazu k zabití kvůli barvě papíru, na němž byl napsán, svolala schůzi vybraných ministrů svého kabinetu, aby se s nimi poradila – včetně ministra pro náboženské otázky Zeracha Varhaftiga, který každou operaci posvětil souhlasným náboženským razítkem.

Zabít Hamšarího bylo proto třeba v okamžiku, až bude sám v bytě. Meiri a Romi vypracovali operační plán, jenž vyžadoval účast ještě další jednotky. To bylo proti zvyklostem Caesareje, která většinou fungovala jako samostatný oddíl Mosadu.

Třetího prosince vnikl do bytu Hamšarího tým Duhy (hebrejsky Kešet; nové jméno Kolosu, jenž měl na starosti tajné operace) a pořídil tam desítky fotografií. Soustředil se zejména na pracovní prostor. Fotky pak poslal do Izraele, kde je prostudoval Jaakov Rechavi z technického oddělení Mosadu. Všiml si, že telefon stojí na mramorovém podstavci. Vyrobil se svými lidmi úplně stejný a naplnil ho výbušninami.

Sedmého prosince zavolal Hamšarímu muž, který se představil jako italský novinář jménem Carl. Ve skutečnosti to byl Nechemja Meiri, jenž si s ním domluvil interview na druhý den v kavárně nedaleko jeho domu. A když potom rozhovor probíhal, vnikl do bytu znovu tým Duhy a vyměnil podstavec na telefon. Krátce poté, co se Hamšarí vrátil domů, telefon zazvonil. „Je to monsieur dr. Hamšarí?“ zeptal se nějaký hlas. Když Hamšarí přisvědčil, někdo na druhé straně stiskl spoušť dálkové roznětky a mramorový podstavec explodoval. Kousky mramoru Hamšarího „skoro rozřízly napůl“, vyprávěl Kurtz, který se operace také účastnil. Hamšarí zemřel o několik týdnů později v pařížské nemocnici.

Zaměstnanci Mosadu a Amanu, kteří cílené útoky koordinovali, věnovali mnoho času i etické stránce věci a každý případ důkladně promýšleli. Bylo důležité, aby tyto činy působily jako morální, přinejmenším na atentátníky. Ještě po čtyřiceti letech Harari a jeho agenti zdůrazňovali, že byli o smysluplnosti toho, co dělali, i použitých prostředcích hluboce přesvědčeni. „V Caesareji nebyli žádní zabijáci od přírody. Byli to normální lidi jako vy nebo já,“ řekl mi Harari. „Kdyby nepřišli do Caesareje, tak by nepracovali jako nájemní vrazi v podsvětí. Moji bojovníci plnili v Caesareji státní úkol. Věděli, že ten či onen člověk musí zemřít, protože zabíjel Židy, a kdyby zůstal naživu, zabil by jich ještě víc, a proto to dělali z přesvědčení. Ani jediný z nich nikdy nepochyboval o tom, zda je třeba to provést anebo ne; nikdo ani na okamžik nezaváhal.“

Šéf Mosadu Zamir také věděl, že pro jeho bojovníky je důležitá podpora Goldy Meirové. A rovněž věděl, jak premiérka přemýšlí, a tak s sebou na schůzku s ní vždycky přivedl jednoho nebo dva agenty Bajonetu. Jeden z nich jí řekl, jak moc důležité je vědomí, že jejich velitel, tedy Meirová, je „člověk morálních hodnot a správného úsudku“. Proto se atentátníci „cítí při tom, co dělají, mnohem lépe, i když se někdy vyskytnou otazníky.“

Meirová zářila štěstím. „Sedím proti nim,“ řekla po jiné schůzce s bojovníky Caesareje, „a nepřestávám žasnout nad jejich odvahou, vyrovnaností, schopností jednat a vědomostmi… Vůbec si neumím vysvětlit, jak to, že jsme měli takové štěstí tuto skupinu získat.“

Navzdory tomuto vzájemnému obdivu a společnému přesvědčení o morálnosti činů však existovala řada otázek o důvodech některých cílených atentátů po Mnichovu a o tom, zda byly zvoleny správné cíle.

„Někdy jsme netušili, proč některé Araby zabíjíme, a ani oni nevěděli, proč umírají,“ řekl jeden agent Caesareje. „Třeba Zuwejtir neměl s vraždou sportovců nic společného, snad kromě toho, že jejich letadlo letělo do Mnichova nad Římem.“

Jeden představitel Mosadu, který si po mnoha letech přečetl Zuwejtirův spis, přiznal, že „šlo o tragickou chybu“. I samotní Palestinci dlouho trvali na tom, že Zuwejtir byl mírumilovný intelektuál, jemuž se protivilo násilí. (Totéž ovšem tvrdili i o skoro každém dalším tehdejším cíli Bajonetu.)

Jiným lidem to ale bylo lhostejné. „Řekněme, že (Zuwejtir) byl jen zástupcem OOP v Římě, v tom panuje naprostá shoda,“ konstatoval jeden důstojník Amanu, který se podílel na výběru cílů operací Mosadu. „Pohlíželi jsme na tu organizaci jako na nedílný celek a nikdy jsme nedělali rozdíly mezi lidmi zabývajícími se politikou a těmi, kdo se věnovali terorismu. Fatah byl teroristická skupina, která vraždila

Židy. Každý, kdo byl jejím členem, musel vědět, že je legitimním terčem.“

Ze zpětného pohledu je skutečně obtížné určit, zda byla Zuwejtirova likvidace omyl, anebo součást tohoto přístupu, jenž měl a dodnes má v izraelských zpravodajských službách řadu stoupenců – tedy že každý člen teroristické organizace je legitimním terčem, i když jeho funkce není přímo spojena s teroristickými činy.

Problém tohoto přístupu tkvěl v tom, že Mosadu umožňoval zabíjet lidi, které zabíjet mohl, a nejenom ty, které měl. Přestože považoval cílené atentáty za úspěch, bylo už začátkem roku 1973 jasné, že nejvyšší vedení OOP nepoškodily. Jeho členové byli v bezpečí v Bejrútu. Právě tam musel Izrael udeřit. A to byla mnohem složitější operace.

Devátého října 1972 přišla na základnu Amanu, jež měla na starosti komunikaci s izraelskými agenty na Blízkém východě, kódovaná zpráva. Tato základna na útesu nad mořem mezi písečnými dunami leží v jedné z nejkrásnějších izraelských krajin. Pracovaly tam stovky vojáků, kteří přijímali, dešifrovali, dekódovali a vysílali přísně tajný materiál.

V oné zprávě z tehdejší noci stálo: „Model žádá naléhavou schůzku.“ Model bylo krycí jméno Clovise Francise, jednoho z nejkvalitnějších agentů, jaké kdy Aman a Mosad řídily v Libanonu. Byl to Libanonec jako ze škatulky, z bohaté křesťanské rodiny s vlivnými kontakty, a sloužil oddaně Izraeli už řadu desetiletí. Kódované zprávy posílal od čtyřicátých let, kdy používal doma pěstované holuby. S pomocí fotoaparátu vmontovaného do dveří svého auta dodal za ta léta izraelským zpravodajským službám na sto tisíc fotografií, které zdokumentovaly každičký kout země. Pravidelně Izrael navštěvoval ponorkou nebo námořní lodí, aby informoval vedení. Nikdy nežádal žádné peníze. Špiona dělal, jak říkal, protože „věřil ve spojenectví Libanonu s Izraelem a později proto, že považoval činnost Palestinců v Libanonu za velké nebezpečí pro svou zemi.“

Tři dny po zprávě, v níž žádal o schůzku, připlul noční tmou gumový člun na pláž nedalo Týru v jižním Libanonu. Model nastoupil a byl odvezen na raketovou loď, která pak odplula do Haify. Tam na něj čekali nejvyšší velitelé Jednotky 504, aby si poslechli, co jim chce sdělit. Model je nezklamal. Přivezl domácí adresy čtyř vysokých představitelů OOP v Bejrútu – velitele zpravodajské mašinérie OOP Mahmúda Júsufa Nadždžára, jenž se podílel na plánování a schválení mnichovské operace; Kamála Adwána, který měl na starosti tajné operace Fatahu v Izraeli, na Západním břehu a v Pásmu Gazy; mluvčího OOP Kamála Násira a Abú Džiháda, druhého nejvýše postaveného činitele po Arafátovi. První tři bydleli nedaleko od sebe ve dvou výškových domech ve Verdunské ulici.

Informace byly předány zpravodajskému důstojníkovi Mosadu Romimu a ten svolal řadu porad na ústředí Caesareje v Kaplanově ulici číslo dvě v Tel Avivu. Kromě informací o bydlišti předáků OOP už měl Mosad k dispozici spoustu velmi kvalitních údajů o dalších cílech OOP v Libanonu – o skladištích zbraní, velitelských stanovištích i kancelářích. Harari vyjádřil přesvědčení, že „máme před sebou operaci (cílených útoků)“, ale informace měly pořád příliš mnoho mezer, než aby k ní vydal rozkaz. „Měl jsem pravidlo, že když nebyly zpravodajské informace dostatečné, žádná operace se nekonala, tečka,“ vysvětlil Harari.

Aby Caesarea prázdná místa doplnila, rozhodla se do Bejrútu vyslat ženu-agentku.

Jael (zveřejnit lze jen její první jméno) se narodila v Kanadě v roce 1936 a vyrostla v New Jersey v židovské rodině bez jakýchkoli vazeb na Izrael. Později si k mladé zemi vytvořila emocionální vztah a rozhodla se, že „opravdový sionismus znamená aliju (tj. přistěhování se do Izraele) a vzdát se pohodlného života v Americe“. V době před šestidenní válkou „ve mně Izrael vzbuzoval sympatie, jaké člověk cítí k vyděděncům. Už od dětství mě přitahovali zranitelní a diskriminovaní lidé.“ Po příjezdu do Izraele si nejprve našla práci jako programátorka a nakonec ji najalo personální oddělení Mosadu a zařadilo ji do dlouhého a namáhavého výcvikového kursu Caesareje. Časem se vypracovala na výjimečně talentovanou a chladnokrevnou agentku, která jako mocné zbraně využívala svého nevtíravého osobního kouzla a přitažlivosti. Když Harari posílal Jael do Bejrútu, řekl jí: „Kdo by vás při vaší ženskosti, jemnosti a kráse podezříval?“

Jael – v Mosadu měla krycí jméno Nielsen – si spolu se svými řídicími důstojníky vybudovala totožnost spisovatelky, jež do Libanonu přijela napsat televizní seriál o britské aristokratce lady Hester Stanhopeové, která se v devatenáctém století vzepřela konvencím a stala se průkopnickou politickou a společenskou aktivistkou. Velmi často cestovala a svá poslední léta strávila v Libanonu a Sýrii.

Jael do Libanonu přijela čtrnáctého ledna 1973. Ubytovala se v hotelu Le Bristol a po několika dnech si pronajala byt v jedné luxusní budově přímo proti oběma domům, kde bydlely tři cíle. Rychle se v Bejrútu spřátelila s místními lidmi i cizinci a ti jí slíbili, že jí při studiu podkladů k televiznímu seriálu o lady Stanhopeové pomohou. Tato domnělá činnost jí umožňovala volný pohyb a skýtala důvěryhodnou záminku k cestování po skoro celé zemi.

Začala obcházet potenciální přistávací plochy a cílové budovy s kabelkou s ukrytým fotoaparátem, který obsluhovala knoflíkem na kabelce. „Důležitý byl každý detail,“ napsala Jael později do protokolu.

„Popsat denní i noční režim ve všech třech bytech, kdy se rozsvěcí a zhasínají světla, koho lze vidět oknem a kdy, detaily o autech lidí, kteří k nim chodí nebo jestli se domy hlídají.“

Když měl Mosad v ruce obsáhlé výsledky Jaelina průzkumu, věděl, kde a na koho zaútočit, ale pořád existovaly závažné překážky. Domy, kde představitelé OOP bydleli, se nacházely v hustě obydlených bejrútských blocích, takže se nedaly použít výbušniny; pravděpodobnost, že by zahynuli i nevinní civilisté, byla příliš vysoká. Bylo třeba zaútočit z těsné blízkosti. Problém byl ale v tom, že Libanon byl „zájmovou zemí“, tedy nepřátelskou vůči Izraeli, kde dopadenému atentátníkovi s jistotou hrozilo mučení a smrt. Bojovníci Caesareje, kteří už v Bejrútu působili, tak neprošli výcvikem k boji, ale k dlouhodobému sledování v hlubokém utajení. A bojovníci Bajonetu, kteří dokázali provést čistou likvidaci, zase neměli přesvědčivé krytí k tomu, aby mohli do země přijet a zůstat v ní tak dlouho, jak bylo ke splnění úkolu nutné. A i kdyby se jim to povedlo, bylo by téměř nemožné po útoku na až sedm cílů OOP (tři muže a čtyři budovy) rychle ze země zmizet. Romi s Hararim tak dospěli k nevyhnutelnému závěru – Caesarea tuto operaci sama nezvládne. Potřebné síly a prostředky k úspěšnému útoku měla pouze armáda. Byl to úplně nový nápad – Mosad s armádou dosud na útočné operaci v terénu nikdy nespolupracoval. Navíc s sebou nesla i zvláštní riziko. Za akce Mosadu Izrael obvykle popíral odpovědnost, ale kdyby teď začala zabíjet lidi větší vojenská jednotka, byť by její vojáci neměli uniformy, nemohl by tvrdit, že se na operaci nepodílel.

První plán armády byl těžkopádný, časově náročný a zmatený a vyžadoval kontingent jednoho sta mužů, kteří zaútočí na mrakodrapy a vyženou obyvatele na ulici. Tam by je rozřadili a vybrali a zabili cíle. Tehdejší náčelník hlavního štábu generálporučík David Elazar měl o plánu pochybnosti. Požádal proto o nějaký nový nápad Ehuda Baraka, velitele průzkumné jednotky hlavního štábu armády Sajeret Matkal.

Sajeret Matkal vznikl koncem padesátých let jako elitní oddíl schopný tajně pronikat na nepřátelské území, který „bude vycvičen k provádění bojových operací, sabotáží a shromažďování (zpravodajských) informací“, stálo v rozkazu ke zřízení jednotky. Až do sedmdesátých let se specializovala především na pronikání za nepřátelskou linii, kde instalovala vyspělé odposlouchávací a sledovací zařízení. Byla a dodnes je považována za nejlepší armádní jednotku, takže vždycky získá nejkvalitnější čerstvě narukované vojáky. Ti pak absolvují dvacetiměsíční výcvikový kurs, jenž je často označován za nejtěžší na světě. Ehud Barak byl vůbec prvním důstojníkem, jenž v Sajeretu „vyrostl“, a jeho velitelem se stal v roce 1971. Narodil se v kibucu, byl nevelkého vzrůstu, ale měl svaly, odhodlání i všechny speciální vlastnosti, jež jednotka požadovala. Byl také šikovným politikem, uměl jednat s nadřízenými a byl nekonečně ambiciózní, třebaže si vždycky zachoval rozvahu. Od okamžiku, kdy převzal velení Sajeret Matkalu, usiloval o to, aby jednotka hrála v armádních operacích větší roli a nejen shromažďovala informace za nepřátelskou linií.

Když ho pak Elazar požádal o pomoc s naplánováním bejrútských útoků, „Barakovi se na tváři rozhostil spokojený výraz, asi jako se tváří šéfkuchař, když začíná vařit mimořádné jídlo,“ řekl jeden z jeho důstojníků. Barak prostudoval nevyhodnocené zpravodajské informace, body označené na mapě Bejrútu i dřívější plán pro stovku mužů. „Pane náčelníku, tohle není dobré,“ řekl pak Barak Elazarovi. „Když do Bejrútu přijede tak početná jednotka, která tam může strávit i delší dobu, než se provede ten ,policejní nástup‘, určitě bude muset střílet. Mohlo by tam být mnoho mrtvých na naší i jejich straně. Taky civilisti.“

Elazar se ho tedy zeptal: „A jak byste to provedl vy?“

Barak odpověděl: „Jakmile si budeme jistí, že cíle jsou doma, vstoupíme do města s velmi malou jednotkou s nanejvýš patnácti muži, zamíříme k bytům, vrazíme dovnitř, zastřelíme cíle a stáhneme se. Všechno během několika minut. Se správným plánem a prostředky a příslušným výcvikem se dostaneme na místo i z něj dřív, než dorazí nepřátelské síly. Než pochopí, o co jde, budeme pryč. Nejdůležitější je neztratit moment překvapení.“

Elazar se usmál a dal Barakovi zelenou, aby začal plán připravovat.

Plán operace Jaro mládí, tedy útok v Bejrútu, získal podobu o několik dní později. Jednotka námořního komanda Flotila 13 přiveze útočný tým na pláž, kde budou čekat agenti Caesareje s pronajatými automobily.

Pak tým Mosadu odveze vojáky do Verdunské ulice. Tam překvapí vůdce Fatahu v jejich bytech, zabije je, vyklouzne zase zpět na pláž a unikne do Izraele. V téže době zaútočí na čtyři jiné cíle další komanda v Libanonu.

Bylo jasné, že po operaci by bylo velmi obtížné provést další, a Izraelci proto chtěli udeřit na co nejvíc cílů najednou. Barak měl podle svých slov dojem, že Elazar nevěří, že se Sajeretu podaří na trojici vysokých představitelů OOP zaútočit, a tak chtěl „pojistit riziko (neúspěchu) dalšími cíli“.

Byl to složitý úkol, který vyžadoval koordinaci a zapojení různých jednotek, a tak Elazar dohlížel na některé části nácviku osobně. Vyjádřil obavy, že by pohyb skupiny mužů uprostřed noci v centru Bejrútu mohl vzbudit podezření. Navrhl proto, aby si někteří z mužů oblékli ženské šaty. „Budete tak moct schovat víc zbraní,“ řekl s úsměvem.

Některým členům Sajeretu se nelíbilo, že jejich velitel zapojuje jednotku do operace, která obnáší víc než pouhé shromažďování informací. Před akcí vypukla v Sajeretu hádka. Dva Barakovi důstojníci, Amitaj Nachmani a Amit Ben Horin, oba z kibucu a členové levicového hnutí Ha-Šomer ha-cair, namítali, že jednotka přece nevznikla jako smrtící komando a oni se nehodlají stát zabijáky. Barak se je snažil přesvědčit, ale muži chtěli promluvit s někým výše postaveným.

Barak proto dohodl schůzku s náčelníkem hlavního štábu Elazarem a ten k nim pronesl řeč o tom, jak je válka proti terorismu důležitá a že Fatah prolil v Izraeli i v cizině židovskou krev. Řekl, že je jejich povinnost reagovat „silou a elegantně“. Oba dva vojáci vysvětlení přijali a byli přiděleni k hlavní jednotce.

Barak řekl, že hádku považoval za „důkaz síly jednotky. Jsou v ní nejen vysoce profesionální vojáci, ale i lidé s vlastním názorem, kteří kladou otázky a nespokojí se s pouhým rozkazem k akci, ale chtějí také vědět, jaký má smysl“.

Zatímco Sajeret a námořní komanda Flotily 13 nacvičovaly vylodění, Jael a Model dál shromažďovali informace. Jael vybrala k vylodění vhodné místo – soukromou pláž hotelu Sands, protože na ni směli jen hoteloví hosté a byla blízko hotelového parkoviště. Potom se prošla okolními ulicemi; drobná žena v dlouhé sukni a černých brýlích s kabelkou. Nafotila celou trasu útočného týmu – pláž, ulice, jimiž pojedou, telefonní budku na rohu, kterou zřejmě budou muset vyhodit do vzduchu, aby z ní nikdo nemohl zavolat posily, Verdunskou ulici i vrátného u vchodu.

Jael rovněž shromáždila podrobnosti o nedaleké policejní stanici vzdálené asi dvě stě metrů od činžáků, o policejních hlídkách procházejících kolem a době, kterou by jim trvalo dorazit na místo činu, kdyby je někdo zavolal.

Než brigádní generál Imanuel Šaked, hlavní důstojník pěchoty a výsadkářů a velitel celé operace, ohlásil náčelníkovi hlavního štábu, že jednotky jsou připraveny k akci, chtěl se setkat s členy Caesareje, kteří měli jeho muže odvézt z pláže k cíli a zpět. S týmem Caesareje přišli na schůzku ve výcvikovém středisku Sajeretu s Elazarem, Šakedem a Barakem i Zamir, Harari a Romi.

Šaked označil schůzku za „nic menšího než katastrofu“. Požádal členy Caesareje, aby se představili a popsali své bojové zkušenosti.

„Kdy jste měli naposledy v ruce zbraň a použili ji?“ zeptal se jich. K jeho zděšení většina z mužů zbraň v životě v ruce nedržela a v armádě sloužilo jen několik z nich. Ti, kdo prošli nějakým vojenským výcvikem, absolvovali pouze naprosté minimum a neměli vůbec žádné bojové schopnosti.

Šaked se rozhněvaně obrátil na Zamira: „Odveďte si ty svoje vrabečky!“

Pak řekl Hararimu, že „není ochoten dát zelenou operaci s lidmi, kteří nejsou bojoví vojáci.“

„Kdyby to byli bojoví vojáci, tak bychom nepotřebovali armádu,“ rozčílil se Harari. Zasáhl Elazar a přiměl Zamira ke slibu, že jeho muži „jsou bojovníci nejvyššího stupně v prostředí, v němž mají zasahovat a umožnit vojákům splnit úkol“.

Šestého dubna přiletělo do Bejrútu všech šest agentů Caesareje z nejrůznějších evropských letišť s falešnými německými, belgickými a britskými pasy. Každý zvlášť se ubytoval v hotelu Sands, najal si velké auto americké výroby a zaparkoval je na hotelovém parkovišti.

Devátého dubna odpoledne přijeli autobusem na izraelskou námořní základnu v Haifě vojáci. Šaked jim řekl: „Ne že na cíl jenom vystřelíte a půjdete. Neodejdete z bytu, dokud se neujistíte, že cíl už nevstane.“

Ve čtyři odpoledne vyplulo na klidné Středozemní moře osm izraelských raketových člunů, které zamířily na sever. Dvacet kilometrů před Bejrútem vypnuly motory a spustily kotvu. V pět měl jeden z agentů Caesareje schůzku s Jael v hotelu Phoenicia. Potvrdila mu, že všechny tři cíle jsou doma. Rozešli se a agent odvysílal čekající jednotce zprávu: „Ptáci jsou v hnízdech“.

Podél boků plavidel bylo spuštěno devatenáct gumových člunů a v každém byli vojáci: jedenadvacet ze Sajeret Matkalu, třicet čtyři členů námořního komanda a dvacet vojáků z Výsadkářské průzkumné jednotky. Tyto elitní oddíly podporovaly další tři tisíce příslušníků pomocného personálu. Byla to jedna z největších operací cílených atentátů dvacátého století, jestli ne vůbec největší. A v bunkru pod Šaronou, starou templerskou čtvrtí v Tel Avivu, kde sídlilo velení armády, čekali Harari, Zamir, Romi, Elazar a ministr obrany Dajan. V Boru (hebrejsky „Jáma“, jak se bunkru neoficiálně říkalo) byl i ředitel Amanu Eli Zejra. A věděl, že přestože je do akce zapojeno skoro celé izraelské námořnictvo, je Jaro mládí „operací bez možnosti záchrany účastníků“. Čluny klouzaly po vlnách vstříc světlům Bejrútu. Když dorazily na pláž, přenesli muži z Flotily 13 členy útočného týmu na suchou zem, aby se nenamočili a nepokazili si převleky, a zvláštní pozornost při tom věnovali těm silně nalíčeným, kteří představovali ženy. Na hotelovém parkovišti čekali agenti Mosadu se svými vozy.

Barak, jenž byl převlečen za ženu, si sedl na přední sedadlo jednoho ze tří aut. „Jedem!“ nařídil, ale nic se nestalo. Řidič Mosadu se potil a třásl po celém těle. Baraka napadlo, že je nemocný nebo raněný, ale muž měl jen strach. „Nikdy jsem nebyl nikde, kde se střílelo,“ přiznal.

„Dělal jsem poslední průzkum oblasti. Na ulici u těch domů hlídkují dva četníci se samopaly.“ Barak a zkušený bojovník Sajeretu Muki Becer řidiče uklidnili a nalhali mu, že se střílet nebude.

„Jeď!“ zopakoval Barak. Rozhodl se, že o četnících neřekne Šakedovi, který zůstal na velitelské raketové lodi, protože se bál, že by operaci odvolal.

Trojice vozů vjela do luxusní bejrútské čtvrti Ramlat-el-Beida. Dva bloky od cíle celý tým vystoupil a šel dál pěšky – vždy po dvou, nejprve jeden a za ním druhý v závěsu. Bylo už pozdě, kolem jedenácté, ale na ulici bylo pořád několik lidí. Stáli tam i dva ozbrojení policisté a znuděně kouřili. Dvojic, které kolem nich procházely, si nevšímali. Muki Becer objímal Baraka, a vypadali tak jako další pár na romantické procházce. „Připomíná mi to Řím,“ pošeptal mu Becer.

V jednom z domů spal Nadždžár. V druhém spali druzí dva, Adwán a Násir, každý ve svém bytě. U vchodů do obou budov se dvojice rozdělily a stejně tak jednotka – celkem tři oddíly na tři cíle, a další, včetně lékaře, pod Barakovým velením, jenž měl zajišťovat ulici.

Strážci OOP, které muži čekali v halách domů, usnuli v autě, a tak se vojáci bez překážek pustili po schodech nahoru. Cestou v duchu počítali patra, aby nevrazili do špatného bytu. Když oddíly dospěly k svému cíli, zaujali muži pozice, položili ke dveřím malé výbušné nálože a každý z velitelů třikrát zaťukal na mikrofon vysílačky. Když Barak uslyšel trojí zaťukání všech tří skupin, zaťukal pětkrát, což znamenalo rozkaz k akci. Zároveň dal znamení Šakedovi, že mohou začít i ostatní útoky na nejrůznějších místech Libanonu. Aby však zachovali moment překvapení, museli nejprve vtrhnout do bytů.

Malé nálože jim otevřely všechny troje dveře. Jedna žena, kterou probudily kroky na schodech a vykoukla na chodbu kukátkem ve dveřích, byla zabita, když výbuch roztrhl i její dveře. Nadždžár vyšel z ložnice, pochopil, o co jde, a pokusil se zavřít v jiném pokoji. Becer pokropil dveře z automatické pušky a zabil ho i s manželkou. Druhý cíl, Kamál Násir, se schoval pod postel, vystřelil odtamtud z pistole a trefil jednoho z Izraelců do nohy. Útočníci postel převrátili a Násira zabili dvěma dlouhými dávkami.

V třetím bytě jim vyšel vstříc Kamál Adwán s nabitým kalašnikovem, ale zjevně ho zmátlo, když před sebou spatřil muže a ženu, a tak na okamžik zaváhal. To ho stálo život, protože Izraelci spustili palbu ze samopalů Uzi, které měli pod šaty.

Mezitím se probudil strážce OOP, jenž měl cíle chránit, ale usnul v Renaultu Dauphine. Vystoupil z auta s vytaženou pistolí. Barak a jeden z jeho vysokých důstojníků Amiram Levin ho zastřelili z pistolí s tlumiči. Jedna kulka však zasáhla auto a spustila klakson. Vzbudil sousedy a ti zavolali policii. „Další důkaz, že se vždycky vyskytne nějaké překvapení,“ řekl Becer. „Neočekávané se dá očekávat nejvíc.“

Z nedaleké stanice už pospíchala policie do Verdunské ulice, kde Izraelci ještě prohledávali byty a sbírali dokumenty. Konečně útočné týmy vyrazily po schodech dolů a málem na místě nechaly Jonatana Netanjahua, Binjaminova bratra. Teď je čekal boj s bejrútskou policií. Levin, jenž měl stále na hlavě blonďatou paruku, se postavil doprostřed ulice a rozséval kulky ze samopalu Uzi doleva i doprava. Barak stál na silnici a střílel na policisty. Becer kryl Levina a při tom trefil policejní Land Rover. Přiřítil se džíp se čtyřmi libanonskými vojáky a se skřípěním brzd zastavil přímo uprostřed křížové palby. Izraelci na něj vystřelili, Becer hodil granát a tři vojáky zabil. Řidič byl lehce zraněn. Jael ho viděla z okna, jak několik hodin sedí na chodníku a vzlyká, než ho odvezli do nemocnice.

Atentátníci policii zdrželi a vojáci se zatím nacpali do pronajatých automobilů a uháněli na pláž. Rozhazovali za sebou malé ostré ocelové trojnožky, které propichovaly pneumatiky policejním vozům, jež je pronásledovaly. Barak popadl vysílačku a zavolal námořnímu komandu, ať jeho muže vyzvedne. Navzdory všeobecnému zmatku byl pořád naprosto klidný a dařilo se mu držet si od situace odstup. „Pamatuju si, jak jsem se udiveně rozhlížel po ulicích,“ vyprávěl. „Nikdy jsem neviděl tak nádherné ulice a krásné činžáky. Takové domy jsme v Izraeli neznali.“ V paruce mu bylo horko, a tak si otevřel okno a pocítil na tvářích chladivý vánek. Uvolnil se. Rozběhl se k nim nějaký muž a volal na auto, aby zpomalilo. „Zastřel ho, Muki,“ řekl Barak Becerovi.

„Je to pumpař, ne policajt,“ zněla odpověď. Becer nevystřelil.

Druhý útočný tým, výsadkářský průzkumný oddíl, který zasahoval v budově v jiné bejrútské čtvrti, měl menší štěstí. Vojáci zabili stráž u vchodu sídla Lidové fronty pro osvobození Palestiny, na které měli zaútočit, ale nevěděli o druhém strážci. Palestinec spustil palbu a ošklivě zranil tři Izraelce. Dva odnesli jejich druhové do čekajícího vozu. Třetího, Jigala Preslera, zasáhlo čtrnáct střel. Jeden voják námořního komanda ho zvedl a běžel s ním k autu, ale jakýsi člen Lidové fronty si zřejmě myslel, že raněný je Palestinec, a ve snaze ho zachránit se začal s vojákem prát. Všichni tři upadli. Presler měl ochrnutou paži, ale podařilo se mu natáhnout kohoutek pistole zuby. Palestinec utekl. Voják se za ním pustil a Presler si myslel, že ho jeho zachránce opustil. Napadlo ho, že se vyhodí do vzduchu granátem, ale v tu chvíli se voják vrátil a znovu ho zvedl. Všude bylo slyšet střelbu, výbuchy a křik. V sousedních domech se rozsvítila světla.

Místo aby se všichni okamžitě stáhli, velitel skupiny Amnon Lipkin-Šachak nařídil svým mužům s klidem, o němž se zmínil i náčelník hlavního štábu, aby zůstali, kde jsou, a splnili úkol, tedy připevnili na dům výbušniny.

„Nejtěžší moment,“ řekl, „jsem nezažil v průběhu toho boje, ale když jsme doběhli k autům. Překvapilo mě, že tam není vůz s raněnými.“ Jemu a jeho mužům, včetně vážně zraněného Preslera, tak zbyly v centru Bejrútu jen dva automobily. Třetí s dvěma těžce raněnými, který řídil agent Caesareje, zmizel. Vysílačky nefungovaly a horečné pátrání bylo bezvýsledné.

„Bylo to velmi znepokojivé,“ vzpomínal Lipkin-Šachak. Nechtěl odjet, aniž alespoň tušil, kde jeho zranění muži jsou, ale neměl na vybranou. Vydal rozkaz, aby se všichni nacpali do obou aut, a rozjeli se na pláž. Jakmile vyrazili, zaslechli obrovský výbuch a spatřili, jak se jejich cílová budova hroutí. Později se dozvěděli, že v troskách zahynulo pětatřicet aktivistů Lidové fronty.

Když dojeli na pláž, našli tam agenta Caesareje s vozem, na jehož zadním sedadle seděli dva kolegové. Jeden byl mrtvý – vykrvácel. Řidič byl celý od krve a kouřil cigaretu, kterou svíral v třesoucích se prstech. „Zeptal jsem se ho, co se stalo,“ vyprávěl Lipkin-Šachak, „a proč nepočkal na nás a našeho doktora, který by raněné ošetřil. Byl trochu zmatený, ale jestli jsem mu správně rozuměl, uslyšel hned na začátku útoku střelbu a myslel si, že nevyvázneme živí, a tak se rozhodl vypadnout a vrátit se na pláž.“

Muži Lipkina-Šachaka byli bez sebe vzteky. „Byla chyba brát na takovou akci lidi bez bojových zkušeností,“ prohlásil jeden. „Ten chlápek z Caesareje viděl, že máme malér, a utrpěl šok. Prostě utekl.“

Celý tým nastoupil do člunů a vrátil se na raketovou loď. Další muž zemřel při operaci na palubě. Dva výsadkáři se neudrželi a začali na agenta Caesareje ječet, že za smrt jejich druhů může on. On zase křičel na ně a jeden z vojáků ho praštil. Agent mu to vrátil a na palubě propukla rvačka. Pak je od sebe roztrhli.

Do úsvitu byli útočníci zpátky v Izraeli. Když se Barak dostal domů, jeho žena Nava ještě spala. Složil batoh a celý vyčerpaný si v botách lehl vedle ní. Když se probudila, překvapilo ji, že manžel vedle ní tvrdě spí s nalíčeným obličejem a zbytky rtěnky na rtech.

Druhý den ráno nevěnoval uprostřed zkázy z předešlé noci nikdo v Bejrútu pozornost hubené ženě, která přišla na poštu v ulici Madame Curiové. Jael napsala svému řídicímu důstojníkovi dopis, jenž odrážel trauma z toho, co předchozí noci viděla z okna svého bytu.

„Milý Emile,

ještě se po včerejšku celá třesu. Uprostřed noci mě probudily velmi hlasité výbuchy… Zachvátila mě panika – Izraelci útočí! … Bylo to strašné… Dnes ráno mi to připadalo jako zlý sen, ale nebyl. Ti strašní Izraelci tu opravdu byli… Poprvé v životě chápu, proč tu zemi a Židy lidé tolik nenávidí… Tohle je přitom taková pěkná a klidná obytná čtvrť s milými a velmi laskavými lidmi.“

Jael „Emilovi“ napsala, že ho chce o prázdninách přijet navštívit, aby se uklidnila. „Opravdu se mi po tobě stýská (víc, než bych čekala).“ A neviditelným inkoustem dodala: „Byla to včera náramná podívaná. Klobouk dolů!“

Aby Jael neupoutala pozornost, zůstala v Bejrútu ještě týden, přestože rostly obavy, že by kvůli přísným bezpečnostním opatřením zavedeným po útoku mohla být odhalena. „Když letadlo odstartovalo a kola se odlepila od země, s úlevou jsem se opřela. Cítila jsem, jak stres ze života s krycí totožností skoro v každičkém orgánu i v duši postupně slábne a kousek po kousku ze mě opadává. Když jsem přistála na Heathrow, měla jsem ochablé ruce a dělalo mi potíže vstát ze sedadla. Trvalo mi ještě několik vteřin, než jsem dokázala z letadla vystoupit.“

V Izraeli byla operace Jaro mládí považována za oslňující úspěch. Všechny cíle byly splněny. Byli zabiti tři vysocí činitelé OOP a s nimi na padesát dalších, z nichž skoro všichni byli členy OOP. Čirou náhodou se zachránil vrchní velitel Černého září Saláh Chalaf (Abú Ijád), protože těsně před útokem odešel z cílového bytu, kde často pobýval. Byly zničeny čtyři budovy a dílny k výrobě zbraní. Palestinci považovali za katastrofu odcizení velkého množství dokumentů z Adwánova bytu. Poskytly Šin Bet detaily o buňkách OOP na obsazených územích a vedly k zatčení mnoha lidí. Síť Fatahu tak byla v podstatě zničena.

Díky tomuto úspěchu nevěnoval v Izraeli nikdo pozornost neprofesionálnímu jednání obou řidičů Mosadu, členů Harariho elitní Caesareje, ani tomu, že kvůli jejich počínání se dvěma mužům nedostalo lékařské pomoci a ti na následky svých zranění zemřeli a také že mohli způsobit ještě větší katastrofu.

Libanon operace šokovala. Libanonská vláda podala demisi, protože nedokázala odrazit „izraelskou agresi“. Arabský svět byl vzhůru nohama a v Egyptě přední deník Al-Ahrám tvrdil, že cílem operace bylo „vyvolat v srdcích Arabů dojem, že Izrael ovládá celý region“. Díky Jaru mládí začalo v arabském světě převládat přesvědčení, že Mosad dokáže zasáhnout kdekoli a kdykoli.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

„ CHYBNÁ IDENTIFIKACE CÍLE NENÍ SELHÁNÍ. JE TO OMYL.“

Obrovský úspěch operace Jaro mládí ovšem neznamenal, že Mosad zanechal cílených atentátů v Evropě.

V posledních dnech příprav na bejrútský útok byl Meiri a ještě jeden agent v Paříži a čekali, až Básil al-Kubajsí, profesor práva na Bejrútské univerzitě a méně významný aktivista Lidové fronty pro osvobození Palestiny, skončí hrátky s prostitutkou. Teprve potom ho zastřelili. („Rozhodl jsem se, že stejně jako se umožňuje odsouzenému poslední přání, tenhle chlápek si před smrtí zasluhuje trochu sexu,“ prohlásil Meiri.)

Jen několik hodin po návratu jednotek Jara mládí do Izraele se pak Harari, Meiri a pět dalších agentů vydali do Athén, kde zabili Zajda Muchassího bombou nastraženou v matraci postele v jeho hotelu. Muchassí byl právě jmenován zástupcem Fatahu na Kypru, a nahradil tak Husajna Abdalchéra, jehož Mosad zabil také – čtyřiadvacátého ledna bombou v matraci v hotelovém pokoji v Nikósii.

Desátého června přišly informace, že Wádí Haddád vyslal dva muže do Říma, aby provedli útok na kancelář El Al. Zprávu poslal agent Křižovatky nasazený do Haddádovy organizace. Tento nový slibný agent, jenž byl pak ve výroční zprávě Amanu označen za „vynikající zdroj se skvělým a výlučným přístupem do Haddádovy organizace“ a se špionáží souhlasil za peníze, dostal krycí jméno „Icavon“, hebrejsky „žal“. Tým, jemuž velel agent Bajonetu jménem „Carlos“, začal oba muže sledovat, když jezdili po Římě v mercedesu s německou poznávací značkou.

V noci ze šestnáctého na sedmnáctého června nastražil Bajonet pod auto bombu. Ráno, když do něj jeden z Palestinců nastoupil a rozjel se, sledoval ho vůz Mosadu, který řídil Harari a vedle něj seděl Carlos s dálkovým ovladačem velkým jako krabice od bot. Aby bombu mohli odpálit, museli dodržovat minimální vzdálenost mezi automobily. Po několika minutách Palestinec zastavil, aby nabral svého partnera, jenž bydlel na jiné adrese, a znovu se rozjel. Carlos se chystal ovladač zmáčknout přesně v okamžiku, kdy vůz vjel na Piazza Barberini, kde stála Tritónova fontána, významné dílo slavného sochaře Giana Lorenza Berniniho.

Harari znal Řím velmi dobře z doby po druhé světové válce, kdy tam pomáhal uprchlíkům do Izraele. Patřil k milovníkům umění.

„Ne! Přestaň! Ta socha… Vždyť je to Bernini! Neodpaluj to!“ vykřikl na zmateného Carlose a pak mu vysvětlil, že toto dílo považuje za významné.

O pár vteřin později se automobil s oběma Palestinci od fontány vzdálil a Carlos tlačítko stiskl. Přední část vozu explodovala a oba muži utrpěli těžká zranění. Jeden později zemřel v nemocnici. Policie našla v autě zbraně a vyložila si výbuch jako „pracovní nehodu“; usoudila, že oba byli teroristé s bombou ve voze, s kterou nevhodně manipulovali.

„Žal“ rovněž hlásil, co dělá šéf operací LFOP v Evropě Muhammad Budia. Byl pestrou kombinací alžírského revolucionáře, bisexuálního bohémského playboye, dobrodruha a superteroristy, jenž pracoval jak pro Haddáda, tak pro Černé září. Provozoval v Paříži menší divadlo Théâtre de l’Ouest, které používal jako zástěrku k plánování útoků na Izraelce a Židy.

Díky „Žalovým“ zprávám se Šin Bet podařilo některé Budiovy plány zmařit dřív, než je uskutečnil. Jedním byl v roce 1971 souběžný výbuch silných trinitrotoluenových bomb v sedmi největších hotelech v Tel Avivu v předvečer svátku Pesach v době sederové večeře.

V červnu 1973 „Žal“ hlásil, že Budia osnuje další velký útok. V Paříži ho bedlivě sledoval tým třiceti agentů Bajonetu a Duhy, než se konečně naskytla příležitost – zaparkoval svůj vůz v rue des Fosses-Saint-Bernard v Latinské čtvrti. Když se k autu vrátil a nastartoval je, vybuchla bomba pod sedadlem reagující na tlak a zabila ho. Taková řada úspěchů Bajonetu vyvolala v celé organizaci euforii.

„Vypadalo to, že není nic, co by Mosad nedokázal,“ řekl jeden veterán Caesareje, „a že není nikdo, komu bychom se nedostali na kobylku.“ Ještě pořád však nedošlo k zúčtování s Černým zářím. Devět měsíců po hrůzných vraždách v Mnichově, tedy útoku, který všechny cílené atentáty spustil, byli vysocí představitelé Černého září stále na svobodě. Mosad už zabil hodně lidí, ale ne oněch jedenáct, o které stál nejvíc. Patřili k nim i účastníci operace, kteří po ní byli uvězněni, ale dostali se ven, když Černé září uneslo letadlo Lufthansy a přinutilo Němce, aby je propustili. Ostatních osm se podle Mosadu podílelo na vymýšlení, řízení a provedení celého útoku.

Na prvním místě seznamu figuroval operační důstojník Černého září Alí Hasan Saláma. Jeho otec Hasan Saláma byl v roce 1947 jedním ze dvou velitelů palestinských sil, když po rozhodnutí OSN zřídit Izrael vypukla válka. Hagana se ho opakovaně a marně pokoušela zabít a nakonec padl v boji.

Jeho syn tak nesl nelehké břemeno. „Chtěl jsem být sám sebou, (ale) neustále jsem si uvědomoval, že jsem syn Hasana Salámy a musím se mu vyrovnat, aniž mi někdo bude říkat, jak má syn Hasana Salámy žít,“ řekl Alí v jednom z pouhých dvou interview, jež v životě poskytl. „I moje výchova byla zpolitizovaná. Žil jsem palestinskou kauzou i v době, kdy se točila v bludném kruhu. Palestinci byli lidem bez vůdců. Byli rozptýlení po celém světě a součástí tohoto rozptýlení jsem byl i já. Matka chtěla, aby ze mě byl druhý Hasan.“

V polovině šedesátých let už Alí tlak rodiny a Jásira Arafáta nevydržel. Podvolil se a šel se přihlásit do náborového střediska Fatahu. „Byl jsem s Fatahem těsně spjat,“ vzpomínal. „Našel jsem, co jsem hledal.“

„A velmi rychle se stal Arafátovým oblíbencem,“ dodal Harari.

V roce 1968 ho Arafát poslal do Egypta na výcvik, kde se učil shromažďovat zpravodajské informace a zacházet s výbušninami. Stal se asistentem Abú Ijáda, který ho pověřil dohledem nad vyhledáváním a likvidací Arabů, kteří spolupracují s Izraelem.

Saláma byl mladý, charismatický, bohatý a hezký a užíval si výsad, které plynuly z jeho členství v Rasdu, tajné zpravodajské odnoži

Fatahu. Kombinoval lásku k ženám a večírkům s teroristickou činností způsobem, jenž všechny ve Fatahu „udivoval“, jak poznamenala jedna zpráva izraelské vojenské rozvědky.

Mosad byl přesvědčen, že Saláma se podílel na dlouhé řadě teroristických útoků, některých proti Jordánsku, jiných proti Izraeli, včetně únosu letounu Sabeny. Dokumenty zabavené v bejrútském bytě Nadždžára naznačovaly, že k Salámovým povinnostem patřily i styky s evropskými teroristickými organizacemi a že do palestinského výcvikového tábora v Libanonu pozval i Andrease Baadera, spoluzakladatele německé skupiny Baader-Meinhofová. „Ukázali jsme ty dokumenty Němcům,“ poznamenal Šimšon Jicchaki, ředitel protiteroristické jednotky Mosadu, „aby jim došlo, že hrozba palestinského terorismu se týká i jich.“

Na všech těchto skutečnostech panuje shoda, ale Mosad byl rovněž přesvědčen, že Saláma byl zapojen i do plánování a provedení mnichovského masakru, a dokonce se nacházel nedaleko místa činu v okamžiku, kdy byla skupina teroristů vyslána do Connollystrasse 31 v olympijské vesnici. Muhammad Auda (Abú Dáwud) však tvrdil, že Saláma se na operaci jen nepodílel, ale celou ji naplánoval a velel jí on sám. Pochybnosti o Salámově roli se objevily i ve dvou knihách na toto téma, The Good Spy od Kaie Birda a Striking Back Aarona Kleina.

Jicchaki však dodnes věří své verzi. „To, že si Abú Dáwud chtěl řadu let po celém masakru přisvojit všechny zásluhy, když už Saláma nežil, na věci vůbec nic nemění. Alí Saláma sice přímo u útoku v Mnichově nebyl, ale úzce se podílel na naplánování, naverbování zabijáků i provedení této šokující vraždy.“

Tak či onak, Saláma byl cílem atentátu. „Alí Hasan Saláma byl číslem jedna,“ zdůraznil Harari. „Pátrali jsme po něm dlouho.“ Mosad měl ale jen jednu jeho fotografii z poslední doby, podle které se ho neúspěšně snažil najít. Informace zavedly agenty Bajonetu do Hamburku, Berlína, Říma, Paříže, Stockholmu a dalších evropských měst. A pokaždé to vypadalo, že ho těsně minuli.

Průlom přišel až v půli července 1973, kdy ze svého bytu v Ženevě odešel Alžířan jménem Kemal Benamene, jenž pracoval pro Fatah a byl napojen i na Černé září. Odletěl do Kodaně a tam čekal na

Salámu. Mosad měl své důvody k přesvědčení, že Benamene chystá se Salámou útok, a proto ho sledoval. Izraelci se domnívali, že když se ho budou držet, dostanou se až k Salámovi a budou ho moci zabít. Muži z Caesareje, kteří Benameneho sledovali, viděli, že z kodaňského letiště neodchází, ale jde do tranzitního prostoru a nastupuje do letadla do Osla. Odtamtud odjel vlakem do Lillehammeru. Po celou dobu měl agenty Mosadu v patách. Harari s Romim dospěli k závěru, že Benamene se chce v tomto ospalém norském městečku setkat s jejich cílem.

Harari stáhl personál dvou týmů Bajonetu z jiných úkolů jinde v Evropě a spěšně zřídil operační skupinu. Nechemja Meiri velel dvanáctičlenné jednotce, jež byla směsicí vycvičených atentátníků a dalších agentů a zaměstnanců Caesareje, kteří uměli norsky a mohli se akce zúčastnit. Patřila k nim i agentka Sylvia Rafaelová, jež cestovala po arabském světě jako kanadská protiizraelská dokumentární fotografka jménem Patricia Roxburghová a shromažďovala cenné informace o armádách v regionu.

Dalšími členy komanda byli výcvikový důstojník Rafaelové Avraham Gemer, dánsko-izraelský podnikatel Dan Arbel, který se občas účastnil operací Mosadu v arabských zemích a pomáhal s organizací nebo najímal auta a byty, a Marianne Gladnikoffová, přistěhovalkyně ze Švédska a bývalá zaměstnankyně Šin Bet, jež k Mosadu nastoupila teprve nedávno, ale mluvila plynně skandinávskými jazyky.

Co se dělo pak, je předmětem určitého sporu. Podle jedné verze, patrně té nejpřesnější, ztratil sledovací tým Caesareje v Lillehammeru Benameneho stopu. Uchýlil se proto k „pročesávací metodě“, na jejímž vypracování se už v padesátých letech podílel Meiri, když hledal v Izraeli agenty KGB, a která pátracímu týmu umožňovala prozkoumat rozsáhlé městské oblasti a rychle lokalizovat polohu cíle. Po jednodenním hledání se soustředili na muže, jenž seděl v kavárně v centru se skupinou Arabů. Agenti usoudili, že vypadá přesně jako muž na fotce Salámy, kterou u sebe měli; „jako dva bratři“, jak řekl později generál Aharon Jariv, bývalý ředitel Amanu a dnešní poradce premiéra pro boj proti terorismu.

Podle jiné verze tento muž, jehož identifikovali jako Salámu, nejen seděl s neznámými Araby v kavárně, ale byl dokonce spatřen na schůzce se známými aktivisty Fatahu. Tato verze praví, že Izraelci viděli, jak se podezřelý baví s dalšími známými teroristy, a měli tak kromě fotografie další důkaz, že je to s největší pravděpodobností muž, jehož hledají.

Tak či onak, poslali zprávu, že Salámu identifikovali, na ústředí Mosadu v ulici Šaul ha-melech (Krále Šaula) v Tel Avivu. Hararimu však bylo řečeno, že nemůže mluvit s ředitelem Cvim Zamirem, protože se rozhodl odjet do Lillehammeru, aby byl osobně přítomen útoku. Harari nařídil svému týmu, ať pokračuje ve sledování.

Ten brzy zjistil, že muž, jehož považovali za Salámu, vede v Lillehammeru poklidný život. Měl světlovlasou norskou přítelkyni v pokročilém stupni těhotenství. Chodil do kina a do krytého bazénu ve městě. Nechoval se bázlivě ani obezřetně jako někdo, kdo se bojí, že po něm jde Mosad. Marianne Gladnikoffová si koupila plavky a šla ho k bazénu pozorovat. To, co viděla, v ní však jen vzbudilo pochybnosti, zda je tento muž skutečně nejhledanějším palestinským teroristou.

Nebyla jediná. Když ale spolu s dalšími vyjádřila své pochybnosti před Hararim, který je pak probral se Zamirem, jenž byl už v Oslu a na cestě do Lillehammeru, všichni je odbyli. „Řekli jsme jim, že si myslíme, že to není náš muž,“ vypráví agent s přezdívkou Šaul. „Ale Mike a Cvika (Zamir) prohlásili, že je to jedno. Řekli, že ,i kdyby to nebyl Saláma, je jasné, že je to další Arab napojený na teroristy‘. Takže i když nedostaneme Salámu, přinejhorším zabijeme méně důležitého teroristu, nicméně stále teroristu.“

Harari měl vlastní názor: „Sedm agentů pozitivně identifikuje muže na ulici podle fotky a jenom menšina usoudí, že to není on. Když se musíte rozhodnout, přikloníte se k většině. Nejjednodušší je říct, ,nestřílejte‘, ale to končí tím, že nic neuděláte.“

Cíl byl neustále sledován. Zamir, jemuž se nepodařilo chytit vlak do Lillehammeru, telefonicky jednadvacátého července nařídil Hararimu, aby dal souhlas k útoku. Téhož dne večer muž se svou přítelkyní odešli ze svého bytu a odjeli autobusem do kina. Tým Bajonetu je nespouštěl z očí – částečně z automobilů, částečně pěšky. Asi v půl jedenácté vyšla dvojice z kina, nasedla do autobusu a jela domů. Když vystoupili, zastavilo kousek od nich šedé volvo a z něj vylezli Šaul a další agent. Vytáhli beretty s tlumiči a osmkrát na muže vystřelili. Pak se rozběhli zpět k vozu a ujeli. Ženu, která zůstala nezraněná, nechali na místě. Klečela nad jejich obětí s mužovou zakrvácenou hlavou v klíně a křičela.

Útočníci odjeli na připravené místo schůzky, kde čekali další členové týmu i Mike Harari. Šaul ohlásil, že akce byla úspěšná, ale dodal, že viděl, jak si jedna svědkyně vraždy zapisuje poznávací značku volva, když odjížděli.

Harari řekl organizátorovi Arbelovi, aby auto zaparkoval v nějaké boční ulici a klíčky hodil do kanálu. Pak měl spolu s Gladnikoffovou nasednout na vlak do Osla a odletět nejprve do Londýna a odtamtud do Izraele. Ostatní agenti měli pár hodin počkat v pronajatých bytech a potom odletět také. Harari a oba vrazi mezitím odjedou do Osla autem a odtamtud trajektem do Kodaně.

Šaul a další agent, J., letěli do Kodaně každý sám. Harari, sebejistý a hrdý na úspěch akce, nastoupil do letadla do Amsterodamu. Vražda Salámy byla poslední příčkou na žebříku, jenž měl Harariho dovést do křesla ředitele Mosadu, až Zamirovi vyprší mandát. Teprve při sledování televizních zpráv v Amsterodamu mu došlo, že se stala katastrofa.

Muž, jehož Izraelci v Lillehammeru zabili, nebyl Alí Hasan Saláma, ale Ahmad Bouchiki, Marokánec, který dělal číšníka a uklízeče u bazénu. Jeho manželka se jmenovala Torill a byla v sedmém měsíci těhotenství. Takto popsala, co se stalo:

„Manžel zničehonic upadl. Nechápala jsem, co se stalo, a pak jsem spatřila ty dva muže. Byli vlastně tři, čtyři metry od nás. Jeden byl řidič a druhý seděl vedle něj. Vystoupili z auta, každý na své straně a začali střílet z pistolí. Plácla jsem sebou na zem a byla jsem si jistá, že chtějí zabít i mě a za chvilku umřu. Pak jsem ale slyšela bouchnutí dvířek od auta. Odjeli. Manžel nekřičel… Vstala jsem a co nejrychleji jsem běžela k nejbližšímu domu a poprosila, aby zavolali policii a sanitku. Když jsem se vrátila na místo, byli už kolem manžela lidé, kteří se mu snažili pomoct. Přijela sanitka a já jsem jela s manželem do nemocnice, ale řekli mi, že je mrtvý.“

Ředitel Mosadu Zamir se snažil katastrofu bagatelizovat. „Nikdo z nás neumí dělat jen samá správná rozhodnutí. Chybná identifikace cíle není selhání. Je to omyl.“ Zamir přičetl část viny chování oběti.

„Choval se tak, že byl podezřelý našim lidem, kteří ho sledovali. Hodně cestoval a je těžké zjistit proč. Možná obchodoval s drogami.“

Meiri na místě činu nebyl, protože si den před vraždou natrhl vaz, a tak ho poslali zpátky do Izraele s Hararim. Podle jeho verze byl Bouchiki spatřen na schůzce se známým agentem Fatahu Kemalem Benamenem. Trval na tom, že proto byla operace i tak úspěšná. „Štve mě, že ji považujou za neúspěch,“ řekl. „Jaký je v tom rozdíl, jestli zabiju superteroristu nebo jeho zástupce?“

Neexistuje však žádný důkaz, že by byl Bouchiki něčím zástupcem. Ve skutečnosti nebyl na terorismus vůbec napojen a celý lillehammerský případ nebyl ničím jiným než chladnokrevnou vraždou nevinného bazénového zřízence.

A to problémy Bajonetu teprve začínaly. Podle Šaula si Dan Arbel v době čekání na útok koupil vodovodní kohoutek a pár dalších věcí do domu, který si stavěl v Izraeli. Dal je do kufru šedého volva – toho, jež měl na příkaz Harariho později odstavit, protože svědkyně si zapsala jeho poznávací značku. Jenže Arbelovi se nechtělo poněkud těžký nákup tahat, a tak místo aby se volva zbavil, jel s ním s Gladnikoffovou až na letiště v Oslo.

U letištní přepážky, kde se vracejí vypůjčené automobily, čekala policie. Arbel se u výslechu poměrně brzy zhroutil, protože trpěl klaustrofobií. „Až po celé operaci jsme se v jeho složce dočetli, že má hrůzu z uzavřených prostor a úzkost z toho, že by ho mohli chytit a vyslýchat,“ vyprávěl Šaul. „To bylo od Caesareje velmi neprofesionální. Někdo napíše poctivou zprávu a nikdo si ji ani nepřečte. Kdyby ji někdo četl, museli by Arbela okamžitě zprostit operačních povinností.“

Arbel řekl policii, kde najde Avrahama Gemera a Sylvii Rafaelovou, a hledání jejich úkrytu nakonec vedlo k zadržení dalších dvou agentů. Norům už bylo jasné, že šlo o cílený útok, za nímž stojí Mosad. Díky dokumentům, jež byly u zadržených nalezeny (a které měli agenti hned po přečtení zničit), pak byly v celé Evropě odhaleny bezpečné domy, spolupracovníci, komunikační kanály i operační metody.

Informace také pomohly italským a francouzským bezpečnostním složkám s jejich vlastním vyšetřováním cílených atentátů, k nimž došlo u nich.

Všech šest zadržených šlo před soud. Psalo se o tom po celém světě a v Izraeli to vyvolávalo velmi nepříjemné pocity. Zvlášť trapné bylo, že Arbel policii vyzradil i telefonní číslo na ústředí Mosadu v Tel Avivu. Izrael za Bouchikiho vraždu nikdy nepřiznal zodpovědnost, ale stát poskytl uvězněným obhájce a další pomoc. Soud zjistil, že za vraždou stojí Mosad. Pět z šesti obžalovaných shledal vinnými a odsoudil je k nepodmíněným trestům v délce jednoho až pěti a půl roku, ale díky tajné dohodě mezi vládami Izraele a Norska byli pak všichni zanedlouho z vězení propuštěni. V Izraeli je vítali jako hrdiny.

Harari a Zamir si sice své pozice udrželi, ale celý skandál nejspíš připravil Harariho o sen stát se ředitelem Mosadu. „Lillehammer byl skrz naskrz obrovský průšvih, počínaje lidmi, kteří sledovali cíl, a konče střelci, od Mosadu až po Stát Izrael,“ zdůraznil veterán Caesareje Moti Kfir. „Jen zázrakem nic nepostihlo právě ty, kdo měli vše, co se stalo, na svědomí.“

Tím zázrakem byla Golda Meirová, největší obdivovatelka Mosadu. Harari tvrdil, že on i Zamir převzali za celý debakl odpovědnost a „nabídli Goldě okamžitou demisi. Ona o tom však nechtěla ani slyšet. Prohlásila, že je třeba udělat ještě řadu důležitých věcí, že nás potřebuje, a musíme proto zůstat.“

V následujících týdnech, kdy se Harari snažil dostat své lidi z vězení, ho premiérka pozvala do svého skromného bytu na severu Tel Avivu a, jak Harari řekl, „uvařila mi v kuchyni čaj a ze všech sil se mě snažila rozveselit.“

Neúspěch v Lillehammeru přiměl Caesareu k mnohem opatrnějšímu přístupu. Čtvrtého září Harari řídil rozsáhlou operaci Caesareje a Duhy v Římě, kde jeho lidé pátrali po komandu Černého září pod velením Amína al-Hindího, dalšího na seznamu hledaných, jež chtěl Izrael zabít kvůli jejich roli v mnichovském masakru. Tato skupina jednala na příkaz libyjského vládce Muammara Kaddáfího, který je vyzbrojil šesti protileteckými střelami SA-7 Strela, jimiž chtěli sestřelit letoun El Al hned po startu z letiště ve Fiumincinu. Harari a jeho tým je sledovali, když rakety převáželi do jednoho bytu na římském předměstí Ostia, odkud by „člověk dohodil na letiště katapultem“, jak se vyjádřil. Chtěli střely odpálit ze střechy domu.

Harari a Zamir seděli na trávníku na nedalekém dětském hřišti, kde si kolem nich hrály děti s matkami, a dohadovali se s Meirim, který žadonil: „Pusťte mě na ně. Sejmu je během minuty a střely odnesu.“ Zamir byl však po lillehammerském fiasku opatrný. Navzdory Meiriho hlasitým námitkám řekl: „Tentokrát ne, Nechemjo. Upozorníme italskou zpravodajskou službu, a ať se o to postará sama.“

„A co z toho budeme mít?“ ptal se Meiri. „Arabové unesou italské letadlo nebo Italům pohrozí nějak jinak, a oni ty chlapy zas pustí.“

„Kdyby bylo letadlo El Al v bezprostředním nebezpečí, pak bychom vyhodili do vzduchu ne celý byt, ale celý dům, ale oni ty rakety chtějí odpálit až za mnoho hodin,“ odpověděl Harari. „Navíc, když jsme nastražili bombu Hamšarímu, věděli jsme, že zasáhne jenom lampu, psací stůl a jeho hlavu, ale tady? Jak tě můžu nechat, abys spustil přestřelku v šestipatrovém domě, když nevím, kdo jsou jejich sousedi a kdo jiný bude nejspíš raněný? Třeba bydlí naproti v chodbě italský premiér nebo jeho babička!“

Meiriho však nepřesvědčil. Navztekal se ještě víc, když mu Zamir nařídil, aby zašel jako představitel Mosadu na policii a byt jí ukázal, protože umí nejlíp ze všech italsky. „Když mě uvidí, tak jsem prozrazený a už nikdy se nebudu moct zúčastnit žádné operace,“ stěžoval si Meiri.

Harari se ho snažil uklidnit: „Nedělej si starosti, Nechemjo. V Izraeli je pár skvělých plastických chirurgů. Dáme ti udělat nový obličej, ještě lepší než máš teď. Běž a ukaž jim, kde je ten byt.“

Italové pak všechny členy Hindího komanda zatkli, ale přesně jak předpověděl Meiri, za tři měsíce je na nátlak Kaddáfího propustili.

Bajonet byl kvůli skandálu v Lillehammeru v podstatě rozpuštěn. Falešný italský pas, který používal Meiri, byl při vyšetřování norské policie odhalen, a on měl tak výrazně omezené možnosti cestování. Brzy nato od Mosadu odešel.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

DOMÝŠLIVOST

Navzdory průšvihu v Lillehammeru panovala v resortu obrany po operaci Jaro mládí dál euforická nálada. Zavládla nová sebedůvěra a neomezovala se jen na Mosad; šířila se celým izraelským vedením.

Dva dny po operaci vystoupal ministr obrany Moše Dajan na horskou pevnost v Masadě. Právě tam zabili židovští zéloti, kteří povstali proti Říši římské, sebe i své rodiny, aby nepadli do rukou nepřátel, a vznikla národní hrdinská pověst. Dajan prohlásil: „Zřídíme nový Izrael s hranicemi daleko od sebe, a ne jako v roce 1948… Tato doba je požehnána podmínkami, jaké náš národ v minulosti patrně nikdy nezažil.“ Náčelník hlavního štábu Elazar se po Jaru mládí v dopise Zamirovi vychloubal, že „prestiž izraelské armády prudce stoupla do nových výšin a její sláva vzrostla.“ A Golda Meirová patnáctého dubna 1973 napsala: „Snad přijde den, kdy se budou v Izraeli vyprávět příběhy o hrdinství, vynalézavosti, obětech a oddanosti těchto bojovníků, a celé generace je budou připomínat těm, kdo s obdivem a hrdostí kráčejí v jejich stopách, jako další kapitolu hrdinského odkazu našeho národa.“

Jenže sebevědomí může příliš snadno přerůst v sebevědomí přílišné a toto nebezpečí se netýkalo jen Caesareje a fiaska v Lillehammeru. Čtyřicet let po útoku Ehud Barak, velitel bejrútského útočného týmu a později náčelník hlavního štábu, premiér a ministr obrany, naznačil, že tato domýšlivost měla katastrofální následky pro celou zemi. „Ze zpětného pohledu mi připadá, jako by po našem návratu z Bejrútu tehdy v noci vyvodili představitelé naší země z úspěchu oné operace mylné závěry,“ řekl. „Vyvolala neopodstatněné sebevědomí. Z přesného cíleného útoku komanda přece není možné vyvozovat, jaké jsou schopnosti celé armády, tedy že dokáže cokoli a my jsme všemocní. Všichni, tedy premiérka, ministr obrany a ostatní, nás viděli, tedy Sajeret a Mosad, že dostáváme rozkaz a během několika týdnů ho plníme. A splnili jsme ho dobře. Ale oni získali dojem, že takové schopnosti má celá armáda. Jenže naše úspěchy jak za šestidenní války, tak při následných operacích, vycházely z přesného plánování a optimálního využití momentu překvapení. To my jsme byli iniciátoři. Určovali jsme časový rozvrh i výsledky. A s tímhle novým pocitem bezpečí přišla i samolibost. Vůbec nás nenapadlo, že by nás někdo mohl zaskočit a poškodit stejně jako my jeho.“

Neochvějná víra v ozbrojené síly a přesvědčení, že trojice složek obranného resortu – armáda, Šin Bet a Mosad – dokáže zachránit Izrael před jakýmkoli nebezpečím, zároveň vedly k přesvědčení nejvyšších politiků v zemi, že není naléhavě nutné dosáhnout diplomatického kompromisu s Araby. Lidé mimo Izrael však s tímto názorem nesouhlasili.

V roce 1972 zahájil americký poradce pro národní bezpečnost Henry Kissinger tajnou diplomatickou iniciativu s cílem uzavřít smlouvu o míru nebo alespoň o neútočení mezi Izraelem a Egyptem. Bylo mu jasné, že dokud bude Izrael ovládat egyptské území, jež dobyl v roce 1967, bude se Káhira ze všech sil snažit získat je zpět, a další konflikt na Blízkém východě je tak pouze otázkou času.

Zlom v této iniciativě nastal při dramatických schůzkách Kissingera s egyptským zmocněncem v jednom bezpečném domě CIA v Armonku ve státě New York pětadvacátého a šestadvacátého února 1973. Zmocněnec prohlásil, že Egypt je ochoten mírovou smlouvu s Izraelem podepsat. Podmínky byly pro židovský stát velmi výhodné – Izrael uzná egyptskou suverenitu nad Sinajským poloostrovem, ale ponechá tam své síly a zcela je stáhne až po navázání diplomatických vztahů mezi oběma zeměmi. Egyptský prezident Anwar Sádát ale zároveň pohrozil, že jestli Izrael jeho nabídku nepřijme do září, zahájí válku.

Meirová ji odmítla: „To nepřijmeme,“ oznámila Kissingerovi.

Dajan s ní souhlasil: „Raději Šarm aš-Šajch bez míru než mír bez Šarm aš-Šajchu,“ prohlásil.

Tou dobou už Egypt a Sýrie horečně připravovaly ozbrojené síly k válce – probíhaly hromadné přesuny vojska směrem k frontovým liniím a zpět i cvičení letectva s vyspělými systémy protivzdušné obrany, které jim dodali Sověti. Komanda se učila zacházet s protitankovými střelami Sagger a konaly se velké manévry s cílem připravit se na překročení Suezského průplavu s početným vojskem. Byly to zjevné přípravy na válku, ale Izrael neměl žádné zpravodajské informace, které by to prokazatelně potvrzovaly, a tak nad nimi resort obrany mávl rukou jako nad pouhými válečnými hrami.

Elazar byl do té doby přesvědčen, že Mosad a Aman dokážou Izrael varovat nejméně osmačtyřicet hodin předtím, než nějaká válka vypukne, tedy s dostatečným předstihem, aby stačil mobilizovat záložníky. On ani jeho spolupracovníci si tak jako tak nedělali velké starosti, protože byli přesvědčeni, že Arabové se Izraele bojí a netroufli by si válku zahájit. A i kdyby, Izraelci si byli jistí, že „jim ihned zpřelámou hnáty“.

Mýlili se.

Šestého října ve dvě hodiny odpoledne zahájily armády Egypta a Sýrie na Izrael nečekaně mohutný a koordinovaný útok. Byl židovský svátek Jom kipur, Den smíření, kdy se i nevěřící Izraelci postí a chodí do synagogy anebo zůstávají doma, a tak byly řady vojáků v předních liniích prořídlé. Egypťané do bitvy, která se z velké části odehrávala na druhé straně Suezského průplavu, nasadili 2 200 tanků, 2 900 obrněných transportérů, 2 400 děl, velké množství protiletadlových a protitankových zbraní a statisíce příslušníků pěchoty a komand. Na Golanských výšinách zaútočili na Izrael Syřané s 60 000 muži, 1 400 tanky a 800 děly. Obě země uvedly do stavu pohotovosti i letectvo a námořnictvo. Izraelské jednotky, které stály proti nim, sestávaly jen z několika stovek vojáků, většinou záložníků, kteří v armádě suplovali, aby vojáci na povinné vojně mohli jet na svátky domů.

Prvních několik dní zaznamenávaly arabské armády v boji proti Izraelcům významná vítězství a ti byli nejen zaskočeni, ale také si nesprávně vyložili taktiku protistrany. Egypťané si na sinajské straně průplavu zřídili impozantní předmostí, Syřané pronikli do hloubi

Golanských výšin a hrozilo, že postoupí až do Jordánského údolí a Galileje.

Díky obrovskému úsilí, ale i vysokému počtu obětí se však Izraelcům podařilo obě invaze zastavit a po devatenácti dnech protiútoků celou situaci zvrátit v neprospěch nepřítele. Egypťané byli vytlačeni z téměř celého předmostí. Izraelské jednotky překročily průplav, obklíčily nepřátelské síly na západní straně této vodní cesty a postupovaly ke Káhiře. Došly až do vzdálenosti jednoho sta kilometrů od egyptské metropole. Syřany vyhnaly z Golan a zatlačily je tak daleko, že se ocitly na dostřel dělostřelectva u Damašku.

Vítězství však bylo draze vykoupené. V jomkipurské válce zahynulo přes 2 300 izraelských vojáků – ve válce, které se dalo zabránit jednáním anebo bylo přinejmenším možné se na ni s včasnými náležitými zpravodajskými informacemi připravit.

V Izraeli vypukla vlna protestů veřejnosti, která skončila zřízením vyšetřovací komise a vynutila si rezignaci náčelníka hlavního štábu Elazara, ředitele Amanu Zejry i dalších vysokých důstojníků. Válka přinejmenším dočasně rozptýlila izraelský pocit vojenské a špionážní nadřazenosti a s ním i pocit bezpečí. Třebaže komise nakonec nepřipsala explicitně vinu Meirové ani Dajanovi, premiérka nakonec po značném tlaku veřejnosti jedenáctého dubna rezignovala.

O měsíc později, ráno třináctého května 1974 okolo půl páté ráno, se přes libanonskou hranici vplížili do Izraele tři členové Demokratické fronty pro osvobození Palestiny (DFOP), která se odštěpila od OOP a nebyla napojena na LFOP. Až do tmy se schovávali v jedné jeskyni. Izraelská pohraniční policie našla jejich stopy, ale nepodařilo se jí trojici najít. Ta se pak za tmy pustila k městečku Maalot vzdáleného asi deset kilometrů od hranic, kde žili převážně noví přistěhovalci. Cestou přepadli auto, které vezlo z práce domů ženy, a jednu zabili a další zranili. Na místo byla přivolána armáda, ale nepovedlo se jí teroristy dopadnout.

V půl čtvrté ráno trojice dorazila k jednomu domu na předměstí Maalotu. Dva z mužů pocházeli z Haify a uměli hebrejsky. Lidem v domě namluvili, že jsou policisté, kteří hledají teroristy. Když se dveře otevřely, vrazili dovnitř a zavraždili Josefa a Fortunu Kohenovy i jejich čtyřletého synka Mošeho a zranili dcerku Bibi. Nevšimli si šestnáctiměsíčního hluchoněmého Jicchaka, protože nevydal ani hlásek. Když Palestinci z domu odcházeli, narazili do Jaakova Kadoše, zaměstnance městské rady a zeptali se ho, kudy se jde ke škole. Řekl jim to a oni na něj vystřelili a zranili ho.

Došli ke škole Netiva Meira, kde chtěli počkat, až začnou děti ráno přicházet na vyučování. Nečekali, že tam najdou pětadvacet teenagerů ve věku patnácti až osmnácti let a deset dospělých, kteří ve škole spí. Byly to děti z náboženské školy v Safedu na dvoudenním přírodovědném výletě v okolí Maalotu. Když ke škole dorazily bezpečnostní síly, teroristé vykřikli, že všechna rukojmí zabijí, jestli do šesti hodin ráno nebude propuštěno dvacet jejich druhů z izraelských věznic.

Jinak většinou agresivní Golda Meirová, kterou zatím ve funkci ještě nikdo nenahradil, byla ochotná požadavky teroristů splnit. Po šoku z jomkipurské války, závěrech vyšetřování a rozhněvaných protestech proti ní nechtěla, aby její poslední krok v úřadě ohrozil životy dětí. Kabinet její doporučení podpořil. Nesouhlasil jen ministr obrany Moše Dajan, který měl také brzy odejít z funkce. Dopad jomkipurské války měl na něj opačný účinek – když tisíce demonstrantů v Tel Avivu požadovaly jeho demisi a Dajan viděl, že jeho politická kariéra se chýlí k ponižujícímu konci, chtěl předvést odhodlání a ráznost.

„Jediný způsob, jak přistupovat k teroristům, je nedat jim, co chtějí, a nenechat je uniknout živé. Musíme je zabít,“ naléhal na premiérku. Meirová mu nakonec akci povolila. V 5:15 ráno byl vydán rozkaz, aby na školu zaútočil oddíl Sajeret Matkalu.

Na tento úkol však jednotka nestačila. Odstřelovač, který vypálil první výstřel, svůj cíl jen lehce zranil, a skupina pod velením Amirama Levina vrazila do špatné místnosti na špatném patře. Teroristé střelbu opětovali a házeli granáty do třídy, kde zadržovali rukojmí. A protože výprava byla z ortodoxní školy, seděly děti odděleně – chlapci u stěn a dívky uprostřed –, většina střel zasáhla dívky. Během třiceti vteřin, které trvalo, než se Sajeret probojoval až teroristům a postřílel je, bylo zabito dvaadvacet dětí, z toho osmnáct dívek, čtyři dospělí a jeden voják. Osmašedesát dalších lidí bylo zraněno, včetně všech rukojmí, která přežila.

Byl to chmurný konec politické dráhy Goldy Meirové. Třetího června 1974 ji v premiérské funkci nahradil Jicchak Rabin, náčelník hlavního štábu za šestidenní války a bývalý velvyslanec ve Spojených státech. Rabinovi bylo dvaapadesát, a byl tak dosud nejmladším předsedou vlády, ale i prvním sabrou, tedy rodilým Izraelcem, v této funkci. Byl úplně jiný než Meirová – zatímco Golda skoro nikdy nezpochybňovala doporučení armády a zpravodajských poradců, Rabin se naopak podílel na všech vojenských a protiteroristických operacích až do posledního detailu.

A mělo jich být hodně.

Útok v Maalotu znamenal začátek nové vlny terorismu, která byla dalším důsledkem Jara mládí.

Po smrti svých tří předáků v Bejrútu prošla OOP řadou organizačních a strukturálních změn. Mosad byl přesvědčen, že akce měla zastrašující účinek. „Vyvolali jsme v nich strach,“ soudil Šimšon Jicchaki.

„A ten je přiměl, aby se skrývali a prchali,“ dodal Harari. „Povedlo se nám je rozložit. Arafát měl své důvody, proč nespal ve stejné posteli víc než dvě noci po sobě.“

Jaro mládí však posílilo Abú Džiháda. Většina interních rivalů mu díky úsilí Izraele už nestála v cestě. Po Jaru mládí se Arafát s Abú Džihádem rozhodli ukončit činnost Černého září a zastavit útoky na cíle mimo Izrael a obsazená území. Většina novinářů a historiků, včetně vysoce postavených Palestinců, soudí, že si uvědomili, že teroristické činy proti Izraelcům nebo Židům v západních zemích palestinské kauze víc škodí než prospívají. Rovněž jim nepochybně došlo, že jakmile spáchají nějaký teroristický čin v Evropě, dodávají legitimitu izraelským cíleným útokům na své vlastní lidi na starém kontinentě, takže cena za každý teroristický atentát bude velmi vysoká.

Jiní zase rozhodnutí OOP připisují mezinárodnímu uznání, jež organizace získala v roce 1974, když dostal Arafát pozvání, aby promluvil k Valnému shromáždění OSN. Pravda je nejspíš někde mezi oběma názory.

Tak či onak, vůdce nejvyššího vojenského velení OOP Abú Džihád nařídil, aby se všechny teroristické útoky prováděly jen v „okupované vlasti“. Ozbrojenci pronikali do země z Evropy přes letiště i přístavy, přes hranice z Jordánska anebo z Libanonu jako trojice teroristů z Maalotu.

Útok v Maalotu, jejž zosnovala DFOP, byl odrazem strategie Abú Džiháda. Byl to nejsmrtonosnější palestinský úder od Mnichova a nejhorší, jaký byl na izraelském území proveden z ciziny. Nebyl však poslední; jen předznamenal to, co teprve mělo přijít.

Pátého března 1975 okolo jedenácté hodiny v noci připlulo osm mužů Abú Džiháda do izraelských vod na lodi, která se tvářila jako egyptské obchodní plavidlo. Teroristé ve tmě za bezměsíčné noci nastoupili do gumového člunu a vylodili se na pláži v Tel Avivu. Přešli pískem na ulici a pokropili promenádu Herberta Samuela palbou z automatických zbraní.

Jejich loď vypadala jako egyptská, protože teroristé chtěli sabotovat nadcházející návštěvu amerického ministra zahraničí Henryho Kissingera, který se ještě nevzdal pokusů o nastolení míru mezi Izraelem a Egyptem.

Teroristé obsadili Hotel Savoy v centru, jen blok od pláže. Vtrhli do vstupní haly, zabili recepčního a nahnali všechny hosty, které našli, do jediného pokoje.

Bylo to „poprvé, co se teroristům podařilo dostat komando do nitra země“, komentovala tajná vojenská zpráva tento incident brzy potom, co skončil. Teroristé se ocitli tak blízko bývalého templerského areálu Šarona, kde se nacházelo izraelské vojenské a zpravodajské ústředí, že jedna zbloudilá kulka z útočné pušky AK-47 prolétla dovnitř oknem a dopadla do místnosti, kde seděli nejvyšší velitelé izraelské armády.

V hotelu Savoy nakladlo osm teroristů vyzbrojených kalašnikovy a granátomety výbušná zařízení podél všech zdí v pokoji, kde zadržovali jedenáct rukojmí. (Dalších osm civilistů se na jiném místě v hotelu skrývalo.) Vyhrožovali, že je zabijí, jestli během čtyř hodin nebude propuštěno dvacet palestinských vězňů.

Třebaže od operace Jaro mládí uplynuly už dva roky, Palestinci oznámili, že jejich útok je odvetou za tuto akci.

Vyjednávání pokračovalo celou noc prostřednictvím jedné zadržované vynalézavé mladé ženy jménem Kochava Leviová, která mluvila arabsky a poskytla Izraelcům velmi cenné informace o tom, co se v hotelu děje. Rovněž teroristy přemluvila, aby z hotelu vynesli ven těžce raněného německého turistu, jenž přišel při přestřelce o nohu a ležel v hale. Přestože mohla zůstat venku i ona sama, statečně se vrátila, aby dál pomáhala s vyjednáváním.

Izrael ovšem neměl ani na chvíli v úmyslu palestinské vězně osvobodit. Zatímco izraelská vyjednavačka hrála o čas, jednotka Sajeret Matkal naplánovala záchrannou operaci. V 5:16 ráno vzalo hotel útokem čtyřiačtyřicetičlenné komando. Zabilo sedm teroristů a jednoho později zadrželo. Vojáci však zachránili jen jedenáct rukojmí. Osm civilistů zahynulo, když teroristům došlo, že začal útok, a odpálili nálože. Zabiti byli i tři vojáci, včetně štábního důstojníka a bývalého velitele jednotky, který přišel za útočným komandem do hotelu.

Akce byla považována za další výrazný neúspěch ve zdánlivě nekonečném cyklu dalších. „Byla to hrozná doba,“ vzpomínal voják Sajeret Matkalu Omer Bar-Lev, který se útoku v hotelu zúčastnil a později se stal velitelem jednotky. „Každých pár týdnů jsme museli uprostřed noci vylézat z postele, nastupovat do vrtulníku a zasahovat na místě dalšího teroristického útoku. Věděli jsme přitom, že na vyřešení problému máme jen několik hodin, než začne svítat. I když se to odehrávalo v Izraeli, povaha těch operací byla jiná, než na co byla jednotka zvyklá – veškerá iniciativa, moment překvapení i naplánování byly na jejich straně. Bylo to děsivé.“

Teroristické útoky pokračovaly neztenčenou měrou a bylo jasné, že Izrael musí znásobit úsilí o likvidaci vedení OOP. Třebaže naplno fungoval Bajonet, Mosad zjišťoval, že je těžké zasahovat v zájmových zemích jako Libanon, kde předáci palestinské teroristické organizace žili. Navíc se tam po operaci Jaro mládí značně zpřísnila bezpečnostní opatření. Využívat k eliminaci vedení OOP agenty Mosadu se teď považovalo za nepraktické, ne-li vyloučené.

A tak se Izrael obrátil na letectvo. V polovině srpna 1975 jeden informátor z Fatahu oznámil, že OOP plánuje na prvního října shromáždění na stadionu Al-Madína ar-rijádíja v jižním Bejrútu a hodinu předtím se celé vedení Fatahu sejde v kanceláři nedaleko odtamtud.

Vypadalo to jako ideální příležitost, jak se zbavit Jásira Arafáta, Chalíla Wazíra (Abú Džiháda), Fárúqa Qaddúmího, Háního Hasana, Wádího Haddáda a mnoha dalších vysokých činitelů najednou. Premiér Jicchak Rabin nařídil, aby byl okamžitě připraven plán.

Náčelník hlavního štábu a velitel letectva byli pro útok, ale ředitel Amanu generál Šlomo Gazit ostře protestoval.

„Řekl jsem ministrovi obrany Šimonu Peresovi, že se do něčeho tak přímočarého nesmíme pustit. Byl jsem připraven bojovat proti terorismu naplno, ale jen tajnými operacemi, které po sobě nezanechají vizitku pachatele. Někteří Izraelci se za cílené útoky nestyděli, já jsem ale zastával opačný názor – styděl jsem se. Byl jsem zticha a nevychloubal se jimi.“

Ostatní jeho námitky přehlasovali a začalo plánování. Operaci měl koordinovat major Aviem Sela, tehdejší vycházející hvězda letectva. Na akci se mělo podílet osm bojových letounů a jedna bombardovací stíhačka F-4 Phantom. Připraveny byly i vrtulníky pro případ, že by byl nějaký pilot sestřelen anebo havaroval a potřeboval pomoc. Všechno šlo podle plánu.

A pak v den útoku přišla předpověď počasí. Nad Bejrútem měly být husté mraky. Protože izraelské bomby tehdy ještě neměly přesný naváděcí mechanismus, jenž funguje za každého počasí, nebylo jisté, že letadla trefí cíl. „Bylo to ale tak lákavé a jedinečné! Šance, která přijde jednou za život,“ řekl major Sela. „A pak, všechny ty rozsáhlé přípravy – ve stavu operační pohotovosti byla velká část letectva. A tak jsme rozhodli, že akci provedeme. Řekl jsem Benymu (Peledovi, veliteli letectva), ,ale no tak, pojďme to risknout – letadla tam pošleme a třeba se stane zázrak.‘“

Piloti odstartovali v naději, že se nebe vyjasní. To ale nespolupracovalo, a když dolétli k Bejrútu, město stále zahalovaly mraky.

Sela však „nevzal v úvahu motivaci pilotů“, jak později přiznal. Ti měli sice rozkaz bomby nevypustit, pokud nebudou vidět cíl, ale i to jim dávalo značný prostor k rozhodování. Znali povahu cíle a bylo jim jasné, jak je pro Izrael důležité předáky OOP zlikvidovat.

Piloti klesli pod mraky do nižší výšky, než jim rozkaz dovoloval. Když viděli, že jsou nad cílem, vypustili bomby, v nichž bylo zařízení ovládané kabelem spojeným s letounem. Protože však letěli níže, než měli, roznětky se neaktivovaly a bomby spadly na zem a na střechy domů a nevybuchly. „Jako hrstka opuštěných vajec,“ popsal to Sela.

Při leteckém úderu byl zabit jen řidič Abú Džiháda, kterého nevybuchlá bomba rozdrtila. Druhý den zveřejnil jeden bejrútský deník kreslený vtip, na kterém palestinský chlapec čůrá na izraelskou bombu. Abú Džihád nařídil vyšetřování, které mělo zjistit, jak se informace o shromáždění dostaly ven. O tři měsíce později byl pak odhalen a popraven další spolupracovník Mosadu.

Fatah se nyní soustřeďoval na teroristické akce v Izraeli, ale Lidová fronta pro osvobození Palestiny prováděla dál smrtonosné údery na židovské a izraelské cíle v zahraničí, a zejména v Evropě. Útočila na synagogy, izraelská vyslanectví i kanceláře El Al. Ozbrojenci Lidové fronty unášeli letadla směřující do Izraele a dosáhli v tomto oboru značné zručnosti.

V čele LFOP stál pořád George Habaš, ale nejgeniálnější mozkem této organizace byl jeho zástupce Wádí Haddád.

„Měl famózní talent k tajné přepravě výbušnin na místo útoku a jejich ukrývání,“ upozornil Ilan Mizrachi, jenž řídil agenty nasazené do Haddádovy organizace. „Dával přednost kvalitním operacím, někdy i velmi daleko, které byly pečlivě naplánované,“ dodal šéf boje proti terorismu v Mosadu Šimšon Jicchaki. „Výcvik, který poskytoval svým mužům na jedné základně v Jižním Jemenu, byl úplně jiná liga než to, na co jsme byli zvyklí.“

Jiní zase obdivovali Haddádovu profesionalitu. Velkoryse mu pomáhala KGB, která mu dala krycí jméno Nacionalista – „abychom dosáhli vlastních cílů prostřednictvím činnosti LFOP a zároveň udrželi nezbytnou utajenost“, jak napsal ředitel KGB Jurij Andropov sovětskému vůdci Leonidu Brežněvovi v roce 1969. Haddád likvidoval sovětské zběhy a útočil na cíle spojované se CIA a na oplátku dostával od KGB a východoněmecké Stasi peníze, výcvik, vyspělé zbraně a zpravodajské informace.

Haddád byl samostatný a odhodlaný. Když Habaš v organizaci oznámil, že zvažuje „pouze dočasné“ dodržování Arafátovy žádosti o pozastavení teroristických útoků mimo Blízký východ, Haddád prohlásil, ať si Habaš dělá, co chce, ale on a jeho muži si budou dělat svoje.

Haddád mnoho let osnoval velký útok, jenž by šokoval celý svět. Trávil spoustu času plánováním a shromažďováním informací, ale neustále akci odkládal kvůli nejrůznějším operačním zádrhelům. Jedním z nejobtížnějších úkolů bylo, že potřeboval najít agenty, kteří by vypadaly evropsky. V polovině roku 1975 se však začalo rýsovat řešení. OOP měla vynikající vztahy s řadou militantních ultralevicových organizací v Evropě, které byly úzce napojeny na Sovětský svaz a byly extrémně protiizraelsky orientované. OOP pro ně dokonce zřídila výcvikové tábory v Libanonu a Jižním Jemenu.

Haddád zvlášť dobře vycházel se západoněmeckou Frakcí Rudé armády (RAF), rovněž známou jako Skupina Baader-Meinhofová. Její členové se hlásili k anarchisticko-marxistické ideologii a používali partyzánskou taktiku proti německým bezpečnostním orgánům i velkým podnikům. Izrael považovali za další frontu ve válce proti zlu imperialismu, protože podle nich utlačoval Palestince.

Dva členové RAF, Thomas Reuter a Brigitte Schulzová, kteří byli zrovna propuštěni z vězení, zmizeli z Německa a objevili se ve výcvikovém táboře LFOP nedaleko Adenu, kde se připojili k dalším soudruhům z Frakce Rudé armády. A to byli právě ti západní Evropané, které potřeboval Haddád.

Tři muži z LFOP dostali rozkaz čekat před letištěm v keňském Nairobi na přistávající letadlo El Al, zatímco oba Němci sledovali přepážku společnosti uvnitř terminálu, aby znali přesný čas přistání a sdělili ho komandu venku.

Jakmile nad nimi letoun proletí, měli ho muži LFOP sestřelit přenosnými raketami Strela SAM 7 odpalovanými z ramene.

Celé dva měsíce před operací se učili, jak s nimi zacházet, a studovali nákresy letiště v Nairobi, které vytvořili agenti LFOP při předběžném průzkumu. Společně si vytipovali místo západněji od letiště, mezi hlavní silnicí Mombasa Road a plotem Národního parku Nairobi, které bylo hustě porostlé shluky vysokých stromů a kaktusů. Bylo odtamtud vidět na letištní ranvej.

Týden před operací propašovali do Keni dvě rakety Strela, které Haddádovi dodala KGB. Všech osm členů komanda přijelo do země odděleně s falešnými pasy o devět dní dříve a ubytovalo se v jednom hotelu v centru.

K útoku bylo všechno připravené, ale o plánu se doslechl Mosad od agenta Žala z Křižovatky. V organizaci se rozhořel spor. Vedoucí Křižovatky Šmuel Goren chtěl ze všeho nejvíc chránit Žala. Bál se, že jestli Mosad předá detaily o plánovaném útoku keňským orgánům a bude jim pomáhat ho zmařit, Haddádově skupině dojde, že Mosad má agenta, jenž má přístup k jejich tajemstvím. To mohlo pro Žala znamenat konec. Goren proto navrhl, aby spiknutí zhatily „hebrejské síly“ – tedy aby pachatele zabili členové Bajonetu – „aniž Mosad plán odhalí místním.“

Proti Gorenovi stál ředitel oddělení zahraničních vztahů Mosadu Nachum Admoni, který měl už dlouho na starosti operace v Africe, dobře se znal s prezidentem Jomem Kenyattou a šéfy jeho zpravodajských služeb a byl ostře proti tomu, aby se taková akce provedla „místním pod nosem“.

Existovaly i operační důvody – Bajonet se po katastrofě v Lillehammeru teprve začal reorganizovat a „měli jsme pocit, že by bylo příliš složité zvládnout najednou několik lidí, kteří drží v ruce střely,“ řekl bývalý představitel Mosadu Eliezer Cafrir.

Někdejší generál Jicchak Hofi, jenž v roce 1974 nastoupil jako ředitel Mosadu po Zamirovi, byl o celé situaci zpraven během návštěvy kolegů ze CIA v Langley. Poslal kódovanou zprávu Rabinovi s tímto doporučením: Spolupracovat s keňskými úřady a nezapojovat Bajonet.

„Zásady se nezměnily – když někdo zabije Žida, padne jeho krev na jeho hlavu,“ vysvětlil Jicchaki. „Není ale možné někoho zkosit každý den. Cílené útoky představují značné riziko pro naše lidi a mohou také pokazit naše vztahy se zemí, kde k nim dochází, v tomto případě v Keni. Při operacích platí pravidlo nedělat to, co není nutné. Máš terč, tak proveď čistý zásah. Na všechno ostatní zapomeň. Našim hlavním cílem bylo zajistit, aby se nic nestalo tomu letadlu El Al, a zároveň co nejvíc ochránit bezpečí našeho zdroje.“

A tak místo aby se pokusili zabít členy teroristického komanda, Izraelci přivolali na pomoc keňské bezpečnostní složky. V pátek třiadvacátého ledna 1976 pozdě v noci odstartoval ze základny izraelského letectva č. 27 do Nairobi letoun se sedmnácti Izraelci. Operace dostala krycí jméno Pálení žáhy. „Všichni jsme měli dost velký strach,“ vzpomíná Cafrir, jenž byl členem týmu na palubě. „V sázce bylo tolik životů a závisely na nás a na úspěchu celé operace.“

Jakmile izraelský tým přistál, Admoni se sešel s důstojníky keňské zpravodajské služby, aby je uvědomil o hrozícím útoku. Keňané byli v šoku. Zvlášť pobouřen byl prezident Kenyatta, protože pochopil, že je do něj zapojeno Somálsko. Keňané ochotně svolili ke spolupráci – byli rádi, že jim Mosad neoperuje přímo pod nosem. Naléhali na odhalení zdrojů Mosadu, aby si byli jisti, že budou zasahovat na základě spolehlivých informací, ale Admoni zdvořile odmítl.

Společný tým Mosadu a Keni brzy Němce a Palestince vypátral a začal je bedlivě sledovat. Rovněž našel bílý minibus s poznávací značkou KPR338, v němž byly uskladněny rakety. A později tým sledoval i trojici Palestinců, kteří s autem vyjeli k místu odpálení.

Pětadvacátého ledna měl let El Al číslo LY512 odstartovat z Johannesburgu do Tel Avivu. Tento Boeing 707 s asi sto padesáti lidmi na palubě měl mezipřistání v Nairobi v pět hodin odpoledne. Krátce předtím vyjeli i všichni tři Palestinci a oba Němci v bílém minibusu a dalším pronajatém voze. Nejprve měli vyložit Němce u terminálu. Pak z letiště odjeli a vrátili se na hlavní silnici, zahnuli doprava na nedlážděnou cestu a zamířili k místu odpálení raket. Než však k němu dorazili, zaútočili na ně agenti keňské tajné služby. Hned nato zadrželi i oba Němce u přepážky El Al v terminálu. Všech pět se bez odporu vzdalo.

Až do této chvíle Keňané plně spolupracovali s Izraelci. Nechtěli však, aby něco proniklo na veřejnost, protože se báli velkého arabského tlaku v organizacích sdružujících země třetího světa a Afriky. A tak navrhli dvě řešení: „Buď je odvezeme do pouště a uděláme z nich oběd pro hyeny“, anebo si je mohou Izraelci převzít, ale nikdy neprozradí, že vězně mají.

Izraelci doufali, že se jim ze zadržených podaří dostat další informace o Haddádovi a jeho činnosti, a tak si vybrali druhou možnost – s teroristy v podstatě „zmizí“, tedy odvezou si je do Izraele, uvězní je v izolaci a extrémních podmínkách a pak je postaví před neveřejný soud. Byl to zřejmě první případ, kdy se Západ podílel na akci, které CIA začala po jedenáctém září 2001 říkat „předání“ – tedy tajný, nedokumentovaný a mimosoudní přesun podezřelých z jedné země do druhé.

Do Nairobi přiletěli vyšetřovatelé Jednotky 504 Amanu a její lékař. Všech pět vězňů připoutali k lehátkům, podali jim sedativa a odstartovali k pětihodinovému letu do Izraele.

V Tel Avivu mezitím někteří lidé znovu zvažovali, zda je moudré přivézt vězně na izraelské území. Poradce premiéra pro boj proti terorismu a zpravodajské služby generál Rechavam Zeevi navrhl Jicchaku Rabinovi jinou možnost: „Pojďme těch pět spravedlivých duší shodit do Rudého moře a celý problém vyřešit jednou provždy,“ řekl.

„Keňané o celé věci mlčí. Nikdo neví, že teroristy dopadli. Podle našich informací jim Wádí Haddád slíbil, že kdyby byli zadrženi, unese letadlo, aby je dostal z vězení. Když je přivezeme do Izraele a všechno vyjde najevo, jen to spustí další vlnu terorismu proti nám. Pojďme to skončit hned.“

Rabin na Zeeviho chvíli mlčky hleděl. Potom řekl asistentovi, aby svolal naléhavou poradu členů kabinetu, kteří rozhodovali o cílených útocích.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se pak shromážděných ministrů, když si poslechli Zeeviho návrh. Všichni s ním souhlasili, že přivézt pětici vězňů do Izraele by znamenalo hrozbu pro izraelské cestující na celém světě. Haddád byl zkušený únosce, který by pro osvobození svých lidí udělal všechno. S tímto hodnocením souhlasil i Rabin, ale odmítl podepsat příkaz k popravě vězňů nadopovaných uklidňujícími prostředky, „dokud to neschválí nejvyšší státní zástupce“, řekl. „Hned zavolejte Aharona.“

Aharon Barak, který se měl později stát předsedou izraelského Nejvyššího soudu a byl nejznámějším právním odborníkem v zemi, si mlčky vyslechl popis tajné operace a návrh shodit pachatele do moře.

„Už jste skončil?“ zeptal se Zeeviho, když domluvil. „To je dobře,“ řekl rozzlobeně, „protože jste patrně zešílel. Chcete zabít dva německé občany, svázané a nadopované sedativy v izraelském vojenském letounu. Něco takového nemohu nikdy schválit!“

A tak tři Palestinci a oba Němci přistáli živi a zdrávi v Izraeli a byli odvedeni do tajného výslechového zařízení Jednotky 504 na základně s krycím jménem Stonek jihovýchodně od Tel Avivu. Umístili je do tmavých cel s holými zdmi a neustále jim podávali sedativa. Když se začali probírat, „rozhodli jsme se zahrát si s nimi hru na duchy,“ řekl vedoucí výslechového oddělení Šin Bet Arje Hadar. „Nasadili jsme si masky, a když se probouzeli, kvíleli jsme, jako by zemřeli a byli na onom světě.“

Izraelci se chtěli dozvědět co nejvíc o struktuře a metodách LFOP a třeba i něco tom, kde by se dal najít Wádí Haddád.

Trojici Palestinců dostal na starost zkušený vyšetřovatel Jednotky 504, důstojník s hodností podplukovníka známý pouze pod iniciálou J., který jako ortodoxní žid nosil jarmulku a bylo o něm známo, že je stoupencem politické pravice. J. řídil výcvik vojáků pro zvláštní operace izraelské armády pro případ, že padnou do zajetí, kde se simulovaly tvrdé vězeňské podmínky a mučení. Krátce před příjezdem pětice z Nairobi způsobil trvalé poranění páteře jednomu členovi Sajeret Matkalu, kterého praštil pendrekem. A pár měsíců se mu při výslechu zhroutil jeden Palestinec, byl převezen do nemocnice a tam zemřel.

„J. ho nezabil, nezabil ho. On zemřel,“ zdůrazňoval Jigal Simon, jenž tehdy Jednotce 504 velel. „Byl to velmi dlouhý výslech. Ten člověk byl bit, ale později se zjistilo, že jeho smrt s tím nesouvisela. Prokázala to pitva.“

Když přijela trojice arabských agentů z Keni, J. „je velmi drsně zpracoval“, jak se vyjádřil jeden agent Šin Bet. Jeden z nich utrpěl těžké zranění a byl hospitalizován, ale zotavil se.

Německým vězňům se dostalo diametrálně odlišného zacházení; lidé Šin Betu je vyslýchali zdvořile. Výslechové zařízení navštívil i generál Šlomo Gazit. „Ta dáma (Schulzová) udělala pozoruhodný dojem,“ poznamenal. „Velmi silná žena, která ovládala sebe i své okolí železnou rukou. Zato ten chlápek byl trouba.“

Nakonec si Hadar, jenž vězně vyslýchal klidně a chytře, Schulzovou získal svým mírným vystupováním a nevinným zevnějškem.

Oba Němci se ke všemu doznali, přiznali vinu a poskytli informace o Haddádovi. „Řekli nám toho spoustu i o plánech budoucích teroristických útoků,“ řekl Hadar. „A celou tu dobu tam seděla ženská z Mosadu (německo-hebrejská tlumočnice) a povídala mi hebrejsky, ,já bych ji chtěla oddělat‘. Než jsme se rozešli, vzal jsem Schulzovou za ruku a zeptal se jí, ,Brigitte, řekněme, že jednoho dne se vrátíte do Německa a přátelé vám poví, že musíte zabít Harryho‘ – pod tím jménem mě znala. ,Co uděláte? A ona ani nemrkla a odpověděla: ,Nemohla bych vás zabít po tom všem, co jste pro mě udělal, Harry.‘ To mě potěšilo. Říkal jsem si, že se v ní třeba něco změnilo k lepšímu. Ale pak dodala, ,požádala bych někoho jiného, aby vás zabil‘.“

Sedmadvacátého června 1976, šest měsíců potom, co byl zmařen útok v Keni, se Rabin a jeho kabinet sešli k poradě v premiérově kanceláři ve čtvrti Šarona v Tel Avivu.

Zrovna projednávali návrh ministra obrany Šimona Perese na zvýšení platu vojákům, když ve tři čtvrti na dvě vstoupil vojenský tajemník a podal Rabinovi lístek. Premiérova tvář zvážněla. Odkašlal si, aby upoutal pozornost, a řekl: „Než budeme pokračovat, musím vám něco oznámit. Ztratili jsme kontakt s letadlem Air France, které odstartovalo v 9:50 z Lodu. Zdá se, že bylo uneseno. Zdá se, že letí jinam. Na palubě je třiaosmdesát Izraelců.“

Vojenský poradce Efraim Poran sdělil Rabinovi, že zpravodajské služby ještě nevědí, kdo letoun unesl, a dá mu vědět, hned jak zjistí více.

Byl to okamžik, kdy Rabin zalitoval, že neschválil návrh hodit těch pět teroristů z Nairobi do moře, jak se později svěřil jednomu spolupracovníkovi.

„Nenamáhejte se,“ řekl Poranovi. „Vím to. Je to Wádí Haddád.“ Únosci byli čtyři – dva z LFOP a dva němečtí levicoví extremisté.

Do letadla na trase do Paříže nastoupili při mezipřistání v Athénách, po startu vytáhli zbraně, vnikli do kokpitu a nařídili pilotovi, aby letěl nejprve do Benghází, tam doplnili palivo a nabrali další tři teroristy a pak zamířili do Entebbe v Ugandě.

Wádí Haddád zase jednou předvedl, že je nejlepším stratégem v teroristickém světě. Poučil se z vlastních chyb i chyb druhých a zorganizoval rozsáhlou operaci založenou na přesných zpravodajských informacích, pečlivé přípravě a koordinaci s nejméně dvěma despotickými vládci, libyjským plukovníkem Muammarem Kaddáfím a ugandským prezidentem Idim Aminem, kteří mu nabídli logistickou pomoc i azyl pro únosce daleko mimo dosah Izraele.

Bývalý boxer a seržant v britské armádě Amin se dostal v Ugandě k moci s pomocí Mosadu a izraelského ministerstva obrany, které s touto zemí tajně udržovaly styky. Za úplatky, jež dostával v kufrech s dvojitým dnem, ugandský prezident odměňoval Izrael velkými vojenskými i civilními kontrakty a nechával Mosad v Ugandě volně operovat.

Jeho krvelačnost a krutost byla stejně velká jako touha po penězích. Když mu v roce 1972 začal Kaddáfí nabízet větší úplatky než Izrael, vyhostil izraelské představitele a stal se zapřisáhlým nepřítelem židovského státu. A teď souhlasil, aby do Entebbe vzdáleného od Izraele 3 500 kilometrů přiletěli únosci s rukojmími.

Haddád byl přesvědčen, že Izrael nebude mít jinou možnost než s ním vyjednávat. V Entebbe jeho agenti propustili 209 neizraelských a nežidovských cestujících i dvanáct členů posádky Air France, přestože ti chtěli statečně a solidárně zůstat se zbývajícími třiaosmdesáti Izraelci a osmi neizraelskými židovskými pasažéry. Potom únosci vznesli prostřednictvím osobního telefonátu Idiho Amina do Izraele požadavek, aby byla izraelská a židovská rukojmí vyměněna za třiapadesát vězněných „bojovníků za svobodu“. Na seznamu „bojovníků za svobodu“ byl i arcibiskup Hilarion Capucci, jenž zneužil svého diplomatického postavení k propašování velké zásilky zbraní ve svém mercedesu buňkám Fatahu v Jeruzalémě, nebo Kózó Okamoto, jeden z pachatelů masakru na letišti v Lodu v roce 1972, či oněch pět teroristů z Nairobi, kteří byli podle Haddáda nepochybně v keňských nebo izraelských rukou.

V Mosadu vypukl poprask. Teď už litovalo mnoho lidí, že pětice z Nairobi nebyla svržena do moře. Cafrir na schůzi velení řekl: „Chtějí těch pět? S radostí. Poletíme s nimi do Ugandy a hodíme jim je z letadla na střechu terminálu, aby bylo Haddádovi jasné, že víc toho od nás nedostane!“

Armáda mezitím plánovala záchrannou operaci s velkým počtem vojáků, kteří měli přistát u Viktoriina jezera a pak zajistit celé letiště i rozsáhlé území okolo něj. Rabin plán poslouchal a byl stále rozzlobenější.

„Za tu dobu, kterou bude trvat zajištění celé oblasti, únosci všechna rukojmí povraždí a Idi Amin bude mít čas přivolat posily,“ vzkypěl.

„Rabin řekl armádě, že chce takový plán, kdy mezi přistáním vojáků a zahájením záchranné operace neuplyne víc než tři minuty,“ řekl generální ředitel premiérova úřadu Amos Ejran. Jenže z takové dálky a bez jakýchkoli informací se něco takového zdálo nemožné.

Protože neexistovaly žádné proveditelné alternativy, Rabin se klonil ke splnění požadavků únosců. I když se mu to hnusilo, neviděl žádný jiný způsob, jak onu stovku nevinných lidí zachránit. Jenže něco takového by znamenalo porušit železné pravidlo, které zavedla Golda Meirová a později se stalo součástí izraelského přístupu: s teroristy se nevyjednává. Ředitel Šin Bet Avraham Achituv požadoval, aby, tedy pokud opravdu není jiná možnost, nebyli alespoň propuštěni vězňové „s krví na rukou“; tento výraz se od té doby používá v podobných situacích často. Jinými slovy, při výměně za rukojmí by se uvažovalo pouze o níže postavených činitelích OOP, kteří se přímo nepodíleli na prolití izraelské krve. „Každý, kdo zabil Žida,“ prohlásil Achituv, „musí být buď zlikvidován, nebo má zemřít v izraelském vězení v rámci doživotního trestu.“

Debata pokračovala čtyři dny. Před branami areálu v Šaroně, na doslech z Rabinovy kanceláře, burácely demonstrace příbuzných rukojmí. Mezi zajatci byla i dcera ředitele hlavního izraelského jaderného reaktoru, který měl k Rabinovi přístup a velmi na něj naléhal, aby se s teroristy dohodl na nějakém kompromisu.

Jako by toho nebylo dost, dostal Rabin tajnou zprávu z Úřadu vojenského cenzora, který zakázal jedněm izraelským novinám zveřejnit příběh o operaci Pálení žáhy se všemi podrobnostmi. Achituv Rabinovi sdělil, že nařídil odposlech telefonu příslušného novináře, ale pořád se mu nedaří zjistit zdroj úniku informací. Rabín se rozčílil:

„To mě skutečně šokuje… že tahle země nedokáže zavřít vojenského korespondenta a podusit ho tak, že řekne, od koho to má… Tenhle únik informací pro nás bude znamenat katastrofu.“

Rabinovi došlo, že porušení izraelského slibu Kenyattovi, že podrobnosti o pětici z Nairobi zůstanou v naprosté tajnosti, by vyvolalo krizi ve vztazích s Keňou. Ještě závažnější bylo, že Izrael, který teď žádal o světovou podporu proti únoscům, by po odhalení celého případu vypadal jako pirátský stát, jenž používá teroristické metody. Jenže jak má Izrael vyjednávat s teroristy, když stejně jako Keňa tvrdí, že neví, kde pětice je?

Nakonec přišla Caesarea s řešením, které výměnu rukojmí za vězně nevyžadovalo. Harari se pět let předtím rozhodl, že potřebuje agenta, který se může vydávat za pilota. Proč? „Protože bychom ho mohli jednoho dne potřebovat,“ zněla jeho obvyklá odpověď na otázku, proč se připravuje na něco, co bezprostředně nehrozí. Přesvědčil Zamira, aby mu dal potřebné finanční prostředky, a agent s krycím jménem David prošel dlouhým výcvikem v Izraeli i Evropě.

Teď se tato investice bohatě vyplatila.

David si najal v Keni letadlo, kroužil nad terminály i přistávací plochou v Entebbe a pořizoval ze vzduchu fotografie. Když přistál, předstíral, že je zhýčkaný bohatý anglický lovec z jedné středoafrické země, který z celé řady důvodů potřebuje pomoc kontrolní věže. Ugandští letečtí dispečeři ochotně spolupracovali, a dokonce se s ním i napili a podělili o své dojmy z „velkého humbuku v posledních dnech“, jak označili situaci s rukojmími na nedalekém letišti.

O dvanáct hodin později přinesl Harari Rabinovi detailní Davidovu zprávu se stovkami fotografií a premiérova tvář se rozjasnila.

„To je přesně to, co jsem potřeboval,“ řekl. „Tohle jsou zpravodajské informace k operaci.“

Zvlášť důležité byly pro Rabina snímky ugandských vojáků v okolí terminálu, které považoval za důkaz, že muži Wádího Haddáda nenastražili v budově nálože. „Idi Amin by jinak svým lidem nedovolil, aby tam byli,“ řekl. Z fotek bylo taky jasné, že jednotky, které terminál hlídají, nejsou početné.

Sajeret Matkal přišel s originálním a troufalým plánem: Jeho menší jednotka přistane za tmy neoznačeným vojenským dopravním letounem C-130 Hercules na ranveji, která bude osvětlena pro civilní dopravní letoun, jenž má přistát před ním. Jednotka vystoupí a vyrazí k terminálu řadou vozidel za černým mercedesem podobným tomu, jaký používá Idi Amin, aby zmátla ugandské stráže. Nedaleko terminálu vojáci vystoupí, vezmou budovu útokem několika různými vchody, využijí momentu překvapení a zmatku teroristů a zlikvidují je. To vše by se mělo podařit za necelé dvě minuty. Hned potom přistanou další izraelští vojáci a postarají se o řídicí věž, ugandské vojáky a stíhačky, aby nikdo nemohl pronásledovat izraelské letouny, až s rukojmími a vojáky vzlétnou. Kenyatta slíbil, že cestou zpět dovolí izraelskému letadlu dočerpat palivo při mezipřistání v Nairobi.

Ministr obrany Šimon Peres byl přesvědčen, že by plán mohl vyjít, a tlačil na Rabina. Třetího července premiér útok povolil.

Velitelé operace se Rabina zeptali, co mají dělat, jestli narazí přímo na Amina. „Kdyby se do toho pletl, rozkaz zní ,zabít‘,“ odpověděl Rabin. A ministr zahraničí Jigal Alon dodal: „I kdyby se do toho nepletl.“ Izraelské komando se na misi vydalo čtyřmi letadly. Každý voják dostal mapu Ugandy a určitou částku v amerických dolarech pro případ, že by tam uvízl a musel uprchnout sám. „Bylo nám ale jasné, že jsou to jenom řeči a ve skutečnosti jde o operaci bez možnosti úniku. Kdyby se něco zvrtlo, tak bychom tam zůstali trčet a museli bychom bojovat o život,“ řekl Jiftach Rejcher, zástupce tehdejšího velitele Sajeret Matkalu Jonatana Netanjahua, bratra Binjamina.

První Hercules přistál podle plánu. Rejcher, který jel v jednom Land Roveru za černým mercedesem, vzpomínal na tuto akci takto:

„Bylo naprosté ticho a tma jako v pytli a my jsme byli na té obrovské a opuštěné přistávací ploše. Široké ranveje a nikde nikdo. Napadlo mě, ,maminko, já se bojím‘.“

Moment překvapení se málem nekonal, protože vojáci narazili na ugandskou hlídku a Netanjahu usoudil, že představují nebezpečí, a začal na ně střílet z pistole s tlumičem. Kulky vojáky nezabily, a voják, jenž seděl za Netanjahuem, soudil, že jsou pořád nebezpeční, a tak je zastřelil puškou bez tlumiče.

Výstřel přilákal další ugandské vojáky a vypukla přestřelka. Izraelské automobily dojely k terminálu a začal útok. Netanjahu byl zasažen a později na následky zranění zemřel. I tak ale teroristy zaskočilo, když do terminálu vrazil útočný oddíl vedený Mukim Becerem – postřílel všechny dřív, než se vzpamatovali. Rejcherova jednotka pronikla i do sousední budovy, kde byli rovněž ugandští vojáci, a pozabíjela je také. Další oddíl obsadil kontrolní věž a jiný zničil osm stíhaček MiG ugandského letectva zaparkovaných na ranveji.

Všech osm únosců bylo zabito. Zahynula i tři rukojmí, která se ocitla v křížové palbě. Další – starší Izraelka, kterou Uganďané den předtím převezli do nemocnice – byla na rozkaz Amina v odvetě za útok zavražděna.

Izrael však zachránil stovku lidí a neudělal žádné ústupky. Operace se stala vzorem řešení situací s rukojmími – žádné vyjednávání a žádný kompromis s teroristy, ale skálopevná ochota udělat maximum i riskovat život, aby byla rukojmí osvobozena.

I když byl ale útok v Entebbe důležitým taktickým vítězstvím, byl dál naživu a na svobodě muž, který únos letadla nařídil a jehož rozsudek smrti podepsala Golda Meirová už o celých šest let dříve – terorista, kterého jen lehce zranila střelba z puškových granátometů oknem v Bejrútu, fanatik, jenž přežil shození bomby na bejrútský stadion v roce 1974. Figuroval na prvním místě izraelského seznamu terčů a byl cílem řady plánovaných atentátů.

Rabin nařídil Mosadu, aby nelitoval peněz. Wádí Haddád musí zemřít.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

SMRT V ZUBNÍ PASTĚ

V květnu 1977 poprvé prohrála volby izraelská Strana práce, která v zemi vládla od vyhlášení samostatného státu v roce 1948. Porazil ji pravicový nacionalistický Likud, v jehož čele stál bývalý velitel protibritského ilegálního hnutí Irgun Menachem Begin. K tomuto výsledku přispěla kombinace nejrůznějších faktorů – diskriminace a ponižování, jemuž byli vystaveni židovští přistěhovalci z arabských zemí, odhalení korupce ve Straně práce, chyby za jomkipurské války i schopnost charismatického Begina všech těchto faktorů využít. Úspěch Likudu šokoval jak Izraelce, tak pozorovatele v zahraničí.

Řada zahraničních politiků i nejvyšších izraelských představitelů považovala Begina za extremistu a válečného štváče. Někteří vysocí činitelé armády i zpravodajských služeb byli přesvědčeni, že je brzy nahradí stoupenci nové vlády.

První kroky Begina v roli premiéra však všechny doma i v zahraničí překvapily. Na dramatickém summitu s prezidenty Jimmym Carterem a Anwarem Sádátem v Camp Davidu v roce 1978 souhlasil s průlomovou mírovou smlouvou s Egyptem, podle které se měl Izrael definitivně stáhnout ze Sinajského poloostrova dobytého v roce 1967. Izraelská pravice přitom odchod armády, zrušení izraelských osad na Sinaji a vrácení ropných polí a turistických středisek vždycky ostře odmítala. Přestože však Begin riskoval vlastní politické postavení, přinutil stranu, aby uposlechla. Navíc výrazně posílil bezpečnostní spojenectví s Amerikou a zastřešující autoritu izraelského Nejvyššího soudu.

Na domácí půdě k žádným čistkám nedošlo. Begin naopak požádal dva muže se silnými vazbami na Stranu práce, ředitele Šin Bet Avrahama Achituva a šéfa Mosadu Jicchaka Hofiho, aby ve svým funkcích setrvali. „Bylo nám to velmi divné,“ přiznal Hofi. Strana práce byla ve vojenských a zpravodajských otázkách dost praktická a pragmatická.

„Pro Begina byla ale armáda skoro posvátná,“ vysvětlil Hofi.

V praxi to znamenalo, že dal Begin armádě a zpravodajcům v podstatě volnou ruku. Když stál v čele parlamentní opozice, měl k zpravodajským službám velmi omezený přístup, a tak se musel hodně učit. I když se však dozvídal i ty nejpodrobnější detaily, jeho dohled byl přinejmenším povrchní. „Jako by se nad námi vznášel v pětadvacetikilometrové výšce,“ popsal to zástupce ředitele Mosadu Nachum Admoni.

Begin bez otázek podepisoval všechny příkazy k cíleným atentátům, které mu Mosad předložil. Netrval ani na běžném operačním postupu, jímž bylo zapisování průběhu porad s ředitelem Mosadu, které prováděl jeho asistent, kde se schvalovaly sabotáže a cílené útoky. Hofiho to překvapovalo. „Rabin vždycky chtěl, aby takovou akci napřed schválili členové vnitřního kabinetu,“ vysvětlil. Begin však operace podepisoval „o samotě s ředitelem, bez přítomnosti sekretářky i vojenského poradce… Říkal jsem mu, že je důležité mít věci na papíře.“

Jediným předmětem neshod mezi Beginem a šéfy zpravodajských služeb byl význam a priority jednotlivých úkolů. Už na první schůzce s Hofim řekl, že chce, aby Mosad zahájil rozsáhlé tažení cílených útoků na nacistické válečné zločince, kteří jsou ještě na svobodě. „Řekl jsem mu, ,pane premiére, Mosad má teď jiné úkoly, které se týkají bezpečnosti Izraele dnes i v budoucnu, a já osobně dávám přednost dnešku a zítřku před včerejškem,‘“ vzpomínal Hofi. „Pochopil to, ale nelíbilo se mu to… Nakonec jsme se dohodli, že se zaměříme na jediný cíl – (Josefa) Mengeleho. Begin byl však velmi emotivní, a tak byl zklamaný.“

Chápal ale, jak to Hofi myslí. „Na rozdíl od jiných Izraelců, kteří považovali holokaust za jednorázovou historickou katastrofu, byl Begin z celého srdce přesvědčen, že z něj plyne poučení, a to, že se židovský národ musí i ve vlastní zemi chránit, aby zabránil dalšímu ohrožení své existence,“ vysvětlil přední izraelský novinář Šlomo Nakdimon, který měl k Beginovi blízko a dělal mu za jeho premiérského mandátu bezpečnostního poradce.

Begin přirovnával Jásira Arafáta k Adolfu Hitlerovi a tvrdil, že palestinská charta, která vyzývala ke zničení židovského státu, není nic jiného než druhý Mein Kampf. „My, Židé a sionisté se svými zkušenostmi, nepůjdeme cestou politiků v Evropě a celém světě v třicátých letech,“ hřímal Begin v projevu v Knesetu devátého července 1979 a zkritizoval západoněmeckého a rakouského kancléře Willyho Brandta a Bruna Kreiského za to, že se s Jásirem Arafátem stýkají.

„My bereme druhý Mein Kampf vážně a uděláme vše, co budeme s Boží pomocí moci, abychom zabránili uskutečnění hrůz… jimiž vyhrožuje ten syn Satana (Arafát)… předák ničemné organizace takových vrahů, jací tu od nacistů nebyli.“

Po roce 1974, kdy ubylo teroristických útoků v Evropě, kladl Arafát zvláštní důraz na mezinárodní politické úsilí o diplomatické uznání OOP a sebe sama jako někoho, kdo je připraven s Izraelem jednat. Navzdory hlasitým námitkám Izraele se po celém světě, včetně Evropy, otvírala diplomatická zastoupení OOP. Toto úsilí vyvrcholilo v listopadu 1974 vystoupením Arafáta před Valným shromážděním OSN, kde pronesl projev, jenž byl všeobecně považován za relativně umírněný.

Arafátova snaha vypadat jako obhájce politického řešení izraelsko-palestinského konfliktu také přinesla oteplení vztahů mezi OOP a Spojenými státy. Izraelským zpravodajským službám dělalo potenciální sblížení hlavního spojence Izraele s jeho úhlavním nepřítelem velké starosti. Zpráva Amanu z prosince 1974 pro tehdejšího premiéra Rabina varovala, že „Spojené státy by chtěly získat v OOP maximální vliv, aby organizace nezůstala výlučně sovětskou baštou“. Zpráva se rovněž zmiňovala o ministrovi zahraničí Henrym Kissingerovi, jenž byl považován za proizraelského politika: „Nenacházíme v jeho slovech absolutní odmítání OOP do budoucna.“

Izraelské zpravodajské služby diplomatické tažení OOP nepřesvědčilo. Aman je nepovažoval za nic jiného než „zkusmou strategii likvidace Izraele“. Zatímco se Arafát snažil zalíbit americkým diplomatům a byl oslavován v OSN, jeho lidé dál útočili na izraelské občany. „Arafát byl pravým opakem toho, jak směšně vypadal. Byl to svým způsobem génius,“ upozornil dlouholetý významný představitel vojenské rozvědky generálmajor Amos Gilad. „Měl dva zástupce, kteří řídili teroristické operace, Abú Džiháda a Abú Ijáda, a s výjimkou jediného útoku se nedalo najít žádné spojení s Arafátem. Jako když ošetřovatel v zoo vypustí na ulici hladového lva a ten někoho sežere. Kdo za to může, ten lev? Prokazatelně ošetřovatel. Abú Džihád dostával všeobecné rozkazy a zbytek dělal sám. Arafát nechtěl žádná hlášení, neúčastnil se plánovacích schůzek a nedával k operacím souhlas.“

Arafátův rostoucí význam na světové scéně vedl k ostré výměně názorů mezi Mosadem a Amanem, které se přely, zda je stále vhodným cílem atentátu. Brigádní generál Jigal Presler, tehdejší vedoucí oddělení cílených atentátů Amanu, trval vehementně na tom, že Arafát má zůstat na prvním místě seznamu: „Je to terorista. Má krev na rukou. Nařizuje svým lidem, aby pokračovali v teroristických útocích. Musíme udělat vše, abychom se ho zbavili.“

Šéf boje proti terorismu v Mosadu Šimšon Jicchaki s ním nesouhlasil: „Po tom projevu v OSN se stal politickou osobností. Je sice hlavou hada, ale svět mu dal legitimitu, a kdybychom ho zabili, Izrael by si nadělal zbytečné politické problémy.“

Nakonec převládl názor Jicchakiho. Arafátovo jméno se ze seznamu cílů vyškrtlo a na prvním místě se ocitl Wádí Haddád.

Wádí Haddád žil po útoku v Entebbe osmnáct měsíců v bezpečí a luxusu v Bagdádu a Bejrútu.

Mosad se v arabských metropolích jako Bagdád, Damašek nebo Bejrút bál používat střelné zbraně, protože riziko dopadení bylo příliš velké. Hledaly se proto tišší metody vraždy, které by zanechaly méně čitelnou stopu pachatele a způsobily, že by smrt vypadala přirozeně nebo jako následek nějaké nehody, třeba nemoci nebo automobilové havárie. I kdyby panovalo podezření z něčeho nekalého, atentátníci by už byli dávno pryč dřív, než by se dalo něco dělat, zatímco v případě užití střelných zbraní je vždycky hned jasné, že střelci jsou pořád nablízku.

Mosad se rozhodl využít svého průniku do hloubi Haddádovy organizace a přidělil jeho likvidaci Křižovatce. Vraždu s použitím jedu dostal za úkol agent Žal, jenž měl do značné míry přístup do jeho domu i kanceláře.

Desátého ledna 1978 Žal Haddádovi vyměnil zubní pastu za identickou tubu se smrtelným jedem, který po intenzivním úsilí vyrobil Izraelský institut biologického výzkumu v Nes Cijoně jihovýchodně od Tel Avivu, jedno z nejstřeženějších míst v zemi. Vznikl v roce 1952 a Izrael v něm dodnes vyvíjí přísně tajné obranné i útočné biologické bojové látky. Pokaždé, když si Haddád čistil zuby, proniklo mu do sliznice v ústech miniaturní množství smrtelného toxinu a dostalo se do krevního oběhu. Látka se měla v těle postupně hromadit a časem dosáhnout kritického množství, které ho nakonec zabije.

Haddádovi se začalo dělat špatně a byl hospitalizován ve vládní nemocnici v Iráku. Lékařům řekl, že v polovině ledna začal mít vždycky po jídle velké břišní křeče. Trpěl nechutenstvím a zhubl o více než jedenáct kilogramů.

První diagnóza určila žloutenku a další pak vážnou chřipku. Doktoři mu předepsali agresivní antibiotika, ale Haddádův stav se nelepšil. Začaly mu vypadávat vlasy a stoupat horečka. Lékaři v Bagdádu byli bezradní. Měli podezření, že Haddád byl otráven. Arafát nařídil svému asistentovi, aby se obrátil s prosbou o pomoc na východoněmeckou tajnou službu Stasi, která v sedmdesátých letech dodávala palestinským teroristickým organizacím pasy, zpravodajské informace i zbraně a poskytovala jim útočiště. Východoněmecký prezident Erich Honecker a další představitelé země považovali Arafáta za opravdového revolucionáře jako Fidel Castro a byli mu ochotní pomáhat.

Devatenáctého března 1978 převezli Haddáda letecky do prestižní nemocnice Regierungskrankenhaus ve východním Berlíně, kde se léčili příslušníci zpravodajských a bezpečnostních služeb. Jeho asistenti mu sbalili zavazadlo, včetně toaletních potřeb i tuby se smrtící zubní pastou. Zpravodajský materiál, který Mosad získal poté, co Haddád nastoupil do letadla z Bagdádu do Berlína, skýtal důvody ke spokojenosti. „Haddád byl úplně odrovnaný, když do Berlína dorazil,“ stálo ve zprávě předložené na schůzi velení Křižovatky. „Experti biologického ústavu říkají, že je v podstatě po něm.“

V nemocnici byl přijat pod pseudonymem Ahmad Duklí, jedenačtyřicet let, výška 168 centimetrů. Byl v opravdu špatném stavu – na řadě míst krvácel, a to i podkožně, třeba z osrdečníku, kořene jazyka, mandlí, pleurální membrány i uvnitř lebky, a měl také množství krve v moči. Funkce kostní dřeně byla potlačena, takže mu klesl počet krevních destiček. Přestože s ním zacházeli jako s prominentním pacientem, Haddádův zdravotní stav se neustále zhoršoval. Nejlepší vojenští lékaři ve východním Německu mu udělali všechny myslitelné testy – krve, moči i kostní dřeně a také nejrůznější rentgenové snímky. Byli přesvědčeni, že byl otráven: buď jedem na krysy, nebo nějakým těžkým kovem, možná taliem, ale nemohli najít žádný konkrétní důkaz. Podle informací, které do Izraele dorazily od agenta ve východním Německu, bylo po celé nemocnici slyšet, jak Haddád křičí bolestí, a tak mu lékaři podávali stále vyšší dávky uklidňujících prostředků.

Wádí Haddád zemřel ve velkých bolestech ve východním Berlíně devětadvacátého března, deset dní po svém příjezdu. Brzy nato dostal ředitel Stasi Erich Mielke podrobnou zprávu, včetně výsledků pitvy, kterou provedl jeden z předních odborníků v soudním lékařství, profesor Otto Prokop z tamější Humboldtovy univerzity. Uvedl v ní, že bezprostřední příčinou úmrtí bylo „krvácení do mozku a zápal plic v důsledku poruchy funkce kostní dřeně“, což vzhledem k příznakům i osobě pacienta vzbuzuje podezření, že ho někdo zavraždil. Profesor však ve své podrobné lékařské zprávě v podstatě přiznal, že nemá tušení, co Haddáda zabilo.

V době své smrti Haddád účinně řídil organizaci, která byla zcela nezávislá na skupině George Habaše. Ten ovšem nad skonem soudruha truchlil a ani v nejmenším nepochyboval, že v pozadí stojí Izrael.

Mosad i představitelé resortu obrany byli z výsledku této operace na vrcholu blaha. Zlikvidovali jednoho z nejschopnějších a nejvýkonnějších nepřátel Izraele. Neméně důležité bylo, že se Mosad pět let po fiasku v Lillehammeru vrátil k cíleným atentátům, a navíc nesmírně důmyslným způsobem. Možná právě tehdy se v jeho slovníku poprvé objevil výraz „nenápadný“ pro vraždu, která vypadala jako přirozené nebo náhodné úmrtí.

„Byl jsem moc rád, když jsem slyšel, že je Haddád po smrti,“ řekl Šimšon Jicchaki. A protože Izrael nikdy nepřiznal, že Haddáda zabil, dodal: „Neberte ale moje slova jako potvrzení, že jsme v tom měli prsty.“ Později však prohlásil, že „každý, kdo má na rukou židovskou krev, je odsouzen k smrti. Haddádova organizace však bez něj nemohla existovat. Už za něj fungovala nezávisle na Georgi Habašovi a pak se rozštěpila na frakce vedené jednotlivými Haddádovými zástupci a štěpila se dál, až se úplně rozpadla.“

Když byl zlikvidován Haddád, Mosad se soustředil na další cíl na seznamu: Alího Hasana Salámu.

Důvody, proč musel Saláma zemřít, jsou předmětem jistého sporu. Izraelské zpravodajské služby byly přesvědčeny, že naplánoval i provedl masakr izraelského olympijského týmu v Mnichově, přestože lidé, kteří se Salámou pracovali, to rezolutně popírají. Tak či onak, touha ho zlikvidovat patrně ještě zesílila poté, co pokus o jeho vraždu v Lillehammeru skončil nejtrapnějším a nejostudnějším fiaskem v dějinách Mosadu. Olej do ohně přilil i sám Saláma, který se mu kvůli nepovedené norské operaci posmíval: „Když zabili Bouchikiho, byl jsem v Evropě,“ řekl v rozhovoru pro libanonský list As-Sajjád. „Bouchiki byl zřízenec u bazénu a nepodobal se mi v obličeji ani postavou.“ A prohlásil, že se zachránil „ani ne tak vlastní šikovností, jako díky chabým schopnostem izraelské zpravodajské služby“.

Oddělení Amanu, jež se zabývá informacemi z otevřených zdrojů, poslalo toto interview vedoucím všech zpravodajských služeb, protože na rozkaz Harariho shromažďovali o Salámovi každičký detail. „Nebojte se,“ řekl Harari svým lidem, když se rozhovor nahlas předčítal na schůzi Caesareje. „Však na něj dojde.“

Saláma byl nepochybně spojen s řadou teroristických činů proti izraelským, ale i arabským cílům. Sám v obou rozhovorech, jež poskytl, přiznal zapojení do operací Černého září. Jenže Černé září už po roce 1978 neexistovalo, Saláma se ujal řady funkcí ve Fatahu a přenechal teroristickou činnost jiným. Byla tedy pomsta za něco, čeho se dopustil v minulosti, dostatečným důvodem, proč se k němu Mosad vrátil?

„V případě zabití Salámy šlo především o uzavření mnichovského masakru,“ vysvětlil Jair Ravid, jenž byl velitelem severní oblasti Jednotky 504 a jedním z nejlepších expertů na útoky OOP z Libanonu.

„Podle našeho názoru už koncem sedmdesátých let žádné teroristické útoky nevymýšlel.“ Jiní agenti Caesareje však v téže době tvrdili, že Saláma stále představuje hrozbu jako velitel Jednotky 17 OOP, která chránila Arafáta. „Nesmíme zapomínat, že Jednotka 17 dělala nejen ochranku Arafátovi, ale prováděla i nejrůznější teroristické operace,“ upozornil jeden veterán Caesareje.

Byl zde však i hlubší motiv.

Desátého července 1978 velitel Caesareje Mike Harari na jedné schůzi vysokých činitelů v Mosadu oznámil, že snaha zlikvidovat Salámu zaznamenala „výrazný pokrok“. David Kimche, velitel odnože Mosadu Vesmír (Tevel), která měla na starosti vztahy se zpravodajskými službami jiných zemí, potvrdil, že mu partneři ze CIA naznačili, že pro ně Saláma pracuje. „Neřekli sice výslovně, že ho chtějí chránit, ale máme to projednat a ptát se sami sebe, zda by se náš postoj vůči němu neměl vzhledem k našim vztahům s ‚Helgou‘ (přezdívka CIA v Mosadu) změnit.“

Šimšon Jicchaki ostře namítl: „No a co? Řekněme, že je na Američany napojený. Ten člověk má na rukou židovskou krev. Podílel se na Mnichovu a pořád proti nám podniká akce. Je mi úplně ukradené, jestli je americký agent.“

Ve skutečnosti Saláma nebyl jen tak ledajaký zdroj CIA. MJTRUST/2, jak ho označovali jeho řídicí důstojníci v Langley, byl jedním z nejdůležitějších kontaktů CIA na Blízkém východě. Navíc jednal s plným vědomím a souhlasem Jásira Arafáta a dělal prostředníka mezi Američany a OOP.

„Dominik“, vysoký představitel Mosadu, jenž se honu na Salámu zúčastnil, upozornil, že Mosad se o těsných vztazích mezi CIA a Salámou dozvěděl už v sedmdesátých letech. Mosad i premiéři Rabin a Begin považovali tyto styky za „prachsprostou zradu spojence a ránu pod pás“.

Podle knihy Kaie Birda Dobrý špion (The Good Spy), hodnověrného životopisu jednoho z nejmazanějších agentů CIA na Blízkém východě Roberta C. Amese, se tento Američan se Salámou poprvé sešel už v roce 1969 v kavárně Strand v Bejrútu. Pak se vídali v místních bezpečných domech CIA. Ames hlásil, že Arafát si Salámy vysoce cení. Spojené státy oficiálně považovaly OOP za teroristickou organizaci, ale CIA si k ní chtěla nechat otevřenou zadní cestičku. A z té se pak v roce 1973 se svolením Kissingera stalo oficiální spojení mezi USA a Arafátem. V průběhu let se oba muži mnohokrát sešli v Evropě i Bejrútu. Vztahy pokračovaly, i když se Saláma ujal vedoucí úlohy v Černém září. Američané je udržovali ne proto, že by nesouhlasili s tím, jak Mosad hodnotil Salámovu roli v teroristických útocích a jeho odpovědností za ně, ale navzdory tomuto názoru.

Saláma dokonce Amesovi přiznal, že do Černého září naverboval majitele pařížského divadla Muhammada Budiu, jenž vyslal agenty do Izraele, aby tam vyhodili do vzduchu hotel. Ames to považoval za „zajímavou zpravodajskou informaci“, a dokonce projevil sympatie pro palestinskou kauzu: „Jsem si plně vědom aktivit našeho přítele,“ napsal v dopise prostředníkovi, který nosil vzkazy mezi ním a Salámou, „a třebaže se všemi nesouhlasím, dokážu pochopit pocit jeho organizace, že je třeba je provádět.“

Ames dělal, co mohl, aby Salámu přesvědčil, že „se nesnažíme dostat jeho organizaci na kobylku. Přestože si myslí opak, nejsme akční skupina jako ta jeho“. Také na něj nepřestával naléhat, aby spojení neustále udržoval: „Náš přítel by měl vědět, že má stále příznivce na vysokých místech a jeho kauza také.“

Jedinou věcí, před kterou Ames považoval za vhodné Salámu varovat, byl útok Černého září ve Spojených státech: „Jedinými body, na nichž se neshodneme, je jeho činnost v Evropě, jež je plně zdokumentována, a jeho plány týkající se našeho území, o nich víme všechno a proti kterým tvrdě zakročíme a zkompromitujeme jeho organizaci.“

Jinými slovy, dokud bude Saláma dbát na to, aby neublížil nějakému Američanovi, a nebude operovat na americké půdě, může dál útočit na jiné cíle bez obav z odvety USA. Ames šel dokonce tak daleko, že mu nabídl: „Mohu mu zařídit bezpečnou cestu do… (nějakého) města v Evropě, bude-li si to přát.“

Přes Amesova a Salámova prostředníka byla domluvena schůzka náměstka ředitele CIA Vernona Walterse s vysokými činiteli Fatahu v marockém Rabatu a třetího listopadu 1973 skutečně proběhla. Dohoda, která existovala mezi Amesem a Salámou, tam získala oficiální punc – Fatah nebude útočit na Američany a tajný komunikační kanál zůstane otevřený.

Ames nebyl zrovna v New Yorku, když tam Saláma v roce 1974 přijel s Arafátem na Valné shromáždění OSN, ale jejich návštěvu zařídil a domluvil schůzky v hotelu Waldorf Astoria. „Sledovali jsme Salámu, jak Arafáta doprovází při prohlídce New Yorku,“ řekl Dominik. Bylo to potupné a bolestné, „jako by nám vrazili prst do oka“.

Saláma se jako Arafátův zmocněnec snažil získat oficiální americké uznání OOP za jediného představitele Palestinců. Toho sice nedosáhl, ale už pouhá existence komunikačního kanálu byla z Arafátova pohledu významným úspěchem. Saláma za to Amesovi vypomáhal nejrůznějšími informacemi o vývoji v Libanonu a v OOP i o pokusech soupeřů OOP provést útok v USA.

Mezi Amesem a Salámou vzniklo hluboké přátelství, které díky Amesovu vzestupu v CIA začalo postupně ovlivňovat i postoj americké vlády vůči OOP. Když v roce 1975 vypukla občanská válka v Libanonu a Bejrút se proměnil ve válečnou zónu, Saláma rozmístil své muže u amerického velvyslanectví jako ochranku. Izraelci to viděli a skřípali zuby.

Spojení se Salámou nebylo Amesovou soukromou iniciativou ani záškodnickou operací, i když Američané zaujímali vůči Izraeli ostře kritický postoj. Ve skutečnosti to byl prioritní projekt celé CIA.

Koncem roku 1976 poslal její ředitel George H. W. Bush Salámovi přes Amese oficiální pozvání do Langley. Návštěva, která se uskutečnila v lednu 1977, byla kombinací práce a zábavy. Saláma řekl Amesovi, že „fakt potřebuje dovolenou“ – právě se oženil s bývalou Miss Universe, libanonskou královnou krásy Georginou Rizkovou, a chtěl jí splnit sen strávit líbánky na Havajských ostrovech a v Disneylandu. Ames mu slíbil, že to zařídí.

CIA výlet zorganizovala a dvojici všude, kam vkročila, doprovázel jeden vysoký činitel, a to i v kalifornském zábavním parku. Rizkové se to nesmírně líbilo. Saláma Disneyland nenáviděl, ale udělal mu radost dárek, jejž dostal od operačního důstojníka CIA Alana Wolfea – krásné kožené podpažní pouzdro na pistoli.

Doprovod Salámových Charles Waverly vzpomínal na jejich návštěvu takto: „On (Saláma) vlastně chtěl jenom jíst ústřice. Myslel si, že je to afrodisiakum. Bydlel jsem v sousedním pokoji a každý večer jsem slyšel výsledky.“

Kvůli vztahům mezi izraelskými a americkými zpravodajskými službami a všeobecné závislosti Izraele na Spojených státech Mosad na americkém území neoperoval. Saláma věděl, že mu tam nic nehrozí. Znamenalo to, že si manželé mohli dopřát opravdovou dovolenou, aniž se jim pletla pod nohy ochranka.

Jinak ale Saláma skoro nikdy neopouštěl Bejrút a měl kolem sebe vždycky řadu goril. Přemisťoval se s konvojem vozidel plných ozbrojených strážců a s dvaadvacetimilimetrovým kulometem DŠK na korbě nákladní toyoty.

Ames a jeho kolegové ze CIA nad tím nehnuli ani brvou. Bird se ve své knize zmiňuje, že Sam Wyman, jeden ze spojovacích důstojníků, kteří se Salámou v Bejrútu udržovali kontakt, se ho jednou zeptal: „Jak tě ten zatracený kanon ochrání? Jenom každému oznamuje, kde zrovna jsi.“

Saláma se jen zasmál a odpověděl: „Ale je to fajn.“

Bird poznamenává, že Saláma dostal od CIA desítky varování a některá velmi naléhavá, že po něm jde Mosad.

„Varoval jsem ho,“ přiznal Wyman. „Řekl jsem mu, ,ty idiote, vždyť tě dostanou, když jezdíš po Bejrútu takhle. Je to jen otázka času… Porušuješ všechna pravidla běžné zpravodajské praxe. Izraelci vědí, kdo jsi i co jsi udělal, tak bys měl být opatrný‘.“

CIA dokonce Salámovi poskytla zašifrovaný komunikační přístroj, aby posílila jeho bezpečnost, a rovněž zvažovala, že mu na ochranu před Izraelci pošle pancéřovaný vůz.

Podle Dominika se dal tento vztah interpretovat jen jediným způsobem: „Představme si, že my, Mosad, navážeme tajný vztah s Usámou bin Ládinem, ne abychom ho naverbovali jako špiona, který bude pracovat za hotové, ale jen tak z přátelství, skoro jako spojenci, a vzájemně bychom si vyměňovali informace a protislužby. Představme si, že bychom ho pozvali na návštěvu k nám na ústředí v Tel Avivu, lezli bychom mu do zadku, vyjadřovali pochopení pro útok na newyorská dvojčata a říkali mu, že nám nevadí, když bude vyhazovat do vzduchu americká velvyslanectví, pokud nevyhodí nějaké naše, a královsky bychom hostili i s jeho manželkou a dělali maximum, abychom ho ochránili před námořníky z jednotky SEALS, kteří ho chtějí zabít. Jak by se na to Amerika asi dívala?“

Mosad nakonec dospěl k závěru, že „je velmi důležité tento komunikační kanál přetnout a ukázat, že nikdo není nedotknutelný – a taky naznačit Američanům, že takhle se člověk k přátelům nechová“. Ředitel Mosadu Hofi vylíčil premiéru Beginovi, jaký vztah mezi Salámou a Američany existuje, ale on doporučení Mosadu ho zabít schválil.

V červnu 1978, tři měsíce po vraždě Wádího Haddáda, se na plné obrátky rozjela operace Hořák (Maver) – hon na Salámu. Poprvé od Jara mládí měla Caesarea zabít někoho v zájmové zemi, a to „modrobíle, aby bylo jisté, že úkol bude opravdu splněn“, jak se vyjádřil Harari. Jeden význačný agent Jednotky 504 Amanu s krycím jménem Rummenigge podle tehdejší německé fotbalové hvězdy měl dodat informace o zvyklostech kořisti.

Rummenigge byl Amín al-Hádždž z jedné významné libanonské šíitské rodiny a obchodník s dobrými styky. Dal se naverbovat, protože nenáviděl Palestince a toužil získat povolení k volnému pohybu svého zboží (k němuž podle některých zdrojů patřily i nezákonné drogy) po Blízkém východě a někdy i přes Izrael bez zásahů izraelského námořnictva. Schůzky Rummeniggeho a jeho řídicího důstojníka se obvykle konaly na izraelské raketové lodi u libanonských břehů.

Hádždž využíval vlastní síť zdrojů a získával obrovské množství detailů o Salámově obvyklém denním programu. Zjistil také, že tráví hodně času v tělocvičně a lázních v bejrútském hotelu Continental a s Rizkovou bydlí v luxusní čtvrti Snubra.

Harari se radoval. „Saláma byl rozený playboy a význačná osobnost bejrútské lepší společenské třídy,“ vysvětlil. „V těchto kruzích je snadné se k němu dostat. A tak jsem poslal své bojovníky, aby se s ním sblížili.“

Jeden agent Caesareje odjel do Bejrútu, rezervoval si pod falešným jménem pokoj v hotelu Continental a začal tam chodit to tělocvičny. Cvičil každý den a občas tam viděl Salámu. Věděl, že ho velmi zajímají luxusní hodinky a módní šaty, a tak se tímto stylem oblékal v šatně a vždycky při tom stál co nejblíže k tomuto Palestinci.

Jednou nějací jiní lidé v posilovně Salámovi gratulovali k ocenění, které předchozího večera dostala Rizková na plese. Agent Caesareje se připojil a se Salámou se dal do řeči. „Byly tam určité mužské sympatie,“ řekl Harari.

Muži se spřátelili a tu a tam si povídali. „Takovéhle schůzky se musí zorganizovat tak, aby cíl navázal kontakt sám,“ vysvětlil jeden zdroj, jenž se operace zúčastnil. „Jinak by to působilo podezřele, zejména na tak pronásledovaného člověka jako Saláma.“

Když se agent Caesareje vrátil do Izraele, Mosad diskutoval o „nenápadném“ útoku, včetně možnosti „přidat mu do zubní pasty, mýdla nebo vody po holení nějakou ,medicínu‘,“ řekl Harari. Kdyby však byl agent odhalen, byl by ve velkém ohrožení.

Další možnost – nastražit výbušné zařízení do Salámovy skříňky v šatně posilovny – byla zamítnuta kvůli obavám ze zranění nějakého náhodného diváka. Nakonec Harari nápad zaútočit na něj v tělocvičně nebo v kanceláři či doma zcela zavrhl kvůli přísným bezpečnostním opatřením na všech těchto místech.

Řešení, které schválil, bylo v Mosadu nové – bomba na ulici, která má trefit pohybující se cíl. Útok proběhne ve chvíli, kdy bude Saláma projíždět Bejrútem v doprovodu toyoty s kulometem na korbě a třetího vozu s tělesnými strážci. Někde po cestě odpálí velké výbušné zařízení agent Mosadu, který bude nenápadně stát v bezpečné vzdálenosti.

Jaakov Rechavi, bývalý vědecký pracovník NASA, jenž v Mosadu pracoval jako vedoucí technického oddělení, vyrobil speciální zařízení, na kterém si agenti mohli operaci nacvičit. Při tomto nácviku musel bojovník stisknout tlačítko přesně v okamžiku, kdy bude kolem určitého bodu projíždět podvozek auta na kovových kolech tažený rychle jiným vozidlem. K žádnému výbuchu nemělo dojít; elektronický signál měl jen ukázat, jestli je tlačítko přesně synchronizované s projíždějícím autem.

Agenti, kteří se nácviku zúčastnili, vzpomínali, že Rechavimu a dalším dvěma agentům dělalo potíže stisknout spínač v pravou chvíli.

„Co kdybych to zkusila já?“ nabídla se jedna sekretářka z protiteroristického oddělení, která byla u nácviku také. Rechavi se shovívavě usmál a podal jí dálkový ovladač. Žena ho zmačkla perfektně a úspěšně několikrát po sobě. Potom to zkusili i s výbušninami a figurínami v autě a žena to opět provedla bezchybně.

„Když tlačítko tiskli muži, byli jsme z toho zoufalí,“ řekl Harari.

„Ale když tam znovu a znovu excelovala žena, i v různých světelných podmínkách, uvědomil jsem si, že ženy jsou očividně lepší než muži, a podle toho jsem rozhodl.“ Tlačítko v Bejrútu měla zmáčknout žena s krycím jménem Rina. „Nebylo to lehké rozhodnutí,“ zdůraznil Harari. „Museli jsme změnit krycí životopisy všech účastníků a vybudovat celou operaci tak, aby byla vhodná i pro ženu, která bude možná muset zůstat dlouho na místě, odkud uvidí ulici. Nestačilo jen stisknout tlačítko. Saláma neodjížděl z domova každý den ve stejnou dobu. Někdy bylo třeba hlídkovat až osmnáct hodin a ta žena taky někdy musela spát nebo si odskočit. Nebylo to jednoduché.“

Rina se ve skutečnosti jmenovala Erika Chambersová a narodila se v roce 1948 v Anglii jako dcera inženýra Marcuse Chamberse, jenž navrhoval závodní automobily a trávil většinu života na závodní dráze. Její matkou byla zpěvačka a herečka Lona z československé židovské rodiny, jejíž převážná většina byla zavražděna za holokaustu. Erika v šedesátých letech vystudovala univerzitu v Southamptonu, kde si ji živě pamatují jako divokou řidičku automobilů. Pak odjela do Austrálie a Izraele, kde se zapsala na magisterské studium hydrologie na Hebrejské univerzitě. Začátkem roku 1973 ji kontaktoval náborový důstojník Mosadu a Erice se zalíbil nápad kombinovat dobrodružství s tím, co popsala jako „významné přispění k bezpečnosti státu“. Složila všechny vstupní zkoušky a byla zařazena do Caesareje, kde pak absolvovala vysilující výcvikový program. V polovině roku 1975 z Izraele odjela, přijala falešnou britskou totožnost a začala plnit úkoly v zahraničí.

K atentátu na Salámu byli přiděleni Rina a dva muži.

Složitá operace opět vyžadovala těsnou spolupráci se speciálními jednotkami izraelské armády, které měly provést aspekty, jež neuměl provést Mosad.

Rina přijela do Bejrútu v říjnu 1978 jako zaměstnankyně nevládní organizace, která se zajímá, jak pomoci palestinským sirotkům v uprchlickém táboře Tell az-Za‘tar. Bydlela ve městě zhruba dva měsíce a spolu s dalším agentem tajně shromažďovala informace o Salámově pohybu. Začátkem nového roku si pronajala byt v osmém patře výškové budovy v ulici Beka, odkud viděla Salámův byt. Šestnáctého ledna přijeli do Bejrútu druzí dva agenti, každý zvlášť; jeden s britským pasem a druhý s kanadským.

Osmnáctého ledna překročil hranice do Jordánska v oblasti Aravy jižně od Mrtvého moře tým Sajeret Matkalu se sto kilogramy výbušnin a detonačním přístrojem. Na druhé straně hranic na ně čekal agent Jednotky 504. Naložil výbušniny do auta a odjel do Bejrútu. Devatenáctého ledna se v jedné podzemní garáži sešel s oběma agenty. Vyřkl heslo – dvě anglická slova – a oni domluvenými dvěma slovy odpověděli. Pak jim agent předal výbušniny a roznětku, rozloučil se a odešel. Jeho role v operaci tím skončila.

Oba agenti uložili výbušniny do kufru volkswagenu, který si pronajali dva dny předtím, a zaparkovali ho kousek od domovního bloku, kde bydlel Saláma.

Do Bejútu přijel i sám Harari, aby na vyvrcholení operace Hořák dohlédl. Nemohl si dovolit další fiasko jako v Lillehammeru. A volkswagen s bombou zaparkovaný v rušné ulici na možná delší dobu představoval problém. Mohl by vzbudit podezření policisty, který kontroluje parkující vozy. Řešením bylo „vyměňovat auta v době, kdy jsme si byli jistí, že Saláma kolem nepojede. Ale dost složitou operaci znamenalo už to, udržet si vhodné parkovací místo“.

Jedenadvacátého ledna 1979 se Harari rozloučil s Rinou a oběma muži a odletěl, aby bylo v terénu co nejméně agentů.

Druhý den krátce po třetí hodině odpoledne Saláma poobědval se svou ženou, políbil ji na rozloučenou a odešel. Nastoupil do svého chevroletu a v 15:23 zamířil ke kancelářím Jednotky 17. Před ním jeli jeho osobní strážci v Land Roveru a za ním toyota. Ujel jen asi dvacet metrů, než jeho chevrolet dojel k volkswagenu. Rina stiskla tlačítko. Bejrútem otřásla mohutná exploze a chevrolet se proměnil v ohnivou kouli. Jeden z obou dalších agentů, kteří z dálky přihlíželi, později před kamarády vzpomínal, že se Salámovi v hořících šatech podařilo z auta vylézt a pak upadl na zem. Agent procedil skrz zuby: „Chcípni, hajzle, chcípni!“

Náhodou šel kolem velitel mnichovské operace Černého září Abú Dáwud (Muhammad Auda), a když viděl výbuch, přiběhl a snažil se pomáhat. Viděl, že Saláma má v hlavě obrovský kus železa. Odvezli ho do Americké univerzitní nemocnice a tam na operačním stole zemřel. Exploze zabila i osm dalších lidí – Salámova řidiče a dva členy ochranky, tři libanonské občany, jednoho Němce a jednoho Brita. Harari připustil, že taková operace s výbuchem velké bomby v místě, kde je plno kolemjdoucích, by v nearabské zemi nikdy schválena nebyla.

Rina a druzí dva agenti pak čekali na pláži nedaleko Džúnije severně od Bejrútu, až je kolem půlnoci vyzvedne gumový člun Flotily 13. Rinu do něj naložil mladý námořní příslušník komanda s krycím jménem Svátek, který byl na jedné ze svých prvních misí; později se měl stát velitelem Caesareje. Pak gumový člun odplul k námořní raketové lodi, která čekala na moři, a za několik hodin byl útočný tým v Haifě. Zabití Salámy byla pro OOP strašná rána. „Já jsem je varoval!“ prohlásil Arafát velmi pateticky brzy potom v jednom televizním rozhovoru. „Varoval jsem své bratry, ,buďte opatrní! Mosad nás bude pronásledovat, jednoho po druhém, velitele za velitelem‘.“ Na velkém Salámově pohřbu si vzal Arafát na klín synka mrtvého jménem Hasan, který dostal jméno po svém dědovi, palestinském veliteli za války v roce 1948. Držel při tom v ruce AK-47 stejně, jako když před pětadvaceti lety objímal Alího na vzpomínkové slavnosti za jeho otce. Vedoucí mise CIA v Bejrútu Frank Anderson napsal malému Hasanovi dojemný kondolenční dopis. „V tvém věku jsem i já ztratil otce.

Dnes jsem ztratil přítele, jehož jsem si vážil víc než jiných. Slibuji, že budu ctít památku tvého otce, a jsem připraven být tvým přítelem.“ Izrael si s Alím Salámou vyrovnal účty, ale přerušit vztahy Spojených států s OOP se mu nepodařilo. Roberta Amese smrt přítele velice zarmoutila a snažil se ze všech sil navázat vztah i s mužem, který Salámu v OOP nahradil, Háním al-Hasanem. Ames po vraždě podporoval postoje, jež byly považovány za propalestinské, a hrál také zásadní roli při sepisování Reaganova plánu, který poprvé oficiálně uznal právo Palestinců na zřízení vlastního státu.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

SMEČKA DIVOKÝCH PSŮ

Asi týden předtím, než byl do východoněmecké nemocnice přijat Wádí Haddád v bolestech způsobených jedem Mosadu, se Šin Bet od svého zdroje s krycím jménem Sluha dozvěděla, že komando OOP nacvičuje útok na Izrael a průnik do země. Se Sluhou se sešel Amos Gilad z jednotky Amanu, která se zabývala palestinským terorismem, v jednom bezpečném domě a odcházel ze schůzky s velkými obavami: „Pochopil jsem, že plánují něco strašného a chtějí způsobit co největší ztráty.“

Tyto informace, které potvrzovaly i odposlechy v kancelářích OOP na Kypru, byly velmi konkrétní. Šin Bet znala jména teroristů i přesné místo jejich základny na pláži Dámúr v Libanonu. Věděla, že teroristé plánují útok z moře, a chtějí tak zmařit mírová jednání, která Begin zahájil s Egyptem. Nařídili ho Arafát a Abú Džihád, protože se právem obávali, že po příměří mezi Egyptem a Izraelem budou Palestinci v pěkné kaši, jelikož Egypt byl do té doby jejich hlavním zastáncem. Útok byl pro OOP tak důležitý, že podrobnosti partyzánům vysvětlil sám Abú Džihád spolu s operačním velitelem v Libanonu Azmím Zrairem.

Gilad chtěl udeřit první a odstranit hrozbu preventivním útokem na základnu teroristů. Pátého března 1978 proto námořní komando Flotila 13 provedlo operaci Šťastlivec (Bar-Mazal). Jejím cílem bylo zlikvidovat všechny teroristy na základně Dámúr, ale komando zabilo jen ty v budově, zatímco další ve vedlejším domě, kteří nevyšli ven, když začala střelba, unikli bez zranění. I tohle ohlásil Sluha.

Gilad žádal, aby se komando vrátilo a úkol dokončilo, ale ministr obrany Ezer Weizman řekl: „Na všechny tyhle útoky komand zapomeňte. Jedu zítra do Washingtonu a jen mi to pokazí návštěvu.“

Gilad vehementně protestoval: „Abú Džihád už ví, že víme, že něco chystá. Jen ho to přiměje akci co nejvíc urychlit. Dojde ke smrtícímu útoku.“

Weizman měl nejspíš pravdu, že by novinové titulky o izraelské vojenské operaci na suverénním území jiného státu vrhly temný stín na jeho první návštěvu v Pentagonu ve funkci ministra obrany, ale ukázalo se, že to bylo drahé rozhodnutí.

Jedenáctého března 1978 ve 14:30 se vylodilo jedenáct členů Fatahu na pláži nedaleko kibucu Maagan Michael jižně od Haify v přírodní rezervaci s chovnými rybníky, kde odpočívají hejna tažných ptáků na cestě do Afriky a zpět. Ptáky tam právě fotografovala americká fotografka Gail Rubinová, když na ni útočný oddíl narazil. Palestinci neměli daleko k zoufalství, protože strávili tři vyčerpávající a nebezpečné dny na moři a dva z nich se při plavbě utopili, jelikož moře bylo rozbouřené a zaneslo je několik kilometrů od pobřeží. Ztratili se a mysleli, že přistáli na Kypru. Velmi se jim ulevilo, když jim Rubinová řekla, že jsou v Izraeli, na půl cesty mezi Haifou a Tel Avivem. Poděkovali jí a pak ji zastřelili.

Potom se útočníci vydali k pobřežní dálnici z Haify do Tel Avivu. Se zbraněmi v rukou unesli taxi a pak autobus. Zajali cestující i řidiče, kterému poručili, aby jel na jih k Tel Avivu. Abú Džihád jim sice nařídil, že mají obsadit hotel, ale útočníci, kteří už byli ve skvělé náladě, protože měli rukojmí, se rozhodli povahu operace změnit. V tajné zprávě izraelské armády k tomu, co následovalo, stálo: „Improvizace teroristů měla za následek novou metodu útoků – úder v pohybu (během cesty dlouhé přes padesát kilometrů), který byl nečekaný a proti němuž nebyly nasazeny vůbec žádné bezpečností síly.“

Teroristi stříleli z oken autobusu na automobily na dálnici a pak zastavili další autobus a zajali i jeho pasažéry. Vzhledem k nové povaze útoku „měly bezpečnostní složky potíže pochopit situaci, aktuálně ji vyhodnotit a převzít iniciativu, což ovlivnilo průběh incidentu i jeho výsledky.“

I když se policii povedlo autobus na severním předměstí Tel Avivu zastavit, nastal obrovský zmatek: „Převládl nedostatek centrálního řízení jak na straně teroristů, kteří se snažili bránit střelbou všemi směry, tak na straně bezpečnostních sil.“

Jeden z teroristů položil ruku s pistolí k hlavě dcery jednoho z rukojmí Avrahama Šamira. Ten viděl, že Palestinec je raněn, vrhl se na něj, sebral mu zbraň a střelil po teroristovi, jenž stál před autobusem. Pak vypálil tři rány na dalšího. „Za vámi!“ varovala ho jedna zajatá žena. Šamir se otočil a za ním stál Arab a mířil na něj. Oba vypálili v tutéž chvíli a jeden druhého zranili. Statečný Šamir, který byl stále při smyslech, viděl, že muž, jemuž sebral zbraň, leží na zemi se zkrvaveným obličejem a něco mumlá. Měl v ruce granát s odjištěnou pojistkou. Šamir se mu snažil zabránit v odpálení, ale nepodařilo se mu to a granát se odkutálel. Šamir se pokusil využít teroristova těla, aby výbuch zmírnil, ale taky marně. Granát explodoval, Šamirovi vážně poranil oči a zabil teroristu a s ním i pět rukojmí. Autobus začal hořet. Některým teroristům a rukojmím se podařilo utéct, ale většina jich uhořela zaživa.

Zahynulo celkem pětatřicet Izraelců, včetně třinácti dětí, a jednasedmdesát dalších bylo zraněno. Zemřelo i devět teroristů. Jeden byl dopaden na místě činu a dalšího našli v nemocnici, kam sanitky odvezly raněné. „Viděl jsem, jak tam leží, jen lehce raněný a s trubičkou nitrožilní infúze, a směje se nám do tváře,“ vzpomínal hlavní vyšetřovatel Šin Bet Arje Hadar. „Doktor pochopil, obrátil se k nám zády a řekl: ,Já si budu hledět svého a vy si dělejte svoje.‘ Všechny trubičky jsme vytáhli. Chlap trochu vykřikl bolestí a hned spustil: ,Poslal nás Abú Džihád!‘“

Masakr na pobřežní dálnici, jak se mu v Izraeli začalo říkat, je jedním z několika teroristických útoků z tisíců těch, které se vryly do kolektivního vědomí. Ministr obrany Weizman, plný výčitek, že nenařídil preventivní úder, si pospíšil domů a nařídil armádě, aby provedla rozsáhlou invazi do jižního Libanonu – operaci Litani. Tři dny po masakru překročili hranice do Libanonu izraelští příslušníci obrněného sboru a výsadkáři s cílem zabít co nejvíc ozbrojenců OOP, zničit jejich libanonské základny a vytlačit je na sever od řeky Litani, zhruba pětadvacet kilometrů severně od izraelských hranic.

Tento vpád dosáhl jen několika cílů. Armáda zabila na tři sta bojovníků OOP, zbořila jim základny a zmocnila se skladišť zbraní. Byly také zřízeny a v oblasti rozmístěny Prozatímní jednotky OSN v Libanonu (UNIFIL) a rovněž vznikly převážně křesťanské milice, Svobodná libanonská armáda. Jak ale čas plynul, ani všechny tyto nové síly nedokázaly zabránit odpalování kaťuší na Izrael a přeshraničním vpádům komand OOP.

V hněvu, který vyvolaly vraždy civilistů, se izraelští vojáci v průběhu týdenní operace Litani také dopustili několika činů, jako bylo zabití vězňů nebo rabování. Izrael se tak opět dočkal mezinárodního odsouzení.

Weizmanovi bylo jasné, že velké operace v Libanonu nepřicházejí v úvahu. Operace Mosadu zase vyžadovaly mnoho měsíců příprav – bylo třeba vymyslet, jak se dostat do zájmové země s krycí identitou, provést útok a zmizet, aniž je agent odhalen. Weizman proto zvolil přesné útoky a cílené atentáty pomocí speciálních jednotek – méně komplikované, rychlejší a bez nutnosti krycích existencí – které prováděla komanda s plnou bojovou výbavou. Ke splnění většiny těchto úkolů bylo vybráno námořní komando Flotila 13.

Mužem, jehož Weizman pověřil velením operací v Libanonu, byl generál Rafael „Raful“ Ejtan, jenž se stal v dubnu 1978 náčelníkem generálního štábu armády. Tento farmář a tesař byl houževnatým a zoceleným výsadkářem, který neznal strach v bitvě. V politice patřil k takzvaným „jestřábům“ a „věřil, že je třeba přenést válku proti OOP do týla nepřítele a dotírat na něj na jeho předsunutých základnách“.

Ejtan nikdy nepovažoval za nutné řídit se pravidly politické korektnosti. V reakci na palestinské házení kamenů na Západním břehu navrhl Knesetu, aby se zakládaly nové židovské osady, dokud „Arabům nezbude, než pobíhat v lahvi jako zfetovaní brouci“. Jedním z jeho prvních kroků ve funkci náčelníka generálního štábu byla milost pro dva odsouzené zločince z řad armády – vyšetřovatele válečných zajatců J., jemuž při výslechu zemřel jeden podezřelý terorista a druhý, který se podílel na plánu sestřelit letadlo v Nairobi, byl hospitalizován; a poručíka Daniela Pinta, jenž mučil a pak zavraždil dva vězně při operaci Litani a jejich mrtvoly hodil do studně.

Ejtan, nemluvný muž podobný medvědovi, oslovil brzy po svém jmenování náčelníkem generálního štábu členy námořního komanda na jejich základně v Atlitu:

„Vy, členové Flotily 13, jste jako koule kněze,“ prohlásil. „Nepoužívají se, ale je fajn, že jsou na místě.“ Pak se odmlčel a rozhlédl, aby se ujistil, že se všichni jeho drsnému vtipu smějí. Potom však zvážněl, odkašlal si a řekl to nejdůležitější: „To se ale změní.“

Flotila 13 vznikla v roce 1949 jako tajné komando k provádění nezákonných průniků, sabotáží a cílených útoků z moře. Motto, které si její zakladatelé vybrali, duch těchto akcí vystihuje: „Jako netopýr ze tmy, jako čepel protínající ticho, jako hlasitý výbuch granátu.“ A znakem jednotky jsou netopýří křídla s označením izraelského námořnictva uprostřed. Její osmnáctiměsíční výcvikový program je stejně náročný jako Sajeret Matkalu a možná ještě náročnější. Na jeho konci frekventanti podstupují i ďábelskou simulaci válečného zajetí.

V letech 1978–1980 provedla Flotila 13 třiadvacet útoků proti OOP na libanonském území anebo z moře. Při těchto operacích zabila na sto třicet nepřátel, stovky dalších zranila a zničila mnoho zbrojních a muničních skladů. Některé tyto útoky měly zlikvidovat celá teroristická komanda, která se chystala zaútočit v Izraeli, zatímco další směřovaly na konkrétní jedince, zejména na muže Abú Džiháda. Za Ejtana se začala proměňovat stará pravidla boje. Během předběžné fáze útoku na Azmího Zraira, zkušeného operačního důstojníka Abú Džiháda, který měl na svědomí řadu útoků proti Izraeli, včetně akce v hotelu Savoy a na pobřežní dálnici, agent Rummenigge a jeho síť zdrojů zjistili, že terorista sídlí v uprchlickém táboře v přístavním městě Týru a pravidelně se schází s jedním asistentem v tamější přímořské kavárně.

Pátého srpna 1980 měli členové komanda připlout na gumových člunech do vzdálenosti asi jednoho kilometru od pláže, pak doplavat pod vodou k vlnolamu a odtamtud Zraira i jeho asistenta zastřelit odstřelovacími puškami. Ejtan na posledním brífinku mužům nařídil, aby na vlnolam položili nástražný drát a výbušné zařízení, a zabránili tak pokusům o pronásledování odstřelovačů a střelbě po nich.

Velitel Flotily 13 Ami Ajalon byl ale proti. „Řekl jsem mu, ,pane náčelníku, my tam ale nástrahy nedáme‘,“ vzpomínal. „,Můžou tam přijít děti nebo nějaká zamilovaná dvojice.‘ Ale Raful trval na svém. Ani se nesnažil svůj rozkaz ospravedlnit.“

Potom Ejtan zašel ještě dál. „Až zabijete Zraira,“ nařídil, „pokropíte celé přístavní molo kulkami z lehkých kulometů, abyste zajistili, že vaši palbu nebude nikdo opětovat.“

„Tak jsem mu řekl, ,poslyšte, je v tom nějaká logika?‘“ pokračoval Ajalon. „Koho jako pokropíme kulkami, všechny civilisty? Proč na takovou akci posíláte nás? Pošlete tam letectvo. Hodí na molo tunovou bombu a bude to.“

Ejtanovy rozkazy nakonec nebyly relevantní – v den útoku odpověděly jednotky izraelské armády na ostřelování raketami z Libanonu bombardováním uprchlického tábora v Týru a kvůli panice, která tam vypukla, nešel nikdo do přístavu na kávu.

Spor Ajalona a Ejtanem se však zrodil z nové problematické reality, kterou vytvořilo izraelské působení v Libanonu. Když Mosad útočil na členy OOP v Evropě, striktně dodržoval pravidlo nezranit nevinné civilisty. Řada plánů se zrušila jen proto, že by je mohly ohrozit. Když se však cíle nalézaly v nepřátelských zemích a nevinnými civilisty byli Arabové, spoušť se tiskla rychleji. Navíc musel operace Mosadu schvalovat premiér, tedy civilista, který za ně nesl politickou odpovědnost, a ten se většinou do jisté míry podílel i na jejich plánování. Na druhé straně vyžadovaly politický souhlas jen některé operace izraelské armády, a až poté, co je armáda nachystá. I tam byl však schvalující autoritou ministr obrany, nikoli premiér. Vpády do Libanonu byly považovány za válečný čin – a za války je dovoleno mnohem víc, zejména na arabské půdě. Vedlejší ztráty byly méně důležité.

Izraelci, kteří tam přicházeli zabíjet, aby ochránili vlastní občany, se v pokřiveném a občanskou válkou rozervaném Libanonu nakazili pravidly chování, jež tam převažovala. Ejtan tyto sklony podporoval, a dokonce k nim muže vybízel. „Rafulův postoj byl takový, že na tom vůbec nezáleží, které Palestince v Libanonu zabijeme – buď to teroristé jsou, nebo z nich teroristé budou, anebo teroristy zplodili,“ řekl tehdejší zástupce velitele Flotily 13 David Šik. „Jednou s námi jel Raful na raketovém člunu k útoku a jeden důstojník se ho zeptal, jak máme teroristy poznat. A Raful odpověděl: ,Když nemají (narozeninové) balonky, jsou to teroristi.‘“ Jiný člen námořního komanda zase vzpomínal na operaci, po níž mluvčí armády oznámil, že bylo „zabito třicet teroristů“, zatímco ve skutečnosti útočníci omylem trefili nákladní automobil a řadu obětí tvořily ženy a děti, které v něm jely.

Kromě stále krvavějších operací komand také Weizman Ejtana pověřil, aby vystupňoval činnost zpravodajských složek v Libanonu, zejména Jednotky 504 Amanu. Jenže v divokých poměrech, jež v Libanonu v sedmdesátých letech panovaly, bylo dovoleno zdánlivě všechno. Jednotka 504 svým agentům při několika příležitostech dovolila zabít někoho bez souhlasu a dokonce i vědomí velitele oddílu. Například v prosinci 1978 měl agent jménem Muhammad Abdalláh podezření, že ho jistý muž viděl při vysílání do Izraele. „Ještě tutéž noc ten muž zemřel přirozenou smrtí – zadusil se polštářem,“ řekl Jair Ravid, který velel v severní oblasti, kde jednotka působila. V jiném případě v roce 1979 jeden syrský agent jménem Qásim Haraš pohrozil, že izraelské agenty odhalí. „Vytvořili jsme zvláštní tribunál,“ chlubil se Ravid. „Já jsem dělal soudce, žalobce i obhájce a jednomyslně jsme ho odsoudili k trestu smrti bez možnosti odvolání.“ Jeden agent s krycím jménem Brazilec pak Haraše zastřelil. Potom agenti Jednotky 504 převezli jeho tělo do Izraele a pohřbili ho na hřbitově pro padlé nepřátele tváří dolů, aby ho ještě naposledy ponížili.

Izraelští zpravodajci si v Libanonu budovali stálou přítomnost, aby mohli shromažďovat informace o Arafátovi a destabilizovat OOP. S intenzivní podporou Begina uzavřeli tajné spojenectví s Falangou, milicemi nejzapřisáhlejších nepřátel Palestinců – libanonských maronitských křesťanů. Křesťané měli své vlastní zdroje a dělili se o informace s Izraelem. Pod ochranou Falangy si Mosad mohl zřídit vlastní základnu nedaleko Bejrútu a důstojníci izraelské armády mohli vyrážet na průzkumné mise po celém Libanonu a shromažďovat důležitá fakta o OOP i syrských jednotkách.

Izrael však za toto partnerství platil morální cenu. Falangisté byli mimořádně brutální; byl to „v podstatě zkažený gang vrahů, který připomínal smečku divokých psů“, jak řekl Uzi Dajan, synovec Mošeho Dajana a tehdejší velitel Sajeret Matkalu.

Falangisté si jako hrůzostrašné válečné trofeje zavěšovali na opasek uši odříznuté lidem, které zabili. Chlubili se masakrem, který provedli v roce 1976 v palestinském uprchlickém táboře Tell az-Za‘tar (Tymiánový vrch). „Tisíc Palestinců v moři znamená znečištění,“ říkávali, skoro jako by to byl válečný slogan, „ale pět milionů Palestinců v moři znamená řešení.“

Krutost falangistů vůči Palestincům neznala meze. Jejich hlavní „mistr popravčí“, militantní maronita Robert Hátim, jenž prošel izraelským výcvikem, tvrdil, že osobně zabil na tři tisíce lidí nebo jejich zabití přihlížel. Falangisté zabrali jedna stará jatka v bejrútské čtvrti Karantina a tam vozili vězně. „Skoro nikdo, kdo tam přišel k výslechu, neodešel živý,“ vzpomínal Hátim. „Stříleli jsme je ranou do hlavy a těla házeli do jam s vápnem – Syřany, šíity, Palestince i ty hajzly důstojníky libanonské armády. Vždycky když nás chtěl někdo zabít, zabili jsme dřív my jeho.“

Podle Hátima důstojníci Mosadu schválili zabití jen hrstky vězňů, včetně čtyř íránských diplomatů, kteří byli před vhozením do jámy s vápnem mučeni. Řádění falangistů však zjevně probíhalo s plnou podporou Izraelců.

„Na začátku našich vztahů s nimi jsem si vždycky vzal prášek proti nevolnosti a dělal jakoby nic,“ uvedl představitel Mosadu Reuven Merchav, který velel jednotce napojené na Falangu, „protože nepřítel mého nepřítele je můj přítel a oni nám v boji proti OOP opravdu pomáhali. Ale jak plynul čas, tak jsem si uvědomoval, že spolčování s takovými lidmi může vést jedině ke katastrofě.“ Merchav dokonce na protest proti pokračujícím vztahům z Mosadu odešel. Strategické spojenectví s maronity se však jen prohloubilo.

Vůdci Falangy správně odhadli, že Begin je sentimentální, a přišli na to, jak získat jeho podporu. „Begin se považoval za spasitele utlačovaných a člověka, který pomáhá lidem v nouzi,“ řekl Mordechaj Cipori, jenž pod jeho velením sloužil v Irgunu, od té doby s ním kamarádil a v jeho vládě se pak stal vysokým důstojníkem a náměstkem ministra obrany. „Nevyznal se moc v historii ani v tom, jak to na Blízkém východě chodí, a byl přesvědčen, že falangisté jsou západní křesťanská menšina, kterou chce OOP vyhladit. Viděl je stejně jako nás Židy v Izraeli.“

Cipori byl jediným politikem, který se Mosadu i armádě vzepřel, a snažil se je i Begina přesvědčit, že „nesmíme falangisty chránit a nechat se zatáhnout do jejich konfliktů“. Byla to však marná snaha.

„Lahůdky na luxusních hostinách v Džuniji (kde sídlilo hlavní velení Falangy) armádním velitelům úplně zatemnily schopnost úsudku.“

Navzdory všem těm mrtvolám rozloženým v Hátimových jámách s vápnem se však nejrůznějším milicím OOP dařilo v jižním Libanonu upevňovat pozice. Ostřelovaly izraelské osady u hranic raketami a minometnými střelami a izraelská armáda reagovala bombardováním palestinských bašt z děl i ze vzduchu. Během roku 1979 obě strany zabředly do neustálého a zdánlivě nekonečného koloběhu úderů a odvet.

Dvaadvacátého dubna 1979 těsně před půlnocí přistálo teroristické komando skupiny napojené na OOP pod velením Abú Abbáse v gumovém člunu na pláži v Nahariji, izraelském městě vzdáleném necelých dvanáct kilometrů jižně od libanonských hranic. Jedním ze čtyř jeho členů byl Samír Kuntar, jemuž tehdy bylo teprve šestnáct a půl roku. Nejprve se pokusili proniknout do jednoho domu, ale zahnala je střelba. Pak zabili policistu, který se je snažil zatknout. A potom vnikli do bytu rodiny Haranových a zajali otce Danyho a jeho čtyřletou dceru Ejnat jako rukojmí. Vyvlekli je na pláž, kde už byli vojáci a policisté, a vypukla přestřelka. Kuntar Danyho zastřelil a pak popadl za vlasy Ejnat a tak dlouho jí mlátil hlavou o kámen, dokud nebyla mrtvá.

Danyho žena Smadar se v bytě i s dvouletou dcerkou Jael schovala v prostoru pod podlahou. Zakrývala jí rukou ústa, aby holčička nevykřikla a útočníci je nenašli. „Věděla jsem, že jestli Jael vykřikne, hodí nám teroristi do úkrytu granát a bude po nás,“ napsala pak v článku pro Washington Post, kde chtěla upozornit na hrůzy terorismu. „A tak jsem jí pořád držela ruku na ústech a doufala jsem, že může dýchat. Když jsem tam tak ležela, vzpomněla jsem si na matčino vyprávění, jak se skrývala před nacisty za holokaustu. Tohle je totéž, co se stalo matce, napadlo mě.“

Zachvátila ji panika, přitiskla ruku trochu příliš a svou holčičku udusila.

Na místo činu přišel brzy velitel Severního velitelství izraelské armády generálmajor Avigdor „Janoš“ Ben-Gal. Spatřil Ejnat s rozbitou hlavou, bezvládné tělo Jael a Smadar, která bez sebe žalem plakala nad ztrátou všeho, co jí bylo drahé. „Neumíte si představit rozměry takového zvěrstva,“ řekl Ben-Gal. Na pohřbu Danyho a jeho dvou dětí citoval premiér Menachem Begin verš z básně izraelského národního básníka Chajima Nachmana Bialika: „Ani Satan ještě nevymyslel pomstu za krev malého dítěte.“

Hrůzostrašná vražda v Nahariji se měla stát dalším mezníkem v konfliktu mezi Izraelem a OOP – přerostl v totální válku. Náčelník hlavního štábu dal Ben-Galovi jednoduchý rozkaz: „Všechny zabít.“ Myslel tím všechny členy OOP a každého, kdo byl v Libanonu s touto organizací spojen.

Tento postup izraelská vláda nikdy neschválila. Nelze ani zjistit, do jaké míry o něm věděl ministr obrany Weizman, který byl původně „jestřábem“, ale v ministerské funkci se značně umírnil. „Měli jsme spoustu neshod o mnoha současných metodách“ – tak Ejtan popsal jejich vzájemný vztah. „Já jsem podporoval odvetné akce proti teroristům v Libanonu. (Weizman) své názory měnil… aby se zalíbil veřejnosti. Ezer zkrátka Arabům nerozuměl… Ti považují i ústupky vůči nim samým za projev slabosti a únavy z boje… Ezer můj názor nebral a já nebral ten jeho.“

Velením nové jednotky s názvem Jiholibanonská oblast pověřil Ben-Gal s Ejtanovým požehnáním muže, jemuž říkal „nejlepší specialista izraelské armády na speciální operace“ a který o deset let dříve potlačil terorismus v Gaze – Meira Dagana. Byl povýšen na plukovníka a pak ho Ben-Gal vzal na vrchol jednoho z kopců s výhledem na jižní Libanon. „Odteď,“ řekl mu, „jsi tady císařem. Dělej si, co chceš.“ Ben-Gal a Ejtan jen Daganovi určili cíl: zastrašovat, odrazovat, ukazovat, že Izrael bude agresivně útočit, a nejen reagovat v sebeobraně. Konkrétním cílem prvního stadia tajné činnosti bylo útočit na základny OOP v celém jižním Libanonu i na domy místních obyvatel, kteří teroristům pomáhají a nechávají je u sebe přespat, než tito muži vyrazí na akci proti Izraeli.

Na základě těchto instrukcí si Dagan dělal, co se mu zlíbilo. Spolu s řadou zpravodajských i operačních důstojníků zřídil v hlavním štábu

Svobodné libanonské armády v Marž‘ujúnu tajnou organizaci, která se zodpovídala přímo jemu. „Dal jsem těmto tajným operacím naprostou svobodu,“ vyprávěl Ben-Gal. „Meir strašně rád vedl tajné války menšího rozsahu, ve stínu a na temných místech, a prováděl špionáž a spřádal větší i menší spiknutí. To je jeho přednost. Je to nesmírně odvážný chlap, velmi kreativní a velmi svéhlavý a je připraven nesmírně riskovat. Věděl jsem, co provádí, a přehlížel jsem to. Někdy člověk musí předstírat, že nic nevidí.“

Velitelem štábu Severního velitelství a jedním z mála lidí, kteří byli do Daganových tajných operací zasvěceni, byl David Agmon. „Cílem bylo vyvolávat zmatek mezi Palestinci a Syřany v Libanonu a nezanechat po sobě izraelskou stopu,“ vysvětlil. „Dělat dojem, že na ně nepřetržitě útočíme, a vštípit jim pocit, že nejsou v bezpečí.“ Aby Dagan a jeho muži izraelskou stopu nezanechali, najímali si místní Libanonce, křesťany a šíitské muslimy, kteří nenáviděli Arafáta a štvalo je, že Palestinci se k Libanoncům i celé zemi chovají, jako by byla jejich. S využitím těchto „operačních komand“, jak jim říkali, zahájila Daganova Svobodná libanonská armáda v jižním Libanonu řadu cílených útoků a sabotáží.

„Schvalovali jsme s Rafulem úkoly jen mrknutím oka,“ vzpomíná Ben-Gal. „Říkal jsem mu, ,Rafule, musíme provést jednu operaci.‘ A on vždycky odpověděl, ,dobře, ale nic písemně. Je to jen mezi námi dvěma, osobní věc… Nechci, aby se o ní vědělo.‘ Nešli jsme cestou vojenské byrokracie, protože jsme tyhle akci dělali a zároveň nedělali. Používali jsme jako svou prodlouženou ruku (místní lidi) a taky žoldáky. Motivovali jsme je, křesťany, šíity i sunnity, a štvali jsme je proti sobě.“ Hlavní metodou těchto útoků byly výbušniny v plechovkách od oleje nebo kompotu. Jelikož ji izraelská armáda oficiálně neschválila a musela se tajit i před ostatními vojáky, Ben-Gal požádal sekretariát kibucu Machanajim, kde tehdy bydlel, o dovolení používat místní železárnu Dijuk. („Samozřejmě jsme mu dali klíče a plně jsme ho podpořili,“ řekla jedna ze sekretářek. „Byl to šéf velení. Pro nás byl něco jako král.“)

Výbušniny jim dodávala armádní jednotka likvidace bomb, jejímuž veliteli dal Ejtan rozkaz, aby spolupracoval, aniž věděl, k čemu výbušniny jsou. Jednotka se specializovala na neutralizaci starého nevybuchlého materiálu jako rakety, miny a granáty, včetně toho, co Izraelci zabavili v terénu. Používáním těchto výbušnin mohla armáda do značné míry snížit šanci na odhalení spojení s Izraelem, kdyby se výbušného zařízení zmocnil nepřítel.

„Chodili jsme tam v noci,“ vzpomíná Ben-Gal, „Meir a já a ostatní chlapi s hlavním inženýrem Severního velitelství, který přinášel výbušniny, a ty jsme pak dávali do těch plechovek a spojovali s roznětkami.“ Plechovky pak ve velkých batozích roznášeli kurýři anebo se rozvážely na motocyklech, kolech či oslech, když byly moc velké. V domech kolaborantů s OOP v jižním Libanonu začaly brzy vybuchovat bomby a vždycky všechny zabily; vybuchovaly i na pozicích OOP a v jejích kancelářích, většinou v Týru, Sidónu a okolních palestinských uprchlických táborech, a působily obrovské škody i lidské ztráty.

Pro Ben-Gala a Dagana byla tato utajovaná opatření (výroba bomb v kibucu za hluboké noci i využívání libanonských partyzánů) nezbytná, aby udrželi své operace v tajnosti nejen před OOP, ale i před vlastní vládou, a dokonce i před kolegy v armádě. Spustili nezákonné a neschválené tažení na cizí půdě. Severní velitelství se odpovídalo Amanu, jenž se měl na takových věcech podílet, a operačnímu ředitelství generálního štábu, které je mělo schvalovat. „My jsme je ale neinformovali,“ zdůraznil Ben-Gal. Podle Dagana „nám Aman pořád zasahoval do práce. Nechápal, co je to tajná operace a jak je tahle činnost důležitá.“

Přesněji řečeno, vojenská rozvědka nesouhlasila s tím, že má toto neschválené zabíjení význam. Tehdejší ředitel Amanu generálmajor Jehošua Sagi byl opatrný a pochyboval o efektivitě operací, které Dagan prováděl. Neviděl situaci v Libanonu černobíle jako Ejtan a opakovaně varoval, že tam Izrael může zabřednout do něčeho tak vážného, že to třeba nedokáže zvládnout. „Ben-Gal se mi dokonce pokoušel zabránit ve vstupu na Severní velitelství nebo v návštěvě oblasti,“ vzpomínal Sagi.

„Na Severním velitelství probíhal neustálý boj,“ řekl Amos Gilboa z Amanu. „Obcházeli nás, dělali věci za našimi zády a Janoš (Ben-Gal) nám pořád lhal. Nevěřili jsme ani jediné jejich zprávě. Ještě vážnější bylo, že se to dělo se souhlasem náčelníka hlavního štábu, který to tajil i před generálním štábem. Bylo to jedno z nejhorších období v dějinách země.“

Podle Ben-Gala si Sagi „uvědomoval, že se děje něco abnormálního“, a snažil se vyšťourat nějaká fakta. Nařídil své bezpečnostní jednotce Sup, která normálně dohlíží, aby vojáci nevyzrazovali vojenská tajemství na nechráněných linkách, aby Severnímu velitelství odposlouchávala telefony. „Jenže můj komunikační důstojník je přistihl, jak se napojují na mou centrálu, a tak jsem je dal zablokovat,“ chlubil se Ben-Gal, jak „spiknutí Amanu“ odhalil.

Ben-Gal si dal zřídit zašifrované spojení svého úřadu v Nazaretu s Daganovými velitelskými stanovišti na severních hranicích i v Libanonu. „Tehdy mi to poprvé předvedl,“ vzpomínal vysoký důstojník Severního velitelství Efrajim Sne, když popisoval, jak ho Ben-Gal poprvé informoval o tajné činnosti. „Ukázal na jeden telefon a řekl, ,tenhle Jehošua (Sagi) nebude moct odposlouchávat a celý Aman se může jít vycpat‘.“ Sne zdůraznil, že Ben-Gal s Ejtanem měli pravdu, když „zaujali takový postoj vůči Sagimu, který byl práskač a snažil se zamáznout každou původní iniciativu“.

Nedlouho potom šel Sagi za premiérem Beginem a stěžoval si, že Ben-Gal nechal Dagana nastražit bomby na mrtvolách teroristů zabitých při přestřelkách, aby zabily jejich druhy, až si pro ně přijdou. Ben-Gal usoudil, že Amanu se zřejmě podařilo napíchnout jeho zašifrovaný telefon.

„Pak už jsme neměli žádnou možnost, jak tajemství udržet,“ řekl.

„Museli jsme všechno dojednávat osobně.“ A tak čas od času, obvykle jednou týdně, jezdil Ejtan ze zemědělské vesnice Tel Adašim, kde bydlel, na nedaleké Severní velitelství u Nazaretu za Ben-Galem, a osnovali spolu další kroky své stínové války.

Ani tak se však nedalo utajit všechno. Začátkem roku 1980 začali nejrůznější lidé v armádě v čele se Sagim na Ben-Gala donášet náměstkovi ministra obrany Ciporimu, že provádí v Libanonu záškodnické operace. Obraceli se na něj, protože věděli, že je jediným politikem, který si troufne mluvit o tom, co se v Libanonu odehrává. „Vyprávějí mi o explozích v Libanonu, a dokonce o tom, že Janoš klade miny na silnice, kudy projíždějí izraelští vojáci, aby to vypadalo, že za tím stojí OOP.“

V červnu se Cipori dozvěděl, že o dva měsíce dříve byly při jedné operaci zabity ženy a děti, když na hlavní silnici v západním sektoru jižního Libanonu vybuchla bomba v automobilu, která měla zasáhnout personál OOP. „Raful nežádal o povolení, protože se bál, že bychom něco takového neschválili,“ řekl Ben-Gal. V interních zprávách i na veřejnosti Severní velitelství tvrdilo, že operaci mají na svědomí jedny místní jiholibanonské milice, což bylo sice přijatelné, ale zcela nepravdivé.

„Jednomu autu se podařilo ujet. Dvě se vzňala a vybuchla. Ztratili jsme tam několik agentů,“ přiznal Ben-Gal.

„Považoval jsem to za hrozné,“ dodal Cipori. Požadoval, aby Begin, který tehdy byl ministrem obrany (Weizman předtím v květnu odstoupil), vyhodil Ben-Gala i Dagana z armády. „Menacheme, jsme suverénní stát. Všechno, co armáda dělá, může dělat jen se souhlasem kabinetu. A kdyby se tam dostalo na program něco takového, vyjádřil bych svůj názor. Jenže se to nedostalo a nikdo to nepovolil.“

Ben-Gal byl předvolán do kanceláře ministra obrany v Tel Avivu, kde na něj čekali Begin, Cipori, Ejtan a Sagi. „Provádíte v Libanonu nepovolené akce a umírají při nich ženy a děti,“ zaútočil na něj Cipori.

„To není pravda,“ odpověděl Ben-Gal. „Byli zabiti čtyři nebo pět teroristů. Kdo se po Libanonu ve dvě v noci vozí v mercedesu? Jenom teroristi.“

Cipori hned namítl: „Šéf Severního velitelství, který dělá věci bez souhlasu generálního štábu, musí být propuštěn. Vy, pane Begine, jste premiér i ministr obrany a o ničem jste nevěděl. Nevěděl o tom ani náčelník generálního štábu.“

Ben-Gal dával Ejtanovi nenápadně znamení, aby vstal a řekl, že se všechno dělo s jeho souhlasem. Jenže Ejtanovi došlo, že vinu přiznat nemůže, a tak si ho nevšímal a hrál si s hodinkami, které si sundal a pořád je obracel v ruce.

Nakonec promluvil Begin: „Generále Ben-Gale,“ řekl, „chci se vás zeptat jako důstojníka: dáte mi čestné slovo, že jste k té operaci dostal souhlas od nějakého nadřízeného?“

„Ano, pane premiére, souhlas jsem dostal.“

„Já šéfovi Severního velitelství věřím. Armádní generál by nelhal,“ prohlásil Begin. „Věc je uzavřena a tímto schůzi končím.“

Věděl Begin, co se kolem něj děje? Cipori, jenž ho považoval za respektovaného velitele a váženého politika, byl přesvědčen, že vojáci premiéra občas podváděli a zneužívali jeho romantického postoje ke generálům. Jiní si zase byli jistí, že Begin jako ostřílený politik situaci pečlivě sledoval, ale nehorázné počínání raději do věrohodné míry popíral. Tak či onak, velení armády si uvědomovalo, že nemá smysl premiéra žádat o nápravu situace.

Třebaže rozbroje mezi Amanem a Severním velitelstvím pokračovaly a Aman se později od svých zdrojů v Libanonu dozvěděl o pumových útocích pomocí automobilů a oslů, nakonec se rozhodl nechat celou věc být. „Tehdy se řada operací považovala za méně významné a spíš taktické, a tak jsme se rozhodli nad tím mávnout rukou,“ vysvětlil Gilboa. „Řekli jsme si, ,dokud to nepůsobí politické škody, možná je lepší o tom nevědět‘. Asi jako ,ať nastoupí družiny a uspořádají před námi bojové hry‘.“***

Gilboův citát je z Bible, Druhé knihy Samuelovy 2:14, a v podstatě znamená, „ať se děti baví“. Ben-Galovými terči se stali méně významní ozbrojenci OOP a jeho akce byly jen taktické potyčky. V této tajné válce nepřišel k úhoně nikdo z vedení OOP. Ty operace, řekl Ben-Gal, jsou pro Dagana taková hra. „Tak jako je jeho koníčkem malování – a maluje moc pěkně – tak stejné je to s těmito operacemi. Bylo to zkrátka Meirovo hobby.“

„Vyhovovalo mi, že se ty akce odehrávaly v šedé zóně,“ pokračuje Ben-Gal. „Někdy o nich člověk nemusí vědět. Jsou věci, po kterých nemusíte pátrat jako Cipori a nemusíte dolovat úplně celou pravdu. Prostě necháte věci plynout a jen se za Dagana postavíte, když se něco nezdaří. Ano, Dagan byl divoký, ale divoký mladý kůň, který skáče přes ohrady a občas si zlomí nohu, je lepší než mezek, jehož musíte švihat bičem, aby udělal dva kroky.“

Pátého srpna 1981 premiér Menachem Begin jmenoval izraelským ministrem obrany Ariela „Arika“ Šarona. Tohoto někdejšího generála hluboce obdivoval – říkal mu „slavný velitel armád a mezinárodní stratég“ – i když se trochu obával jeho agresivity a neochoty podřizovat se autoritě nadřízených. „Šaron by klidně zaútočit s tanky na Kneset,“ zažertoval Begin o dva roky dříve.

Byl ale přesvědčen, že právě Šaron dokáže dohlédnout na stažení ze Sinaje po podpisu mírové smlouvy s Egyptem. A i když došlo k násilným demonstracím osadníků a ultrapravice, Šaron tento úkol opravdu splnil bez krveprolití.

Zároveň však využíval svého postavení k budování dalších židovských osad na Západním břehu a v Pásmu Gazy, které jako obsazená území spadala pod ministerstvo obrany. Rovněž do resortu obrany vnesl bojovnou a podnikavou náladu. Šaron i Ejtan, který v padesátých letech sloužil jako důstojník pod Šaronovým velením v Brigádě výsadkářů, považovali boj proti OOP a jejím základnám v Libanonu za věc nejvyšší důležitosti, a nařídili armádě, aby začala plánovat velké vojenské tažení do této země.

„Šaron nám své plány odhaloval velmi, velmi pomalu,“ řekl Efrajim Sne. „Nejprve nám přikázal, abychom připravili omezený vojenský průnik (do Libanonu), a teprve později abychom načrtli mapy k velké invazi až k silnici z Bejrútu do Damašku.“ Velitel Severního velitelství David Agmon uvedl, že v pozdější fázi mu Šaron nařídil naplánovat okupaci celého Libanonu, a dokonce i částí Sýrie. „Bylo nám jasné, že nevíme všechno,“ přiznal Sne, „a že vláda toho ví ještě míň než my.“ I Šaron si ale uvědomoval, že Izrael nemůže jen tak do Libanonu vpadnout a částečně ho obsadit. Zvláštní zmocněnec prezidenta Reagana pro Blízký východ Philip Habib zprostředkoval v červenci 1981 mezi Izraelem a OOP v Libanonu příměří. Šaron s Ejtanem proti dohodě ostře protestovali, protože nezahrnovala závazek OOP, že zastaví útoky proti Izraeli jinde, třeba na obsazených územích anebo v Evropě. Podle Šarona se měl za porušení příměří považovat i granát hozený na synagogu v Paříži. Podle Begina i Šarona byl Arafát odpovědný za každý čin jakéhokoli Palestince na světě, i kdyby byl třeba členem organizace, která není přidružená k OOP. Jenže vnější svět to viděl jinak a Habib dal Izraelcům jasně najevo, že Spojené státy podpoří vpád do

Libanonu jen v rámci odvety za nějakou závažnou provokaci OOP. Šaron se nemýlil, když si myslel, že každý den, který uplyne v klidu, poskytuje Arafátovi a jeho lidem čas k upevnění pozic a vylepšení vojenského rozmístění v Libanonu. Rozhodl se proto, že věci trochu uspíší, aby mohl svůj plán provést, a aktivuje Daganův tajný aparát na Severním velitelství. „Cílem druhé fáze této činnosti,“ vysvětlil Sne, „bylo vyvolat v palestinských oblastech Týru, Sidónu a Bejrútu takový chaos, že vznikne opravdový a nezpochybnitelný důvod k izraelské invazi.“

Šaron také vyslal Ejtana jako svého osobního zmocněnce, aby dohlížel na tajné operace na severu. Ejtan, vrah telavivských templerů, únosce Eichmanna a velitel operací proti německým vědcům v Egyptě, z organizace uraženě odešel, když nebyl jmenován ředitelem. V roce 1981 se pak stal poradcem pro boj proti terorismu premiéra a šéfoval špionážnímu oddělení ministerstva obrany Lakam, které se zabývalo hlavně vojenskou technologií.

V polovině září 1981 už v palestinských čtvrtích Bejrútu a dalších libanonských měst pravidelně vybuchovaly bomby v automobilech. Jedna explodovala prvního října v bejrútské čtvrti Fakhani a zabila třiaosmdesát lidí a další tři stovky zranila, včetně osmdesáti žen, jež uvízly v plamenech v oděvní továrně, kterou vlastnila OOP. Další vybuchla poblíž ústředí OOP v Sidónu a zabila třiadvacet osob. Jen v prosinci 1981 explodovalo v autech, na motocyklech, jízdních kolech nebo na oslech osmnáct bomb u úřadoven OOP nebo v oblastech, kde bylo množství Palestinců, a zahynulo velmi mnoho lidí.

Ke všem těmto incidentům se hlásila nová a neznámá Fronta pro osvobození Libanonu od cizinců. Výbušniny se teď vkládaly do umělohmotných pytlů od pracího prášku Ariel, aby náklad vypadal nevinně, kdyby někdo auto zastavil na kontrolním stanovišti. Izraelci také občas posílali jako řidiče ženy, aby snížili pravděpodobnost, že budou auta cestou do cílové zóny zadržena.

Automobilové bomby se vyráběly na Správě speciálních operací armády (Maarach ha-mivcajim ha-mejuchadim), která rovněž používala bezpilotní letouny první generace. Ty vysílaly paprsek, jenž odpaloval mechanismus výbušného zařízení. Jeden z Daganových místních agentů vždycky za vzdušného nebo pozemního dohledu dovezl auto k cíli, zaparkoval je a odešel. Když podle pozorovatelů nastala chvíle, na kterou čekali, zmáčkli tlačítko a auto vybuchlo.

Šaron doufal, že tyto operace vyprovokují Arafáta k útoku na Izrael a ten pak bude reagovat vpádem do Libanonu anebo že alespoň přimějí OOP k odvetě proti Falanze, a Izrael tak bude moci přispěchat křesťanům na pomoc s početnými silami.

Fronta za osvobození Libanonu od cizinců začala v této zemi útočit i na syrské základny, a dokonce se hlásila i k operacím proti izraelským jednotkám. „My jsme s akcemi proti vlastním silám nebyli nikdy spojováni,“ upozornil Dagan. „ale fronta se k nim hlásila, aby vypadala důvěryhodně, tedy jako že útočí na všechny zahraniční síly v Libanonu.“

Jásir Arafát však na tento trik neskočil. Obvinil Mosad, že stojí jak za pumovými útoky, tak za Frontou. Ani to ale nebyla úplně pravda. Mosad ve skutečnosti s tím, co Ben-Gal a Dagan dělali, ostře nesouhlasil.

„S Šaronovou podporou se děly hrůzostrašné věci,“ upozornil jeden tehdejší důstojník Mosadu. „Nejsem útlocitný a některé atentáty, které Izrael provedl, jsem podporoval i se jich zúčastnil, ale tady mluvíme o hromadném a bezdůvodném zabíjení jen proto, abychom vyvolali chaos a paniku i mezi civilisty. Odkdy se posílají na tržiště osli s bombami?“

Jiný agent Mosadu, jenž tehdy v Libanonu byl, dodal: „Viděl jsem z dálky, jak vybuchlo auto a zdemolovalo celou ulici. Právě my jsme Libanonce naučili, jak účinná může bomba být. Všechno, co jsme později viděli u Hizballáhu, vzešlo z toho, co viděli oni po těchto operacích.“

Dagan a Ben-Gal důrazně popírali, že Fronta měla někdy v úmyslu ublížit civilistům. „Cíle byly vždycky vojenské,“ zdůraznil Ben-Gal.

Podle Dagana nebyla jiná možnost než místo Izraelců využívat náhradníky. „Jsem ochoten prolít moře slz na hrobu Libanonce zabitého při akci pro nás, jen když není ohrožen nějaký židovský život.“ Dodal ale, že využívání žoldáků mělo i své nevýhody. „Dáte třeba někomu výbušniny, aby šel vyhodit do vzduchu hlavní stan OOP, ale on si chce vyřídit vlastní účty a teď dostal bombu, aby se mohl někomu pomstít. Takže se občas stalo, že bomba explodovala někde jinde.“

Arafátovi bylo jasné, že se Šaron snaží Palestince dohnat k porušení příměří, aby mohl provést invazi, a snažil se ze všech sil mu to neumožnit. Dokonce se s určitých úspěchem pokusil zastavit násilnosti na obsazených územích. Vzhledem k této palestinské zdrženlivosti předáci Fronty rozhodli, že postoupí o úroveň výš.

Šaron dal Arafáta znovu zapsat na seznam cílů, z něhož byl vyškrtnut v roce 1974, kdy Mosad usoudil, že se z něj stala politická osobnost a Izrael mu nesmí ublížit. Koncem roku 1981 začal Ben-Gal s Daganem plánovat operaci, která měla podle nich změnit běh blízkovýchodních dějin. Vymysleli operaci Olympia, pojmenovanou podle oblíbené restaurace v Tel Avivu, v jejímž rámci měly nákladní automobily se zhruba dvěma tunami výbušnin obklíčit jedno divadlo ve východním Bejrútu, kde měla OOP v prosinci pořádat slavnostní večeři. Jediná mohutná exploze měla zlikvidovat celé její vedení. Nakonec však byla operace zrušena a Olympii 1 nahradila Olympia 2. Podle té měli izraelští agenti rozmístit velké množství bomb pod pódiem pro prominentní představitele na bejrútském stadionu, kde se OOP chystala prvního ledna 1982 oslavit výročí svého založení. Jediný stisk tlačítka měl způsobit hromadnou zkázu.

Když tento plán přešel do operačního stadia, Ben-Gal už nebyl šéfem Severního velitelství; Šaron pro něj neměl další využití. Generál, který hodlal vyhodit do vzduchu desítky Palestinců a vedl tajnou válku v Libanonu, byl podle něj příliš měkký a ne dost odhodlaný. V prosince 1981 Ben-Gala ze Severního velitelství odvolal a na jeho místo jmenoval někoho, kdo se mu líbil víc. Tento krok byl předzvěstí jeho plánů v Libanonu.

Olympia 2 se tehdy rozjela na plné obrátky. Dvacátého prosince 1981 se třem agentům najatým Daganem podařilo vniknout pod pódium pro prominentní osobnosti na bejrútském stadionu a nastražit množství výbušnin pod prostor, kde mělo sedět vedení OOP. Byly napojeny na dálkově ovládaný odpalovací mechanismus. Kromě toho se na jedné základně jednotky asi pět kilometrů od libanonských hranic chystala tři vozidla – nákladní automobil s půltunou výbušnin a dva mercedesy kombi, každý s 250 kilogramy. Tato vozidla měli do Bejrútu odvézt tři šíitští členové Fronty za osvobození Libanonu od cizinců a zaparkovat je u zdi stadionu hned za pódiem pro význačné představitele. Měly být odpáleny dálkově asi minutu po explozi výbušnin pod pódiem, kdy bude vrcholit panika a lidé, kteří přežijí, se budou snažit uniknout. Očekávalo se, že smrt a zkáza budou mít „bezprecedentní rozměry dokonce i na libanonské poměry“, jak se vyjádřil jeden vysoký důstojník Severního velitelství.

Raful Ejtan napsal v poznámce, kterou na schůzi o plánované operaci podal Efrajimu Sneovi, toto: „Jestli tohle zabere, přičtou vinu okamžitě nám (Izraeli).“ Napsal to nikoli ze strachu, ale spíš s nadějí, protože, jak řekl později Sne, „ti činitelé OOP, kteří při výbuchu na stadionu nezahynou, budou hned vědět, co musí udělat: zaútočit na Izrael, porušit příměří a dát Šaronovi, který tak šíleně touží napadnout Libanon, záminku, aby to udělal.“

Všechno bylo připraveno, ale pak někdo plán prozradil Sagimu a ten informoval náměstka ministra zahraničí Ciporiho, co se chystá.

„Na pódiu budou nejspíš s Arafátem i zahraniční diplomaté, a především sovětský velvyslanec v Libanonu Alexander Soldatov,“ řekl mu Sagi.

Cipori Šarona nesnášel a vždycky byl vůči jeho úmyslům podezřívavý, a tak kontaktoval svého bývalého velitele z ilegálního odbojového Irgunu z dob před vznikem státu: Begina. „Už jen přítomnost velvyslance byla dost závažná,“ řekl Cipori, „ale ještě závažnější, mnohem závažnější bylo, že takové činy zase plánovali bez souhlasu vlády.“

Brzy ráno jednatřicátého prosince, den předtím, než měla být operace Olympia 2 spuštěna, si náčelník hlavního štábu Ejtan zavolal Dagana. „Najednou jsem se dozvěděl, že nám Šaron nařizuje zajít za premiérem, plán mu předložit a získat od něj povolení k akci,“ vzpomínal Dagan. „Byl velmi deštivý den. Raful nám řekl, že abychom všechno udrželi v tajnosti, přijede mě vyzvednout na Severní velitelství a pak spolu poletíme za Beginem.“

V Beginově kanceláři se na ně premiér tázavě zadíval. „Prý je možné, že na tom pódiu bude i sovětský velvyslanec,“ řekl.

„To není vůbec pravda,“ odpověděl Dagan. „Je velmi nepravděpodobné, že tam bude – anebo jiní diplomaté.“

Begin se zeptal Sagiho, co si myslí. Ten odpověděl, že účast sovětského velvyslance je pravděpodobná. „A jestli se mu něco stane,“ dodal, „tak máme se Sovětským svazem zaděláno na velmi vážnou krizi.“

Později Sagi dodal: „Mojí povinností jako ředitele Amanu bylo pečovat o aspekty operačně-vojenské i diplomatické. Řekl jsem Beginovi, že není možné jen tak povraždit celý stadion. Co by se stalo druhý den po takovém masakru? Vrhl by se na nás celý svět. Bylo by jedno, že bychom nepřiznali odpovědnost. Všem by bylo jasné, kdo za tím stojí.“

Dagan, Ejtan a Šaron se snažili Begina přesvědčit a zdůrazňovali, že jde o příležitost, která se už nebude opakovat. Premiér však vzal vážně varování o ruské hrozbě a nařídil jim celou akci zrušit.

„Nakonec se samozřejmě ukázalo, že jsem měl pravdu a žádný sovětský ani jiný velvyslanec tam nebyl,“ prohlásil Dagan. „Jenže co jsme mohli dělat? Premiér řekl zrušit, tak jsme to zrušili. Bylo pak velmi složité dostat ty výbušniny pryč.“

Begin rychle povolil další operaci, která neriskovala žádné zranění diplomatů či civilistů. Sledování předáků OOP ukázalo, že jednou za měsíc, vždycky v pátek, odjíždějí v konvoji sedmi či osmi luxusních mercedesů z Bejrútu do Sýrie a odtamtud do Jordánska, kde pořádají schůze vedení. Šlo o práci i zábavu a k delegaci se často připojil i Arafát.

Začátkem února 1982 dorazilo komando agentů Caesareje v noci na jednu z hlavních křižovatek, kudy konvoje každý měsíc projížděly. Muži odmontovali vršek světelného semaforu a místo něj nasadili jiný, vyrobený v technickém oddělení Mosadu. Byla v něm kamera, která na ústředí organizace vysílala záběry. V pátek pátého března ve tři hodiny ráno, pár hodin předtím, než měl místem projet konvoj OOP, přijelo na křižovatku jiné, ještě větší komando Caesareje s množstvím výbušnin a začalo je pokládat do příkopů u silnice, spojovat detonační šňůrou a bezdrátově napojovat na ústředí. Podle plánu měl personál Mosadu po nastražení bomb z místa odjet a vrátit se do Izraele. Po odjezdu z Bejrútu měli konvoj sledovat místní agenti. Až projede určitým místem označeným na jednom stromě a jasně viditelným na vysílaných záběrech, budou bomby odpáleny a zlikvidují celé vedení OOP.

Všechno šlo dobře až do rozbřesku, kdy obě vozidla izraelského týmu a muže klečící opodál spatřil místní policista. „Co to tam děláte?“ zeptal se arabsky. „Byli jsme na svatbě, kde podávali zkažené jídlo,“ odpověděl mu jeden z agentů Mosadu. „Teď je nám všem špatně. Zastavili jsme, abychom si vyprázdnili žaludek.“ Dva členové týmu už potají vytáhli pistole a natáhli kohoutek. Policista se však rozhodl pokračovat v cestě.

Agenti přemýšleli, jestli jim uvěřil anebo odjel pro posily. Ústředí se však rozhodlo neriskovat. Premiér a ministr obrany se dohodli, že akci zruší, a tým se vrátil do Izraele. Opět tak do písmene dodrželi železné pravidlo, že operaci je třeba obětovat, pokud hrozí, že by agenti mohli padnout do zajetí.

Co by se stalo, kdyby Begin Daganovi dovolil operaci Olympia provést nebo kolem ten arabský policista nejel? Podle Dagana by se dějiny ubíraly úplně jiným směrem. „Kdyby nám dovolili jednat, bylo by vedení OOP mimo hru,“ zdůraznil, „všichni bychom byli o šest měsíců později ušetřeni libanonské války i řady dalších problémů.“

Jistě to však vědět nelze. Jiní lidé měli pocit, že Šarona a Ejtana by neuspokojilo ani to a že měli velkolepou strategii nastolit v Libanonu i na celém Blízkém východě nový řád.

Zatím se však drželi stranou a čekali na nezbytnou záminku k válce.

*** Ekumenický překlad Bible, Praha 1979 (pozn. překl.).

KAPITOLA PATNÁCTÁ

„ ABÚ NIDÁL, ABÚ NENIDÁ L“

Firma De La Rue, která v Británii tiskne peníze a vyrábí bezpečnostní systémy, pořádá každé jaro v Londýně slavnostní večeři pro místní diplomaty a obchodní manažery. V roce 1982 se konala třetího června v luxusním hotelu Dorchester. Hodovalo tam, konverzovalo a klevetilo čtyřiaosmdesát velvyslanců a šéfů firem z celého světa. Když akce krátce po desáté večer skončila a hosté se začali vytrácet, zastavil se izraelský velvyslanec při královském dvoře Šlomo Argov v hotelové hale na kus řeči s jiným diplomatem. Mluvili o tom, jaké dary jejich země pošlou prvnímu dítěti prince Charlese a princezny Diany, jež se mělo narodit za dva týdny. Pak si Argov těsně u východu potřásl rukou s tiskovým magnátem Robertem Maxwellem a poděkoval mu za pozitivní postoj jeho novin vůči Izraeli.

Jednotka ochrany vysokých činitelů Šin Bet nesměla ve Spojeném království působit, a tak měl Argov přiděleného britského osobního strážce, detektiva Colina Simpsona. Vyšli z hotelu spolu a rychle ušli deset metrů k velvyslancovu pancéřovanému volvu. Simpson otevřel Argovovi zadní dvířka.

Ani jeden si nevšiml vraha na chodníku.

Husajn Ghassán Saíd byl členem tajné buňky teroristické skupiny Abú Nidála. Čekal tam s dvěma druhy a sledoval hlavní vchod hotelu Dorchester půldruhé hodiny. „Den před operací,“ uvedl Saíd, „za mnou přišel náš velitel Rosan a povídá, že zítra bude pro palestinský lid velký den, protože zabijeme důležitého sionistu.“

Přiblížil se k Argovovi zezadu s polským miniaturním samopalem WZ-63. „Přišel jsem až k němu,“ vypověděl, „a on začal nastupovat do auta. Vytáhl jsem zbraň z tašky a uchopil ji oběma rukama, jak mě to naučili. Ten druhý mu otevřel dvířka. Šel jsem blíž, až jsem byl od něj jen pár metrů, a pak jsem mu vypálil ránu do hlavy.“

Simpson strčil Argova do vozu a nařídil řidiči, ať uhání do nemocnice. Velvyslanec byl těžce zraněn. Pak Simpson honil Saída, jenž utíkal ulicí Park Lane k autu, kde seděli dva jeho přátelé a čekali na něj. Detektiv později vypověděl, že na rohu se South Street, několik bloků od Dorchesteru, se Saíd otočil a vystřelil po něm. Minul, ale kulka trefila vůz jednoho člena královské rodiny, jemuž se na šaty vysypalo rozbité sklo. V téměř tentýž okamžik Simpson vypálil ze své pistole osmatřicítky a trefil Saída do krku těsně pod pravým uchem a skolil ho. „Rozběhl jsem se k autu,“ uvedl Saíd, „a zasekla se mi zbraň. Najednou jsem ucítil hroznou ránu do krku a spadl jsem na zem.“

Saídovi druhové byli dopadeni čtyřicet minut po incidentu. Britská zpravodajská služba měla v buňce Abú Nidála dvojitého agenta, ale jeho varování před plánovaným pokusem o atentát nechala bez povšimnutí, a teprve příliš pozdě si uvědomila, co se děje.

Argov přežil, ale ochrnul a trpěl vážnými zdravotními potížemi, které ho nakonec v roce 2003 zabily. Brzy po tomto pokusu o atentát se izraelská zpravodajská služba dozvěděla, že zapřisáhlý nepřítel Arafáta Abú Nidál, skutečným jménem Sabrí al-Banná, „útok nařídil jménem Barzána at-Tikrítího, šéfa iráckých zpravodajských služeb“, řekl někdejší velitel Jednotky 504 Jigal Šimon, který tehdy sloužil na londýnském pracovišti Mosadu.

Barzánův nevlastní bratr a nadřízený, irácký despota Saddám Husajn, doufal, že vražda vyvolá velký vojenský střet mezi Sýrií, OOP a Izraelem, jeho zavilými blízkovýchodními nepřáteli, kteří do něj možná vtáhnou i jeho největšího nepřítele Írán.

Jestřábové Saddáma a Šarona měli čirou náhodou podobné zájmy. Na schůzi izraelského kabinetu čtvrtého června 1982 ráno premiér Begin prohlásil, že „útok na velvyslance je útokem na Stát Izrael a my na něj odpovíme“. Nechtěl naslouchat vlastním zpravodajcům, kteří se mu snažili vysvětlit, že od příměří iniciovaného o rok dříve v létě Američany seká OOP dobrotu a Argova postřelil člen odštěpenecké okrajové palestinské skupiny, která chce zlikvidovat i Arafáta. „Všichni jsou OOP,“ prohlásil Begin. Náčelník generálního štábu Ejtan to řekl méně uhlazeně: „Abú Nidál, Abú Nenidál, musíme OOP natrhnout prdel.“

Kabinet nařídil mohutné bombardování Bejrútu a základen OOP. To Arafát samozřejmě nemohl nechat bez odezvy. Brzy nato dělostřelectvo OOP zahájilo mohutné ostřelování devětadvaceti severoizraelských vesnic a měst.

Saíd byl v Londýně odsouzen k třiceti rokům vězení. V telefonu i dopisech uváděl, že nevěří, že jeho střela zahájila izraelskou válku proti Libanonu. „Bylo by k ní došlo tak jako tak,“ říkal. „Možná že moje střelba ovlivnila načasování invaze, ale Raful se Šaronem chtěli Libanon stejně dobýt. To, co jsem udělal, se jim hodilo jako záminka.“

Nejspíš měl pravdu. Tak či onak, válka v Libanonu se rozhořela.

Ariel Šaron předložil vládě plán odvety za střelbu na Argova a umlčení sil OOP pátého června. Nazval jej operace Klid pro Galileu, aby vyvolal dojem, že jde o sebeobrannou akci skoro z donucení. Půjde jen o omezený vpád s cílem odstranit hrozbu pro izraelské usedlosti, řekl Šaron kabinetu. Izraelská armáda vstoupí do Libanonu jen do hloubi nanejvýš čtyřiceti kilometrů, což byl tehdy dostřel největších děl OOP.

Jediným ministrem, který byl proti plánu, byl Mordechaj Cipori, který stál nyní v čele rezortu komunikací. Podezříval Šarona z mnohem vyšších cílů. Díky své vojenské minulosti také pochopil, že průnik do takové hloubky libanonského území v těsném sousedství syrských jednotek v Libanonu nutně povede i ke střetu izraelských a syrských sil. Begin však Ciporiho námitky odbyl a prohlásil: „Řekl jsem, že na Syřany útočit nebudeme.“

Ciporiho podezření se však opět plně potvrdilo. Byl to skutečně teprve začátek Šaronova plánu. Měl s náčelníkem generálního štábu Ejtanem skryté a mnohem grandióznější záměry – hodlal použít izraelské tanky k proměně celého Blízkého východu. Podle jeho představ dobudou izraelské jednotky a Falanga Libanon od hranic až po Bejrút, zničí všechny síly OOP a způsobí závažné ztráty i syrským silám v zemi. Až bude zajištěno hlavní město, Izraelci dosadí do prezidentského křesla velitele Falangy Bašíra Džemajjila, a udělají tak z Libanonu spolehlivého spojence. Džemajjil pak vyhostí Palestince do Jordánska, kde budou představovat většinu schopnou zřídit palestinský stát místo hášimovského království. Tím odpadne palestinský požadavek státu v Judsku a Samařsku, tj. na Západním břehu, a tato území se stanou součástí Izraele.

Tento fantastický plán obsahoval ještě jeden zásadní prvek – zabití Jásira Arafáta. Šaron byl přesvědčen, že ve válce proti teroristické organizaci jsou znaky a symboly stejně důležité jako počet mrtvých těl. Aby Šaron s Ejtanem Palestince varovali a zlomili na duchu, byli odhodláni dojít až do Bejrútu, najít Arafátovo doupě a zabít ho.

Zřídili proto speciální jednotku s krycím jménem Nasolená ryba. Jejím velením Šaron pověřil své dva odborníky na speciální operace, Meira Dagana a Rafula Ejtana. „Domníval jsem se, že útok na Arafáta všechno změní,“ líčil Dagan. „Byl to nejen palestinský vůdce, ale i něco jako zakladatel palestinského lidu. Jeho zabití mělo uvnitř OOP rozpoutat interní konflikty a výrazně omezit její schopnost přijímat v budoucnu strategická rozhodnutí.“

Ředitel Amanu, major Jehošua Sagi, a šéf Mosadu, bývalý generál Jicchak Hofi, rezolutně proti invazi do Libanonu protestovali, protože věděli, že za Šaronovými a Ejtanovými sliby o „vpádu jen do hloubi čtyřiceti kilometrů“ existuje ještě jeden skrytý plán, který přivede Izrael do nelehké situace. „Oba jsem je znal,“ poznamenal Hofi, „a věděl jsem, že se svých plánů nevzdali a chtějí nějak provést to, co vždycky chtěli – dojít až do Bejrútu a zabít Arafáta.“ Hofi proto varoval Begina, že invaze do Libanonu „bude druhou jomkipurskou válkou Likudu“, Beginovy strany, a katastrofou pro Izrael i jeho vlastní politickou dráhu stejně jako konflikt z roku 1973, jenž ukončil hegemonii Strany práce.

Begin ale námitky zpravodajských organizací odbyl a šestého června vtrhla do Libanonu izraelská armáda.

Vojsko se sedmdesáti šesti tisíci vojáky, osmi sty tanky a patnácti sty příslušníky obrněného sboru postupovalo na sever ve třech liniích a čtvrtá jednotka se vylodila u břehů z moře.

Začátek vypadal z Šaronova pohledu slibně. Izraelské síly dosáhly většiny svých cílů díky mnohem větší palebné síle i vynikajícím zpravodajským informacím dodaným Amanem a Mosadem, které pronikly až do nitra velmi zkorumpované OOP. Milicím se však dařilo mnohem hůř, než Aman předpovídal – většina velitelů utekla z boje a nechala své muže zahynout.

Jak předvídal Cipori, Syřané na nehoráznou izraelskou provokaci odpověděli. Ejtan, jehož jednotky Syřané v roce 1973 málem porazili na Golanských výšinách, využil příležitosti, aby si s nimi vyrovnal účty, a nařídil mohutný protiútok. Syřané pak pod izraelskou palbou zvadli.

Navzdory těmto vojenským vítězstvím však bylo členům izraelské vlády brzy jasné, že se slibovaný „vpád do hloubi čtyřiceti kilometrů“ proti OOP proměňuje v něco zcela jiného. Šaron nařídil armádě, aby postupovala dál, a tvrdil, že je to z nejrůznějších operačních důvodů nutné. A protože byl tak charismatický a suverénní, ministři prakticky neprotestovali.

„Velmi brzy mi bylo jasné, že ten čtyřicetikilometrový plán se rozplývá a armáda proniká do Libanonu hlouběji,“ řekl Beginův vojenský tajemník brigádní generál Azriel Nevo. „Šaron lhal a Begina i kabinet klamal. Šaron uměl skvěle a barvitě popsat, proč je nezbytné postoupit ještě o dalších pár kilometrů, protože zítra ráno by syrská armáda seděla na tom či onom kopci a ohrožovala naše vojáky. Podařilo se mu tak z vlády vymámit souhlas k plíživé invazi.“

Pětadvacátého června armáda dokončila obklíčení Bejrútu daleko za hranicí, na které se všichni dohodli, a zahájila znepokojivé obléhání a bombardování západních čtvrtí města.

Šaron původně doufal, že maronitští křesťanští falangisté izraelské armádě v boji proti OOP pomohou a poslouží Izraelcům jako potrava pro děla, zejména v hustě zalidněných oblastech. Falanga měla podobné představy, ale přesně opačné – že boje za ně odbudou Izraelci a oni pak Libanon ovládnou. „Mosad, který spojení s Falangou řídil, si situaci v Libanonu i schopnosti a úmysly křesťanů vykládal zcela mylně. Totálně nás obelhali,“ řekl Nevo.

Velitelé Falangy pobízeli Izraelce k dobytí stále většího území a slibovali vojenskou pomoc, ale nikdy ji neposkytli. Její předák Bašír

Džemajjil na schůzce s náčelníkem generálního štábu Ejtanem šestnáctého června na armádu naléhal, aby dobyla Bejrút. „Vaše prohlašování, že do Bejrútu nevstoupíte, není k ničemu, protože jen posiluje bojovného ducha Palestinců a muslimů a brzdí politický proces,“ řekl Džemajjil. A radil, jak se mají k jeho rodnému městu chovat: „Musíte pokračovat v leteckém bombardování, protože dělostřelecká palba je neúčinná, na tu jsou tady už zvyklí.“

Šaron, Ejtan a Falanga společně tajně plánovali, jak dobýt Bejrút kombinovanou operací s krycím jménem Jiskra. Na jedné schůzce prvního srpna u Šarona doma, které se zúčastnili šéfové armády a Mosadu, se Šaron zeptal Džemajjila: „Můžete zase vypnout vodu?“ Přál si vyvinout co největší tlak na OOP a Sýrii, aby se z Libanonu stáhly.

Džemajjil odpověděl: „Můžeme, když nás budete krýt.“

„Dobrá,“ řekl Šaron, „ale musíme ji nechat téct v pondělí, kdy se (americký ministr zahraničí George) Shultz sejde s (premiérem Jicchakem) Šamirem.“

Izraelští členové vlády se o Šaronově rozkazu dobýt poprvé v izraelských dějinách hlavní město jiného suverénního státu dozvěděli až dodatečně. Po celou dobu války Šaron nepřestal kabinet, Kneset i celý národ ujišťovat, „že nemáme v úmyslu vstoupit do Bejrútu“, a tento slib mnohokrát opakoval. Ale rozkaz, jejž dal armádě, byl zcela jednoznačný: „Musíme dobýt jižní část“ Bejrútu, kde se nacházejí uprchlické tábory a základny OOP, prohlásil na schůzce ve své kanceláři jedenáctého července, „a zničit, co se dá… srovnat to tam se zemí“.

Mohutná invaze a obléhání Bejrútu měly Izrael dostat do pěkné bryndy. Byla z toho okupace, která měla trvat osmnáct let, alespoň na jihu země.

Proti Izraeli se postavil celý svět, dokonce i prezident Ronald Reagan, který měl s Beginem dobré vztahy. „Provádíte v Bejrútu holokaust,“ řekl mu Reagan rozhněvaně do telefonu. Begin mu odpověděl neméně hněvivě: „Pane prezidente, nepoučujte mě o holokaustu, prosím. Já a můj lid víme velmi dobře, co holokaust znamená!“

Mosad se snažil situaci vyvážit tím, že nechal do londýnského Observeru uniknout dokumenty, které dokazovaly, že OOP nashromáždila zbraně pro sto tisíc mužů; v podstatě šlo o sovětský arsenál na Blízkém východě pro mimořádné případy. Materiál rovněž tvrdil, že SSSR chce na pomoc Palestincům vyslat kubánské vojáky, dobýt Galileu, zničit židovské osady a zřídit tam samostatný stát. Panují pochybnosti, zda tato tvrzení obsahovala alespoň špetku pravdy; rozhodně nepřesvědčila svět, aby změnil názor ve prospěch Izraele. Blízkovýchodní konflikt byl opět vnímán jako příběh o Davidu a Goliášovi – jen s tím rozdílem, že Izrael byl mocný a brutální obr a Palestinci politováníhodná poražená strana.

Plný rozsah klamu, jehož se Šaron dopouštěl na vládě i izraelské veřejnosti, vycházel najevo jen postupně. Ale neustále se zvyšující počet mrtvých Izraelců, nejasné a měnící se cíle a zprávy o ničení a utrpení v Libanonu, které domů přinášeli vojáci, začaly vyvolávat protesty a odpor.

Šaronův náčelník generálního štábu Ejtan si uvědomoval, že většina kroků armády v Libanonu se odehrává bez souhlasu kabinetu, a tak se schválně přestal zúčastňovat jeho schůzí s tvrzením, že pobývá u bojových sil. Přenechal úkol dávkovat a utajovat informace Šaronovi, který veškerý odpor jednoduše ignoroval a dál si dělal, co chtěl. (Známý izraelský rocker Šalom Hanoch o něm napsal píseň s názvem „Nestaví na červenou“.)

Není jasné, do jaké míry znal Šaronův komplikovaný plán Begin. Šaron později zažaloval jednoho novináře, který napsal, že Šaron Beginovi lhal a zatajoval mu informace. Soud prohrál.

Pokud jde o plán zlikvidovat Jásira Arafáta, neexistují žádné zápisy ze schůzí kabinetu ani z Šaronových porad s Beginem, takže nelze z určitostí tvrdit, kolik toho Begin a jeho ministři o operaci Nasolená ryba věděli, pokud věděli vůbec něco.

Bez ohledu na to, jaké detaily Begin znal či neznal, se však netajil názorem, že je třeba se Arafáta zbavit. Druhého srpna napsal v dopise Reaganovi, že má pocit, „jako bych vyslal armádu do Berlína, aby vypráskala Hitlera z bunkru“. A tentýž týden v projevu v Knesetu opět Arafáta označil za „toho podlého chlapa s chlupy na tváři, vraha našich dětí“.

Operační skupina Nasolené ryby, kterou zřídili Meir Dagan a Rafi Ejtan, dál působila mimo rámec širšího válečného velení. Byli v ní většinou vojáci ze Sajeret Matkalu a velel jim generálplukovník Uzi Dajan, který zrovna ve službě končil. Práci mu však komplikovala realita boje ve městě. Tým nemohl jen tak vyslat četu vojáků, kteří by se prohnali Bejrútem s cílem zabít jediného muže, protože taková taktika by napáchala nepředstavitelnou spoušť. „Takže hlavním úkolem bylo Nasolenou rybu (Arafáta) najít a označit ji jako cíl letectva,“ řekl Dajan. „Ale nesmělo to způsobit příliš velké vedlejší ztráty.“

Do Bejrútu byl v červnu povolán spoluzakladatel technologické jednotky Amanu plukovník Josi Langocki, aby napíchl všechny komunikační systémy OOP. Díky zachyceným hovorům, které se porovnávaly s výsledky pečlivého sledování vojáky Sajeretu a s informacemi agentů Mosadu, měly týmy Nasolené ryby množství vědomostí o úkrytech, jež Arafát používá.

I tak to byl ale „velmi komplikovaný úkol“, zdůraznil Dajan. „Museli jsme porovnávat informace z nejrůznějších zdrojů, abychom pochopili, která budova či jeskyně je ta pravá, označit ji na mapě, vymezit v desetimístných souřadnicích a ty odvysílat letectvu a dát mu dost času, aby letoun stačil vzlétnout a shodit na cíl bombu.“

Dlouhé dny a noci na velitelství Nasolené ryby byly většinou frustrující, protože Arafát pokaždé unikl. Langocki a Dajan slyšeli, jak jeho ochranka domlouvá jeho příchod na určité místo a dobu, a rychle předali souřadnice letectvu. Jednou dokonce v telefonu slyšeli samotného Arafáta a vyslali hned dva bombardéry, které příslušnou budovu srovnaly se zemí, ale Arafát z ní odešel „ani ne třicet vteřin předtím“, jak uvedl Dajan.

Palestinskému předákovi došlo, že není náhoda, když opakovaně padají bomby na místa, kam přišel a zase z nich odešel. Řekl svým lidem, že se Šaron v Bejrútu chová jako „raněný vlk“ a chce ho zabít za to, jak se válka vleče. Přijal ještě přísnější bezpečnostní opatření a vždycky si domluvil několik schůzek najednou v tutéž dobu na různých místech. Mezi svými spolupracovníky rozšiřoval informace, protože měl podezření, že někdo z nich je agentem Mosadu, a pořád se stěhoval.

„Arafát neustále porušoval běžné zvyky,“ řekl důstojník Nasolené ryby Moše Jaalon. „Nikdy nedělal nic pravidelně a neprovedl nic, co by mohlo umožnit přípravu pozemního útoku na bunkr nebo dům.“

Tým byl stále zoufalejší a přicházel s nejrůznějšími nápady. Třetího července překročil frontovou linii v Bejrútu levicový izraelský novinář Uri Avnery, aby v centru města udělal s Arafátem rozhovor (spolu s reportérkou Sarit Jišajovou a fotografkou Anat Saragustiovou). Tato schůzka byla v Izraeli nesmírně kontroverzní. Arafát byl považován za největšího nepřítele země a teď se měl poprvé sejít s nějakým Izraelcem. „Mým cílem bylo vydláždit cestu k izraelsko-palestinskému míru tím, že změním způsob přemýšlení Izraelců,“ řekl Avnery. Tým Nasolené ryby z této iniciativy velkou radost neměl („Radši ani nezačnu říkat, co si o Avnerym a jeho nehorázném činu myslím,“ prohlásil Jaalon.), ale rozhodl se příležitosti využít a trojici Izraelců sledovat, aby dovedla skupinu atentátníků až k Arafátovi.

Mezi členy Nasolené ryby se rozvinula debata, zda je přípustné při operaci ohrozit životy Izraelců, nebo je možná dokonce zabít. Zástupce Mosadu Avner Azulaj shrnul výsledek této debaty takto: „Kdyby byly podmínky z operačního pohledu dobré, lze racionálně předpokládat, že by Arafát ani tito tři drazí Židé nepřežili.“

Jenže i neustále obezřetný Arafát měl podezření, že Avneryho a obě novinářky může sledovat Mosad. Jeho ochranka dělala matoucí protiopatření a tým Nasolené ryby trojici novinářů v úzkých bejrútských uličkách ztratil.

Jak dny plynuly a realita chaotické a uměle vyvolané občanské války se odmítala přizpůsobit Šaronovu a Ejtanovu příliš ambicióznímu plánu restrukturalizace celého jednoho regionu planety, vyvíjeli oba tito jestřábové tlak na letectvo a týmy Nasolené ryby, aby Arafáta dostaly. „Od začátku obléhání Bejrútu význam zabití Arafáta ještě vzrostl. Všichni měli pocit, že pro Šarona je to něco osobního,“ řekl tehdejší velitel letectva generálmajor David Ivri. „Občas se na velitelství letectva v bunkru pod Tel Avivem objevili lidé z Mosadu nebo Amanu a sdělili nám, že Arafát je tam či onde. A Šaron nebo Rafi nám okamžitě dali rozkaz to místo bombardovat.“

„Považoval jsem to za zmatené i riskantní pro životy civilistů,“ pokračoval Ivri. „Nebyl jsem ochoten takové bombardování schválit bez písemného rozkazu operačního oddělení generálního štábu. Domníval jsem se, že by se celá záležitost posuzovala lépe, kdyby se začlenila do organizačního rámce sdílení informací a rozhodování.

Jenže většina rozkazů v písemné formě nikdy nepřišla. Cestou někde zmizely.“

Uzi Dajan byl v podobných rozpacích. „Arafáta zachránily dvě věci,“ vysvětlil. „Jeho nekonečná klika a já. Měl jsem ho za legitimní cíl, ale nemyslel jsem si, že úder na cíl ospravedlňuje užití jakýchkoli prostředků. Když se mi zdálo, že by při tom zahynulo mnoho civilistů, tak jsem s bombardováním nesouhlasil, i když jsme věděli, že Arafát na daném místě je. Rafi z toho šílel,“ pokračoval Dajan. „Předvolal si mě a řekl, ,jestli tomu správně rozumím, máte informace o tom či onom místě. Proč tedy nejsou ve vzduchu letadla?‘

Odpověděl jsem, že to není možné, protože kolem Arafáta je mnoho lidí. A Rafi povídá, ,zapomeňte na to, odpovědnost převezmu já.‘ Ale to jsem nebyl ochoten připustit. Rafi mě neměl co učit o etice války.“

Raful Ejtan Dajanovi připomínal, že není oprávněn rozhodovat, zda bude shozena nějaká bomba. Dajan měl podle vlastních slov „jen nahlásit, kdy je cíl zralý ze zpravodajského hlediska. A tak jsme od té chvíle vždycky, když jsme věděli, že by bombardování mělo za následek velké civilní ztráty, ohlásili, že cíl ze zpravodajského pohledu zralý není.“

Večer čtvrtého srpna si Ejtan pozval vedoucího operačního oddělení letectva Aviema Selu. Měli spolu blízký vztah a Ejtan měl pro Selu slabost jako pro velmi slibného důstojníka a viděl v něm i možného budoucího velitele celého letectva.

Ejtan ho přivítal a oznámil mu, že druhý den nebude pracovat ve velitelském bunkru jako obvykle, ale pojede „na výlet“.

„Takový, jaký jsme si udělali posledně?“ zeptal se Sela v narážce na květnovou návštěvu Bejrútu, kdy se připravovala invaze a atentát na Arafáta.

„Něco takového,“ odpověděl Ejtan. „Ale shora. Počkej na mě zítra ráno v Chacoru (na letecké základně na jihu). Budeš pilotovat a já navigovat a obsluhovat bojové systémy. Poletíme bombardovat Bejrút.“ Cílem byla budova, kde měl podle informací operace Nasolená ryba Arafát druhý den být.

Sela věděl, že Ejtan má pilotní průkaz na lehká letadla, ale pořád se domníval, že se přeslechl. „Bylo to naprosté šílenství,“ řekl. „Byl jsem šokovaný. Kdyby mi někdo řekl, že náčelník hlavního štábu, který není doopravdy pilotem, bere vedoucího operačního oddělení letectva na výlet v době války, na kterém spolu budou bombardovat Bejrút, nevěřil bych mu ani slovo.“

Jenže náčelník hlavního štábu Ejtan byl zabitím Arafáta posedlý. Oba se druhý den ráno sešli v Chacoru. Letěli s letkou čtyř phantomů, které měly bombardovat blok kancelářských budov ve čtvrti as-Saná‘í v západním Bejrútu, kde měl být Arafát na poradě. „Raful fungoval jen taktak, myslím, že mu bylo trochu špatně od žaludku. Navigoval jsem si sám. On obsluhoval výzbroj, která byla na dnešní poměry dost primitivní. Cíl jsme bombardovali dvakrát a pak jsme nad ním ještě proletěli, abychom se podívali, jestli jsme ho zasáhli. Rafi byl spokojený, a tak jsme se vrátili do Izraele.“

Arafát však opět zázračně unikl – bomby zničily část budovy těsně před jeho příchodem. Sela se vrátil z Chacoru do Tel Avivu, aby řídil operace letectva, a Ejtan nasedl do vrtulníku a odletěl do Bejrútu. „Večer jsem ho pak viděl v televizi, kde s ním dělali rozhovor na bejrútském předměstí. Tvrdil v něm, že Izrael nebombarduje cíle v civilním prostředí – a přitom přesně to téhož dne ráno osobně dělal.“

Problém s operací Nasolená ryba spočíval pro Šarona i Izrael v tom, že celý svět se díval. S každým nezdařeným atentátem se země stále víc podobala vojenské velmoci, která okupuje suverénní národ kvůli snaze jednoho maniaka zabít jediného člověka. A Arafát už nebyl považován za krvelačného teroristu, ale za pronásledovaného předáka národa uprchlíků decimovaného izraelskou válečnou mašinérií. Šaron tak dosáhl přesného opaku toho, co chtěl.

Hlavní terč celé operace byl teď předmětem sympatií celého světa a invaze uvízla v bažině nevydařeného vojenského dobrodružství. Bylo třeba z této slepé uličky vybřednout a dosáhnout nějakého pseudovítězství. Prvního srpna začala armáda vyvíjet silný tlak na síly OOP v Bejrútu (operace King Kong) – dvaasedmdesát hodin je bez přerušení bombardovala, aby Arafáta donutila k odchodu z Libanonu. Izraelské letectvo provedlo přes stovku vzletů během deseti hodin. Následovalo další plošné bombardování ze vzduchu, země i moře, které vyvrcholilo dvanáctého srpna. Kvůli spoušti, kterou napáchalo, se tomuto dni později začalo říkat Černý čtvrtek.

Tlak zafungoval. Třináctého srpna Arafát prostřednictvím Američanů souhlasil, že se i se svými silami z Bejrútu stáhne. Uzi Dajan odjel z města a opustil tým Nasolené ryby pod Jaalonovým velením se smíšenými pocity. „Nestrávil jsem sice zbytek života truchlením, ale myslel jsem si a dodnes myslím, jaká je to škoda, že se ta operace neuskutečnila,“ řekl. „Na druhé straně však byla tahle válka velmi smutná z humanitárního hlediska. Viděli jsme kolem sebe libanonské obyvatele a chudobu a zkázu, kterou boje způsobily. My, vojáci, jsme o tom hodně diskutovali. Někteří moji kamarádi a kolegové ve zbrani byli upřímně přesvědčeni, že by někdo měl zabít Šarona, a skutečně o jeho zavraždění uvažovali, aby zachránili Stát Izrael. Já jsem válku od začátku podporoval, ale taky mi bylo jasné, že jsme se dostali do slepé uličky a válka nikam nesměřuje. Šaron s Rafim všechny klamali. Odjížděl jsem z Bejrútu s pocitem velké úlevy.“

Jedenadvacátého srpna se síly OOP z Bejrútu stáhly po moři. Vztahy Izraele se Spojenými státy byly kvůli invazi do Libanonu a obléhání Bejrútu velmi napjaté a premiér Begin chtěl situaci uklidnit. Když byla dohoda o evakuaci podepsána, slíbil americkému vyjednavači Philipu Habibovi, že se evakuovaným nic nestane. Dodržení tohoto slibu bylo pro Begina důležité, a tak Šaronovi rezolutně nařídil, aby zrušil všechny plány, že by stahování využil k vyrovnání účtů s Arafátem.

Tým Nasolené ryby zůstal v Bejrútu a třicátého srpna zaujal spolu s důstojníky Šin Bet a Mosadu pozice na střechách budov v okolí libanonské státní ropné a elektrické společnosti s výhledem na přístav.

„Viděli jsme z dálky konvoj vozidel.“ vzpomínal jeden z agentů Mosadu. „A najednou jsme spatřili, že z jednoho auta vystupuje známá kefíja na známé hlavě nejhledanějšího muže. Stál v davu lidí, kteří se kolem něj rojili jako včely.“

Bylo tak snadné ho zabít. „Byli jsme od něj jen sto osmdesát metrů,“ řekl Jaalon. „Na takovou vzdálenost je těžké netrefit se odstřelovací puškou, jakou náš tým měl.“ Další lidé, kteří u toho byli, vzpomínají, že Arafáta mělo na mušce nejméně pět odstřelovačů zároveň.

Jeden z velitelů byl vysílačkou v kontaktu s náčelníkem generálního štábu Ejtanem v bunkru v Tel Avivu a průběžně ho informoval, kdy bude Arafát mimo dostřel. „Dokážeme to. Máme ho na mušce. Máme povolení?“ Ejtan zaváhal a důstojník pokračoval: „Každou chvíli půjde dovnitř, za deset, devět vteřin – dejte nám zelenou prosím – osm, sedm…“

Nakonec Ejtan huhňavě odpověděl se slyšitelným zklamáním: „Zamítá se, opakuji, zamítá se. Nepovoluje se.“

O čtyřiadvacet hodin později dal Begin Habibovi fotografii Arafáta v hledáčku pušky odstřelovače, aby dokázal, že Izrael navzdory příležitosti dodržel slovo. Tou dobou byl už Arafát v Athénách a na cestě do Tuniska, příštího působiště OOP. Beginův cíl „vypráskat Hitlera z bunkru“, jak řekl před časem Reaganovi, se proměnil v přihlížení, jak Hitler odlétá z Berlína.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

ČERNÁ VLAJKA

Šaron slíbil, že se izraelská armáda z Libanonu stáhne, jakmile z něj odejde OOP, ale místo toho se dál upínal k svému velkolepému plánu proměny Blízkého východu. Jelikož izraelské síly měly v zemi pevné pozice a Mosad vyvíjel obrovský tlak, libanonský parlament třiadvacátého srpna souhlasil, aby se stal prezidentem země velitel Falangy Bašír Džemajjil. Šaron si představoval, že Džemajjil z Libanonu vyhostí všechny Palestince.

Dřív však chtěl udeřit na „teroristické jádro (milicí OOP) a na levicové síly (komunistické a další levicové spojence OOP), které jsou vyzbrojené těžkými zbraněmi a zůstaly v západním Bejrútu“.

Šaron věděl, že OSN brzy v Bejrútu rozmístí mnohonárodnostní mírové sbory (MNF), a jakmile k tomu dojde, nebude si on sám už moct dělat, co se mu zlíbí. Na jedné schůzi s řediteli Mosadu a Šin Bet nahlas zapřemítal: „Jakpak se postaráme o teroristy, když tam budou ty MNF? Budeme muset použít úplně jiné metody… Musíme zajistit, aby se ten problém vyřešil, a teď udělat všechno potřebné, aby pak byly věci snadnější.“

Šaron nechtěl nasadit armádu do centra palestinských uprchlických táborů, a tak navrhl, aby falangisté zašli do západního Bejrútu a „zajistili, aby tam byl každý (z OOP) zabit anebo zatčen“. Beginovi se nápad líbil, a tak schválil, aby tento úkol připadl Falanze, protože „naši chlapci přece nebudou kvůli této věci prolévat krev“.

Mosad návrh ještě přizdobil. „Měli jsme dlouhý seznam evropských levicových aktivistů, kteří u Palestinců pobývali,“ řekl Avner Azulaj, spojovací důstojník Mosadu pro maronitské milice. „Napadlo nás, že ho předáme falangistům a oni je najdou a zabijí. A Mosad pak bude moci tajně informovat evropské země jako Německo, Francii a Itálii, odkud tihle banditi pocházeli, že jejich problém je vyřešen, a ony nám budou zavázány.“

Jenže Džemajjil o tři týdny později zahynul spolu s mnoha svými spolupracovníky při výbuchu bomby nastražené syrským agentem, která zničila ústředí Falangy v Bejrútu. Libanonské křesťanské milice si v reakci vyžádaly izraelské svolení k pátrání po bojovnících OOP v palestinských uprchlických táborech Sabra a Šatíla.

Ráno šestnáctého září byl vedoucí týmu Křižovatky v Bejrútu Jair Ravid na ústředí Falangy, kde měl Mosad svou bejrútskou stanici.

„Najednou jsem spatřil, jak si chlapci Elieho (Hobeiky, vojenského velitele Falangy) brousí nože. A povídají mi, ,dnes přijdou na řadu siláh al-abjad‘, bílé zbraně, jak Libanonci říkají zabíjení nožem. Neupřesnili, koho budou zabíjet, ale bylo mi jasné, že budou podřezávat krky. Víc jsem se nevyptával, byl jsem tam jen host.“ Ravid neohlásil nadřízeným, co viděl.

Robert Hátim, který pro Hobeiku pracoval, vzpomínal, jak tři sta padesát falangistů na svou výpravu vyráželo: „Hobeika nám řekl, ,na všechny tam serte a srovnejte tábor se zemí‘. Dokonce jsme s sebou vzali i D9 (buldozer), abychom všechno zdemolovali.“

Tábor, popsal Hátim, „byl z takových plechových domků. Když jsme stříleli, všechny šly k zemi. Pálili jsme všemi směry a nedívali se, kdo je uvnitř.“

Lví podíl na celkové zkáze měla i skupina, které velel Marom Mašalání. „Její členové, včetně velitele, brali často drogy, jen co se do nich vešlo,“ řekl Hátim. „Nedělali rozdíly mezi bojovníky a civilisty ani mezi muži a ženami. Postříleli všechny.“

Výsledkem byl hrůzný masakr. Počet mrtvých je sporný – Izraelci uvádějí sedm set a Palestinci dva tisíce sedm set padesát. Šaron později tvrdil, že „libanonské síly (tj. falangisté) dodržovaly válečná pravidla, když je řídila izraelská armáda, dohlížela na ně a koordinovala jejich akce… Ten strašný konec je výsledkem nečekaného a nevysvětlitelného selhání“. Jinými slovy, Šaron tvrdil, že nemohl předvídat, co se stane.

Tajné dokumenty Mosadu a armády však dokazují, že představitelé izraelského resortu obrany o sklonech Falangy k barbarskému chování věděli dlouho. Panovalo přesvědčení, že hned po evakuaci OOP z Bejrútu „si Falanga najde nějaký způsob, jak se (k Palestincům) dostat a vyřídit si s nimi účty, tedy že vraždění v Bejrútu vypukne ještě tentýž den“.

Sám Šaron mluvil s opovržením o případném vojenském významu Falangy: „Zapomeňte na ně, nehnou ani prstem. Možná později, až… budou moct plenit, zabíjet a znásilňovat. Ano, potom budou znásilňovat a plenit a zabíjet.“

Izraelská armáda a Mosad se masakru přímo neúčastnily, ale pověst Izraele poskvrnilo, že křesťanským silám poskytoval záštitu a nedokázal okupované Palestince ochránit. Jakmile Izraelci zjistili, co falangisté provedli, nařídili jim přestat a rozhněvali se. Zároveň však také začali maronitským milicím radit, co mají říkat zástupům novinářů, kteří o jejich zvěrstvech psali.

Následovala obrovská mezinárodní i domácí kritika. Vůdci opozice Jicchak Rabin a Šimon Peres přestali válku podporovat, jakmile zjistili rozsah vraždění.

Šaronova reakce byla typická. Když v roce 1982 vypovídal za zavřenými dveřmi před Výborem Knesetu pro dohled nad tajnými službami, předčítal ze svazku neveřejných dokumentů podrobnosti o masakru Palestinců, jehož se maronité dopustili v roce 1976 v uprchlickém táboře Tell az-Za‘tar, kdy v čele země stáli Rabin s Peresem. Šaron se dlouze zastavil u hrůzného vraždění dětí a toho, jak maronité párali břicha těhotným ženám břitvami.

Peres rozhněvaně vykřikl: „A kdo věděl, co se tam odehrává?“

A Šaron odpověděl: „Červený kříž uvedl, že během dní, kdy k masakru došlo, bránily naše lodě v přistání plavidlům s lékařskou pomocí… To vy jste tento vztah vybudovali a my jsme v něm jen pokračovali… Taky jste jim pomáhali i po tom masakru. A my jsme si na vás tehdy nestěžovali. Nebyl bych se o tom zmiňoval, kdybyste se nechovali tak, jak jste se chovali… Vy, pane Peresi, nemáte po Tell az-Za‘taru žádný monopol na morálku.“

Šaronův výhrůžný tón byla jasný. Jeden z jeho spolupracovníků představitelům Strany práce naznačil, že jestli budou trvat na oficiálním vyšetřování masakru v Sabře a Šatíle, uniknou do mezinárodních médií i tyto tajné dokumenty o jejich chování při vraždění v Tell az-Za‘taru. A kritika Strany práce okamžitě utichla.

Protesty veřejnosti však dál sílily, protože každým dnem rostl oficiální počet izraelských vojáků zabitých v Libanonu. Demonstrace se konaly před rezidencí premiéra a účastníci vyvolávali hesla a nosili transparenty odsuzující Begina i Šarona. Každý den před Beginovou vilou aktualizovali velký transparent, na němž sčítali mrtvé vojáky z Šaronovy nedomyšlené války.

Zdálo se, že s Šaronem protesty ani nehnuly, ale Begin se trápil. Upadal stále hlouběji do stavu, z něhož se stala klinická deprese, a postupně ztrácel schopnost i chuť komunikovat se svým okolím, až se skoro úplně izoloval od systému řízení země.

„Díval jsem se, jak Begin chřadne a stahuje se do sebe,“ líčil Nevo.

„Uvědomil jsem si, že ho Šaron obelhal a zavedl ho do bažiny, kam nechtěl vstoupit. Oběti a protesty ho ubíjely. Byl to velmi citlivý člověk, snad až příliš.“

Jeho stav se natolik zhoršil, že mu spolupracovníci přestali sdělovat špatné zprávy ze strachu, že zešílí.

„V době, kdy se jeho stav zhoršoval, jsem ho vídal,“ vzpomínal Nachum Admoni, který se stal v září 1982 ředitelem Mosadu. „Vždycky jsem zahájil poradu a za pár minut jsem viděl, že má zavřené oči, a nevěděl jsem, jestli poslouchá, co říkám, nebo spí, anebo je vzhůru. Byla to velmi nepříjemná situace, velmi nepříjemná. Ptal jsem se Azriele (Neva), jeho vojenského poradce, ,myslíš, že mám mluvit dál, nebo přestat?‘… Nikomu jsme o tom problému neřekli, ale všichni to stejně věděli. Každý věděl, jak se věci mají.“

Přestože však skoro všichni kolem Begina věděli, že v podstatě nefunguje, natož pak aby řídil zemi ve válce, kryli ho, místo aby ho nahradili někým novým, a poradci jeho skutečný stav tajili před izraelskou veřejností. Sekretářky jeho úřadu dál denně rozepisovaly premiérův program, ale byl prázdný. „A tak abychom to utajili, řekl jsem jim, ať program označí za ,přísně tajný‘, aby ho nikdo nemohl vidět,“ řekl Nevo. A dodal, že je přesvědčen, že on a ostatní personál úřadu „se chovali jako zločinci a my všichni jsme se dopouštěli vážného přečinu. Nelze přece skrývat, že premiér ve skutečnosti nefunguje a jen dělá, že funguje. Připomíná to zpátečnické režimy.“

Teď, když byl Begin mimo, mohl si Šaron s armádou dělat, co chtěl. Po celou tuto dobu v podstatě řídil zemi on, v rozporu s ústavou a bez překážek. Dokonce převzal vládu i nad Mosadem, který oficiálně spadal do pravomoci premiéra. „Byl v podstatě i náčelníkem hlavního štábu a vydával rozkazy bez Ejtanova vědomí,“ vzpomínal Aviem Sela, vedoucí operačního oddělení letectva. „Nikdo se mu nedokázal postavit.“

„Šaron řídil i schůze (kabinetu),“ řekl Admoni. „Nikdy neřekl celou pravdu ani na zasedání vlády, ani na schůzkách vnitřního kabinetu (který má rozhodovat o záležitostech obrany). Stávalo se také, že Šaron nanesl nějaké téma a vláda je projednala a přijala nějaké rozhodnutí, a Šaron nás po schůzi zavolal – náčelníka generálního štábu (Ejtana), mě a další důstojníky – a prohlásil, rozhodli, co rozhodli, ale já vám teď nařizuju, abyste udělali to či ono‘, což nebylo zrovna to, co rozhodli.“

Kvůli zasloužené, ale i pečlivě pěstované pověsti válečného hrdiny typu George Pattona a absenci pochybností či rozpaků z toho, jak dosahoval všeho, co chtěl v osobní i celonárodní rovině, se Šaronovi v Izraeli říkalo „buldozer“. Byl cynický, bezohledný a někdy i zastrašoval, ale častěji byl okouzlující a milý a neměl žádné výčitky svědomí z překrucování pravdy, když to považoval za nutné. „Arik, král Izraele,“ zpívali o něm tehdy jeho stoupenci a on tehdy skutečně disponoval téměř královskou mocí.

Navzdory této nově nahromaděné moci byl však Šaron i realista a po smrti Bašíra Džemajjila rychle pochopil, že se jeho naděje v Libanonu nenaplní.

Amín Džemajjil, jenž byl zvolen prezidentem místo svého bratra Bašíra, měl na Izrael mnohem slabší vazby a choval vůči němu i menší nadšení, a tak brzy anuloval mírovou smlouvu, kterou mu Izrael vnutil. Nebyl to nijak zvlášť silný vůdce – postrádal bratrovo charisma i agresivitu, schopnosti a touhu vyhnat z Libanonu všechny Palestince.

Šaron se však ani na vteřinu nevzdal plánu zabít Jásira Arafáta. Když v Bejrútu skončily boje a předáci a síly OOP z města odešli,

„Arik a Rafi (Ejtan) umírali, fakt doslova umírali touhou ho zlikvidovat“, vzpomínal tehdejší brigádní generál Amos Gilboa, vedoucí výzkumného oddělení Amanu.

Šaron si uvědomoval, že Arafát je tak populární osobnost, že by z něj neskrývaný atentát udělal mučedníka vlastní kauzy. A tak nařídil zpravodajským organizacím, aby ho sledovaly důkladněji a našly nějaký rafinovanější způsob, jak se ho zbavit.

Operace Nasolená ryba se proměnila v operaci Zlatá rybka. Úkol měla stejný, ale Šaron nařídil, aby měla prioritu. Tým Zlaté rybky se každý den, někdy dokonce dvakrát, scházel v Ejtanově kanceláři.

„Měli jsme na práci tisíc věcí, které byly stokrát důležitější,“ řekl Gilboa. Šaron však trval na svém.

V té době byly všechny zpravodajské informace o pohybu předáka OOP přinejlepším kusé. Válka není ideální doba na shromažďování údajů, a protože OOP ještě nenašla ideální místo, kde by se po odchodu z Bejrútu usídlila, její činitelé i milicionáři se se svými kufry neustále stěhovali po celém Blízkém východě a Evropě. Divoce cestoval i Arafát a setkával se s politiky, sháněl podporu, rozdával rozhovory a přemisťoval fondy. „Když někdo žije takhle a k tomu má důkladnou ochranku, je těžké naplánovat proti němu operaci,“ poznamenal jeden zpravodajský agent Caesareje na schůzi Zlaté rybky.

Mosad Šaronovi oznámil, že za těchto okolností se k Arafátovi nelze dostat. V nejlepším případě může nahlásit, že předák se nalézá v té či oné zemi, kam v konkrétní den přijede na návštěvu, nebo kterým letem letí den nato. Aman informoval ministra obrany, že Arafát často používá služební proudový letoun, který mu poskytla Saúdská Arábie, a že jeho dva piloti mají americký pas. Jeho sestřelení proto nepřicházelo v úvahu. „Nikdo se Američanů ani nedotkne,“ prohlásil ředitel Amanu Amos Gilad. Aman tak tehdy neviděl žádnou možnost, jak Arafáta zavraždit. „Musíme počkat, až se někde usadí nastálo,“ usoudil jeden představitel Amanu na schůzi Zlaté rybky, „a teprve potom začít plánovat operaci tam.“

Jenže Šaron spěchal a Arafát taky někdy používal jiné soukromé letadlo. Někdy létal i komerční linkou. A pro Šarona bylo vyhození letadla do vzduchu, zejména nad hlubokými vodami, kde by bylo těžké najít trosky, naprosto přijatelnou metodou, jak celou věc vyřídit. Další problém byl, jak se ujistit, že Arafát v určitém letadle skutečně letí. Generál Gilboa za tímto účelem požadoval přijetí řady operačních kroků. „Z mého pohledu by to šlo provést, jen kdybychom se mohli připravit předem, tedy ještě než dorazí na letiště, a měli u dvířek letadla někoho, kdo by nám řekl, ,to je on, viděl jsem ho na vlastní oči‘. Pak bych teprve mohl prohlásit, že ,zvony zvoní‘,“ jak říkají zpravodajci v případě, kdy panuje téměř naprostá jistota.

Jakmile se dohodli na základech celého plánu, Šaron naléhal, aby se akce spustila. Nařídil veliteli letectva generálovi Ivrimu, aby měl neustále připravená letadla, která by mohla na Arafátův letoun zaútočit. Ivri tušil, jak katastrofálně by taková operace mohla skončit, a opět informoval náčelníka generálního štábu Ejtana, že není ochoten přijímat rozkazy přímo od Šarona a armádní předpisy vyžadují, aby všechny rozkazy prošly operačním ředitelstvím generálního štábu. To ale pro Šarona nepředstavovalo žádnou zásadní překážku; rozkazy, které začaly brzy přicházet řádnou cestou, byly v podstatě stejné, jen neobsahovaly výrazy jako „sestřelit“, „zničit“ nebo „zlikvidovat“.

Nakonec spatřili možnost v Řecku. Arafát občas létal se souhlasem místních orgánů přes Athény. „Řecké úřady neměly přísná bezpečnostní opatření proti terorismu,“ říká Admoni, „a OOP si tam víceméně dělala, co chtěla.“

Dvaadvacátého října 1982 dva agenti Křižovatky nahlásili, že Arafát poletí druhý den z Athén do Káhiry. Mosad okamžitě vyslal dva členy Caesareje, aby zjistili podrobnosti. Ti využili nedostatečných bezpečnostních opatření na athénském letišti, pronikli do prostoru, kde parkovala soukromá letadla, a hledali Arafáta.

Šaron v Tel Avivu neustále naléhal, aby se operace spustila. Letectvo uvedlo do stavu pohotovosti dva bojové letouny F-15, které mohly okamžitě odstartovat z letecké základny Tel Nof jihovýchodně od Tel Avivu. Ale vždy opatrný Ivri dával pilotům rozkazy sám. Bylo mu jasné, že sestřelit nesprávné letadlo by byla katastrofa. „Nebudete střílet bez mého souhlasu,“ řekl posádkám strojů. „Je to jasné?

I kdyby byl nějaký problém s komunikací, tak dokud neuslyšíte můj rozkaz“ – tuto větu zdůraznil: dokud neuslyšíte můj rozkaz – „tak palbu nezahájíte.“

Ve dvě odpoledne zavolal na ústředí Mosadu jeden z agentů Caesareje v Athénách a řekl: „Je tady. Pozitivní identifikace.“ Bylo slyšet, jak je rozrušený. Oznámil, že předáka OOP a jeho muže viděl při konečných přípravách před nástupem do DHC-5 Buffalo (kanadského dvoumotorového nákladního letadla), které má modrý ocas s hnědým značením a registračním číslem 1169.

Ivrimu však něco nehrálo. „Nebylo mi jasné, proč by měl Arafát letět do Káhiry,“ řekl. „Podle zpravodajských informací tam v tuhle dobu neměl co pohledávat. A pokud tam letí, proč nákladním letadlem? To se pro člověka jeho postavení vůbec nehodilo. A tak jsem požádal Mosad, aby ověřil, že je to skutečně on.“

Oba agenti však trvali na tom, že jsou si jistí. „Cíl si nechal narůst delší plnovous, aby nás zmátl,“ prohlásili a opět potvrdili pozitivní identifikaci.

V půl páté oznámili, že letoun vzlétl. Informaci dostali Ivri i Ejtan, který nařídil jeho sestřelení. Ivri přikázal pilotům, aby odstartovali. Buffalo je velmi pomalé letadlo, zvlášť v porovnání s F-15, ale dráha letu vedla o kus dál nad Středozemním mořem, mimo dosah izraelských radarů. Stroje vzlétly a zamířily k očekávanému místu střetu, ale v určité vzdálenosti od izraelského pobřeží se musely spolehnout jen na palubní radar s omezeným dosahem.

V Ivrim dál hlodaly pochybnosti. Řekl svému asistentovi, ať kontaktuje Mosad a požaduje, aby aktivoval víc prostředků, které by všechny ujistili, že je Arafát skutečně na palubě. Jako obvykle nedal najevo žádné emoce. „Ale bylo na něm vidět, že si dělá starosti,“ řekl jeden z jeho podřízených, který byl tehdy s ním.

Ivri potřeboval získat čas. Věděl, že piloti jsou někdy přehnaně horliví, občas si hledají důvod, proč na cíl vypálit, a považují za souhlas s palbou třeba i zašumění ve vysílačce. Musel jejich nedočkavé prsty nějak uklidnit. „Nestřílejte,“ připomínal jim vysílačkou. „Jestli nebudeme ve spojení, palbu nespouštějte!“

Šaron s Ejtanem v bunkru nebyli, ale Ejtan Ivrimu neustále telefonoval, aby zjistil, co se děje a jestli byl už k sestřelení letounu vydán rozkaz. Ivri mu vždycky odpověděl stejně: „Rafule, nemáme ještě definitivní potvrzení, že je to on.“ Říkal to přesto, že Mosad už vlastně potvrzení poskytl a ještě jednou pozitivní identifikaci potvrdil.

Ivri však oznámil Amanu i Mosadu, že vizuální identifikace nestačí, a požadoval další prověření, zda je Arafát na palubě.

Obrazovky radiolokátorů letounů F-15 zachytily akustický signál Buffala ve vzdálenosti šesti set kilometrů od břehů Středozemního moře. Stíhačky ho rychle dohnaly a oblétávaly kolem těžkopádného stroje v těsných kruzích. Přečetli si číslo na ocasní ploše a viděli modrohnědé označení. Byli si jistí, že našli správné letadlo.

Vedoucí pilot se do vysílačky zeptal: „Máme povolení k akci?“

Ivri v bunkru letectva věděl, že vzhledem k situaci by jim měl souhlas dát. Jeho bojovníci mají pozitivní vizuální identifikaci a zásah na volném nebi nad prázdným oceánem jistý. Jejich – i jeho – úkolem je likvidovat cíle, ne si vybírat.

Ivriho však přemohly pochybnosti. „Ne,“ odpověděl bojovému pilotovi do vysílačky. „Opakuji, ne, nestřílejte!“

Ještě pořád hrál o čas, ale věděl, že to nepůjde věčně. Jeho zdůvodňování odkladu útoku – tedy že čeká na další informace Mosadu a Amanu – sláblo vzhledem k tomu, že náčelník generálního štábu telefonicky požadoval, aby Ivri rozkaz k útoku vydal. Ivrimu bylo jasné, že když to hodně brzy neudělá, bude to muset Ejtanovi vysvětlit a ještě hůř Šaronovi.

V bunkru sílilo napětí. Minuty se vlekly. A pak, pět minut před pátou a jen pětadvacet minut poté, co vzlétly stíhačky, zazvonil telefon. Byla to zašifrovaná přímá linka s Mosadem. „Objevily se pochybnosti,“ řekl rozpačitě hlas na druhém konci. Byl to tentýž zpravodajský důstojník, který předtím potvrdil, že Arafáta identifikoval, jak nastupuje do letadla.

I další zdroje Mosadu trvaly na tom, že Arafát se nevyskytuje ani v blízkosti Řecka a onen muž na palubě zkrátka nemůže být on.

Obě stíhačky F-15 neměly jiný rozkaz, a tak dál kolem Buffala kroužily. Ivri znovu zvedl sluchátka a zopakoval rozkaz: „Čekáme na další informace. Nespouštíme oči z cíle a čekáme.“

V 17:23 přišla do velitelského bunkru další zpráva. Zdroje Mosadu a Amanu oznámily, že muž v Buffalu je Fathí Arafát, Jásirův mladší bratr. Byl to lékař a zakladatel palestinského Červeného půlměsíce. V letadle s ním bylo třicet zraněných palestinských dětí, z nichž některé byly oběťmi masakru v Sabře a Šatíle. Fathí Arafát je doprovázel do Káhiry na léčení.

Ivri si oddechl. Do vysílačky řekl: „Obraťte to, vracíte se domů,“ nařídil.

Ani tato hrozící katastrofa, kterou mohl způsobit jediný neklidný prst pilota, jenž by zavraždil lékaře a třicet zraněných dětí, však neoslabila odhodlání Šarona a neodradila ho od útoku na Arafáta ve vzduchu. Vlastně se začal chovat ještě nezodpovědněji. Vždycky, když Mosad ohlásil, že Arafát letí komerčním letadlem, kde OOP pro něj a jeho spolupracovníky často skoupila celou první třídu či business class, Šaron rozhodl, že je to legitimní cíl.

Nařídil Ejtanovi, letectvu a operačnímu oddělení, aby vymysleli plán, jak sestřelit civilní letoun.

Šaron nastínil širší parametry. Letadlo se muselo sestřelit nad volným mořem a daleko od pobřeží, aby vyšetřovatelům dlouho trvalo najít trosky a určit, zda stroj zasáhla raketa anebo havaroval kvůli poruše motoru. Přednost měly mít hluboké vody, aby bylo vyzvednutí trosek ještě obtížnější.

Aviem Sela nevěřil svým uším. „Byl to jeho přímý a jasný rozkaz: sestřelit letadlo,“ řekl. „Se zabitím Arafáta jsem problém neměl, ten si podle mě umřít zasloužil. Problém ale představovalo sestřelení letadla s nevinnými cestujícími na palubě. Vždyť to byl válečný zločin.“

Ejtan byl navzdory pověstí brutálního člověka politicky velmi opatrný a bylo zjevné, že se takového dobrodružství nechce zúčastnit, řekl Sela. „Jenže Šaron byl tak panovačný, že se mu nikdo nedokázal vzepřít.“

A tak letectvo vypracovalo podrobný plán, jak sestřelit letadlo na pravidelné lince. Jeho zástupci na poradě Zlaté rybky vysvětlili, že vybrali konkrétní místo na komerční letecké trase přes Středozemní moře, kde žádná země nemá rádiové spojení nepřetržitě a moře má obrovskou hloubku až pěti kilometrů. Záchranná operace by tam při tehdejší technologii byla nesmírně obtížná, či dokonce nemožná.

Tento složitý plán měl přísné parametry týkající se místa, odkud by letadlo s Arafátem mohlo být sestřeleno, aniž si toho někdo všimne, což znamenalo, že by k provedení útoku existovala značně omezená příležitost.

Jelikož se měla operace uskutečnit daleko od izraelského vzdušného prostoru a mimo dosah izraelských radarů a dosahu vysílaček, muselo letectvo zřídit vzdušné velitelství na palubě Boeingu 707 s radarovým a komunikačním vybavením. Odtamtud měl operaci velet Sela.

Na osobní rozkaz Šarona byl Arafát neustále sledován a na základně Ramat David byly v pohotovosti čtyři stíhačky F-16 a F-15. V době od listopadu 1982 do začátku ledna 1983 vzlétly nejméně pětkrát, aby zničily komerční stroje, na jejichž palubě se měl Arafát nalézat, a brzy po startu byly povolány zpět.

Generál Gilboa čas od času projevoval s těmito operacemi ostrý nesouhlas. „Bylo mi jasné, že letectvo úkol splní, jak nejlépe může, a to letadlo navždy zmizí. Dělají, co se jim řekne, a když jim dáte rozkaz postavit dálkové potrubí na převoz krve z Haify do Negevské pouště, perfektně ho vybudují a ani jednou se nezeptají, čí krev to je. Já jsem měl ale větší odpovědnost.“

Gilboovým úkolem v čele výzkumného oddělení Amanu bylo i vyhodnocovat politické dopady každé operace. „Řekl jsem náčelníkovi generálního štábu Ejtanovi, že to může náš stát mezinárodně zničit, kdyby se ukázalo, že jsme sestřelili civilní letoun.“

Jednou, když na palubě jisté komerční linky Arafát údajně cestoval z jordánského Ammánu do Tuniska přes Středozemní moře a blížily se k ní izraelské stíhačky, se Ejtan Gilboy zeptal, zda si myslí, že jejich cíl je určitě v letadle. Stáli ve velitelském bunkru letectva uprostřed hlavní místnosti.

„Pane náčelníku, chcete vědět, co si opravdu myslím?“ zeptal se Gilboa a Ejtan přikývl.

Gilboa cítil, jak mu buší srdce. A pak vypočítal všechny možné důvody k domněnce, že Arafát na palubě je, a všechny možné důvody k pochybnostem.

Ejtan byl ale netrpělivý. „Gilboo,“ vyštěkl, „ano, nebo ne?“

„Něco mi říká, že na palubě není,“ odpověděl Gilboa.

Ejtan se otočil a šel k červenému zašifrovanému telefonu u zdi místnosti. „Ariku,“ řekl ministrovi obrany, který netrpělivě vyčkával ve své kanceláři, „odpověď zní ne. Budeme muset počkat na jiný den.“

Existuje jedno ponaučení, na něž se klade důraz při výcviku vojáků izraelské armády – ponaučení tak důležité, že jeho detaily jsou pro všechny nováčky povinné a tvoří i zásadní součást výcvikového programu pro důstojníky. Týká se události z devětadvacátého října 1956. Izraelská jednotka pohraničníků tehdy vyhlásila zákaz vycházení ve vesnici Kafr Qásim a shromáždila velkou skupinu jejích obyvatel, kteří se vraceli z práce. Potom je postřílela. Zabili třiačtyřicet lidí, včetně devíti žen a sedmnácti dětí. Policisté tvrdili, že jen splnili rozkaz zastřelit každého, kdo zákaz vycházení poruší. Soudce Binjamin Halevy však v jednom z nejvýznamnějších izraelských soudních verdiktů stanovil, že voják nesmí uposlechnout rozkaz, jenž je prokazatelně nezákonný. „Charakteristickým znamením očividně nezákonného rozkazu je,“ napsal Halevy, „že by se nad ním mělo jako černá vlajka vznášet varování, ,zakázáno‘. Nejde jen o to, že je oficiálně nezákonný nebo nevyjde najevo celý či jenom částečně… Jde o nezákonnost, která bije do očí a popuzuje srdce, pokud není oko slepé a srdce otupělé nebo zkažené.“

Toto ponaučení, jež se vštěpuje každému vojákovi, bylo nepochybně i jedním z důvodů, proč tehdy nebyl spáchán válečný zločin, přestože stíhačky F-16 a F-15 byly ke zničení komerčního letadla s Arafátem vyslány do vzduchu pětkrát. Velení letectva tyto operace mařilo záměrně a odmítalo splnit rozkaz, který byl podle jeho přesvědčení očividně nezákonný. „Když jsme ten rozkaz dostali,“ řekl Sela, „šel jsem s Ivrim za Ejtanem a řekl jsem mu, ,pane náčelníku, my ho nehodláme splnit. Prostě ne. Chápu, že tady velí ministr obrany a nikdo si netroufne se mu vzepřít, a tak ten rozkaz prostě znemožníme technicky‘. Rafi se na mě podíval a neřekl ani slovo. Vysvětlil jsem si jeho mlčení jako souhlas.“

A tak došlo k sabotáži při každé z oněch pěti příležitostí, kdy izraelské letouny identifikovaly nad mořem cíl. Jednou zmlkly vysílačky na velitelství ve vzduchu v Boeingu 707, protože byly nastaveny na špatné frekvence, a komunikace vázla tak dlouho, že operace už nebyla proveditelná. Podruhé zase Gilboa v poslední chvíli rozhodl, že o Arafátově přítomnosti na palubě není dostatek důkazů. Potřetí Sela dezinformoval Ejtana, že cílové letadlo bylo identifikováno příliš pozdě a hrozí nebezpečí, že by útok zjistil jistý nedaleký přímořský stát. A v ostatních případech „jsme prostě všechno protahovali, dokud letadlo neopustilo oblast, kde se dal útok nepozorovaně provést“.

Nakonec Šaronův záměr spáchat záměrně válečný zločin zmařila jeho vlastní bezzásadovost. Pod obrovským tlakem izraelského veřejného mínění a ostré mezinárodní kritiky byl Begin nucen nařídit soudní vyšetřování masakru v bejrútských uprchlických táborech. V čele komise stál předseda Nejvyššího soudu Jicchak Kahan, ale skutečným motorem vyšetřování byl neústupný a svědomitý nejvyšší státní zástupce Aharon Barak, který kdysi zabránil zabití teroristů v Nairobi a nyní byl soudcem Nejvyššího soudu. Komise sbírala důkazy, vyslýchala zúčastněné Izraelce a zkoumala tisíce dokumentů tři měsíce.

Toto vyšetřování a soudní přelíčení nadělaly v Šaronově monolitické moci první trhliny. A když Barakovy pronikavé otázky slyšeli šéfové resortu obrany a zpravodajských služeb, brzy pochopili, že jde i o jejich kariéru. Rychle si najali obhájce, kteří jim poradili, aby svalili vinu na někoho jiného. Komise se tak brzy proměnila v tyjátr vzájemného obviňování.

Kahanova komise zveřejnila svá zjištění a doporučení sedmého února 1983. Podle ní nesla přímou odpovědnost za masakr Falanga, ale někteří Izraelci se musejí zodpovídat také: „Podle našeho názoru měl mít obavy z masakru v táborech, pokud tam přijdou ozbrojené síly Falangy, každý, kdo měl s děním v Bejrútu co do činění.“ Komise dospěla k závěru, že „určitou míru odpovědnosti“ nese i premiér Begin, ale většinu viny připsala ministrovi obrany Šaronovi, náčelníkovi generálního štábu Ejtanovi, řediteli Amanu Sagimu a dalším jeho vysokým důstojníkům i řediteli Mosadu Admonimu. Komise doporučila, aby byl Šaron okamžitě odvolán.

Šaron odmítl odstoupit, a tak ho Begin a jeho ministři vyhodili. Patnáctého září 1983 rezignoval v záchvatu úzkosti a smutku i Begin a na jeho místo nastoupil Jicchak Šamir.

Hon na Arafáta byl pro tuto chvíli odvolán. Dopad Šaronovy neúnavné štvanice a obrovské vedlejší ztráty, které způsobila, ještě víc posílilo Arafátovo postavení. Byl teď mezinárodně známou a respektovanou osobností. Velká část světa ho považovala za státníka, a ne obyčejného teroristu. „Postupně se vžíval názor, že Arafát je politik, a nesmí být považován za cíl atentátu,“ vysvětlil Gilboa.

A dodal: „Ale všichni, kdo byli v organizaci pod ním, byli samozřejmě něco úplně jiného.“

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

PUČ ŠIN BET

Z Tel Avivu na jih do Aškelonu jede řidič po padesátikilometrové dálnici č. 4, a jak se blíží Negevská poušť, zelená středomořská krajina pozvolna ustupuje skrovnější vegetaci. Dálnice č. 4 vede po pobřeží Středozemního moře kolem starověkého pelištejského města Ašdod, kde Izraelci vybudovali nový přístav. Krajina s písečnými dunami, která kdysi v kraji převládala, je dnes většinou zastavěná až dolů k pásmu Gazy.

Dvanáctého dubna 1984 v 18:20 vyjel z telavivského hlavního nádraží do Aškelonu autobus. Bylo v něm čtyřiačtyřicet cestujících, včetně čtyř Palestinců, kteří seděli daleko od sebe a dělali, že se neznají. Skrývali nervozitu, protože se chystali autobus unést do Gazy a zajmout pasažéry jako rukojmí.

Pro Izrael to byla nelehká doba. Země si ještě lízala rány z války v Libanonu a část ho stále okupovala. Domů se vracelo v rakvích stále víc vojáků, obětí častých střetů s místními partyzány. Násilí pokračovalo i v Izraeli. Druhého dubna vstoupili do země jako turisté tři teroristé z Demokratické fronty pro osvobození Palestiny a začali střílet a házet granáty na jedné rušné ulici v centru Jeruzaléma. Zranili osmačtyřicet lidí, z nichž jeden později zemřel. Zastavila je až rychlá reakce ozbrojených civilistů. Docházelo i k židovským teroristickým činům proti Arabům. Pravicoví extremisté útočili na palestinské starosty, vypalovali domy a osnovali plány, jak vyhodit do vzduchu pět autobusů plných lidí. Šin Bet je dopadla těsně před činem.

V tomto víru násilností uvízli i čtyři mladí arabští teroristé v autobusu číslo 300. Pocházeli z oblasti Chán Júnisu v Gaze. Jejich vůdce jednadvacetiletý Džamál Mahmúd Qabalán byl nejstarší syn z šestnáctičlenné rodiny. Když jim zemřel otec, leželo břemeno uživit rodinu na něm, a tak myl nádobí v různých telavivských restauracích. Odseděl si také rok v izraelské věznici za drobnější přestupky související s terorismem. Jeho třemi druhy byli devatenáctiletý Muhammad Baraka a jeho dva bratranci Madždí a Subhí Abú Džum‘ové, středoškoláci, jimž ještě nebylo osmnáct. Qabalán je přesvědčil, aby s ním provedli únos, který, jak doufal, vyvolá velkou mezinárodní odezvu. Kromě nacionalistického zápalu však nebyli napojeni na žádnou organizaci a neměli ani střelné zbraně kromě jediného ručního granátu. Byli však vyzbrojeni noži, lahví nažloutlé tekutiny, která vypadala jako kyselina nebo nějaká hořlavá látka, a kufříkem, z něhož trčely dráty. Ve skutečnosti v něm nic jiného nebylo, přestože svým rukojmím tvrdili, že je tam bomba vyrobená ze dvou reaktivních granátů.

Když se ocitli čtyřicet minut jízdy od Tel Avivu a autobus přijel k odbočce na Ašdod, jeden cestující zahlédl, že jeden z Arabů má nůž. Řekl řidiči, ať zastaví, a předstíral, že se mu udělalo špatně a chce se mu zvracet. Když vystupoval z autobusu, vykřikl: „Teroristi!“ a vyskočil ven. Čtveřice si uvědomila, že je oklamal, a Qabalán se vrhl na řidiče. Přitiskl mu na krk nůž a nařídil mu hebrejsky: „Jeď, rychle!“ Cestující, jemuž se podařilo uniknout, zavolal policii a ta postavila po celé trase autobusu zátarasy, ale ten všemi projel. Dorazil až k Deir al-Balah v centrální části pásma Gazy, kde se bezpečnostním složkám podařilo propíchnout mu pneumatiky a přimět ho zastavit u kamenné zdi. Některé cestující zranila střelba. Jejich nářek se mísil s křikem ostatních rukojmí i únosců. Řidič vyskočil a zavolal na pasažéry, ať vyskočí také. Některým se to povedlo, ale pak Qabalán zavřel dveře a většinu uvěznil uvnitř.

Autobus brzy obklíčili vojáci, zvláštní jednotky i vysocí důstojníci armády a nejvyšší představitelé Šin Bet. Na místo také dorazila řada novinářů a přihlížejících zvědavců. Qabalán vykřikl, že rukojmí osvobodí, jen když bude z izraelských věznic propuštěno pět set palestinských vězňů.

Vyjednávání vedl zkušený expert Šin Bet na arabské otázky Nachman Tal. Brzy mu došlo, co jsou únosci zač. Ve své pozdější výpovědi uvedl, že „hned pochopil, že ti lidé to nemyslí vážně a nepředstavují nebezpečí“. Ehud Barak, tehdejší ředitel vojenské rozvědky, měl dojem, že jestli se Šin Bet podaří vyjednávání ještě několik hodin protahovat, „únosci budou souhlasit, že rukojmí propustí za pár sendvičů“. Izraelci však měli zároveň pocit, že pokud je možné všechna rukojmí okamžitě osvobodit užitím síly, nemělo by se žádné vyjednávání konat. Ve 4:43 ráno náčelník generálního štábu generálplukovník Moše Levy, jenž byl na místě také, nařídil jednotce Sajeret Matkal, aby vzala autobus útokem. Odstřelovač hned trefil Qabalána, jenž stál v přední části autobusu; padl mrtvý na volant a spustil klakson. Palba Sajeretu zabila i jednu mladou cestující. Vojáci rovněž zastřelili Baraku a našli bratrance Abú Džum‘ovy, kteří se schovávali mezi pasažéry. Velitel Sajeretu Šaj Avital nejprve nařídil, aby byli zabiti, ale když si uvědomil, že nejsou nebezpeční, hned rozkaz odvolal, „protože mi, do prdele, bylo hned po bitvě jasné, že jsou to váleční zajatci a je zakázáno je zabít“.

Vyvedli oba z autobusu a po krátkém výslechu vrchním velitelem výsadkářů a pěchoty brigádním generálem Jicchakem Mordechajem, který se chtěl ujistit, že v autobuse nejsou výbušniny nebo další teroristé, je předali Šin Bet, jejíž personál se shromáždil na nedalekém pšeničném poli.

Oba mladíky vyslýchal zkušený vyšetřovatel Šin Bet Micha Kubi, ale podmínky nebyly ideální. „Snažil jsem se vést výslech v klidu,“ řekl Kubi, „ale všichni kolem šíleli.“

Potom se objevil Avraham (Avrum) Šalom, jenž byl už čtyři roky ředitelem Šin Bet. Byl to syn rakouských Židů, kteří utekli před nacisty. V osmnácti vstoupil do ilegální milice Palmach a po vzniku státu do jednotky operací Šin Bet. Začátkem šedesátých let spolupracoval s tehdejším velitelem jednotky cílených atentátů Mosadu Jicchakem Šamirem na úsilí zabránit německým vědcům v práci na egyptském raketovém programu. Oba se brzy skamarádili. Když rezignoval Menachem Begin a v premiérském křesle ho v roce 1983 nahradil Šamir,

„Šalom se stal nejdůležitějším člověkem jeho bezpečnostního aparátu“, řekl Karmi Gilon, jenž byl ředitelem Šin Bet v devadesátých letech. „Myslím, že Avrum získal dojem, že si může dělat, co se mu zlíbí.“

Šalom řídil organizaci bez jakýchkoli zábran a řada jeho podřízených ho považovala za manipulativního a nelítostného diktátora.

„Vůči Avrumovi nechoval nikdo posvátnou úctu,“ řekl Juval Diskin, tehdy Šalomův agent a o dvacet let později ředitel organizace. „Všude vládl jenom strach. Báli jsme se ho. Byl mocný, brutální, chytrý, silný, velmi umíněný a nekompromisní.“

Jakmile skončil útok na autobus, Šalom se nejprve poradil s náčelníkem hlavního štábu Levym a pak zašel za svými lidmi v pšeničném poli.

„Avrum Šalom držel v ruce pistoli,“ vypověděl Kubi, „a vší silou praštil jednoho z teroristů rukojetí do hlavy. Viděl jsem, jak mu ta rukojeť prorazila lebku.“

„Byl bez sebe vzteky,“ dodal jiný agent Šin Bet.

Kubi oznámil, že v tom povyku nehodlá pokračovat, a požadoval, aby vězně dopravili do výslechového zařízení Šin Bet v Gaze. Členové operační jednotky organizace Ptáci, kteří oba zbylé vězně hlídali, je odvedli z pole. Šalom mávl na velitele jednotky Ehuda Jatoma, aby s ním šel stranou, a tam mu tiše řekl: „Skoncujte s nimi.“

Šalom nechtěl, aby šli teroristé před soud. Byl přesvědčen, že když únoscům autobusu umožní řádný soud, jen to k terorismu povzbudí další.

Oba zločinci však nemohli být jen tak popraveni na veřejné dálnici před očima vojáků, reportérů a civilistů. A tak Jatom a jeho tým dvojici odvezli na odlehlé prázdné pole o pár kilometrů dál. Vyvlekli Subhího a Madždího, zbité a zmatené z událostí předešlé noci, z vozu a přinutili je lehnout si na zem. Jatom vysvětlil třem ostatním mužům, co je třeba udělat, zvedl velký kámen a praštil s ním Majdiho do hlavy. Ostatní se přidali.

Umlátili je kameny a železnými tyčemi záměrně brutálním způsobem, aby to vypadalo, že je hned po útoku na autobus zavraždili rozběsnění neposlušní vojáci (které nelze identifikovat) a civilisté.

Kubi čekal ve výslechovém středisku v Gaze, když dostal zprávu, že teroristé cestou zahynuli na údajné následky zbití civilisty a vojáky.

„Bylo mi jasné, co se stalo,“ řekl. „Avrum zastával názor, že teroristi, kteří provedou útok, nemají vyváznout živí. Takže mě nepřekvapilo, když mi řekli, že k výslechu nedorazí. Jel jsem domů spát. Myslel jsem si, že tím celá věc jednou provždy skončila.“

Kubi si to myslel, protože podobné incidenty takto skutečně končily, jakmile mrtvoly vychladly. Jak postupem času teroristických útoků přibývalo, sílil tlak veřejnosti na vládu a ozbrojené složky, aby přijaly přísnější protiteroristická opatření. Zatímco se však izraelská reakce stupňovala, kontrola nad nimi postupně slábla. Mnohem častěji a stále blíž k Izraeli a s mnohem slabším dozorem se prováděly cílené atentáty, které se do té doby používaly jen zřídka, pouze za hranicemi a podléhaly souhlasu nejvyšších míst. Už v sedmdesátých letech byly například běžnou praxí ojedinělé „přehmaty“, kterých se za šestidenní války a po ní dopustilo pár bezzásadových jednotek; a byly běžné, přestože jejich zákonnost byla sporná.

Šin Bet, jejímž úkolem bylo mařit útoky OOP na obsazených územích, používala nezákonnou taktiku už od šedesátých let. Její vyšetřovatelé se nikoli bez důvodu obávali, že když z dopadených vězňů nevymáčknou informace, budou zabiti další Izraelci. Z počátečního zastrašování a ponižování při výsleších se tak postupně stalo neskrývané fyzické a psychické mučení – simulované popravy, odpírání spánku, nucení vězňů setrvávat v bolestivých a namáhavých polohách nebo snášet extrémní horko a chlad. Vězňům se také někdy podávalo údajné „sérum pravdy“, které, jak jim bylo řečeno, způsobuje impotenci.

Temné a špinavé sklepní místnosti, kde Šin Bet výslechy prováděla, byly tak hrozivé, že „i normální člověk by se tam přiznal, že zabil Ježíše“, jak řekl Gilon.

Dokonce i Avraham Šalom přiznal, že ho šokovalo, co viděl, když jako velitel Ptáků navštívil výslechové zařízení v Hebronu a byl svědkem drsného výslechu „podle mě staršího Araba. Bylo mu tehdy pětapadesát, ale vypadal mnohem starší. A náš člověk, který uměl arabsky, na něj křičel, ,proč lžeš?‘

Arab byl vetchý, starý a zubožený a mně ho začalo být líto. Zeptal jsem se, proč na něj tak řve. Vyšetřovatel nakonec popadl židli, praštil s ní o zem, vzal jednu její nohu a praštil ho s ní do ruky. Povídá mu, ,dej ruku na stůl‘, a pak mu rozbil všechny prsty.“ Jindy zase, vyprávěl Šalom, „jsem viděl, jak vyšetřovatel nějakého Araba zabil. Ne že by ho tak zbil. Házel s ním od jedné zdi ke druhé, sem a tam, sem a tam… Pak ho popadl za hlavu a skoro mu s ní tu zeď rozbil. Arab pak za týden zemřel na krvácení do mozku. A zahladilo se to“.

Někteří vězňové zemřeli při mučení a jiné zase dohnali k sebevraždě. V dalších případech byli aktivisté OOP zadržení kvůli výslechu nalezeni mrtví ještě dřív, než do výslechového zařízení dorazili.

Tu a tam také nějaký aktivista OOP prostě zmizel. Jeho rodina měla podezření, že je v izraelské vazbě, a požádala o pomoc policii. Ta potom v novinách uveřejnila jeho fotografii jako pohřešovaného – v takových případech běžný postup – a dotázala se Šin Bet, zda nemá nějaké informace. „Na to jsme měli zavedené vyjádření,“ vysvětlil vysoce postavený představitel Šin Bet Josi Ginosar. „Vždycky se řeklo, ,o místě pobytu této osoby nemá bezpečnostní aparát žádné informace‘. Tak jsme to sdělovali policii pokaždé, když se nás ptala, i když jsme přesně věděli, v které jámě je ten člověk pohřbený.“

Někteří lidé, kteří zmizeli, byli součástí tajného programu s krycím jménem Závaží. Při jedné takové operaci přiměl Abú Džihád své muže, aby na obsazená území propašovali velké množství zbraní, které tam pak skladovali v tajných skrýších, dokud je další palestinští ozbrojenci nepošlou útočným týmům. Někdy Šin Bet takovou skrýš objevila, začala ji sledovat a čekala, až do dorazí parta, která si má zbraně vyzvednout. Pak je všechny pozatýkala. Mnohokrát se ale taky stalo, že Šin Bet do skrýše nastražila silné výbušniny, které se dálkově odpálily, jakmile komando dorazilo.

„Operace Závaží v podstatě vycházela ze zásady (izraelských vojáků) z Libanonu,“ vysvětlil jeden zdroj z Šin Bet, „a to, že někdy nemá smysl brát vězně. Představuje to větší riziko pro naše síly a zároveň to motivuje protistranu, aby brala rukojmí kvůli výměně vězňů. Beztak si zasluhují smrt. Tehdy jsme to viděli tak, že je lepší, když ten, kdo si přijde vyzvednout zbraně s úmyslem zabíjet Židy, utrpí nějaký pracovní úraz.“

Operace týmu Závaží – tedy hromadné popravy podezřelých, kteří nepředstavují bezprostřední hrozbu, což porušovalo izraelské zákony i pravidla vedení války – nebyly zbloudilé činy neposlušných a neukázněných agentů. Šlo o oficiálně schválené mimosoudní zabíjení, které řediteli Šin Bet navrhli jeho vysocí velitelé a on je schválil, stejně jako je schvalovali premiéři – nejprve Rabin, pak Begin a potom i Šamir.

Některé z explozí operací Závaží se prováděly dálkově paprskem s krycím jménem Destička, jenž byl tehdy považován za supermoderní technickou novinku. „Teoreticky to vždycky zní moc dobře,“ řekl jeden vysoce postavený agent Šin Bet, který se těchto akcí zúčastnil, „jenže tyhle skrýše byly někdy zamaskované jen velmi povrchně a nacházely se třeba pod stavebním odpadem nebo nějakým balvanem. Někdy si zbraně přišel vyzvednout člověk z OOP, ale někdy balvan nadzvedl pastýř nebo dvojice na romantické procházce krajinou ze zvědavosti. Při těchto incidentech zahynula pěkná řádka nevinných lidí.“ Duchovní izraelské armády pak v noci chodili mrtvá těla odstraňovat. Pohřbívali je na hřbitově pro padlé nepřátele.

Šin Bet důsledně dodržovala zásadu říkat uvnitř organizace pravdu a vnějšímu světu lhát. Vězňové si před soudem stěžovali, že se přiznali až po mučení, ale marně. Když byli na svědeckou lavici povoláni vyšetřovatelé, dělali to, čemu se v Šin Bet říkalo, „ať se mi podívá do očí“. Když byli dotázáni, zda vězně udeřili nebo ho nějak mučili, podívali se na soudce a pak na vězně, pak zase na soudce a řekli: „Ani jsem se ho nedotkl. Ať se mi podívá do očí a řekne, že jsme mu něco udělali.“

„Všechno jsme vždycky popřeli,“ řekl Arje Hadar, tehdejší vedoucí vyšetřovacího oddělení. „A soudci samozřejmě věřili nám. A protože někteří Arabové měli sklony k přehánění toho, co jsme dělali, odmítnout to nebyl vůbec žádný problém.“

Hadar a všichni ostatní členové Šin Bet, kteří k této knize poskytli rozhovor, zdůrazňovali, že informace získané při výsleších zachránily životy mnoha Izraelců, protože přispívaly ke zmaření teroristických útoků. Všichni také tvrdili, že se ubližovalo jen těm, kdo byli vinni.

„Nikdy jsme nevyrobili žádné falešné důkazy,“ řekl. „Nikdy jsme si nevymýšleli fakta, která podle nás nebyla pravdivá. Nikdy jsme nešli před soud, pokud jsme si nebyli na tisíc procent jistí, že daná osoba je skutečně vinna.“

Program Závaží byl zrušen osmého dubna 1979 poté, co závadná bomba zabila agenta Šin Bet. V roce 1980 byl ředitelem organizace jmenován Avraham Šalom a rychle ho zase obnovil.

Za Šaloma Šin Bet používala proti Palestincům na obsazených územích i v Libanonu agresivní taktiku, ale on dobře věděl, že okupace je problém, který nelze vyřešit silou. „Jenom jsme usměrňovali válku,“ řekl. „Dokázali jsme udržet plamen v určité intenzitě tak, aby stát mohl dělat, co chtěl, a to bylo důležité. Ale problém okupace to neřešilo.“

S tímto názorem nebyl sám. Skoro všichni šéfové zpravodajských organizací měli na palestinskou otázku liberální levicové názory a podporovali politické řešení zahrnující ústupky, jež by vedly ke vzniku nezávislého palestinského státu. Pokud však o tom vůbec mluvili, pak jen velmi potichu. Šalom navzdory svým osobním názorům na okupaci nevystupoval proti svým nadřízeným, ale jen dál prováděl politiku prevence terorismu – a velice účinně.

V té době dělalo Šin Bet potíže zvládnout vlnu teroristických útoků proti izraelským vojákům v Libanonu. Nepodléhala tam žádným zákonům, a tak používala zvlášť brutální metody.

„Libanonizace Šin Bet ovlivnila,“ přiznal Šimon Roma, který její tamější operace řídil. „Nepohybovali se tam žádní civilisté ani novináři, takže vládla skvělá atmosféra pracovní svobody, aniž se cokoli mohlo dostat do médií. A to mělo svůj dopad.“

Svoboda jednání měla dopad i na Avrahama Šaloma. „Kvůli Libanonu se všechno zhoršovalo na všech úrovních,“ zdůraznil Josi Ginosar. „A tak Avrum, který se na všem, co se v Libanonu dělo, podílel nejvíc, dával pokyny, které mu mohly projít v Libanonu, ale v izraelské realitě nefungovaly.“

V době aškelonského útoku už Šalom beztrestně řídil operace Šin Bet čtyři roky. Neměl důvod se domnívat, že by další dva mrtví Palestinci mohli způsobit nějaké problémy.

Jenže jedním z lidí, kteří se rozběhli k autobusu, když začala záchranná operace, a stál vedle Šaloma, když skončila, byl izraelský novinářský fotograf jménem Alex Livak.

V následném zmatku fotografoval všechny okolo sebe. Spatřil dva statné muže, kteří odváděli pryč menšího černovlasého mladíka. Zpočátku si nevšiml, že má na rukou pouta. „Když jsem zmáčkl spoušť, netušil jsem, kdo to je. Nejdřív jsem si myslel, že je to jeden ze zachráněných cestujících,“ vypověděl Livak před vyšetřovací komisí. „A když na mě vztekle vyjel jeden z těch dvou chlapů, kteří ho doprovázeli, myslel jsem, že protestuje proti tomu, že ho fotím, protože jde o tajného agenta.“ Ve skutečnosti to byl Madždí Abú Džum‘a se dvěma agenty Ptáků.

„Vlekli jsme ho,“ řekl před komisí jeden z nich, „a po několika metrech bleskl blesk.“ Jeden z obou agentů vykřikl: „Seber mu film!“ Livak přesně nechápal, o co jde, ale bylo mu jasné, že na jeho posledním snímku je něco důležitého, takže než k němu agent Ptáků doběhl a chtěl po něm film, stihl ve fotoaparátu vyměnit cívky a schovat exponovaný film do ponožky.

Armáda oznámila, že „teroristé zahynuli při útoku vojáků na autobus dnes za svítání, deset hodin poté, co byl na pobřežní silnici unesen“. Noviny Chadašot, pro které Livak pracoval, věděly, že fotograf má něco senzačního a chce fotku otisknout, ale vojenský cenzor to listu zakázal. Někdo ji však předal zahraničnímu tisku, včetně německého týdeníku Stern, a ten ji zveřejnil. Chadašot pak cenzorova nařízení neuposlechl a článek vydal; citoval The New York Times a publikoval i fotografii.

Madždího Abú Džum‘u na ní poznali příbuzní a sousedé z pásma Gazy. Neměl žádné viditelné zranění, oči měl otevřené, pouta na rukou a agenti nevypadali, že by ho podpírali, což naznačovalo, že stojí na vlastních nohou.

Zveřejnění fotografií po oficiálním oznámení, že všichni teroristé byli zabiti při útoku, způsobilo v Izraeli poprask. Bylo to zrovna v období, kdy kvůli libanonské válce klesala důvěra ve vedení země, a několik liberálních médií vládu ostře kritizovalo.

Premiér Šamir i Šalom byli proti vyšetřování incidentu, ale nebyli vyslyšeni. Ministr obrany Moše Arens nařídil zřízení vyšetřovací komise a později vznikla ještě jedna při ministerstvu spravedlnosti.

Osmadvacátého dubna, dva dny po oznámení prvního vyšetřování, nařídil Avraham Šalom deseti spolupracovníkům – členům Ptáků, kteří se zabití zúčastnili, právním poradcům Šin Bet a dalším vysokým činitelům, včetně Josiho Ginosara – aby přišli na schůzku do pomerančovníkového háje severně od Tel Avivu. Vybral odlehlé místo, kde je nikdo nemohl spatřit, daleko od objektů Šin Bet, které byly prošpikovány odposlouchávacím zařízením. To obvykle sloužilo jejím účelům, ale v tomto případě se Šalom obával, že by mu odposlechy mohly překazit plány. Tehdy v noci pod hvězdami složili Šalom a jeho muži přísahu, že nikdy neřeknou pravdu a udělají vše, aby incident zatajili, protože kdyby ne, „nesmírně by utrpěla bezpečnost státu a tajemství Šin Bet by vyšla najevo“, řekl jim Šalom.

Všichni dobře věděli, že kdyby pravdu řekli anebo by ji zjistila vyšetřovací komise, mohli by být souzeni za mučení či dokonce vraždu.

„A tak si zkrátka přísahali, že se nikdy neprořeknou,“ řekl Šalomův náměstek Reuven Chazak, „ani o tom krenku (v jidiš ,nemoc‘; krycí název pro zabití), ani o zahlazení stop.“

V pomerančovníkovém háji a na dalších schůzkách doma u jednotlivých účastníků pak vymysleli plán, který Chazak, jenž se některých porad účastnil, zpětně popsal jako „předem naplánované tažení proti orgánům činným v trestním řízení a vládě státu“.

Plán měl dvě samostatné části. Nejprve Šalom navrhl Arensovi a Šamirovi, aby byl do vyšetřovací komise jmenován jeho zástupce, „aby někdo reprezentoval stanovisko Šin Bet a zajistil, že neutrpí její tajemství“. Tento zdánlivě nevinný návrh byl přijat a členem komise ministerstva obrany byl jmenován Josi Ginosar.

Ginosar měl Šalomovi sloužit jako trojský kůň. Byl jedním z těch, kdo tajně přísahali v pomerančovníkovém háji, a osobně ho urážela už pouhá existence obou komisí. „O co jako jde? Zemřeli dva teroristi, kteří unášejí autobusy a zabíjejí cestující,“ protestoval později. „Kvůli tomu chcete zbořit svět? To je ale přetvářka! Celá léta jsme uklízeli izraelskou špínu a všichni víceméně věděli, jak se to dělalo.“

A dodal: „Se zabitím těch teroristů jsem neměl a nemám žádný problém.“

Měl ho jen se „situací v terénu – že tam bylo tolik lidí, kteří nebyli z Šin Bet“. A jako řešení nabízel toto: „Hlavním pravidlem je, že po neúspěšné operaci se mají zahladit veškeré stopy vedoucí k Státu Izrael. A nedílnou součástí likvidace problému je neříct pravdu.“

Komise ve dne pracovala v zasedací místnosti ministerstva obrany a vyslýchala svědky – vojáky, agenty Šin Bet, civilisty, rukojmí i fotografa Alexe Livaka. V noci se pak Ginosar vždycky vykradl ven na schůzku se Šalomem a nejbližšími spolupracovníky doma u právního poradce, aby jim vylíčil podrobnosti zasedání a pomohl připravit svědky na další den.

To vedlo k druhé části Šalomova plánu – obvinit z obou vražd, které sám nařídil, nevinné izraelské vojáky. Spolu s Ginosarem, právními poradci Šin Bet a členy komanda Ptáků vymyslel Šalom důmyslný plán, který měl nařčení z vraždy přenést z něj a jeho mužů na ty, kdo oba Palestince dostali do rukou jako první – vojáky pod velením brigádního generála Jicchaka Mordechaje.

Plán byl ve své věrolomnosti nesmírně působivý. Šlo o křivopřísežnictví, spiklenectví a hlubokou a závratnou zradu čestného člověka a kamaráda. Ginosar a Mordechaj se přátelili od spolupráce za invaze do Libanonu v roce 1982. Ginosar dokonce Mordechajovi sedmadvacátého června 1982 udělil zvláštní vyznamenání Šin Bet jako projev uznání za to, že organizaci pomohl zabít operačního důstojníka Fatahu Azmího Zraira.

Ginosar upředl rafinovanou síť lží. Bylo mu jasné, co si komise žádá. „Vážení, nic si nenamlouvejte,“ řekl na jedné z tajných schůzek. „Oni musí najít viníka, jinak ta komise nesplní úkol… A jediný, z koho lze udělat viníka, je pan Jicchak Mordechaj.“

Klíčové svědectví podal velitel Ptáků Ehud Jatom. Šalom, Ginosar a ostatní je s ním předchozí večer zkoušeli stále dokola. A Jatom pak komisi řekl: „Já a ředitel Šin Bet jsme přijeli na místo. Viděl jsem dva chumly lidí asi deset metrů od sebe. V každém bylo dvacet až třicet osob… Když jsem se prodral dovnitř, viděl jsem shluk lidí, které bych dnes popsal jako ty syrské rolníky, kteří napadli naše piloty (sestřelené nad Sýrií). Dělali, co je napadlo, rukama i nohama. Když jsem uviděl toho teroristu, taky jsem mu dal facku. Nechal jsem se unést náladou davového hněvu.“ Řekl také, že žádné lidi od Šin Bet v davu neviděl, ale zato si všiml, že jednoho z teroristů praštil pistolí generál Mordechaj.

Jatom komisi řekl, že když mu teroristy předali, byli ve velmi špatném stavu, a tak je odvezl do nemocnice, ale tam je prohlásili za mrtvé. Na předsedu komise, generálmajora ve výslužbě Meira Zoreu, udělala Jatomova upřímnost hluboký dojem. Byl jediným svědkem, který se přiznal, a dokonce vyjádřil lítost nad tím, že teroristu udeřil. Toto „doznání“ však mělo samozřejmě zakrýt mnohem horší tajemství.

„Koho jste viděl, jak je bije?“ zeptali se dalšího představitele Šin Bet poté, co scénu, kterou viděl, popsal jako „lynčování“. „To je těžké, nemůžu si vzpomenout,“ odpověděl. „Jediný, koho si pamatuju, je Icik (Jichcak) Mordechaj. Jeho rány bily do očí.“ A další svědek Šin Bet řekl: „Viděl jsem, jak je Icik mlátil do hlavy, opravdu silně,“ ale ani on nedokázal určit nikoho jiného. A totéž vypověděla i celá následující řada svědků Šin Bet.

Spiklenci se ke křivopřísežnictví snažili přimět i Kubiho. „Přišel za mnou Ginosar a ujišťoval se, že dosvědčím, že jsem viděl, jak je Mordechaj umlátil,“ potvrdil Kubi. „Řekl jsem mu, že jsem to neviděl. A on se mě dál vyptával, jestli jsem zahlédl, že u toho nebyl Avrum, když ty teroristy bili. Řekl jsem, že nezahlédl, ale že tam byl ve skutečnosti on – a že je dokonce udeřil jako první. ,Když je to takhle,‘ povídá Ginosar, ,tak co se mě týče, vůbec jsi tam nebyl.‘ A pak mě poslali na dlouhodobou misi v Itálii. Došlo mi, že mě chtějí mít od vyšetřovacích komisí co nejdál.“ Jenže komise ministerstva spravedlnosti trvala na tom, že Kubiho vyslechnout musí. Dala ho tajně přepravit do Izraele a on pak na hněvivé schůzce svému šéfovi Avrahamu Šalomovi řekl, že jeho verzi událostí nepodpoří. Šalom vykřikl: „To je zrada!“

Kubi, který během svého třicetiletého působení u Šin Bet čelil mnohokrát vážnému nebezpečí, řekl, že se nikdy v životě nebál víc než v onu chvíli. „Bál jsem se, že odtamtud neodejdu živý,“ přiznal. Odešel, ale jeho pocity naznačují, jak hluboko tehdy Šin Bet klesla.

Nakonec dospěli Kubi se Šalomem, Ginosarem a právním poradcem ke kompromisu. Kubi vypověděl – lživě –, že zrovna prováděl výslechy a neviděl, kdo teroristy mlátil.

Výpovědi ostatních svědků, připravené mistry lstí a zamlžování a nacvičované mnoho hodin, do sebe dokonale zapadaly. Třináct identických verzí přednesených zjevně úctyhodnými muži udělalo na vyšetřovací komise velký dojem.

Dvacátého května vydala vyšetřovací komise výsledky: „Ze zjištěného materiálu jasně vyplývá, že Izraelské obranné síly a zaměstnanci Šin

Bet nedostali žádný rozkaz, jenž by mohl být chápán tak, že oba teroristé, kteří zůstali naživu, mají zabiti nebo zraněni.“

Komise zcela uvěřila výpovědi Avrahama Šaloma a konstatovala, že Mordechajovo svědectví a tvrzení, že on teroristy nezabil, „není do určité míry v souladu s řadou výpovědí, jež jsme slyšeli a které v některých detailech podporují i další svědectví“.

Komise neurčila, kdo vězně zabil, ale doporučila, aby Mordechaje vyšetřila vojenská policie. To vedlo k jeho obžalobě ze zabití. V červenci 1985 dospěla k podobným závěrům i komise ministerstva spravedlnosti.

Šalomův komplot fungoval. Za jeho zločiny měl být souzen nevinný člověk.

Mordechaj všechna obvinění rezolutně popíral, ale skoro nikdo mu nevěřil. „Každý jiný na Mordechajově místě by se zabil,“ řekl Ehud Barak.

„Dva roky jsme s rodinou prožívali peklo,“ uvedl Mordechaj. Naštěstí pro něj se však později na procesu, jenž měl posoudit, zda má být Mordechaj oficiálně obžalován, podílel mladý energický vojenský obhájce jménem Menachem Finkelštejn, jenž byl předtím zástupcem armády ve vyšetřovací komisi ministerstva spravedlnosti.

Ortodoxní žid Finkelštejn měl talent k talmudickému pitvání a skepsi a později se stal předním soudcem okresního soudu. Prozkoumal důkazy a měl pocit, že něco nehraje. „Na jedné straně bylo svědectví Šin Bet jednoznačné a bylo nepředstavitelné, že by někdo z nich lhal,“ řekl. „Ale ta snaha svalit vinu na Mordechaje mi připadala divná.“

Mordechaj přiznal, že když vojáci odváděli oba teroristy od autobusu, každého během výslechu jednou udeřil, ale pečlivé prozkoumání všech důkazů jasně ukázalo, že bratranci Abú Džum‘ové byli předáni lidem z Šin Bet v mnohem lepším stavu, než tvrdili její agenti. Finkelštejn se pustil do boje proti Šin Bet i ministerstvu spravedlnosti, které naléhaly, aby byl Mordechaj souzen za vraždu. Získal i místopřísežné prohlášení soudního lékaře, podle něhož bylo nemožné, aby oba teroristy zabily Mordechajovy rány, když na Livakových fotografiích vypadali v dobrém stavu.

Ani Finkelštejnova snaha však nedokázala zabránit obžalobě ze zabití dvou lidí a Mordechaj musel před zvláštní vojenský soud. Při soudním procesu však pomohla Finkelštejnova pečlivá právní práce a soud už po jediném přelíčení a krátkém vyslechnutí důkazů Mordechaje osvobodil. Zdálo se, že tím aškelonská záležitost skončila. Dobrý člověk byl vláčen bahnem a jeho jméno bylo poskvrněno, i když ho soud nakonec očistil. Žádný agent Šin Bet však odhalen nebyl a nikoho za její zločin nestihl trest.

Na celou věc by se úplně zapomnělo nebýt tří vysoce postavených představitelů Šin Bet, kteří měli výčitky svědomí. Jedním byl náměstek ředitele Reuven Chazak, jenž měl Šaloma brzy nahradit v čele organizace. Trojice se nejprve snažila Šaloma přesvědčit, aby přestal lhát. Peleg Radaj mu řekl, že „Nixon nepadl kvůli hloupému vloupání, ale snaze všechno zakrýt“. Šalom nereagoval. I když se Chazak na křivopřísežném spiknutí podílel od samého počátku, dospěl později k závěru, že věc se dá uzavřít jen tím, že všichni spiklenci podají výpověď, včetně něj. Šalom to na místě odmítl.

Devětadvacátého října 1985 se Chazakovi podařilo proniknout k premiérovi Šimonu Peresovi, který v září 1984 nastoupil na místo Šamira v rámci dohody o střídání, jelikož jejich politické strany skončily ve volbách do Knesetu se stejným výsledkem. Peres Chazaka pozorně vyslechl. Chazak přišel s celou stránkou poznámek, které nešetřily detaily, když popisovaly zabití a snahu je zamaskovat. „Morální základy, na nichž Šin Bet při plnění svých povinností stála, se zhroutily,“ řekl Chazak Peresovi.

Peres odpověděl: „Já obvykle přemýšlím, než učiním rozhodnutí.“ Chazak odešel s pocitem úlevy. Měl pocit, že Peres vzal jeho obvinění vážně a bude následovat adekvátní reakce. To se však mýlil. Šalom byl mnohem rafinovanější taktik. Sešel se s Peresem už před ním a předložil mu úplně jinou verzi – jde o pokus o puč tří lidí, kteří porušují zákony a jejich cílem je ho vytlačit a Šin Bet převzít.

S Peresovou plnou podporou pak Šalom všechny tři práskače propustil. Odešli ze služby, které byli plně oddáni, s ostudou. Jejich kolegové uvěřili, že jsou zrádci, a odvrátili se od nich.

Ale práskači se bránili. Pozdě v noci devátého března 1986 přišla trojice do téměř opuštěného sídla ministerstva obrany ve východním

Jeruzalémě a vstoupila do kanceláře nejvyššího státního zástupce Jicchaka Zamira.

Trvalo tři a půl hodiny, než celý příběh převyprávěla – nejen o zabití Palestinců a snaze usvědčit z něj Mordechaje, ale i o mimosoudním zabíjení, mučení a lhaní, jež Šin Bez prováděla už řadu desetiletí.

Náměstkyně nejvyššího státního zástupce Dorit Bejnišová nemohla uvěřit, že Peres si příběh vyslechl a nic neudělal. „Mluvil jste na schůzce s premiérem i tom zatajování?“

„O všem,“ odpověděl Chazak.

„Měla jsem pocit, že nastal konec světa,“ řekla Jehudit Karpová, zástupkyně nejvyššího státního zástupce pro zvláštní povinnosti. „Bez přehánění došlo k hrubému porušení vlády práva a selhání všech systémů. Nevzpomínám si na žádnou událost v historii Státu Izrael, která by byla tak závažná.“

Byla zahájena dvě nová šetření – jedno policejní, které prověřovalo aškelonský incident, a širší vyšetřování praktik služby Šin Bet komisí, jíž předsedala Karpová.

Pro Šaloma to byla katastrofa. Díky křivopřísežnictví a prachobyčejnému lhaní ustál dvě vyšetřování a všechny tři práskače vyhodil. Oba mrtví Palestinci ho ale dál chodili strašit a teď, kdy se úplně všichni spikli, pro něj bude mnohem těžší přesvědčit vyšetřovatele další smyšlenou verzí.

Šalom a jeho spojenci se však nevzdali. Spustili „proti trojici práskačů a ministerstvu spravedlnosti rozsáhlou kampaň lží, klevet a pomluv,“ řekla Karpová. Šin Bet začala představitele ministerstva sledovat a namontovala jim odposlechy, aby shromáždila informace k vydírání a přelstila protivníka. Ministerští činitelé čelili výhrůžkám uprostřed noci a Zamir dostal na čtyřiadvacet hodin denně ochranku. Jednou v noci k němu domů přijela sanitka, přestože se těšil dokonalému zdraví, a jindy mu zase donesli pohřební věnec. A novináři se od zdrojů Šin Bet dozvěděli, že jeden z práskačů má milostný poměr s náměstkyní nejvyššího státního zástupce Bejnišovou.

„Tehdy vyšla najevo strašlivá věc – jakou má Šin Bet neomezenou moc,“ řekla Bejnišová. „Teprve když jsme se tím začali zabývat, pochopili jsme, že tato moc se může obrátit proti komukoli, dokonce i právnímu systému, a kdyby to bylo nutné, i proti politickému vedení země. Očerňovali a ohrožovali nás a my jsme se cítili bez ochrany.“

Bejnišová, Karpová ani policejní vyšetřovatelé však necouvli. Navzdory pomlouvačné kampani a pokusům o zastrašování pokračovalo šetření až do dubna a května 1986.

Šalom se nakonec uchýlil k obyčejnému lhaní pod přísahou. U výslechu na policii nejprve tvrdil, že zabít aškelonské únosce mu nařídil ministr obrany Moše Arens. Když se s ním pak Arens šestnáctého dubna 1986 sešel a důrazně to popřel, Šalom se omluvil a řekl: „Měl jsem dojem, že jste takový rozkaz dal, ale teď, když s vámi mluvím, vidím, že jsem se mýlil a nebylo to tak.“

Potom připsal vinu Šamirovi, jenž byl v té době premiérem. Šalom tvrdil, že mu dal Šamir rozkaz Palestince umlátit a potom nařídil nebo přinejmenším schválil, aby se to zamaskovalo. I Šamir nařčení odmítl. Přestože byl Šalom znovu přistižen při lži, klamal dál. Tvrdil, že Šamir mu na schůzi v listopadu 1983 řekl, že dopadení teroristé mají být zabiti. I to ale Šamir popřel. Nakonec už Šalom jen tvrdil, že měl volnou ruku, aby rozhodl, co se má s teroristy udělat – dokonce už před útokem – pokud nezastihne premiéra, který by vydal nějaký příkaz.

V květnu 1986 nejvyšší státní zástupce Jicchak Zamir požádal, aby byli všichni, kdo jsou do skandálu zapleteni, trestně stíháni pro vraždu, zasahování do rozhodování soudů, křivopřísežnictví a řadu dalších přečinů.

Šalom se ocitl v koutě. Zbývala mu jen jediná karta.

Koncem května se Šalom sešel s Josim Ginosarem a právními zástupci v Ginosarově pokoji v hotelu Grand Beach v Tel Avivu. Začali společně sestavovat seznam mrtvých. Podle vlastních materiálů i zpaměti sepisovali jména, místa a data, kdy Mosad, Aman a Šin Bet někoho zabily v letech před aškelonským únosem.

„Seděli jsme tam dlouho a všechno jsme do toho dokumentu s Avrumovým souhlasem napsali,“ řekl Ginosar.

Na seznamu byli čtyři íránští diplomaté, které se svolením Mosadu v Bejrútu mučil a popravil falangistický řezník Robert „Kobra“ Hátim. Byly tam cíle Jednotky 504 Amanu, „které zemřely přirozenou smrtí tak, že polkly polštář“, a byly pohřbeny tváří k zemi. Byla tam operace Šin Bet z června 1984 ve vesnici Bidja, kam přijelo patnáct agentů ve třech mercedesech do autoopravny místního šíitského velitele Muršída Naháse. Vtáhli ho do vozu a podle jednoho očitého svědka mu řekli: „Můžeš si vybrat, jak chceš zemřít.“

Jeho tělo provrtané kulkami se později našlo na kraji vesnice. Zapsána byla i jména osob z obsazených území, které prostě zmizely, i jména lidí zabitých v rámci programu Závaží.

Rozhodně to nebyl úplný seznam – jen tři stránky se šedesáti třemi jmény – který vypočítával pouze mrtvé v Libanonu, na Západním břehu a v Gaze. Bylo to však šokující shrnutí.

Ginosar je nazval „sbírkou lebek“. Měl to být právní dokument, jenž by ukázal, že Šalomův příkaz k zabití obou aškelonských únosců byl běžný i přijatelný a byl součástí schváleného programu mimosoudního zabíjení. Ve skutečnosti však nešlo o nic jiného než vydírání a implicitní pohrůžku, že budou-li Šalom a jeho spojenci odsouzeni, vezmou s sebou i další, včetně premiérů.

„Význam předložené ,sbírky‘ jsme velmi dobře pochopili,“ řekl jeden bývalý ministr. „Bylo nám jasné, že musíme tu všeobecnou hysterii zastavit a zajistit, aby ti lidé z Šin Bet nemuseli před soud.“

Byl to hanebný manévr, ale účinkoval. „Nabídl jsem demisi Šamirovi,“ (ministru zahraničí, jednomu ze tří nejvyšších politiků, kteří řídili stát) řekl Šalom. „A on mi povídá, ,opovaž se‘. Bál se, že kdybych odstoupil, musel by to udělat i on. A tak zašel za (premiérem) Šimonem Peresem a Rabinem, který byl ministrem obrany, a řekl jim: ,Vy jste taky takový souhlas udělovali. Takže jestli nás, Likud, necháte v bryndě, stáhneme vás na dno s sebou.‘“

Nakonec došlo ke kontroverzní dohodě, kterou jako první navrhl jeden velmi vlivný právník, jenž dělal poradce premiérovi i Šin Bet. Prezident země Chajim Herzog měl obviněným představitelům Šin Bet udělit všeobecnou milost, která se bude týkat všech trestních stíhání. Jedenáct mužů bylo osvobozeno ještě před vznesením obžaloby. Nikdo se tak neměl zodpovídat ani z aškelonských vražd, ani z jiných. Výměnou za to zazněl jediný požadavek – Šalom musí z čela Šin Bet odstoupit.

Šalom na svých smyšlenkách trval i potom, co vyvázl bez trestu. Napsal, že jednal „s povolením a oprávněním“, a neustále opakoval, že rozkaz k zabití palestinských únosců mu dal Šamir. Po tomto skandálu padlo rozhodnutí, že všech schůzí zpravodajských služeb s premiérem se budou účastnit i jeho vojenský tajemník a stenografka, která bude jejich průběh zapisovat.

Den poté, co Herzog podepsal milosti, shrnul deník Chadašot události takto: „A tak si spolu tahle parta lidí sedla a jako junta v nějaké vzdálené latinskoamerické zemi si sundala z krku oprátky.“

Prezident Herzog, bývalý ředitel Amanu, svůj čin obhajoval v médiích, ale jen několik lidí pochopilo, na co naráží: „Proces vyšetřování celé záležitosti by byl nutně odhalil pracovní postupy Šin Bet v průběhu let. Objevilo by se tak nějakých šedesát či osmdesát skandálů z minulosti. Bylo by to pro zemi dobré?“

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

A PAK PŘIŠLA JISKRA

V táboře nedaleko ústředí OOP v tuniském letovisku Hammám Šott nacvičovalo skoro rok osmadvacet nejlepších bojovníků Abú Džiháda velkolepý útok. Podle plánu měli odplout na mateřské lodi z města Alžír k Tel Avivu a pak se v gumových člunech dostat na pláž na jižním telavivském předměstí Bat Jam. Vystoupí na břeh, jakmile začne svítat, unesou jeden nebo dva autobusy a přinutí řidiče, aby je odvezli ke generálnímu štábu izraelské armády ve vládním areálu v telavivské čtvrti Kirja. Tam zastřelí strážce u brány a na areál zaútočí. Poběží ke kancelářím náčelníka generálního štábu a ministra obrany a cestou zabijí co nejvíc lidí. Pak obsadí jednu z budov anebo zablokují vjezd a výjezd do jedné z uliček v areálu a zadrží co nejvíc rukojmí. Pohrozí, že je zabijí, jestli nebude splněn jejich požadavek – propuštění teroristů OOP z izraelských věznic.

K útoku mělo dojít dvacátého dubna 1985, dva dny po Dni vzpomínek na holokaust a čtyři dny před Dnem památky padlých, jedním z nejvýznamnějších svátků izraelského kalendáře, kdy všichni izraelští občané drží v pozoru dvě minuty ticha a sirény po celé zemi připomínají padlé izraelské vojáky a oběti terorismu. Abú Džihád chtěl dát Izraelcům nový důvod k truchlení: „Chceme v Tel Avivu změnit světlo dne v temnou noc,“ řekl svým bojovníkům na poslední schůzce předtím, než vyrazili.

„S pomocí Alláha bude tento šabat černým dnem v dějinách Tel Avivu a neděle taky. V ten den se celý Tel Aviv zastaví a spatří potoky krve, zmar a zkázu.“

Abú Džihád rozprostřel mapu izraelského pobřeží jižně od Tel Avivu, na které tři šipky označovaly místa přistání tří gumových člunů.

„S pomocí Alláha zaútočíme na jejich ústředí a pak uzavřeme ulice. V jedné například uvězníme pět set lidí – pět set najednou – a pak je budeme moci využít při vyjednávání.“

Tento nejvyšší vojenský velitel palestinského lidu označil svým bojovníkům jasný cíl: „S pomocí Alláha pošleme do pekel i Šarona. Víme, jak vypadá.“

Jeden z bojovníků se uchichtl. „Má břicho.“

„Ano, má břicho,“ odpověděl Abú Džihád, „takže kdo bude mířit přesně, dokáže ho trefit. Kéž mu s pomocí Alláha spadne na hlavu bomba. On (Alláh) to dokáže, chlapci. Neexistuje nic, co by nedokázal.“

Abú Džihád musel vědět, že je to marné přání. Šaron byl z funkce ministra obrany odvolán už před dvěma lety a šance, že by byl zrovna v onen den na ministerstvu, odkud ho s hanbou vyhnali, byla minimální. Ale Šaron byl v očích Palestinců ztělesněním zla, a tak si Abú Džihád myslel, že je to nejlepší způsob, jak muže pobídnout.

Uplynulo už více než dvacet let od chvíle, kdy Mosad vydal první příkaz k zabití Abú Džiháda. Ten se po stažení z Bejrútu v létě 1982 usadil v tuniské metropoli Tunisu. Bydlel v pronajaté vile nedaleko pláže, asi čtyřicet kilometrů od trosek starověkého Kartága. A izraelská zpravodajská služba ho sledovala, když cestoval do Sýrie, Jordánska i dalších zemí na Blízkém východě, kde vydával rozkazy, organizoval a povzbuzoval své bojovníky a plánoval operace proti Izraeli.

Jako vojenský velitel OOP a druhý nejvýše postavený Palestinec po Jásiru Arafátovi měl Abú Džihád na svědomí mnoho teroristických útoků na Izraelce, nesrovnatelně víc než kterýkoli jiný Palestinec. Stále v něm plápolal nacionalistický revoluční plamen, který teď ještě posílila touha ukázat Izraeli, že OOP je možná na dně, ale není vyřízená a pořád dokáže vracet údery a působit velké škody. Proto také rozhodl, že OOP začne znovu plánovat útoky v západních zemích, zejména v Evropě, kde s Arafátem od první poloviny sedmdesátých let neoperovali. Důraz kladl na mořské operace, které by se daly provádět na lodích, loděmi i v blízkosti přístavů.

Aby svého cíle dosáhl, nasadil do akce kromě speciálního komanda Západní sektor a námořního oddílu Fatahu i dobře vycvičené zvláštní mužstvo Arafátových osobních strážců s názvem Jednotka 17.

V roce 1983 připravili Izraelci plán zabít Abú Džiháda v jordánském Ammánu, ale několikrát ho odložili, většinou z operačních důvodů. Mosad však plánoval operace proti podřízeným Abú Džiháda. Když Fatah obnovil operační činnost v Evropě, začal tam i Mosad znovu podnikat agresivní kroky proti OOP.

Caesarea měla po katastrofě v Lillehammeru plné ruce práce s reorganizací své jednotky cílených atentátů Bajonet. „Říkal jsem tomu ,broušení meče‘,“ řekl Mike Harari, jenž před odchodem do důchodu v roce 1980 provedl v jednotce řadu změn. V novém Bajonetu už nehráli přední role muži, kteří přežili holokaust, ani bývalí likvidátoři z protibritského odboje. Hvězdami teď byli veteráni armádních bojových jednotek s bohatými zkušenostmi z bitev, obrovskou odvahou a pohotovostí či dokonce nedočkavostí stisknout spoušť.

Velitelem nového Bajonetu byl agent Caesareje „Carlos“, jenž do Mosadu přišel po bojovém nasazení ve Výsadkářské brigádě Ariela Šarona. Jeho kolegové tvrdili, že Carlos zabíjí chladnokrevně a metodicky a srdce mu při tom ani jednou nezmění rytmus.

V srpnu 1983 poslal Abú Džihád zástupce velitele své námořní jednotky Ma‘múna Meraiše do Řecka, aby sehnal loď a zbraně k útoku v Haifě. Když už měl Meraiš v Athénách skoro uzavřenou dohodu, přijel k jeho autu, které zastavilo na červenou, motocykl. Carlos sedící za řidičem vytáhl pistoli s tlumičem a střílel na Meraiše tak dlouho, dokud si nebyl jistý, že je mrtev. To vše před očima Meraišových tří dětí ve věku čtyř, devíti a třinácti let, které začaly křičet hrůzou.

Šestnáctého dubna 1984 přiletěl z Bejrútu do Madridu člen Lidové fronty pro osvobození Palestiny George Habaše Zakí Hillo. Mosad byl přesvědčen, že i on je tam z pověření Abú Džiháda, který ho zařadil do týmu jedné ze svých plánovaných operací v Evropě. O den později, když šel Hillo po ulici v centru Madridu, projel kolem něj motocykl a muž za řidičem po něm několikrát vystřelil. Hillo přežil, ale ochrnul na obě nohy.

Velitel námořní jednotky Fatahu Munzar Abú Ghazala byl terčem řady pokusů Bajonetu o atentát už před jedenadvacátým říjnem 1986, kdy si zaparkoval vůz na předměstí Athén. Poskytl tak dostatek času „Elimu“, aby provedl, co měl. Atentátník Eli, jenž měl zálibu ve výbušninách, vsoukal své hřmotné tělo pod auto a připevnil na ně jedno ze svých „Eliho uší“, smrtonosných bomb vlastní výroby. Abú Ghazala nastoupil a Eli z bezpečné vzdálenosti zmáčkl tlačítko a vyhodil automobil i s řidičem do povětří.

Po těchto úderech a dalších zmařených operacích OOP v Evropě, na které Mosad upozornil místní policii, dospěl Abú Džihád k závěru, že Izraelci mají agenty v jeho evropské síti. Rozhodl se proto pro námořní operaci, která bude řízena za přísného utajení z jeho ústředí v Tunisu a výcvikové základny v Alžírsku. Z této operace se pak zrodil plán obsazení generálního štábu a zajetí co nejvíce rukojmí.

Na jaře 1985 se vojáci Abú Džiháda nalodili na pronajatou nákladní loď o výtlaku čtyř set devadesáti osmi tun jménem Attaviros, poháněnou dieselem a plující pod panamskou vlajkou. Abú Džihád naplánoval členům svého komanda dlouhou plavbu z alžírského přístavu Oran na západ do Atlantiku, kolem mysu Dobré naděje, nahoru podél východního pobřeží Afriky a průlivem Mandeb do Rudého moře. Doufali, že tam nepozorovaně proklouznou Suezským průplavem s konvojem obchodních lodí do izraelských vod.

Abú Džihád ovšem netušil, že Jednotka 504 Amanu má síť agentů i v jeho vojenském křídle Západní sektor. Izrael tak věděl už skoro rok, že okolo Dne památky padlých plánuje nějaký útok. A tak čtyřiadvacátého dubna vyrazili členové komanda Flotily 13 ve čtyřech raketových člunech na cestu dlouhou dva tisíce devět set kilometrů a vyhodili do vzduchu druhé plavidlo najaté na operaci, Moonlight, jež kotvilo prázdné v Alžírsku. A když do Středozemního moře připlula dvacátého dubna loď Attaviros, čekaly padesát kilometrů od Port Saidu dva izraelské křižníky a komanda Flotily 13.

Členové OOP na lodi odmítli izraelskou výzvu, aby se vzdali, a zahájili na jedno izraelské plavidlo palbu. Izraelské síly je potopily a zabily dvacet lidí na palubě.

Osm dalších zadržely a odvezly do podzemních výslechových prostor Jednotky 504 severně od Tel Avivu, známých jako „Tábor 1391“. Není zanesen na mapách a izraelský zákon zakazuje zveřejnit jeho adresu.

Vězňové se museli svléknout do naha a dostali kápi přes hlavu. Pak je připoutali ke zdi. V celách jim burácela hlasitá hudba, kvůli které nemohli usnout, a občas byli biti.

Po čtyřech dnech podrobnosti plánu Abú Džiháda přiznali. Popsali, jak chtěli obsadit budovu generálního štábu a zajmout ministra obrany a náčelníka hlavního štábu. Nebýt přesných zpravodajských informací Amanu, došlo by ke „katastrofě dosud nevídaných rozměrů“, řekl vysoce postavený důstojník Amanu Oded Raz.

Teď už nebylo přijatelné jen spoléhat na informace, aby se předešlo chystaným útokům.

Jakmile vyšetřovatelé Jednotky 504 dostali z teroristů přiznání, nařídil ministr obrany Jicchak Rabin armádě, aby naplánovala dva útoky na základnu Abú Džiháda v Tunisu. Rabin, jeden z hlavních terčů zmařeného útoku Abú Džiháda, chtěl vybrat jednu ze dvou možných akcí, z nichž obě byly velké a hlučné. Tou první bylo vylodění řady jednotek Flotily 13, Sajeret Matkalu a Šaldagu, elitního komanda letectva. Dohromady to představovalo asi stovku bojovníků pod velením brigádního generála Jicchaka Mordechaje, jemuž málem zničil život pokus Šin Bet o falešné nařčení. Všichni tito muži by přistáli na tuniském pobřeží v člunech shozených z plavidel námořnictva, zaútočili na areál OOP a zabili Abú Džiháda i jeho muže.

Druhou možností bylo bombardování izraelskými letouny. Mordechaj a letectvo zahájili výcvik a čekali na souhlas vlády.

Obě možnosti však měly taktické i strategické problémy. Tunisko je od Izraele daleko – dva tisíce kilometrů a v takové dálce ještě nikdy žádné armádní operace neproběhly. Při tak složitém pozemním útoku kombinovaných sil daleko od Izraele by to znamenalo, že jednotky by měly jen velmi omezené možnosti záchrany, kdyby se něco nepovedlo. A razit si cestu velkým městem zase představovalo nebezpečně vysoké riziko ztrát v řadách izraelských vojáků.

Riskantní však bylo i vyslání bombardérů, protože Izrael neměl dostatek zpravodajských informací o vzdušné obraně Tuniska a sousední Libye.

Jelikož se vedení OOP odstěhovalo do severní Afriky už před dvěma lety, požádal Izrael o nezbytné informace o radarech a rozmístění armády a námořnictva obou zemí Spojené státy – ale ty žádost zamítly. Američané si právem dělali starosti, jaké důsledky by měl útok Izraele jinde než v jeho bezprostřední blízkosti.

Protože Izrael nemohl získat informace legální cestou, tak je prostě ukradl. Jonathan Pollard, americký Žid s šalebným snem, že se stane špionem a ovlivní běh dějin, se pokusil vstoupit do CIA, ale ta ho odmítla kvůli „závažné emoční nestabilitě“. CIA však své hodnocení nepředala dalším odnožím amerických zpravodajských služeb, a tak Pollarda zaměstnalo americké námořnictvo, které ho považovalo za vynikajícího analytika a skvělého zaměstnance.

Pollard později tvrdil, že byl svědkem „protiizraelských postojů svých kolegů“ a „neadekvátní americké zpravodajské podpory Izraele“, a tak učinil pokus stát se špionem americké zájmové skupiny s názvem Americko-izraelský výbor pro veřejné záležitosti (AIPAC) a Mosadu. Obě organizace ho rezolutně odmítly, ale Pollarda najal Lakam, špionážní odnož izraelského ministerstva obrany. O existenci tajné organizace Lakam (hebrejský akronym „Úřadu pro vědecké vztahy“) věděl jen úzký okruh lidí; v jeho čele stál Rafi Ejtan, ještě zahořklý z toho, že ho nejmenovali ředitelem Mosadu. „Informace, které nám Pollard předával, byly tak dobré, že jsem nedokázal odolat pokušení,“ řekl Ejtan. Podle něj o tom jeho nadřízení, tedy premiéři i ministři obrany, věděli, ale když zjistili, jaké moře informací Pollard dodává, dělali, že nic nevidí.

Hned od svého naverbování začal Pollard ze svého pracoviště odnášet obrovské množství dokumentů, aby se mohly v jednom bezpečném domě ve Washingtonu ofotografovat, a pak je zase vracel na místo. Tyto dokumenty s krycím jménem „Zelený materiál“ se odesílaly do Izraele a uskladňovaly ve velkých sejfech výzkumného oddělení Amanu a na zpravodajském ústředí letectva.

V červnu 1985 požádal Pollardův řídicí důstojník Lakamu Josi Jagur svého špiona o veškeré dostupné informace o sídle OOP za Tunisem a o libyjské a tuniské protiletecké obraně. Pollard zašel do archivů zpravodajského oddělení námořnictva, všechny požadované informace si vypůjčil a ty se pak během několika dní dostaly do Izraele. Jagur

Pollardovi tlumočil poděkování „nejvyšších pater izraelské vlády“ za jeho úžasnou zpravodajskou podporu nadcházejícího útoku.

I když teď ale měli nezbytné informace, Šimon Peres a Jicchak Šamir, kteří se střídali ve funkci premiéra, se souhlasem k operaci stále váhali a ministr obrany Rabin také. Toho se Mordechaj snažil přesvědčit, aby podpořil variantu kombinovaného pozemního a námořního útoku, protože „je rozdíl mezi leteckým úderem a účinkem, jehož dosáhnete, když k někomu přijdete a přiložíte mu k hlavě zbraň“. Rabin se ale bál, že by se něco mohlo nečekaně pokazit, a Mordechaj přiznal, že mu „nemůže slíbit, že se něco takového nestane“.

Naopak letecké bombardování představovalo relativně malé nebezpečí pro piloty, zejména vzhledem k vysoce kvalitním informacím, které dodal Pollard. Izrael však sdílel strategické obavy se Spojenými státy. Tunisko nemělo s Izraelem hranice ani žádné konflikty. Invaze do očividně neutrální země, ať už vzduchem či po souši, mohla mít vážné mezinárodní následky.

Pro odklad hovořil ještě jeden vnější faktor. Cílené atentáty, zvlášť na prominentní cíle jako Abú Džihád, nejsou jen vojenské nebo zpravodajské operace. Jsou to i politické nástroje, a jelikož je proto často provázejí politické obavy, jsou i užitečnou metodou, jak uklidnit, anebo naopak zmobilizovat veřejné mínění. V roce 1981 například průzkumy předpovídaly, že nadcházející volby vyhraje s pohodlnou většinou levicová Strana práce. Pak ale premiér Begin z pravicového Likudu nařídil bombardování jaderného reaktoru nedaleko Bagdádu, kde se Saddám Husajn pokoušel vyvíjet jaderné zbraně, a to stačilo k tomu, aby se veřejné mínění obrátilo ve prospěch Likudu.

Teď ale byla domácí politika stabilní. Neprobíhala žádná předvolební kampaň, která by musela burcovat občany nějakým efektním militarismem, a veřejnost také nepožadovala žádnou bezprostřední odvetu. A tak se odklad na neurčito jevil jako žádoucí volba, jelikož taktická a diplomatická rizika operace byla příliš velká a šance příliš nejisté.

To se však mělo o pár měsíců později změnit.

Po celou tuto dobu byly OOP i Izrael zvlášť aktivní na Kypru a na moři mezi tímto ostrovem a Libanonem. Abú Džihád využíval Kypr jako hlavní trasu k přesunu svých bojovníků zpět do Libanonu a jako logistickou základnu pro celou středomořskou zónu. Nevelký ostrov se stal střediskem teroristické činnosti, pašování, špionáže a samozřejmě i cílených útoků.

Mosad využil vzpoury některých členů Fatahu proti Arafátovi a jeho vedení, kterou podporovala Sýrie, a zahájil rafinovanou údernou operaci, při níž měl jeden z jeho agentů předstírat Palestince, který se chce Arafátovi pomstít, a proto nabídl služby syrským zpravodajcům. Člověk z Mosadu předal syrské zpravodajské stanici v kyperské Larnace informace o palestinských bojovnících vracejících se do Libanonu. „Syřané, kteří tehdy v zemi ovládali moře i letiště, si počkali, až Palestinci dorazí, sebrali je a už je nikdy nikdo neviděl,“ řekl tehdejší důstojník Amanu Joni Koren. „Byla to pozoruhodně úspěšná operace. Syřané měli takovou radost, že nám za každého člena OOP začali platit. Takhle jsme se zbavili asi sto padesáti lidí.“

Některé lodě z Kypru do Libanonu zastavovali i Izraelci. Devátého září 1985 přišla informace, že z Lemesosu do Libanonu popluje druhý den skupina vysoce postavených Palestinců na lodi jménem Opportunity. Na palubě měl být i muž, jehož chtěl Izrael zlikvidovat už dlouho – zástupce velitele Jednotky 17 Fajsal Abú Šarah. Měl na svědomí řadu teroristických útoků, z nichž nejvážnější se měl uskutečnit v listopadu 1979. Jednotka 17 tehdy chtěla při plavbě z řeckého města Pireus do Haify použít kontejner naplněný tunami rozinek k přepravě velkého množství výbušnin, jež by explodovaly v okamžiku, kdy by se kontejner vykládal. Abú Šarah poslal jednoho ze svých předních spolupracovníků Samíra al-Asmara, aby na operaci dohlédl. Dozvěděla se však o ní Křižovatka Mosadu a kontejner i palestinský tým našla. Do Pirea odjelo komando Bajonetu a Asmara zabilo. Měsíc nato, patnáctého prosince, zlikvidoval Bajonet dalšího člena týmu Ibráhíma Abdal‘azíze, který právě přijel na Kypr, a jeho hostitele, člena tamější diplomatické mise OOP Samíra Tuqana. Měl s nimi být i Abú Šarah, ale život mu zachránila změna plánu schůzek na onen den. Operoval ještě pět let – dokud ho Izraelci nenašli na Opportunity.

Komanda Flotily 13 se na plavidlo nalodila nedaleko libanonských břehů a zajala Šaraha a tři další velitele Jednotky 17. Pak je odvezli do objektu 1391 Jednotky 504. „Nutili mě stát s rukama na hlavě, škubali mi vlasy a mlátili mi hlavou o zeď,“ vypověděl Abú Šarah později. „Musel jsem se plazit po zemi skoro nahý a lízat podlahu. Když jsem byl nahý, polévali mě ledovou vodou, bili přes varlata a bičovali mě gumovými hadicemi.“ Podle lékařské zprávy předložené soudu bylo bití a kopání tak silné, že mu praskl šourek.

Arafát chtěl dopadení Abú Šaraha a jeho mužů pomstít, a tak odpověděl po svém. O dva týdny později, pětadvacátého září 1985 zaútočilo komando Jednotky 17 na izraelskou jachtu, která kotvila v přístavu v Larnace, zajalo tři civilisty a žádalo propuštění svých palestinských druhů. Pak ale místo aby počkali, zda bude požadavek splněn, všechna tři rukojmí z neznámého důvodu zabili a vzdali se kyperských úřadům.

„Ti hajzlové chladnokrevně zavraždili tři Izraelce, střelili je zezadu do krku,“ řekl jeden bývalý člen vlády. „Izraelské veřejné mínění by samozřejmě nedovolilo, abychom seděli s rukama v klíně.“

Izraelský kabinet se sešel na mimořádné poradě. Na naléhání ministra obrany Rabina schválil operaci Dřevěná noha – likvidaci Abú Džiháda a velitele Jednotky 17 Abú Tajjiba a bombardování Západního sektoru a objektu Jednotky 17 v Tunisu.

Cílem, jak jej popsal Rabin, bylo dát jasně najevo, že „žádný živel OOP nezůstane nikde na světě nepotrestán. Prodloužená ruka izraelské armády na ně dosáhne a potrestá je. Izrael určí způsob boje i místo útoku výhradně podle vlastního uvážení.“

Proti byl jen ministr bez portfeje a bývalý velitel izraelského letectva Ezer Weizman, který se měl později stát prezidentem. Vedl tehdy s OOP tajná nepovolená jednání. „(Jordánský) král Husajn a (egyptský) prezident Husní Mubárak jsou teď ve Spojených státech,“ řekl na schůzi vlády. „Probíhá snaha o zrychlení mírového procesu. Teď není vhodná doba.“

Peres se ho poťouchle zeptal: „A za jeden nebo dva týdny bude vhodná doba?“

Přípravy k útoku začaly okamžitě. Prvního října odletělo do Tunisu deset stíhaček F-15 vyzbrojených řízenými klouzavými bombami GBU-15. Ve vzduchu byly i dva cisternové letouny Boeing 707, které měly stíhačkám během letu dvakrát doplnit palivo. Další boeing sloužil jako vzdušné velitelství a řídicí a komunikační stanoviště. Dvě výzvědná letadla Hawkeye rušila radary v Tunisku, Libyi a Alžírsku.

Stíhačky shodily bomby a obrátily se zpět k cestě do Izraele. Všechny cíle byly zasaženy, včetně těch hlavních, tedy úřadoven Západního sektoru a Jednotky 17. Zabito bylo přes šedesát členů OOP a místních tuniských zaměstnanců a sedmdesát dalších bylo zraněno.

„Když jsme se obrátili k domovu, úžasně se mi ulevilo,“ řekl jeden z pilotů. „Hlasitě jsem v kabině zařval, abych se zbavil napětí. Letět domů bylo mnohem důležitější než obvykle. Viděl jsem najednou pobřeží Izraele jinýma očima. Byl jsem rozjařený jako nikdy dřív.“

Když přišly první zprávy o útoku, premiér Peres zrovna debatoval se studenty na jedné střední škole v jižním Izraeli: „Hnízda teroristů nebudou mít nikdy imunitu,“ řekl studentům. „Máme právo na ně útočit. Chladnokrevným vrahům nesmějí jejich činy projít. Každý z nich někdo řídí a organizuje.“

Jásir Arafát, jenž si později téhož odpoledne prohlížel zničené budovy, této příležitosti využil, aby si posílil legendu, že mu vždycky nějaký zázrak zachrání život. „Zázrak mě zachránil před jistou smrtí,“ prohlásil svým teatrálním způsobem. „Byl jsem zrovna na cestě do své kanceláře na ústředí v Hammám Šottu, jen čtvrt hodinu jízdy daleko. Řekl jsem řidiči, aby sjel ze silnice a zajel ještě na jiné ústředí, a právě tam jsem slyšel o tom útoku. Zvedl jsem telefon a zavolal do Káhiry a Ammánu. Řekl jsem, že mě nezasáhli a dál řídím boj.“

Ve skutečnosti však z informací, jež měl Izrael k dispozici, vyplývalo, že Arafát v době útoku na místě být nemá. „Věděli jsme, kde je Arafátova vila, ale rozhodli jsme, že není cílem, a vládě jsme to nenavrhli,“ potvrdil Joni Koren z Amanu.

I tak ale měla všeobecná radost v Izraeli příměs zklamání. V kancelářích nebyl v době útoku ani jeden z velitelů OOP. Abú Ijád, velitel Černého září a iniciátor útoku na izraelský olympijský tým v Mnichově, jehož jméno figurovalo na předních místech izraelského seznamu cílených útoků, dokonce jakoby Izraelcům naschvál doprovázel Arafáta, když si přišel prohlédnout napáchanou spoušť.

Zabit byl jen jeden vyšší velitel, Núr Alí, který byl ale považován za velmi umírněného. Byl v kontaktu s izraelskými představiteli a tajně s nimi jednal o výměně vězňů a rovněž patřil k činitelům OOP, kteří udržovali tajné kontakty s ministrem obrany Weizmanem. Abú Džihád měl zrovna schůzku u sebe doma, nedaleko místa útoku, a bomby slyšel.

To, že se nepovedlo zlikvidovat víc členů vedení OOP, přimělo Mosad k zahájení vlastní přesné cílené operace. Začal plánovat „negativní ošetření“ – jak se eufemisticky v Mosadu běžně říkalo cíleným atentátům – Abú Džiháda v Tunisu. Caesarea přes půldruhého roku zkoumala nejrůznější plány a nápady, jako útok na jeho dům dálkově ovládanými střelami nebo akci, kdy by mu dvojitý agent prodal limuzínu s nastraženými výbušninami, anebo by si na něj počíhal odstřelovač v centru Tunisu a zabil ho cestou do práce.

Všechny tyto nápady Mosad vyřadil kvůli velkému riziku, že by při útoku mohli být zabiti nevinní civilisté či samotní agenti. Tunisko bylo považováno za „zájmovou zemi“, což při zásazích lidí z Caesareje vyžadovalo nejpřísnější bezpečnostní opatření. Také to znamenalo, že po útoku nebude snadné agenty ze země dostat.

Velení Caesareje nakonec dospělo k závěru, že bude potřebovat palebnou sílu a dopravní schopnosti armády. A tak Mosad stejně jako při operaci Jaro mládí v Bejrútu v roce 1973 požádal o pomoc Sajeret Matkal a námořní komanda. Obrátil se na ředitele Amanu generálmajora Amnona Lipkina-Šachaka, pod něhož Sajeret spadal. Lipkin-Šachak při operaci Jaro mládí velel jedné z jednotek a potom se stal vysokým důstojníkem. Byl znám svou zdrženlivostí a opatrností a proti zapojení Sajeretu do této akce rozhodně protestoval. Byl přesvědčen, že ji Mosad může a má provést sám a „není třeba ohrozit tolik vojáků“. V rozhovoru, který poskytl několik měsíců před svou smrtí v roce 2013, řekl: „Bylo mi jasné, že bychom to dokázali, ale domníval jsem se, že menší tým Mosadu by nezanechal tolik stop jako útok komanda, po kterém by bylo zjevné, že za ním stojí Izrael.“

Plány na zavraždění Abú Džiháda a nevyjasněná otázka, zda se na něm budou podílet vojáci, vyvolaly mezi armádou a Mosadem značné napětí. Konečné rozhodnutí mohli udělat jen politici, ale premiér Šamir a ministr obrany Rabin do celé věci zatím nemluvili.

A pak se situace změnila.

Na Západním břehu a v pásmu Gazy žilo od roku 1967 pod nadvládou Izraele asi dva a půl milionu Palestinců (tehdy se neprovádělo žádné sčítání). Jejich frustrace a zahořklost rok za rokem rostla. Izrael otvíral hranice palestinským pracovníkům, a denně je tak překračovalo okolo čtyřiceti procent tamějších pracovních sil. V Izraeli však vykonávali jen podřadnou práci za vykořisťovatelské mzdy a v těžkých podmínkách. Palestinští stavební dělníci a umývači nádobí záštiplně sledovali, jak se Izraelcům daří a dosahují téměř západoevropské úrovně hospodářské prosperity.

Na obsazených územích rostla nezaměstnanost a pro lidi s vyšším vzděláním skoro nebyla práce. Města byla nesnesitelně přelidněná a izraelské úřady nedělaly nic, aby zlepšily městské služby. Neposkytovaly také půdu k výstavbě a zemědělství, aby uspokojily potřeby rostoucího počtu palestinských obyvatel.

Izrael Palestincům půdu naopak zabavoval a usazoval na ní stále víc vlastních občanů, přestože to bylo v jasném rozporu s mezinárodním právem. Mnozí tito osadníci měli ideologickou motivaci, protože věřili ve „Velký Izrael“, který podle nich patří Židům. Jiní osadníci si zase chtěli zlepšit životní úroveň a využívali nabídku bydlení výrazně dotovaného státem.

Vzhledem k těmto problémům, nuzným podmínkám a dlouholetým viditelným nespravedlnostem byly Západní břeh a Pásmo Gazy na pokraji výbuchu hněvu. Izraelské zpravodajské služby to však buď neviděly, nebo vidět nechtěly. Izraelští zpravodajci i politici kvůli dlouhodobému soustředění na válku proti OOP a jejím předákům neviděli narůstající hněv palestinského lidu. Taktické úspěchy Izraele a jeho schopnost najít a likvidovat vůdce a ozbrojence OOP téměř kdekoli na světě utvrdily Izraelce v přesvědčení, že mohou vládnout milionům Palestinců na obsazených územích bez následků.

Izraelští zpravodajci přehlédli i další důležitou změnu – v „okupované Palestině“ vznikla mladá, energická vrstva vedení, která fungovala nezávisle na Arafátovi, Abú Džihádovi a velení OOP. Převážná většina obyvatel Západního břehu a Gazy podporovala efektní teroristické činy OOP, ale mnoha lidem tyto teatrální ukázky násilí připadaly stále méně důležité v porovnání s jejich každodenními problémy. Arafát byl sice stále považován za otce národa, ale nezdálo se, že by jeho kroky, zejména ve vzdáleném Tunisu, vedly v dohledné době k nezávislosti, jak sliboval.

A pak přeskočila jiskra.

Čtvrtého října 1987 uteklo z vězení izraelské armády v Gaze pět nebezpečných teroristů ze skupiny Palestinský islámský džihád. Dva dny nato Šin Bet s pomocí místních agentů v Gaze teroristy lokalizovala v úkrytu v jednom bytě ve čtvrti Sedžáíja. Začal ho sledovat tým její jednotky Ptáků, jehož členové byli převlečení za Araby. Poblíž se připravovala k zásahu zvláštní policejní protiteroristická jednotka Jamam pod velením Davida Cura. „Kluci z Šin Bet uprchlíky viděli, jak po zuby ozbrojení nastoupili do dvou Peugeotů 404, bílého a modrého, a odjeli. Sledovali jsme je, ale zpozorovali nás a začali po nás střílet. Dohnali jsme je u fotbalového hřiště.“ První střelba Jamamu zabila čtyři teroristy. Pátého, který z vozu utekl, zastřelili později. V palbě zahynul i agent Ptáků Viktor Arzuan.

Pohřeb všech pěti Palestinců se proměnil v bouřlivou demonstraci. Lidé v ulicích křičeli, že pětice byla zavražděna. Nepokoje byly násilnější, než jaké kdy armáda na obsazených územích zažila.

„Z operačního hlediska bylo vypátrání a likvidace těch pěti teroristů jednoznačným úspěchem Jamamu,“ řekl Cur, který se později stal zástupcem vrchního komisaře izraelské policie a náčelníkem telavivské oblasti. Zároveň však připustil, že tento taktický úspěch i další podobné v průběhu let zaslepily izraelské zpravodajské služby natolik, že neviděly širší souvislosti a „přehlédly dramatický vývoj“. Dokonce i pohřby plné násilí vnímaly jen jako lokální výbuchy hněvu.

A pak osmého prosince ztratil jeden izraelský vojenský řidič transportéru tanků kontrolu nad vozidlem a havaroval do řady automobilů, jimiž se Palestinci vraceli z práce v Izraeli domů do Gazy. Čtyři přišli o život a sedm dalších bylo zraněno. Brzy se rozšířila nepravdivá verze, že nehoda byla ve skutečnosti záměrná izraelská pomsta za ubodání Izraelce o dva dny dříve. Pohřby dvou zabitých dělníků se opět změnily v hromadné protesty.

V prosinci 1987 se po celém Západním břehu i Pásmu Gazy rozšířila vlna demonstrací, která znamenala začátek palestinského povstání proti izraelské nadvládě – intifády. Šin Bet, armádu i vládu ohromila tak, že „několik týdnů nedokázaly význam protestů pochopit, a ministrovi obrany Rabinovi ani nenapadlo, aby zkrátil zahraniční cestu a vrátil se do Izraele, když vypukly,“ řekl premiérův vojenský tajemník generál Nevo.

Izraelská armáda byla dlouhá léta přesvědčena, že dokáže Palestince zvládat s minimálním nasazením. Když ale bouřící davy házely kamení po menších oddílech vojáků, kteří neměli výzbroj k jejich rozhánění ani ochranné vybavení, reagovali vojáci střelbou. Zabili přes tisíc Palestinců a ještě mnohem víc dalších zranili. Mezinárodní pověst Izraele se prudce zhoršovala. Svět každý večer sledoval v televizi, jak izraelské jednotky agresivně potlačují davy Palestinců, kteří žádají politickou nezávislost a ukončení okupace. Vítězové a poražení si vyměnili místa: teď byl v očích mezinárodního společenství Goliášem Izrael a Davidem s prakem a kameny byli palestinští Arabové. „Intifáda nám způsobila velké politické škody a zničila nám pověst mnohem víc, než se to podařilo OOP za celou dobu její existence,“ upozornil tehdejší ředitel Mosadu Nachum Admoni.

Izrael na povstání nedokázal adekvátně reagovat, a protože plně nechápal jeho příčiny, opět se uchýlil k dobře známé zbrani, která, jak mnoho lidí věřilo, může změnit běh dějin – k cíleným útokům. Hlavním cílem se opět stal Abú Džihád, jenž přežil tolik izraelských pokusů o vraždu. Stal se jím zčásti kvůli svému vychloubání. V rozhovoru, jejž poskytl Rádiu Monte Carlo v lednu 1988, tvrdil, že právě on dal k zahájení intifády příkaz. OOP to opakovala i v některých svých publikacích. Arabský svět mu tleskal. Izraelské politické vedení přijalo jeho prohlášení jako absolutní pravdu a šéfové zpravodajských služeb autenticitu těchto tvrzení potvrzovali nebo přinejmenším nevyvraceli. Abú Džihád však lhal. Ani on, ani Arafát žádný rozkaz k zahájení intifády nevydali. Překvapila je stejně jako izraelské zpravodajce. Ve skutečnosti šlo o lidové povstání, které zažehli mladíci ve věku okolo dvaceti let bez napojení na vůdce v Tunisu. Fakta ale nezajímala ani vedení OOP, ani arabská média, ani izraelské zpravodajské služby.

Navíc se Izraelcům jejich přehorlivě přijímaná „pravda“ hodila, třebaže to byla lež. Kdyby povstání vyvolala nespokojenost palestinského obyvatelstva na obsazených územích, která se nahromadila během let svévolné vojenské vlády a izraelského zabírání půdy, pak by se jejími kořeny musely úřady zabývat. Pokud to však bylo spiknutí OOP, dalo se povstání ukončit prostě tak, že se zabije člověk, jenž za ním stojí.

Když intifáda vypukla, nařídil ministr obrany Rabin armádě, aby poskytla Mosadu veškerou podporu, kterou organizace potřebuje k naplánování atentátu na Abú Džiháda. Ředitel Amanu Lipkin-Šachak sice „pořád nebyl přesvědčen, že je tak velká a složitá operace nutná“, ale chápal, že se politická situace změnila, a své námitky stáhl, přinejmenším ve stadiu plánování a výcviku.

Abú Džihád a Arafát se mezitím snažili vézt na vlně mezinárodních sympatií, jež povstání vyvolalo. Zatímco probíhaly tajné přípravy k útoku na dům Abú Džiháda v Tunisu, spustili vlastní utajovanou operaci – chytré propagandistické cvičení. Nazvali je „Loď návratu“. Spočívala v tom, že vypraví do Haify loď se sto třiceti pěti Palestinci, které Izrael deportoval z obsazených území, spolu s co největším počtem novinářů a televizních štábů, kteří pozvání přijmou a budou o plavbě a jejím dramatickém konci psát a vysílat. Vedení OOP chtělo, aby plavba „Lodě návratu“ vypadala jako cesta známého plavidla Exodus, které v roce 1947 ilegálně dopravilo židovské přistěhovalce do Britské mandátní Palestiny. Fatah se snažil svůj plán až do poslední chvíle tajit, ale marně, a Mosad dostával informace v reálném čase. Palestinci najali loď v Pireu, ale její majitelé dohodu zrušili, když je Izrael varoval, že jejich lodě už nikdy nedostanou povolení k přistání v židovském státě. A tak OOP zakoupila na Kypru za 600 000 dolarů nákladní plavidlo postavené Japonci jménem Sol Phryne.

Izraelská vláda svolala naléhavé zasedání, aby věc projednala, a schválila společnou tajnou operaci armády a Mosadu s cílem „zabránit lodi Sol Phryne, aby vyplula z Lemesosu“. Doufala, že zmaření celého plánu a smrt účastníků „vyvolá zoufalství palestinského vedení, oslabí mediální zpravodajství na obsazených územích a zmenší chuť pokračovat v intifádě“, jak řekl jeden z ministrů, který se zasedání zúčastnil.

Ráno patnáctého února 1988 nastoupili do auta nedaleko svého hotelu tři z aktivistů OOP, které na Kypr vyslal Abú Džihád, aby plavbu zorganizovali. V jiném autě seděli šéf jednotky Bajonet „Rover“ a Eli a po mnoha napínavých hodinách sledování, kdy je málem zadržela místní policie, je zpozorovali. Když trojice Palestinců nastoupila do vozu a nastartovala, Eli zmáčkl tlačítko a odpálil další ze svých bomb. Všichni tři Palestinci přišli o život.

Osm hodin nato se pod loď Sol Phryne ponořili členové námořního komanda a připevnili jí na trup přísavnou minu. Ta pak v boku plavidla udělala díru a loď se začala potápět. Plavba „Lodi návratu“, palestinského Exodu, skončila dřív, než začala. „Dějiny hrají podivné hry,“ konstatoval velitel námořních komand Joav Galant, když okolo třetí hodiny ranní vylézal celý mokrý z temného moře do izraelského raketového člunu, který na něj čekal. Měl na mysli plavbu své matky Frumy na palubě skutečného Exodu o mnoho let dříve.

Čtrnáctého března se znovu sešel bezpečnostní kabinet premiéra Šamira k debatě o zabití Abú Džiháda. Předchozí souhlas premiérů v průběhu let, včetně Leviho Eškola, Goldy Meirové nebo Jicchaka Rabina už nebyl platný. I když stál třeba v čele vlády stejný člověk, bezpečnostní složky si musely vždycky znovu souhlas vyžádat, pokud uplynula delší doba, protože bylo možné, že se změnila politická situace nebo si to premiér rozmyslel. Souhlas musel být udělen těsně před provedením cíleného atentátu, v okamžiku operační připravenosti, i pokud už padl nějakou dobu předtím.

Šamirovi by byl „postačil jeho vlastní rozkaz k likvidaci Abú Džiháda,“ řekl Nevo. Premiér si však byl vědom, že Abú Džihád není jen tak nějaký cíl a reakce na jeho zabití by mohly být výjimečné. A tak se rozhodl nenést za něj odpovědnost sám a předložil záležitost ke schválení bezpečnostnímu kabinetu. Likud i Strana práce v něm měla po pěti ministrech. Předseda Strany práce Šimon Peres prohlásil, že je rezolutně proti likvidaci. „Podle mých informací byl Abú Džihád umírněný,“ vysvětlil později. „Domníval jsem se, že by nebylo moudré ho zabít.“ Všichni ostatní čtyři členové Strany práce, včetně Rabina, který už dříve likvidaci Abú Džiháda schválil, vyjádřili obavy z mezinárodního odsouzení Izraele i z nebezpečí, jež by hrozilo izraelským vojákům a agentům Mosadu, a tak se připojili k názoru Perese. Šamir a ostatní čtyři členové Likudu hlasovali pro. Nerozhodný výsledek znamenal, že žádná operace nebude.

Ministr financí Moše Nisim z Likudu zkusil přesvědčování. Poprosil Rabina, aby s ním šel ze zasedací místnosti ven. „Podívejte, co nám ta intifáda dělá,“ řekl mu pak. „Nálada veřejnosti je velmi skleslá. Armáda přece v minulosti prováděla akce s velkou vynalézavostí a tvořivostí, ale už dlouho k žádné nedošlo. Musíme ve světě, v mezinárodním společenství, ale především u izraelských občanů znovu nastolit pocit, že máme pořád tutéž armádu, která v průběhu let dokázala tak úžasné věci. Musíme tu operaci provést už kvůli národní morálce.“ Politika a upadání národní morálky si žádaly krvavou oběť. Zabití Abú Džiháda bylo, aspoň jak to viděl Moše Nisim, spíše symbolickým než praktickým činem.

Rabin se nechal přesvědčit. Vrátil se s Nisimem do zasedací místnosti a oznámil, že svůj hlas mění. A tak dostala operace Úvodní lekce zelenou poměrem šesti ku čtyřem hlasům.

Nisim, jenž byl synem vrchního rabína Izraele, nikdy nelitoval, že Rabina přesvědčil. „Na celém světě není jiná armáda, která by tak pečlivě jako ta izraelská dodržovala hodnoty a normy chování a zajišťovala, aby se nic nestalo nevinným lidem“ řekl. „V Talmudu je však také zásada: ,Když tě někdo přichází zabít, vstaň a zabij ho jako první.‘“

Agenti izraelských zpravodajských služeb byli přesvědčeni, že dokonalým místem k zabití Abú Džiháda je jeho dům v Tunisku. Stál v jedné z nejhezčích částí udržované luxusní čtvrti soukromých vil a širokých čistých ulic jen pár kilometrů od pláže, takže atentátníci tam měli relativně snadný přístup. Bylo třeba se vyhnout tuniské policii nebo nějak odvést její pozornost, ale jinak Abú Džiháda hlídali pouze dva muži. „Bylo to poměrně izolované místo s jen lehkou ostrahou,“ vzpomíná zástupce velitele Sajeret Matkalu Nachum Lev. „Navíc se tam Abú Džihád každou noc vracel, když byl v zemi. Dalo se tam na něj skvěle počíhat. Abú Džihád nikdy nevěřil, že by ho tam někdo našel. Mosad operoval v Bejrútu nebo Sýrii či Evropě, ale v Tunisku nikdy, a tak se tam Abú Džihád cítil v relativním bezpečí.“

Izraelští zpravodajci byli zároveň přesvědčeni, že zabít Abú Džiháda ve vlastním domě bude příhodně děsivé a Palestincům to ukáže, že nikdo není nikde v bezpečí, ani ve vlastní ložnici.

Plán zavraždění Abú Džiháda v Tunisku vypracovala už předchozího roku Caesarea. Tři její agenti převlečení za arabské obchodníky prozkoumali cesty na pláž a detailně zmapovali celou čtvrť. Mosad a Jednotky 504 a 8200 Amanu zase zjistily, jak se Abú Džihád přemisťuje a cestuje, a zaznamenaly jeho zvyk kupovat letenky na více letů najednou, aby se dalo obtížněji určit, kdy a kam vlastně poletí. Agenti sledovali jeho dům a odposlouchávali mu telefon. Oded Raz, tehdejší důstojník výzkumného oddělení Amanu, které se zabývalo bojem proti terorismu, řekl, že „při sledování Abú Džiháda poznal a začal si vážit muže, proti němuž jsme stáli. Byl to sice terorista, ale taky vzorný manžel a otec a opravdový vůdce, jemuž záleželo na jeho lidu.“ Izraelské politické a zpravodajské vedení ho přesto chtělo zabít.

Podle něj blaho palestinského lidu přímo ohrožovalo blaho vlastní země. Argumentovalo tím, že Abú Džihád má na svědomí smrt stovek Židů, a o tom nebylo pochyb.

Ministrovi obrany, puntičkářskému vojákovi Rabinovi, dělala starosti řada detailů týkajících se únikové cesty a bezpečnosti jeho vojáků. Neméně důležité pro něj bylo vědět, co by se stalo, „kdybychom se s celou tou naší armádou dostali až do Tunisu a pronikli do domu a zjistili, že náš ‚pacient‘ tam vůbec není?“ Lidé z Mosadu mu vysvětlili, že jejich plán zajistí, aby Abú Džihád doma byl, než vydají povel k zahájení útoku. Rabin byl spokojen, a zatímco obsazenými územími zmítaly nepokoje, za což si – ať už právem, či neprávem – připisoval zásluhy Abú Džihád, dostala Operace Úvodní lekce definitivní souhlas. Jejím velitelem byl zástupce náčelníka hlavního štábu Ehud Barak, který krátce před jejím zahájením předsedal plánovací poradě na ústředí generálního štábu v Tel Avivu. Důstojníci Amanu mu ukázali zmenšený model čtvrti Abú Džiháda. Barak najednou namířil prst na dům naproti vile Abú Džiháda.

„A kdo bydlí tady?“ zeptal se.

„Abú al-Hól,“ odpověděl jeden důstojník, „šéf vnitřní bezpečnosti OOP.“

„A tady?“ zeptal se znovu Barak s prstem na jiném nedalekém domě, ale ne hned vedle Abú Džiháda.

„Mahmúd Abbás – Abú Mázin,“ použil jiný agent Mosadu přezdívku dalšího vysokého představitele OOP.

„To je ale blizoučko,“ zamyslel se Barak. „Pročpak ho taky nenavštívíme? Když už jedeme do Tuniska s celou armádou, tak bychom zabili dvě mouchy jednou ranou.“

„Ehude, vykašli se na to,“ vpadl do rozhovoru jeden vysoký činitel Mosadu. „Jen to zkomplikuje už tak dost komplikovanou operaci.“

Následovala krátká debata, vlastně spíš hádka. Barak trval na tom, že je třeba využít příležitosti a zlikvidovat dva cíle. Tvrdil, že takový úder by podlomil morálku OOP a mohl by mít i žádoucí dopad na vlnu nepokojů na palestinských územích. Zástupci Mosadu i Amanu však byli rezolutně proti. „Nelze zaručit, že budou oba cíle doma v tutéž hodinu,“ namítali. „Ty jsi sice velitel, ale doporučujeme zůstat pouze u Abú Džiháda. Bude úplně stačit, když dáme, co si zasluhuje, jemu.“ Barak se nakonec podvolil. Mahmúd Abbás, který později nahradil Arafáta v čele palestinské samosprávy a jehož kromě jiných i Barak po čase považoval za odvážného partnera mírového úsilí, tak zůstal naživu.

„Je těžké posoudit takové věci zpětně,“ řekl Barak. „Tehdy se to z operačního hlediska zdálo velmi lákavé. Na druhé straně však taky bylo jasné, že útok na takové úrovni proti jejich předákům by v podstatě zlegitimizoval jejich útoky na naše politiky.“

Šest agentů Caesareje přiletělo do Tunisu čtrnáctého dubna čtyřmi různými lety z Evropy. Tři – dva muži a jedna žena s falešnými libanonskými pasy a hovořící perfektně francouzsky – zaplatili v hotovosti za pronájem dvou vozů Volkswagen Transporter a jednoho Peugeota 305. Všechna auta byla bílá a každé pocházelo od jiného pronajímatele. Budou se jimi převážet členové Sajeret Matkalu z pláže k domu Abú Džiháda a potom zpět. Ostatní tři agenti se měli věnovat sledování – našli si shluk stromů, odkud viděli na dům a mohli potvrdit, že je Abú Džihád doma. Řidiči automobilů budou evakuováni po moři spolu s úderným týmem a sledovači odletí z Tunisu hned po operaci běžnými leteckými linkami.

Mezitím už k Tunisku uhánělo pět raketových člunů s útočným týmem, přenosnou nemocnicí a výkonným komunikačním vybavením. Další ještě větší plavidlo fungovalo jako vrtulníková loď, ale vypadalo jako obyčejná nákladní a vezlo náhradní jednotku Sajeretu připravenou k výsadku pro případ, že by nastaly potíže.

Konvoj se patnáctého dubna zastavil asi pětatřicet kilometrů od tuniského pobřeží a notný kus od výsostných vod Tuniska. Ve vodě mu poskytovala tichý a neviditelný doprovod izraelská ponorka Gal a vysoko na nebi sloužil jako komunikační retranslační stanice Boeing 707, který zároveň monitoroval tuniské frekvence, zda nevznikly nějaké potíže. Mohl taky rušit tuniskou radarovou a leteckou kontrolu, kdyby bylo třeba. Pobřeží hlídaly i izraelské stíhačky F-15, jež byly připraveny zasáhnout v případě nutnosti.

Slunce už na západě zapadalo za moře, když se z raketových lodí spustily gumové čluny. V každém byli dva členové námořního komanda a šest vojáků Sajeret Matkalu. Když se šero proměnilo v temnotu bezměsíčné noci, dopluli potichu ke břehu. Asi pět set metrů od pláže se z člunů spustilo sedm členů komanda Flotily 13 a doplavalo na pláž. Jako první vstoupil na tuniskou půdu velitel útočného týmu Flotily 13 Joav Galant. Pláž byla opuštěná. Komando ji zajistilo v širokém půlkruhu a navázalo vysílačkou kontakt s plavidly i agenty Mosadu, kteří čekali ve vozech. Členové komanda je požádali, aby přijeli k vodě, a pak řekli všem šestadvaceti mužům v člunech, že mohou bezpečně přistát. Vojáci Sajeretu doběhli k čekajícím autům Caesareje a převlékli se do suchých šatů, které si přivezli ve vodotěsných lodních pytlích. Měli do čtvrti Abú Džiháda proklouznout jako civilisté, muži i ženy, a pak vniknout do jeho domu a zabít ho. Všichni s sebou pro jistotu měli i vojenské průkazy pro případ, že by byli zajati, aby dokázali, že jsou vojáci.

Členové námořního komanda se rozptýlili po pláži, aby ji zajistili do chvíle, až se vrátí členové Sajeretu. Tři agenti Caesareje, kteří sledovali dům, těsně po půlnoci silnými dalekohledy spatřili, že přijelo auto Abú Džiháda. Dva bodyguardi, z nichž jeden dělal i řidiče, šli dovnitř s ním. Řidič zůstal v domě jen krátce a pak se vrátil do auta a usnul. Druhý chvíli poseděl v obýváku a potom sešel do suterénu a usnul také. V ložnici spal malý synek Abú Džiháda Nidál. Manželka Intisár a šestnáctiletá dcera Hanan čekaly na Abú Džiháda v jiné ložnici. Intisár později vzpomínala, o čem mluvili:

„Byla jsem dost unavená. Zeptala jsem se ho, jestli je taky unavený, ale řekl, že ne. Poprosila jsem ho, ať jde spát, ale řekl, že musí ještě dodělat spoustu práce. Sedl si ke stolu u nás v ložnici a psal dopis velitelům intifády. V ložnici s námi byla i Hanan. Zeptal se jí, co celý den dělala. Odpověděla, že byla jezdit na koni. Pak si vzpomněla, že mu chtěla vyprávět sen, který měla předešlou noc. Zdálo se jí, že je s několika kamarády v Jeruzalémě. Modlili se v mešitě, když je zničehonic vyhodili izraelští vojáci a pak je honili. Utíkala a utíkala, až vyběhla za brány města a tam spatřila otce. Zeptala se ho, kam jde, a Abú Džihád odpověděl, že do Jeruzaléma. Zeptala se, jak se tam dostane, když je město plné izraelských vojáků, a on řekl, že pojede na bílém koni.

Když mu sen vylíčila, Abú Džihád si sundal brýle a řekl, ,ach, Hanan, ano, ano, jsem na cestě do Jeruzaléma‘.“

Ve vile zazvonil telefon. Abú Džihád zvedl sluchátko. Izraelští agenti, kteří linku odposlouchávali, slyšeli, jak mu spolupracovník, jenž mu zařizoval cesty, říká, že mu koupil letenku do Bagdádu a letadlo odlétá z Tunisu krátce po třetí hodině ráno. To byl však pro Izraelce problém. Chtěli do domu vniknout asi v půl druhé, aby bylo co nejjistější, že budou všichni spát. Kdyby ale čekali tak dlouho, byl by jejich cíl nejspíš už na cestě k letišti.

Takže tak dlouho čekat nemohli; operace musela začít okamžitě. Vedoucí oddělení zvláštních operací Jiftach Rejcher, který byl na lodním velitelství na moři, zavolal vysílačkou velitele Sajeretu Mošeho Jaalona. Mluvili zašifrovaně a anglicky pro případ, že by jejich rozhovor někdo zachytil. „Bogarte, tady Richard. Můžete odejít ze stanice. Můžete odejít ze stanice. Jděte rychle, opakuji: jděte rychle.“

Pak si Rejcher uvědomil, že Abú Džihád se chystá odletět, a proto bude on i jeho lidé pravděpodobně vzhůru. „Bogarte,“ upozornil, „tady Richard. Protože šéf odjíždí, chci ti říct, že jsou lidé, kteří dnes v kanceláři nebudou spát.“

Jaalon: „Oukej, Richarde, rozumím.“

Rejcher zavolal jednomu z agentů Caesareje, kteří pozorovali dům zpoza stromů: „Willy, je něco nového v okolí kanceláře nebo u červeného auta?“

Willy: „Ne.“

Rejcher: „Bogart je na cestě. Než vejde do kanceláře, zavolá ti. Jestli se situace jakkoli změní, dej mu vědět, protože potřebuje souhlas. Tvůj souhlas.“

Oba volkswageny přivezly do čtvrti šestadvacet mužů Sajeret Matkalu vyzbrojených pistolemi Micro Uzi a Ruger dvaadvacet s tlumiči a laserovými ukazovátky. Půl kilometru před nimi jeli v peugeotu dva agenti Caesareje, muž a žena, aby zkontrolovali silnici a ujistili se, že hlavní oddíl nenarazí na nic nečekaného.

Všechny tři automobily zastavily asi pět set metrů od domu a členové komanda se k němu začali plížit. Ještě však bylo zapotřebí konečné pozitivní identifikace. Sledovači viděli, že vůz Abú Džiháda přijel a on vešel i s ochrankou dovnitř. To ale podle protokolu podepsaného Rabinem nestačilo. Hlas a způsob vyjadřování Abú Džiháda už předtím stovky hodin studovali tři experti z Jednotky 8200 hovořících plynně arabsky, které Mosad do akce rovněž zapojil. Teď seděli se sluchátky na uších ve velitelském bunkru v Tel Avivu, zatímco technici spojovali do domu Abú Džiháda hovor s Wazírovou vilou přes ústřednu v Itálii, přes kterou obvykle komunikoval s obsazenými územími.

Technici dodali do pozadí hluk davu. „Ya, Abú Džiháde,“ zařval jeden z hlasových expertů do sluchátka. „Zatkli Abú Rahmu! A teď ti hajzlové chtějí odvést do vězení celou rodinu!“ A dodal i arabskou nadávku: „Inšalláh jišrabú wáridat an-nisá!“ („Ať pijí menstruační krev!“) Abú Džihád se snažil muže na druhém konci uklidnit, aby se dozvěděl víc podrobností. Technici v Tel Avivu rozhovor protahovali, dokud všichni tři experti nezvedli ruce na znamení, že hlas s jistotou identifikovali.

„Úvodní lekce, máte zelenou,“ odvysílal velitelský bunkr v Tel Avivu předsunutému velitelství na moři. Zpráva byla okamžitě předána jednotkám v terénu. Nachum Lev a další voják převlečený za ženu šli první. Lev nesl velkou krabici, která na první pohled obsahovala cukroví, ale uvnitř skrývala pistoli s tlumičem. Přistoupil k bodyguardovi v autě před domem, ukázal mu prospekt na jistý hotel a zeptal se, jak se tam dostanou. Strážce se zahleděl na brožurku. Lev zmáčkl spoušť a střelil ho do hlavy.

Pak dal znamení ostatním členům komanda. Menší oddíl se vydal k domu s hydraulickým zvedákem, kterým měl otevřít dveře. Když to nacvičovali, dveře se otvíraly tiše. Teď ale zavrzaly. Bojovníci ztuhli. Ve spícím domě však nebylo slyšet žádnou reakci. Jeden z muž pokynul dalším v ostatních autech, že pobřeží je čisté. Zbytek bojovníků zaujal pozice okolo domu a jeden oddíl obklíčil zadní dvorek.

Muži ze Sajeret Matkalu vrazili dovnitř do vstupní haly. Několik se jich rozběhlo do suterénu, kde se právě probudil druhý bodyguard. Zastřelili ho dřív, než stačil natáhnout pušku. Pak spatřili dalšího spícího muže – tuniského zahradníka, který se tam rozhodl strávit noc. Zastřelili ho také. „Ten samozřejmě nic neprovedl, ale při takových operacích není jiná možnost,“ vysvětlil Lev. „Je třeba zajistit, aby byl neutralizován veškerý potenciální odpor.“

Křik mužů probudil nahoře manželku Abú Džiháda Intisár. Abú Džihád seděl u psacího stolu. Odstrčil ho, rychle vstal a vyndal ze skříně pistoli.

„Co se stalo?“ ptala se Intisár. „Co se stalo?“

Do patra už běžel po schodech jeden muž ze Sajeret Matkalu, celý v černém a se zamaskovaným obličejem. Těsně za ním byl velitel Lev. Abú Džihád zatlačil manželku dál do ložnice.

První Izraelec po něm vystřeli. Abú Džihád spadl na zem. Pak vypálil dlouhou dávku Lev. Abú Džihád byl mrtev.

Intisár se doplazila k manželovi a objala ho. Voják jí namířil pistoli na záda a hrubě ji odstrčil ke zdi. Byla si jistá, že ji zastřelí. Místo toho ji odvedl z cesty, aby zastřelena nebyla.

Přišel třetí člen komanda a znovu vystřelil na Abú Džiháda. Poodstoupil a pak střílel čtvrtý Izraelec.

Probudil se kojenec Nidál a začal křičet. Intisár si byla jistá, že ho také zasáhla kulka. Nějaký hlas zdola křičel, „Ale! Ale!“ (rychleji, rychleji!).

Nakonec nad mrtvým tělem stanul i podplukovník Jaalon a vystřelil jako pátý.

„Bas!“ vykřikla Intisár. Dost!

Abú Džihád měl v sobě dvaapadesát kulek. Zemřel třiadvacet let poté, co Golda Meirová podepsala jeho první rozsudek smrti.

Když Jaalon na atentát vzpomínal o mnoho let později, v roce 2013, kdy byl ministrem obrany, řekl: „Podívejte, rozhodně to nebyla příjemná scéna. Stála tam ta žena, pořád se chtěla někam vrhat a nehýbala se jen proto, že na ni jeden z mužů mířil, a my jsme znovu a znovu stříleli do jejího manžela. Nedá se říct, že by mi to nevadilo nebo mě to nějak těšilo. Ale muselo se to udělat, i když to bylo před očima jeho ženy a dcery.“

Jaalon však nelituje. Označil operaci za „dokonalý úder“ a se svým typickým cynismem dodal: „Nechápu, proč říkáme, že my, Izrael, prohráváme válku o lidské mozky. Když jsem poslal Abú Džihádovi kulku mezi oči, přímo doprostřed mozku, tak jsem přece vyhrál, ne?“

Všichni Izraelci vyvázli z Tuniska bez zranění. Místní policie měla co dělat, aby ověřila množství falešných hlášení agentů Caesareje o řadě vozidel prchajících ze čtvrti Abú Džiháda směrem do centra Tunisu – přesně opačným směrem, než kterým se atentátníci vydali. Policie postavila zátarasy a prohledala desítky aut. O tři hodiny později pak našla na pláži opuštěné pronajaté volkswageny a peugeot.

Druhý den odpoledne se jeden reportér zeptal Šamira, jestli se Izrael na tomto cíleném útoku podílel. „Slyšel jsem o něm,“ konstatoval suše, „v rádiu.“

Abú Džiháda pohřbili pár dní nato s vojenskými poctami. Stal se mučedníkem. Za rakví kráčel Jásir Arafát s vdovou Intisár a jejím nejstarším synem Džihádem.

Izraelci tehdy považovali zabití Abú Džiháda za obrovský úspěch.

„Rabin mi později děkoval, že jsem ho přesvědčil,“ poznamenal Moše Nisim. „,Netušíte, jakou jste měl pravdu,‘ řekl mi, ,lidé mi provolávají slávu, potřásají mi rukou a ukazují zvednutý palec. Národu to způsobilo takovou radost! Tolik to pozvedlo morálku! Bylo to velmi dobré k posílení naší odstrašující síly.‘“

Smrt Abú Džiháda byla pro OOP skutečně velkou ranou. Byl to zkušený a důvtipný velitel a bez něj Fatah podnikal mnohem méně úspěšných útoků proti Izraeli.

Bezprostředním a proklamovaným důvodem jeho zabití však bylo utlumení intifády, a v tomto ohledu atentát svého cíle nedosáhl. Útok měl ve skutečnosti přesně opačný účinek – likvidace Abú Džiháda sice značně oslabila vedení OOP, ale posílila Výbory lidového odporu na obsazených územích, které v čele povstání stály doopravdy. A Izrael ještě pořád nevymyslel reakci na vlny protestů či rostoucí kritiku mezinárodního společenství.

Mnoho Izraelců, kteří se operace zúčastnili, toho dnes litují. Někteří jsou přesvědčeni, že impozantní osobnost Abú Džiháda umírňovala

Arafáta a jeho hlas by byl velice prospěšný po vzniku Palestinské autonomie v roce 1994. Kdyby byl zbožňovaný a charismatický Abú Džihád zůstal naživu, možná by Hamás nedokázal upevnit pozice a uchvátit tak velkou část palestinské veřejnosti.

Amnon Lipkin-Šachak, jenž byl v době atentátu ředitelem Amanu a později i náčelníkem generálního štábu, řekl, že „kdybychom žili v ideálním světě a věděli, že se OOP krátce po likvidaci Abú Džiháda vydá diplomatickou cestou, tak bychom s ním po útoku na jeho dům nejprve prodebatovali jeho postoj k ústupkům vůči Izraeli a teprve potom se rozhodli, jestli ho zabijeme, nebo ne. Ze zpětného pohledu je jeho nepřítomnost skutečně do určité míry patrná. Mohl významně přispět k mírovému procesu.“

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

INTIFÁDA

Třiadvacátého června 1988 přijel do palestinské vesnice Salfit na svazích samařských kopců na Západním břehu televizní štáb stanice ABC.

Obsazená území se tehdy ještě pořád zmítala v prudkých křečích intifády. Na denním pořádku byly násilné protesty, teroristické útoky a házení kamení a zápalných lahví. Na obou stranách bylo mnoho mrtvých.

Tento konflikt lákal mezinárodní média.

Ve vesničce Salfit bydlela rodina Dakdúků. Jeden z jejích synů, Nizár, figuroval na předním místě seznamu hledaných osob služby Šin Bet, třebaže mu bylo teprve osmnáct. Zpravodajské informace naznačovaly, že je vůdcem gangu teenagerů, který hází benzínové bomby na izraelské autobusy. Armáda na provokace reagovala formou kolektivního trestu, která se tehdy často uplatňovala, a šestnáctého června zničila Dakdúkovým dům. Druhý den izraelská televize odvysílala rozhovor s Nizárem a jeho matkou, kteří stáli v troskách domu. Nizár s úsměvem popřel vše, z čeho byl obviňován, ale ani moc neprotestoval, když novinář naznačil, že je jakýmsi místním hrdinou. Bylo zjevné, že mu mediální pozornost nevadí.

Když týden nato přijel televizní štáb ABC a zeptal se rodiny, jestli by mohl s Nizárem natočit rozhovor, chlapec se objevil během několika minut. Reportér vysvětlil, že na něj zapůsobilo interview pro izraelskou televizi a chce o něm natočit větší reportáž. Štáb navrhl, aby se rozhovor odehrál na kopci nad vesnicí. Nizár souhlasil, ale požádal o chvilku strpení, aby si mohl převléct košili.

„Není třeba,“ řekl reportér, „mám zásobu čistých košil v dodávce.

Jakou máš velikost?“

Nizár se jako každý mladík z takové pozornosti zaradoval a skočil do jedné ze dvou dodávek televizního štábu, na nichž bylo logo ABC. Celá skupina vyrazila na kopec, aby natočila rozhovor.

Když se Nizár ani za několik hodin nevrátil domů, začala si rodina dělat starosti. Druhý den ráno zavolali do kanceláře ABC v Tel Avivu. Zaměstnance zpravodajství překvapilo, že Nizár zmizel. Překvapilo je vlastně i to, že někdo od nich byl v Salfitu. Krátké vyšetřování ukázalo, že Nizára nikdo z ABC neodvezl. ABC měla podezření, že šlo o izraelskou zpravodajskou službu.

Ředitel zpravodajství ABC Roone Arledge kontaktoval premiéra Jicchaka Šamira. Znali se, a tak se k němu dostal. Arledge byl bez sebe vzteky. Akce Šin Bet, prohlásil, „představuje vážné nebezpečí pro bezpečnost legitimních novinářů“. A požadoval, aby byla celá věc „okamžitě vyšetřena a zjistilo se, kdo takovou akci nařídil“, a žádal „ujištění, že izraelská vláda nepodporuje oficiální politiku hrát si z jakéhokoli důvodu na novináře“.

Šamir o incidentu v Salfitu nic nevěděl, ale došlo mu, že jde o něco, co by mohlo velmi rychle přerůst ve skandál obrovských rozměrů. A tak svolal hned na večer schůzi šéfů armády a zpravodajských služeb.

Intifáda se vyznačovala dvěma druhy palestinské činnosti proti izraelské okupaci: mohutnými lidovými protesty a teroristickými činy proti vojákům a osadníkům.

Už v roce 1986 generálmajor Ehud Barak, tehdy šéf Centrálního velitelství armády, zřídil spolu s velitelem operačního oddělení generálního štábu generálmajorem Meirem Daganem přísně utajovanou jednotku Duvdevan (hebrejsky „třešně“), která měla bojovat proti teroristům na Západním břehu. Teď byla nasazena do akce.

Jejím bojovníky byli mistaarvim, kteří působili v utajení v hloubi palestinského území; většinou se vydávali za Araby a útočili na lidi vedené na seznamu hledaných osob. Jádro Duvdevanu tvořili veteráni elitních vojenských jednotek, zejména námořních komand.

Díky dlouhému a vysilujícímu výcviku, k němuž patřilo i speciální školení, jak se vyznat na arabských územích a osvojit si oblečení a techniku převleků, předváděl Duvdevan mimořádné operační výkony. Vojáci uměli dokonale splynout s přelidněným a nepřátelským palestinským prostředím, dokonce i v malých vesnicích, kde cizinec okamžitě upoutá pozornost.

Byl to právě tým Duvdevanu, který předstíral, že je štáb ABC, a unesl Nizára Dakdúka ze Salfitu.

Před touto operací absolvovali muži vybraní pro tento úkol (jeden se narodil a vyrostl v Kanadě a druhý byl z USA) několikadenní intenzivní školení ve studiích izraelské státní televize v Jeruzalémě. Učili se, jak pracuje televizní štáb, jak se dělá rozhovor, jak se používá kamera a jak zvukař drží mikrofon. Izraelské televizní stanice jim také půjčily vybavení a Šin Bet se postarala o nápisy, loga a novinářské průkazy.

Když falešný televizní štáb sebral Dakdúka a odjel ze Salfitu, zamířil zdánlivě na kopec, kde se mělo natočit interview. Tam dodávka zastavila u čehosi, co vypadalo jako běžné armádní kontrolní stanoviště, ale ve skutečnosti šlo o další skupinu členů Duvdevanu. Vojáci tam hledaného mladíka spoutali, zavázali mu oči a předali ho Šin Bet k výslechu. Šamir zuřil, že ho o schválení operace v Salfitu nikdo nepožádal, a na místě zakázal používat média ke krytí agentů – a „rozhodně, rozhodně ne americká“. Major Uri Bar-Lev, jenž byl za operaci zodpovědný a v roce 1986 patřil k zakladatelům Duvdevanu, se snažil Šamira uklidnit a vysvětlit mu, proč bylo tak důležité léčku s ABC News nastražit.

„Pane premiére, bylo nám jasné, že ten kluk jen hledá příležitost, aby mluvil. Věděli jsme, že tohle je nejjednodušší způsob, jak ho dostat z vesnice, aniž vypukne pozdvižení,“ řekl Bar-Lev.

Bar-Lev prý také s sebou přinesl videonahrávku, kterou „štáb“ natočil, aby ukázal, jak účinná celá akce byla. A pak „viděl, jak se výraz na Šamirově pomačkané želví tváři postupně zklidňuje, až se mu to nakonec začalo líbit“.

Šamir se usmál. „V ilegalitě jsme taky někdy museli používat převleky,“ řekl. Brzy ho však nostalgie opustila a on zopakoval rozkaz:

„Co se stalo, stalo se. Ale odteď už média ke krytí nepoužívejte!“

„Pane premiére, máme zrovna rozjetou další podobnou operaci,“ řekl Bar-Lev. „Prosím vás, nezakazujte tuhle pracovní metodu tak kategoricky.“

A Šamir po chvilce přemýšlení odpověděl: „No tak dobře, ale zakazuju používat ke krytí americké novináře.“

Dakdúk byl vyslechnut a nakonec dostal dlouhý trest vězení, ale vyšel z toho živý. V mnoha dalších případech (armáda dodnes, i po třiceti letech, odmítá prozradit přesná čísla) skončily operace Duvdevanu smrtí lidí, kteří byli jejich cílem. „Podstatou Duvdevanu bylo zabíjet teroristy nenápadně,“ vysvětlil Joni Koren, důstojník Amanu a blízký spolupracovník Baraka.

„Pravidla jsou naprosto jasná,“ poznamenal Bar-Lev. „Pokud je hledaná osoba spatřena se zbraní v ruce, pro naše vojáky to znamená nebezpečí, a proto musí být okamžitě zastřelena.“

Rozhovory s bývalými členy jednotky ukázaly, že při řadě operací bylo jasné, že podezřelý bude ozbrojen, a tak se v podstatě jednalo o cílený atentát. Často bylo dokonce povinné „ověřit úmrtí“, tedy nastřílet do muže, který už ležel na zemi, další kulky, aniž mu dali šanci se vzdát.

Armáda popřela, že by Duvdevan „ověřování úmrtí“ prováděl, ale důkaz přišel, když byl omylem zastřelen voják jednotky seržant Elijahu Aziša, jehož si jeho kolegové spletli s hledaným Palestincem. Šetření oddělení trestního vyšetřování armády ukázalo, že byl střelen opakovaně, aby bylo jisté, že je mrtvý.

Duvdevan a další podobné jednotky provedly za intifády stovky takových akcí. Drobní obchodníci, pastevci, taxíkáři, ženy na ulici – v podstatě kdokoli, koho bylo možné potkat v arabském městě či vesnici, ti všichni mohli být vojáky Duvdevanu a zničehonic vytáhnout ukrytou zbraň. „Terorista, který se snaží přežít, neútočí. Naše činnost uvrhla členy teroristických buněk do naprosté nejistoty,“ řekl Bar-Lev.

„Nevěděli, odkud přijde, netušili, komu mohou věřit ani kde se mohou cítit v bezpečí.“

Někdy také vojáci Duvdevanu předstírali, že jsou izraelští Židé. V únoru 1990 se Šin Bet dozvěděla, že jedno ozbrojené komando napojené na Fatah chce zaútočit na záložníky izraelské armády na Náměstí Manára v centru Rámalláhu na Západním břehu. A tak se vojáci

Duvdevanu převlékli za záložníky; v neupravených uniformách seděli v restauraci na náměstí, pojídali humus, z košil jim vylézaly pupky a pušku neměli po ruce. Po dvou týdnech čekání došlo k očekávanému útoku. „Záložníci“ se vymrštili, odtrhli si umělohmotná břicha a vytáhli ukryté pistole Micro Uzi. Spustili palbu a několik útočníků zabili. O ostatní se postarali odstřelovači rozmístění kolem.

Duvdevan a podobné jednotky zřízené policií a Šin Bet dosáhly svého cíle – výrazně oslabily palestinské teroristické skupiny, někdy i s fatálními následky, a markantně tak zredukovaly jejich činnost.

I když byl však tento úspěch významný, jen zvýraznil obecný strategický neúspěch ve válce proti lidovému povstání. Izrael na masové protesty reagoval s elegancí nemotorného obra, jenž se snaží zahnat hejno čiperných trpaslíků. Vojáci pozatýkali tisíce demonstrantů, kteří skončily ve zvláštních detenčních táborech na jihu země. Mnoho obyvatel palestinských území muselo dodržovat dlouhý zákaz vycházení, domy aktivistů se demolovaly nebo zavíraly a aktivisté byli deportováni. Po většinu roku byla zavřená řada škol.****

Televizní záběry násilností měly za následek výrazné zhoršení mezinárodní pověsti Izraele a zvýšení tlaku, aby Izrael začal s Palestinci jednat. Zejména naléhali americký prezident George H. W. Bush a ministr zahraničí James Baker.

Navzdory rostoucí mezinárodní kritice, nespokojenosti izraelských občanů a nutnosti nasazovat k potlačování protestů stále víc vojáků však premiér Jicchak Šamir a vláda jeho strany Likud odmítala s OOP o obsazených územích vyjednávat. Šamir a jeho pravicoví ministři dál tuto organizaci považovali za iniciátora intifády a byli přesvědčeni, že ji umlčí útoky na její vůdce na obsazených územích i na Arafátovy lidi v Tunisku. Jejich názor nezměnilo ani to, že atentát na Abú Džiháda lidové povstání neutlumil.

Premiér nařídil Mosadu, aby se dál soustředil na shromažďování informací o OOP a vymýšlení plánů, jak zabíjet její lidi. Ředitel Mosadu Šabtaj Šavit, který měl podobné názory jako Šamir, mu s radostí vyhověl. Chtěl dokonce zajít ještě dál – zatímco zuřila intifáda, Šavit žádal povolení, aby si Izrael mohl vyřídit staré účty a zlikvidovat bývalé členy Černého září.

OOP však výrazně posílila svou vnitřní bezpečnost. Úder izraelského letectva v Tunisku v roce 1985 a následný útok komanda na Abú Džiháda vedly ke vzniku řady vyšetřovacích komisí Fatahu, které měly odhalit zdroje úniku informací Izraeli. Nic však nezjistily. I tak ale byla ve všech objektech OOP zavedena přísná opatření, k nimž patřilo i prověřování všech uchazečů o členství, důsledné rozčleňování informací jen určitým lidem nebo testy na detektoru lži, které prováděla tuniská zpravodajská služba. To vše špionáž Mosadu velmi komplikovalo.

Už nebylo možné najímat v Tunisku agenty. Izraelské akce na tuniském území rozhněvaly místní úřady, a ty tak s OOP otevřeně spolupracovaly a pomáhaly jim zpřísnit bezpečnost.

Mosad proto stejně jako v mnoha jiných případech hledal vhodné agenty mezi Palestinci, kteří cestovali do takzvaných opěrných zemí, tedy těch, kde mohli agenti a jejich řídicí důstojníci fungovat relativně svobodně a kde měl Izrael diplomatické zastoupení.

Nejvhodnější byla k této činnosti Francie, kudy projížděla většina představitelů OOP na cestě z Tuniska. Řada z nich bydlela v Paříži v zavedeném hotelu s dobrou pověstí Le Meridien Montparnasse, který si oblíbili blízkovýchodní podnikatelé. K překvapení zaměstnanců Mosadu měla v témže hotelu množstevní slevu izraelská letecká společnost El Al, takže v něm přebývali piloti a posádky letadel. Agenti Mosadu každé ráno sledovali, jak díky pouhé shodě okolností vysocí představitelé OOP žvýkají croissanty a upíjejí kávu s mlékem v téže kavárně jako piloti El Al, z nichž mnozí byli záložními důstojníky izraelského letectva.

Mezi lidmi z OOP, kteří hotel navštěvovali, byl i Adnán Jásín, aktivista středního významu, jenž se staral o chod a bezpečnost tuniského ústředí organizace. Jásín svým šéfům rovněž pomáhal s osobními věcmi a koordinoval jim dovolené, zařizoval lékařskou péči a sháněl luxusní zboží – sportovní vozy dopravované v kontejnerech loděmi z Marseille, drahé parfémy, kubánské doutníky a alkohol. Život v exilu, daleko od strádání palestinského lidu na obsazených územích, některé představitele OOP neuvěřitelně zkazil.

I Jásín pečoval o svůj pohodlný život. Koncem osmdesátých let sahali vysocí činitelé organizace i do její pokladny a žili v luxusu na úkor palestinské revoluce. V Mosadu se jim říkalo posměšně mdawwar, arabsky „povaleči“, anebo „revolucionáři ze Champs-Élysées“.

Kromě svých povinností vůči OOP jezdil Jásín často do Paříže – za svou ženou, která měla rakovinu a podstupovala tam chemoterapii. Manželé vždycky bydleli v hotelu Le Meridien Montparnasse. Jásín měl spolehlivou adresu, zaběhnuté zvyky a spoustu informací o OOP. A tak koncem roku 1989 schválil ředitel Křižovatky Mosadu Avi Dagan operaci Zlaté rouno, jejímž cílem bylo Adnána Jásína naverbovat.

Jednoho březnového rána roku 1990 usedl Adnán Jásín v hotelu ke snídani s několika svými kolegy z OOP. U vedlejšího stolu si četl noviny se světlezelenými stránkami muž blízkovýchodního vzhledu s hotelovým klíčem na stole. Tyto rekvizity – klíč a noviny – tam nebyly náhodou. Patřily členovi Křižovatky, jenž měl Jásína naverbovat a chtěl s potenciálním agentem navázat první kontakt. Je to citlivé stadium, jež vyžaduje kázeň a trpělivost. „V této chvíli je nejdůležitější snažit se přimět druhou stranu, aby udělala první krok a kontakt iniciovala sama,“ vysvětlil jeden řídicí důstojník Křižovatky, který se na operaci Zlaté rouno podílel, „anebo přinejmenším nevypadat, že se snažíte přespříliš a nejednat s agresivitou, která by mohla vzbudit podezření. Jistě by vám byl podezřelý člověk, který by přišel na autobusovou zastávku až po vás, ale mnohem méně, pokud tam bude před vámi. Když vstoupím do výtahu a někdo za mnou spěchá dovnitř a pak vystoupí ve stejném patře jako já, vypadá to podezřele. Když tam ale už je, je podezřelý mnohem míň. Mluvíme o nesčetných jemných nuancích, které mají umožnit, aby situace plynula přirozeně. Málokdy potkáte někoho, kdo je natolik amorální, že mu můžete věci hned shrnout a podat mu kufr plný peněz v hotovosti. U většiny lidí musíte postupovat opravdu důmyslně a velmi trpělivě.“

Klíč od pokoje ležel na stole proto, aby vytvořil pocit důvěrnosti a naznačil, že jeho majitel je rovněž hostem hotelu Le Meridien. A noviny se zelenými stránkami znal každý arabský čtenář, jenž cestoval do ciziny: Aš-Šarq al-Awsat, který vydával v Londýně jeden člen saúdské královské rodiny a jenž byl považován za relativně umírněný deník.

Toho rána v Paříži měl Mosad štěstí. Jeden z lidí z OOP, kteří spolu snídali, i když to nebyl zrovna Jásín, se agenta Mosadu zeptal na něco v novinách. Agent mu přátelsky deník podal. Pak se mezi ním a Palestinci rozvinula konverzace a muž z Mosadu si dával dobrý pozor, aby nevěnoval zvláštní pozornost Jásínovi. Jeden ze skupiny pozval agenta, aby si přisedl, ale on zdvořile odmítl a odešel, aby nevzbudil pozornost přílišnou horlivostí.

Další den ráno potkala palestinská skupinka agenta Mosadu znovu. Představil se jako egyptský obchodník jménem Hilmí a rozproudila se živá konverzace. Dva dny nato přišel Jásín do jídelny sám a rozhlédl se, jestli tam není nějaká společnost. Mluvil jen arabsky, a tak byl rád, že vidí Hilmího, jenž opět četl své zelené noviny. Zeptal se, jestli si může přisednout, a Hilmí s radostí souhlasil.

Byla to dokonalá kontaktní metoda. Jásín byl přesvědčen, že vztah navázal on, a neměl žádný důvod k podezření. Hilmí mu vyprávěl, že se zabývá dovozem a vývozem mezi Francií a arabským světem, a naznačil, že si přijde na slušné peníze. Chamtivý Jásín se ho zeptal, jestli by spolu nemohli později poobědvat v nedaleké restauraci, a Hilmí souhlasil. Později se sešli ještě dvakrát.

Z Hilmího rozhovorů a informací, které už Mosad měl, si Křižovatka udělala obrázek o Jásínově povaze. Nebyl právě lichotivý. Informační složka Křižovatky ho líčí jako vulgárního, nevzdělaného, agresivního a obhroublého; jeho hlavní starostí bylo společenské postavení a namastit si kapsu. Hilmí uvedl, že se ho Jásín pokusil zatáhnout do měnových transakcí a pašování zboží do Tuniska. Později byli lidé Mosadu dokonce svědky jeho ostudného chování k vlastní ženě, které dal na veřejnosti facku.

Pro Mosad byl zkrátka ideálním rekrutem.

Přátelství mezi Hilmím a Jásínem se upevňovalo. Nakonec mu Hilmí řekl o jednom příteli-obchodníkovi, který byl napojen na íránské velvyslanectví v Paříži. Hilmí si díky přátelství s ním vydělal spoustu peněz, řekl. Nikdy ale Jásínovi nenabídl, že mu ho představí. Jen si s touto známostí pohrával jako s návnadou a trpělivě čekal, až se Jásín chytí. A když Jásín konečně poprosil, jestli by mohl Hilmího na příští schůzku s jeho známým doprovodit, Hilmí váhal jako rybář, který si hraje s prutem a nenasazuje háček. Jásín dotíral a Hilmí odmítal. Až po celém měsíci opakovaných proseb nakonec souhlasil, že ho svému íránskému známému představí.

Obchodník s íránskými konexemi byl samozřejmě další agent Křižovatky. Svou roli hrál perfektně; popsal Jásínovi řadu budoucích obchodních iniciativ, jež plánuje, a řekl mu, že by ho do některých mohl zapojit. Ale Íránská islámská republika se velice zajímá o palestinskou kauzu, dodal. Je důležité, aby Íránci věděli, že OOP dobře funguje a „dělá správné věci“, jimiž měl na mysli pokračování teroristické činnosti proti Izraeli mimo jeho hranice a stupňování intifády na Západním břehu a v Gaze. „Islámská republika udělá, co bude moci, aby sionistický útvar zničila a vrátila Palestincům, co jim patří,“ řekl.

Jakékoli informace, které může Jásín dodat z ústředí OOP, budou vítány a štědře odměněny.

Křižovatka sázela na to, že zrazovat OOP bude pro Jásína snadnější, když bude přesvědčen, že prodává tajemství Íránu, a ne nepříteli.

Vyplatilo se to. Jásín se stal pro Mosad zcela výjimečnou investicí. Za několik desítek tisíc dolarů mu na pravidelných schůzkách v Paříži dodal obrovské množství velmi kvalitních informací. Především poskytl podrobnosti o Hammám Šottu, ústředí OOP v Tunisu, zejména o každodenním provozu, ale i plánech. Vylíčil všechno, včetně proměňující se struktury organizace, kdo sedí v které kanceláři, kdo se s kým schází, jak se přerozdělily pravomoci Abú Džiháda, jak se předávají zbraně a podněcuje intifáda, jak se připravují teroristické útoky a verbují ozbrojenci. Své detailní operační zprávy zpestřoval i kvalitními klevetami. Jásín byl první, kdo odhalil rodící se důvěrný vztah mezi dcerou palestinské novinářky, spisovatelky a politické aktivistky Raymondy Tawíl Suhou a předsedou OOP Arafátem, jenž Suhu jmenoval poradkyní svého úřadu. Brzy potom se vzali.

Adnán Jásín také izraelskou zpravodajskou službu upozornil na plán Arafáta a jeho spolupracovníka Džibríla Radžúba – chystali se dát zavraždit Jicchaka Šamira a Ariela Šarona, aby pomstili smrt Abú Džiháda. Určeným atentátníkem byl frustrovaný a zadlužený izraelský Žid jménem Rafael Avraham, který přistál v Izraeli v říjnu 1992 s velkým množstvím peněz v hotovosti a plánem atentátu. Adnán Jásín o něm věděl, protože mu celou cestu zařizoval.

Agenti Ptáků na Avrahama čekali, hned jak vystoupil z letadla. Radžúba to šokovalo: „Opravdu nechápu, jak ho Šin Bet mohla dostat tak rychle. Vždyť ani nestihl nic udělat. Vystoupil z letadla a šup, už byl zatčen.“

Jásín byl nekonečnou studnicí informací a nepředstavitelně hodnotným zdrojem. Díky němu mohl Mosad neustále sledovat mnoho svých cílů, které chtěl zlikvidovat, především proto, že jim Jásín zařizoval všechny lety a ubytování v hotelech. Jeden takový případ se stal koncem ledna 1992, kdy francouzské úřady přes Červený kříž povolily předsedovi Lidové fronty pro osvobození Palestiny Georgi Habašovi návštěvu Francie kvůli léčení, přestože figuroval na seznamu nejhledanějších osob v této zemi i v několika dalších. Izraelci zkoumali na pozadí Jásínových informací možnosti, jak ho zlikvidovat, ale Francouzi Habaše bedlivě střežili. A tak nechal Mosad místo útoku uniknout do médií skandální zprávu o jeho návštěvě a způsobil vládě Françoise Mitterranda značné potíže.

Jásín také sledoval činnost mužů, kteří byli podle Mosadu zapojeni do masakru v Mnichově v roce 1972. I když je Golda Meirová nechala zapsat na seznam cílů už skoro před dvaceti lety, někteří stále unikali.

„Pro nás měl však tenhle seznam otevřený konec,“ vysvětlil jeden spolupracovník ředitele Mosadu Šavita.

Jedno z jmen na tomto seznamu patřilo Átifu Bseisovi, který byl době teroristického útoku členem Černého září a do roku 1992 se stal vysokým představitelem OOP. Nikdy se neobjasnilo, jakou roli v mnichovském masakru hrál. OOP tvrdila, že se na něm vůbec nepodílel, ale Mosad tvrdil, že ano. Stejně to bylo jedno – Šavit byl odhodlán Mnichov pomstít a legitimním cílem byl pro něj každý, kdo byl s Černým zářím spojován. V této době to však byla podivná odbočka, protože na Blízkém východě zuřila intifáda. Na obsazených územích to jen vřelo a Izrael potřeboval mnohem naléhavěji zpravodajské informace odtamtud, a ne zabíjet lidi za zvěrstva spáchaná o několik desetiletí dříve. Premiér Šamir ale příkaz k likvidaci Bseisa znovu potvrdil. Podle jednoho agenta bylo důvodem jen to, že „jsme ho měli na dosah“ – s pomocí Jásína.

Začátkem června 1992 odletěl Bseiso z Tuniska na řadu schůzek s německými a francouzskými zpravodajskými službami a také s Robertem Baerem ze CIA. „V roce 1979 zavraždil Mosad Alího Salámu, který dělal spojku se CIA,“ řekl Baer. „Jsem si jistý, že to Izraelci udělali proto, aby to spojení s námi přerušili. Nahradil ho Hání al-Hassan a pak Átif Bseiso. Přijel jsem tehdy do Paříže na pravidelnou schůzku s ním.“

Podle řady zdrojů byly tyto schůzky dalším důležitým důvodem, proč chtěl Mosad Bseisa zabít. Bylo mu jasné, že Bseiso je jednou z hlavních spojek mezi OOP a zpravodajskými službami na Západě, včetně německých, francouzských a amerických, a nejvyšší zpravodajští představitelé byli přesvědčeni, že tyto vztahy představují další krok k úplné mezinárodní diplomatické legitimizaci Arafáta a OOP a k izolaci Izraele. Skutečnost, že tyto palestinské spojky byly bývalými členy Černého září, jen přiživovaly izraelský hněv. Protesty Izraele na adresu západních zemí zůstávaly nevyslyšeny, a tak se židovský stát rozhodl vyjádřit nelibost jasnějším způsobem.

Protože Jásín opět zařizoval všechny detaily Bseisovy cesty, věděl i to, že se Bseiso na poslední chvíli rozhodl jet do Paříže z Bonnu autem, a ne letět letadlem, a že změnil i hotel a místo v Le Meridien Etoile bude bydlet v Le Meridien Montparnasse. Bseiso své plány paradoxně změnil proto, že se obával o svou bezpečnost.

Tým Bajonetu na něj čekal v hotelové hale. Agenti ho sledovali až do pokoje, kde si vybalil zavazadlo, vysprchoval se a převlékl k večeři. Byli mu v patách, když šel s přáteli povečeřet do nedaleké restauraci Hippopotamus a potom se vrátil do hotelu. Jakmile u vchodu do hotelu vystoupil z auta a zamířil do haly, dva muži Bajonetu ho pětkrát střelili. Pistole měla tlumič a oni hned po střelbě sesbírali prázdné nábojnice do sáčku, aby ztížili práci vyšetřovatelům.

K odpovědnosti za atentát se přihlásil muž, který tvrdil, že je mluvčím organizace Abú Nidála, ale to okamžitě popřel jeden ze skutečných mluvčích skupiny. Arafát hned označil za pachatele Izrael. Tehdejší ředitel Amanu generálmajor Uri Sagi brzy potom prohlásil, že nemá tušení, kdo atentát provedl – ale dodal, že Bseiso se podílel na mnichovském masakru, zmařeném útoku na letadlo v Římě v roce 1978 a na pokusu o vraždu jordánského velvyslance v Londýně.

Následky atentátu na Bseisa přišly rychle. CIA byla bez sebe vzteky, že Mosad opět zmařil její styky s OOP. Ještě víc zuřili Francouzi. Útok před elegantním pařížským hotelem pro ně představoval vážné narušení státní suverenity. Francouzští agenti začali své kolegy z Mosadu v Paříži omezovat, sledovali je, narušovali jejich schůzky a odhalovali a mařili jim zdroje. Soudní vyšetřování vraždy nebylo ve Francii uzavřeno dodnes.

Zabití Bseisa bylo ovšem jen drobným odbočením v kritické době. Izrael byl mezinárodně pranýřován a potřeboval co nejvíc spojenců.

Na druhé straně byla likvidace tak vysokého činitele OOP, jenž měl na starosti Arafátovy kontakty se západními zpravodajskými službami, nepochybně účinná. Spolu s dalšími operacemi, které vycházely z informací od Jásína, tento atentát v této době OOP nesmírně poškodil. Do poloviny devadesátých let se Mosadu a oddělení speciálních operací Amanu podařilo proniknout do počítačové sítě finančního oddělení Fatahu As-Samad al-Iqtisádí a pak převádět peníze z jednoho interního účtu na druhý tak, aby si členové mysleli, že nějací jejich kolegové kradou finanční prostředky organizace. Izraelské zpravodajské služby tak vyvolávaly nedůvěru a zmatek. Na ústředí vládl chaos, protože se neustále muselo zabývat hledáním zrádců a špionů. Výsledkem byl značný pokles útoků na Izrael.

Největší ranou však byla strategická blamáž, které se bez přispění Mosadu dopustil sám Arafát. V srpnu 1990 poslal Saddám Husajn devadesát tisíc iráckých vojáků a sedm set tanků za hranice do maličkého, ale na ropu bohatého Kuvajtu. Invazi odsoudili snad úplně všichni jak na Západě, tak na Blízkém východě. Nakonec ji odrazily početné mnohonárodní jednotky pod vedením Američanů. Jedinými arabskými vůdci, kteří Saddáma podpořili, byli Arafát a libyjský plukovník Muammar Kaddáfí, kteří navíc odmítli podepsat rezoluci Ligy arabských států, jež Saddáma vyzývala ke stažení sil z Kuvajtu. Arafát přirovnal koalici vedenou Američany, jejímiž členy byla i řada arabských států, „k nové křižácké výpravě“ a prohlásil, že Saddám je „obráncem arabského lidu, muslimů a svobodných lidí všude na světě“.

To rozhněvalo státy v Perském zálivu, na jejichž penězích byla závislá OOP, nenasytná jáma plná korupce. Do poloviny roku 1992 byla na suchu. OOP, dlouholetý postrach Izraele, byla konečně v úzkých.

Intifáda však stále pokračovala a víc a víc vyčerpávala izraelskou veřejnost. Armáda měla na obsazených územích desetitisíce vojáků; udržováním pořádku mezi palestinským obyvatelstvem během celého povstání byly pověřeny statisíce vojáků na povinné vojně, tedy většinou osmnáctiletých až jedenadvacetiletých. Místo aby armáda bránila hranice země, což byl její hlavní úkol, potlačovali vojáci demonstrace, prohledávali muže a ženy u silničních zátarasů a honili se za dětmi, které na ně házely kamení, aby splnili sisyfovský úkol potlačit povstání proti okupaci.

Tito mladí vojáci s sebou domů na krátkou dovolenou přiváželi beznaděj ze své práce a politické debaty v obývacích pokojích mezi znepokojenými rodiči a sourozenci se točily kolem otázky: „Proč tam vůbec jsme?“ Během čtyř let se intifáda proměnila z izolovaných nepokojů, o nichž se zmiňovaly noční zprávy, ve zdánlivě nekonečnou krizi, která dopadala na statisíce izraelských rodin. K rostoucí stísněnosti ze situace na obsazených územích přibyl strach a hněv, jež vyvolala řada palestinských útoků nožem za „Zelenou linií“, tedy uvnitř samotného Izraele. Nejvýznamnější byla vražda mladé dívky Heleny Rapové na telavivském předměstí Bat Jam v květnu 1992. Měla za následek bouřlivé protesty proti vládě a pocit, že Šamir nedokáže obyvatelům země zajistit bezpečnost. Šamir navíc zabředl do hněvivého konfliktu s americkou vládou kvůli pokračující výstavbě na obsazených územích a prezident George H. W. Bush odmítl schválit finanční výhody, které Izrael potřeboval k začlenění jednoho milionu židovských přistěhovalců z rozpadajícího se Sovětského svazu.

Intifáda a vážná finanční krize nakonec Šamirovu vládu položily. Třiadvacátého června 1992 byl výraznou většinou zvolen premiérem Jicchak Rabin, jehož voliči považovali za politika, který jim zajistí bezpečnost a zároveň se ze všech sil vynasnaží dosáhnout míru s Palestinci. Vítězství levého středu bylo nejpřesvědčivější, jaké Izrael od té doby zažil.

Rabina, který byl za intifády ministrem obrany, se konflikt s Palestinci osobně dotýkal. Dospěl k názoru, že je nutné dosáhnout nějakého kompromisu.

Jásir Arafát se ještě nevzpamatoval z operací izraelských zpravodajských služeb a iráckého debaklu, a tak se opět uchýlil ke své vyzkoušené metodě, jak přežít. Palestinský historik narozený ve Spojených státech Yezid Sayigh ji nazval „hurúb ilá ‘l-amám“, útěk směrem vpřed.

Podpora nezákonné invaze z něj udělala vyvržence i v očích bohatých arabských sponzorů. Přestože však spustil a řídil intifádu, byl dál považován za palestinského vůdce, s nímž je možné dojednat mír. Arafát uměl využít krize okolo intifády k tomu, aby zamaskoval tu, kterou vyvolala jeho podpora Saddáma Husajna – tedy aby před ní utekl.

Dovolil svým lidem, aby zahájili tajná jednání se skupinou izraelských akademiků, nejprve v Londýně a později v Oslu. Zpočátku izraelští profesoři vystupovali sami za sebe, ale později s sebou přivedli i náměstka ministra zahraničí Josiho Bejlina, jenž se zodpovídal přímo ministrovi zahraničí Šimonu Peresovi.

Když Peres informoval o kontaktech s Palestinci Rabina, premiér mu nařídil, aby je okamžitě ukončil, ale brzy změnil názor a rozhodl se, že dá této iniciativě šanci.

Jednání se však tajila a nevěděli o nich ani nejvyšší představitelé izraelské armády a zpravodajských organizací. Rabin nařídil Jednotce 8200, která odposlouchávala palestinské komunikace, aby hlásila vše, co o debatě na toto téma zaslechne, a to přímo a pouze jemu. Oficiálním důvodem byla operační bezpečnost, protože sebemenší únik informací k nějaké z četných palestinských skupin mohl rozhovory ohrozit. Neoficiálně si však Rabin nebyl úplně jistý, zda by se lidé, kteří se tolik let snaží Arafáta a jeho nohsledy zabít a řídí organizace, jež investují tak obrovské úsilí do války proti palestinskému terorismu, dokázali psychicky smířit s tím, že se dosavadní nepřítel proměnil v partnera k jednání o míru.

Rabin věděl, že diplomatický proces s OOP může skončit dohodou, jen když bude obsahovat územní ústupky. Velká část izraelských obyvatel však takový kompromis zatvrzele odmítala, ať už z ideologických, nebo náboženských důvodů. Každý únik informací o probíhajících tajných jednáních – třeba z resortu obrany nebo zpravodajských služeb, které si myslely, že je to strategický omyl – by zároveň prozradil, že územní ústupky jsou možné, a to by rozhovory okamžitě pohřbilo.

Toto vyloučení armády a zpravodajců z celého procesu vyjednávání však vyvolalo podivnou situaci. Zatímco se nejvyšší kruhy izraelské vlády snažily dojednat mír, zpravodajské organizace dál vedly tajnou válku a netušily, že se něco změnilo.

Mosad dál mohutně investoval do Adnána Jásína a operace Zlaté rouno a ta byla stále plodná. Na jaře 1993, více než čtyři roky od chvíle, kdy se Mosad na Jásína zaměřil, řekl tento Palestinec svému řídicímu důstojníkovi o jednom rozhovoru s Aminou, manželkou druhého nejvýše postaveného muže v OOP Mahmúda Abbáse (Abú Mázina), který měl na starosti i diplomatickou činnost organizace. Manžel trpí velkou nadváhou a vážnými bolestmi zad, řekla mu. Věděla, že Jásín sežene skoro všechno, a tak si usmyslela, že by Abbásovi mohlo pomoci zdravotní kancelářské křeslo z Evropy.

„Ale samozřejmě,“ souhlasil Jásín a zeptal se jí, jestli do kanceláře nepotřebuje ještě něco. Požádala ještě o nějakou hodně jasnou lampu, protože Abú Mázinovi slábne zrak. Jásín slíbil, že udělá, co bude v jeho silách.

Mosad se chopil příležitosti a dodal Jásínovi luxusní kožené kancelářské křeslo a dekorativní stolní lampu, obojí se zabudovanými mikrofony a vysílači.

Jásín přivezl nové zboží Abbásovi do kanceláře, a dokonce odstěhoval starou židli. Při tom si mumlal, „to by mě zajímalo, kdo tak důležitým lidem dodal tak mizerný nábytek“. Umístil nové křeslo na místo, položil na psací stůl lampu, zapojil ji a rozsvítil.

Lampa byla z obou kusů nábytku důležitější, protože na rozdíl od odposlouchávacího zařízení zamontovaného v křesle, jež vyžadovalo výměnu baterií, mohla sloužit jako vysílač řadu let, protože ji neustále napájela elektřina ze sítě. Křeslo obsahovalo dvě samostatná energeticky úsporná zařízení – pružinové spínače, které zapnuly mikrofony jen ve chvíli, kdy křeslo někdo zatížil, a oddělený hlasový aktivační systém, takže se baterie nevybíjely, když v křesle někdo jen seděl a nemluvil.

Vysílání z křesla bylo zachyceno a přesměrováno do Tel Avivu hned první den, kdy se nábytek ocitl v Abbásově kanceláři. Řediteli Mosadu Šavitovi bylo jasné, jaký je to úspěch – Abú Mázin byl u pramene činnosti OOP a jeho kanceláří procházelo nespočetné množství lidí, kteří se s ním dělili o nejdůležitější tajemství organizace.

Velmi rychle se však také objevilo něco, co nikdo nečekal. Ředitel Mosadu se od „zpívajícího křesla“, jak se mu říkalo, dozvěděl, že izraelská vláda je v pokročilém stadiu jednání s OOP za jeho zády.

Rabin předtím nařídil Jednotce 8200 Amanu, aby veškeré informace, které se o jednání dozví, předávala přímo jemu, ale Mosadu stejný příkaz nedal.

Šavit teď Rabinovi hněvivě vyčetl, že Mosad z celé věci vynechal. Premiér se ho snažil uklidnit tvrzením, že jde jen o „marginální iniciativu“ Perese, které on sám nepřipisuje žádný zvláštní význam.

A pak vysílání najednou skončilo stejně náhle, jako začalo. Tři a půl týdne poté, co byly skryté mikrofony nainstalovány, přestaly obří antény v ústředí Mosadu chytat signál. Izraelci si nejprve mysleli, že jde o technický problém, ale kontrola ukázala, že spojení mezi Mosadem a Abbásovou kanceláří je v pořádku, a beztak bylo velmi nepravděpodobné, že by oba mikrofony měly závadu současně. To téměř jistě znamenalo, že mikrofony byly objeveny, operace Zlaté rouno prozrazena a cenný informátor Mosadu Adnán Jásín se ocitl ve smrtelném nebezpečí.

„Nemohli jsme pochopit,“ řekl jeden zdroj z oddělení boje proti terorismu Mosadu, „jak je to možné, tedy jak se mohlo stát, že zařízení někdo odhalil tak brzo potom, co jsme je dali s agentem dohromady.“

Byl to Džibríl Radžúb, kdo zařízení s pomocí místní zpravodajské služby zjistil. Řekl pak: „Naši lidé v Oslu měli pocit, že je Izraelci prokoukli a vědí přesně, co řeknou příště a jaké mají oni sami zaujmout pozice. To vzbudilo podezření, že je někde odposlech, a tak jsme šli prohledat kancelář Abú Mázina.“

Většina agentů Mosadu zapojených do operace Zlaté rouno měla však jiné vysvětlení – zradili je jejich vlastní lidé. Podle této teorie, kterou nelze prokázat, ale podporují ji závažné nepřímé důkazy, viděl jeden z izraelských vyjednavačů v Oslu zprávy o informacích shromážděných během operace a předložených premiérovi a šéfům zpravodajských služeb. Pochopil, že pocházejí z nějakého odposlouchávacího zařízení v kanceláři Abú Mázina či komunikační linky. Prozradil to Palestincům a bylo mu jasné, že zařízení okamžitě najdou a demontují. Jakmile se to stalo, izraelská zpravodajská služba už neměla žádnou možnost zjistit, co se při rozhovorech projednává, takže žádný zastánce tvrdé linie nemohl prozradit podrobnosti médiím a jednání zmařit. Jinými slovy, jeden izraelský diplomat zradil izraelskou zpravodajskou službu, aby jí zabránil v sabotování izraelské diplomacie. A skutečnost, že jeden cenný zdroj informací bude pravděpodobně zabit, mu byla lhostejná.

Jásín byl zatčen a mučen, dokud všechno nepřiznal: jak byl naverbován, jaké vyzrazoval informace i jak ho chamtivost obrátila proti vlastnímu lidu. Arafáta ohromilo, že byl zatčen tak spolehlivý spolupracovník, a šel Jásína navštívit do cely ve výslechovém zařízení Fatahu, aby si jeho verzi poslechl osobně. Bylo samozřejmé, že Jásín bude popraven. Byl nesporně zrádce a měl značný podíl na zabití Bseisa.

Brzy nato se v Oslu jeden palestinský delegát rozhněval kvůli Jásínovu zatčení a zabití Bseisa. Zeptal se jednoho z Izraelců, co o tom ví. „Nevím o tom vůbec nic,“ odpověděl, protože se tyto zpravodajské tajnosti opravdu nedozvídal, ale bylo mu jasné, o co šlo, z toho mála, co zaslechl od Perese a Bejlina. „Ale pojďme se napít na to, že to byl poslední atentát,“ dodal a připojil ještě slovo v arabštině – „inšalláh“, dá-li Bůh.

A tak delegáti okolo stolu – čtyři Palestinci, tři izraelští Židé a dva Norové – pozvedli společně sklenky. Nálada byla optimistická. Jednání trvala už šest měsíců a vzešly z nich historické dopisy o vzájemném uznání obou národů – od Rabina Arafátovi a od Arafáta Rabinovi. Tyto dopisy měly později vyústit v řadu dohod, jimž se dnes říká dohody z Osla. V prvním stadiu vznikla na jejich základě palestinská samospráva, která měla vládnout na většině území obývaném Palestinci. A ti se zase zavázali, že zastaví intifádu a zřeknou se terorismu.

Zdálo se, že by krvavý konflikt na Blízkém východě mohl konečně dospět k mírovému konci. Jásir Arafát a většina předáků OOP a Fatahu odjela z Tuniska a usídlila se na obsazených autonomních palestinských územích.

Vypadalo to, že z nové spolupráce má prospěch i Adnán Jásín. Dohody z Osla daly vzniknout komisím o bezpečnostní spolupráci, v nichž byli zastoupeni delegáti vojenského i zpravodajského resortu obou stran. Nejvyšší představitelé Mosadu a Šin Bet se tak poprvé scházeli s lidmi, kteří byli ještě před několika měsíci cílem jejich špionáže nebo atentátů. Tyto schůzky se konaly na palestinských územích nebo v hotelech v Tel Avivu či Jeruzalémě. Obě strany překonaly počáteční podezřívavost veselým žertováním o minulosti – kdo úspěšně ošálil koho, jestli Palestinci provedli nějaké operace, o nichž Izraelci nevěděli, nebo kde a kdy zmařili Palestincům plány Izraelci.

Izraelci této přátelské atmosféry využili k žádosti o milost pro Jásína. „Přednesli jsme ji jako vstřícné gesto výměnou za slib, že Izrael propustí v rámci dohody tisíce palestinských vězňů,“ vysvětlil jeden účastník schůzí komisí z Mosadu.

Tlak i atmosféra zafungovaly.

Jásín nakonec popraven nebyl a dostal jen patnáct let vězení. Vzhledem k okolnostem to byl mírný trest. V létě 1993 se zdálo, že se i on dožije trvalého míru na Blízkém východě. Inšalláh.

**** Za první intifády v letech 1987–1993 zahynulo 277 Izraelců a 1962 Palestinců, z nichž Izraelci zabili 1603. Zdroj: Wikipedie (pozn. překl.).

KAPITOLA DVACÁTÁ

NEBUKADNESAR

V noci na šestého dubna 1979 si před skladištěm na nábřeží razila cestu temnotou dvě automobilová světla a vrhala na dlažbu žlutobílé kužely, které se rozšiřovaly, jak se vůz blížil. Byl to Fiat 127 a motor prskal a rachtal, až se zastavil dvě stě metrů od hlavní brány.

Dva francouzští strážci v La Seyne-sur-Mer západně od Toulonu na francouzském pobřeží Středozemního moře na vůz podezíravě hleděli. Skladiště patřilo skupině CNIM, která se specializovala na výrobu velkých a složitých součástek k lodím a jaderným reaktorům. Sklad vždycky hlídala dvoučlenná stráž ve třech směnách po osmi hodinách a vždycky se všichni nudili.

Dveře vozu se otevřely a hlídači postoupili o pár kroků blíž k plotu. Vystoupily dvě ženy. Hezké holky, pomysleli si strážci. Ženy však vypadaly zmateně a skoro nazlobeně, když klopýtaly k bráně.

„Pouvez-vous nous aider?“ zeptala se jedna z nich přes plot, „můžete nám pomoct?“ Jsou britské turistky, řekla, mají strávit noc na Riviéře, ale to debilní auto jim pořád chcípá, usmála se. Flirtovala. Možná by za nimi hlídači mohli později přijít do jednoho baru, řekla.

Strážci popadli pár nástrojů, otevřeli bránu a vydali se k autu.

Usmívali se.

Za nimi přelezlo plot pět agentů Bajonetu, rychle a tiše, jak to donekonečna nacvičovali na vojenské základně na jižním pobřeží Izraele. Stejně tiše pronikli i do skladiště. Tam připevnili pět silných výbušných náloží na dva obrovské válce. Nastavili časový spínač, zase proklouzli ze skladu i celého areálu ven a zmizeli do noci.

Dostat se dovnitř a ven jim trvalo necelých pět minut.

Na ulici před skladem se strážcům povedlo nastartovat vůz. Bylo to překvapivě snadné. Pak jim obě ženy – izraelské agentky – slíbily, že se s nimi sejdou později, a odjely.

V téže době si o něco dál vykračovali muž a žena, kteří se drželi za ruku. Vypadali, že se zajímají jen o sebe. Muž s vlasy hladce sčesanými dozadu vypadal trochu jako Humphrey Bogart. Podíval se ženě přes rameno a viděl, že auto nastartovalo a odjíždí. Dvojice se obrátila, o několik ulic dál nastoupila do vozu a také odjela. Byl to šéf Caesareje Mike Harari a agentka Mosadu Tamara.

O třicet minut později skladiště vybuchlo. Noční oblohu pročísly plameny a ozářily nábřeží oranžovou a rudou barvou. Hasiči uhasili požár dřív, než byla budova zcela zničena, ale všechno uvnitř bylo vážně poškozeno, včetně pečlivě smontovaných strojů, jejichž výroba trvala přes dva roky. Kdyby se zkompletovaly i s ostatními součástkami, byl by z nich obří sedmdesátimegawattový jaderný reaktor třídy Osiris.

Osiris je starověký egyptský bůh posmrtného života, podsvětí a mrtvých. Francouzi prodávali jaderné součástky iráckému diktátorovi Saddámu Husajnovi, jenž se považoval za moderní vtělení babylonského krále Nebukadnesara, který zničil Izraelské království.

Pár hodin po explozi zatelefonoval do jednoho deníku mluvčí Groupe des Écologistes Français a přihlásil se k odpovědnosti. Nikdo, a určitě ne francouzská zpravodajská služba, mu ale nevěřil. Všichni usoudili, že to byli Izraelci, protože měli nejnaléhavější motiv.

Třebaže izraelský obranný a zpravodajský resort investoval spoustu sil do krvavé špíny v Libanonu, Mosad dál pronásledovaly i existenční hrozby pro nevelký židovský národ. Tu hlavní představoval Irák, jemuž vládl šílený řezník s dlouhodobou ambicí stát se druhým Saladinem. K nočním můrám izraelské armády patřila i možnost, že se obrovská irácká armáda spojí s Jordánci a vytvoří společnou hrozivou východní frontu.

Izraelské síly se v Iráku tajně angažovaly už od šedesátých let, kdy se proti režimu v Bagdádu vzbouřila utlačovaná kurdská menšina. Izrael dodal Kurdům zbraně a izraelští vojáci a personál Mosadu cvičili tamější bojovníky, jak vést partyzánskou válku. Podle Meira Amita, jenž tehdy Mosad řídil, bylo cílem „vytvořit Blízký východ, kde bychom mohli zasahovat proti nepřátelům na několika frontách zároveň.“ Zjednodušeně řečeno, Irák byl otevřeným nepřítelem Izraele a Kurdové byli nepřáteli Bagdádu – a nepřítel mého nepřítele je můj přítel. Podobná spojenectví, jako například s íránským šáhem nebo etiopským císařem Hailem Selassiem, jejichž země sousedily s nepřátelskými arabskými sousedy Izraele, Mosadu také umožňovala pořizovat odposlechy a zjišťovat další užitečné zpravodajské informace v jinak nepřátelských zemích.

Izraelští poradci, včetně experta na výbušniny Natana Rotberga, začali o muži, jemuž Kurdové říkali „řezník z Bagdádu“, slýchat od roku 1969. Saddám Husajn al-Tikrítí se rok předtím zúčastnil úspěšného baasistického puče a byl jmenován místopředsedou Rady revolučního velení. Stal se tak druhým nejvýše postaveným mužem nového režimu a spadaly pod něj ozbrojené síly a zpravodajské služby. Nařizoval bombardování civilistů, brzdil zásobování potravinami, aby vyhladověl nespokojené obyvatele, a zřídil síť mučíren, kde často prováděl mučení osobně.

Kurdové požádali Izraelce, aby jim pomohli Saddáma zabít, a Rotberg dokonce přichystal Korán s nastraženou výbušninou, stejnou taktiku, která byla použita v roce 1956 k zavraždění šéfa egyptské zpravodajské služby. Premiérka Golda Meirová však příkaz k likvidaci Saddáma odmítla podepsat. Bála se, že Kurdové nebudou o izraelském zapojení mlčet a její vláda zabředne do mezinárodního skandálu s Rusy i Američany; oba národy se tehdy horlivě snažily Saddámovi vlichotit do přízně. Už předtím Meirová odmítla povolit likvidaci egyptského prezidenta Násira, protože se bála, že by jeho zabití legitimizovalo pokusy o atentát na ni a její ministry.

Saddám tedy zůstal naživu, stejně nelítostný jako ambiciózní, a ovládl stranu Baas i celý Irák. V roce 1971 mu bylo čtyřiatřicet let a už odstranil z cesty všechny vážné soupeře. Chopil se moci a z prezidenta Ahmada Hasana al-Bakra udělal pouhou figurku (nakonec ho v roce 1979 vytlačil úplně). Sám sebe považoval za historickou osobnost a panarabského vůdce, jenž udělá z Iráku regionální velmoc a hlavní sílu v arabském světě, která se vyrovná Íránu.

Saddám označoval Židy za „směsici odpadků a zbytků různých národů“. Chtěl proměnit celý Blízký východ a Izrael zcela vymazat z mapy. Iráčané se tím vůbec netajili. „Existence uměle vytvořeného sionistického celku je symbolem popření historického práva Arabů na existenci a urážkou jejich cti,“ napsal v březnu 1974 deník strany Baas Al-Džumhjúríja. „Tento agresivní celek není nic než hrozivá rakovina, která se nebezpečně šíří za vlastní hranice. Musíme proti sionismu bojovat… všemi způsoby. Arabský Jeruzalém čeká na arabského Saláha ad-Dína (Saladina), jenž jej vysvobodí z nečistoty, kterou sionismus poskvrnil naše svatá místa.“

Jasný implicitní význam byl, že moderní verzí Saladina bude Saddám Husajn, který vyžene bezvěrce z Palestiny.

Saddám si však uvědomoval, že Irák nebude nikdy věrohodnou velmocí bez impozantního arsenálu. Jedinou cestou, jak Blízký východ dobýt, bylo získat schopnost jej zničit. A tak chtěl mít Saddám jaderné zbraně.

V roce 1973 diktátor převedl irácký atomový program – zdánlivě mírový a civilní – pod svou přímou kontrolu a začal investovat „miliardové a v podstatě neomezené rozpočty“ do rozvoje reaktorů, které by mohly vyrábět jaderné zbraně, jak napsal přední Saddámův životopisec Amacja Baram. V ideálním případě se budou civilizované národy tohoto diktátora, o němž se už vědělo, že bombarduje vlastní lid a je odhodlán stát se atomovou hrozbou, stranit. Geopolitika je však složitá – několik západních velmocí, včetně Spojených států, ale zejména Francie, chtělo mít na Blízkém východě také vliv. A co není složité, je banální: Saddám kolem sebe rozhazoval spoustu peněz.

Francie a Izrael měly za sebou dlouhou a komplikovanou historii vzájemných vztahů, které se v sedmdesátých letech ocitly na nejnižším bodě. Od šedesátých let, kdy se de Gaulle proti židovskému státu postavil, byly často nepřátelské a plné nedůvěry. Pro Francouze byla možnost, že by byl Irák smrtelnou hrozbou pro Izrael, nanejvýš obavou, která se dá zvládnout.

Prezident Valéry Giscard d’Estaing a jeho premiér Jacques Chirac dojednali v první polovině sedmdesátých let s Irákem řadu dohod. Tou nejvýznamnější byl prodej dvou jaderných reaktorů – jednoho velmi malého se stovkou kilowattů takzvané třídy Isis, a druhého většího se čtyřiceti megawatty typu Osiris, jenž se dal rozšířit na sedmdesát megawattů. Iráčané název tohoto reaktoru zkombinovali se jménem své země a začali mu říkat Osirak.

Přestože proklamovaným záměrem Iráku bylo využití reaktoru k výzkumným účelům, Francouzům bylo jasné, že zařízení takových rozměrů skoro jistě skončí výrobou paliva do jaderných zbraní. Jádro reaktoru obsahovalo dvanáct kilogramů uranu obohaceného na 93% – dost k výrobě atomové bomby – takže jestli Francouzi dodrží slib a budou vyhořelé palivové tyče vyměňovat za nové, mohli by Iráčané některé z nich zkonvertovat na materiál k zbrojnímu využití.

Iráčané to dokonce přiznávali: „Hledání technologie s vojenským potenciálem je reakcí na jaderné zbrojení Izraele,“ prohlásil Saddám v interview z osmého září 1975, těsně před návštěvou Paříže, kde měl podepsat další dohody. „Francouzsko-irácká smlouva je prvním arabským krokem k získání jaderných zbraní, třebaže naším proklamovaným cílem vybudování reaktoru není výroba atomových bomb.“ Ta ale trvá mnoho let a vyžaduje i velmi konkrétní odborné znalosti. Zdálo se, že Francouzi předpokládají, že jakoukoli legitimní hrozbu lze řešit, až a pokud vůbec se objeví.

Iráčané platili velmi štědře. Poslali Francii okolo sedmi miliard franků (tehdejší dvě miliardy dolarů). Francouzi také získali příznivé podmínky pro dovoz irácké ropy za sníženou cenu.

Na tomto obrovském projektu se podílela řada francouzských firem, a tak vznikl společný management, který ho měl v Paříži i Bagdádu řídit. Nedaleko staveniště reaktoru vyrostla luxusní obytná čtvrť pro dva tisíce francouzských inženýrů a techniků.

Izrael nemohl stát nečinně stranou. Vznikl společný tým Mosadu, Amanu a ministerstva zahraničí, jemuž se říkalo „Nová doba“ a který se měl „zvlášť soustředit na to, aby Irák nezískal jaderné zbraně“, jak řekl tehdejší zástupce ředitele Mosadu a vedoucí celého týmu Nachum Admoni.

Agenti Křižovatky předstírali, že jsou evropští podnikatelé či evropští vojenští důstojníci NATO, a oslovili Iráčany pracující ve Francii, které považovali za potenciální informátory. Jeden vědec, jehož syn měl rakovinu a v Iráku se mu nedostávalo kvalitní léčby, se s nimi dělil o tajné informace výměnou za lepší lékařskou pomoc. Byl přesvědčen, že hlavní izraelský náborový důstojník Jehuda Gil je zástupcem ředitele jedné evropské firmy zabývající se jadernou bezpečností.

To byl však jen jednorázový úspěch. Saddám všechny, kdo se na projektu podíleli, zastrašil a umlčel videonahrávkou, na které iráčtí ministři popravují jiné představitele. „Bylo to hrůzostrašné,“ přiznal jeden z ředitelů iráckého jaderného programu Chidir Hamza. „Chtěl nám tím říct, že jestli se mu někdo z jakéhokoli důvodu znelíbí, bude po něm.“

Izraelci však měli i jiné zdroje: francouzské vědce, techniky, sekretářky a střední manažery. Někteří dostávali velmi slušné peníze, další – Židé – zase informace vyzrazovali z ideologických důvodů. Od jednoho z těchto zdrojů získal Mosad i „projektovou knihu“, dokument s podrobnostmi o všech dohodách podepsaných s Irákem. Měl několik set stran a francouzští vědci ho sepsali anglicky. „Z téhle knihy,“ zdůraznil jaderný fyzik z Ben-Gurionovy univerzity, podplukovník dr. Raphael Ofek, jehož naverboval Aman, „jsme se toho dozvěděli opravdu hodně, včetně půdorysu staveniště, kde se v Jaderném výzkumném středisku Tuwaitha nalézal reaktor a přilehlé laboratoře.“ Jednotka 8200 Amanu založila přísně tajný tým přezdívaný „Apokalypsa“, který zachycoval telefonní hovory a telexy. Agenti Duhy zase nainstalovali mikrofony do pařížských kanceláří Iráčanů.

Izrael s pomocí obrovského množství usvědčujících informací žádal mezinárodní společenství, aby program zastavilo, ale rozhněvaní zahraniční politici, kritici Izraele a dokonce i domácí soupeři Begina tvrdili, že židovský stát zbytečně propadá panice. Irácký projekt mu přece nemůže ublížit, tvrdili. A Francouzi dál trvali na tom, že jde o zcela legitimní výzkumný program a že mají dostatečné bezpečnostní mechanismy, jak zajistit, že Irák nebude moci vyrábět atomové bomby.

Ministr zahraničí Moše Dajan se vrátil z návštěvy Paříže celý zděšený z lhostejnosti, s jakou Francouzi na jeho žádost reagovali. Pak zkusil Američany, které poprosil, aby na Francouze vyvinuli tlak, ale rovněž marně.

A tak dospěl Izrael k závěru, že diplomatická cesta selhala. V listopadu 1978 bezpečnostní kabinet zplnomocnil premiéra, aby „podnikl nezbytné kroky“ k zastavení iráckého jaderného projektu. Mosad dostal zelenou k akci. „Osiris,“ uzavřel kabinet, „musí zemřít.“

Nedlouho potom došlo k oné explozi skladu na francouzské Riviéře. Součásti jaderného programu, které agenti oné noci vyhodili do vzduchu, byly vážně poškozeny a Izraelci byli přesvědčeni, že Saddámovy jaderné ambice zpomalili o nejméně dva roky, tedy do chvíle, kdy Francouzi vyrobí nové díly.

Irácký diktátor však takové zdržení nehodlal dovolit. Nařídil, že projekt musí postupovat podle původního plánu. Irácký ministr obrany požadoval, aby Francouzi poškozené díly opravili a dodali včas. Francouzi namítli, že opravený plášť reaktoru nebude dost silný. Bylo by riskantní ho používat a skoro jistě by se musel za pár let vyměnit. Nikdo si však netroufal Saddáma Husajna rozhněvat.

Irák tak stále mohl mít jaderné zbraně během několika let. Zklamaní představitelé Mosadu proto rozhodli, že musí zvolit agresivnější taktiku. Začnou zabíjet vědce.

Nejočividnějšími cíli likvidace byli nejvýše postavení představitelé programu Chidir Hamza a Džafar Dhia Džafar. Právě Džafar byl „mozkem celého projektu a nejvýznamnějším vědcem,“ zdůraznil dr. Ofek. Vystudoval univerzitu v Birminghamu, doktorát z fyziky si udělal na univerzitě v Manchesteru a pracoval ve výzkumu ve Středisku jaderné technologie při Imperial College v Londýně.

Oba tito muži však málokdy odjížděli z Iráku a tam by bylo zabití kteréhokoli z nich nesmírně obtížné, pokud ne rovnou nemožné. Ale stejně jako si kdysi Násir k výrobě raket najal Němce, Irák zaměstnal Egypťany, aby mu pomohli s vývojem atomového programu. Nejdůležitější z nich byl Jahjá al-Mašad, geniální odborník na jadernou fyziku z univerzity v Alexandrii, jenž získal vysoké vědecké postavení ve Středisku jaderného výzkumu v irácké Tuwaithě. A Mašad často cestoval do Egypta, Iráku a Francie. Mosad začal jeho cesty sledovat v únoru 1980 a byl mu neustále v patách, ať už v Paříži, nebo ve Francouzském institutu radiologické ochrany a jaderné bezpečnosti ve Fontenay-aux-Roses nedaleko metropole.

Začátkem června Francouzi přichystali Iráčanům dodávku uranu pro menší reaktor Isis. Mašad přijel do Francie zkontrolovat jeho kvalitu. Cestoval se dvěma spolupracovníky, kteří ho nikdy neopouštěli, takže bylo nesnadné se k němu dostat. Mosad měl v plánu ho otrávit pomocí nějaké obyčejné a nevinné věci, jako byla toxická zubní pasta, která v roce 1978 zabila Wádího Haddáda.

Jenže Mašad se na poslední chvíli rozhodl svůj pobyt ve Francii zkrátit. Chtěl ještě navštívit rodinu v Egyptě. Znamenalo to, že agenti Mosadu neměli dost času provést původní plán. Mašad se však rozhodl strávit poslední noc v Paříži sám. „Propustil své dva irácké asistenty, protože hotel byl velmi drahý,“ vysvětlil Hamza. „Byl to laskavý člověk. Řekl jim, ,možná byste chtěli raději bydlet v nějaké vhodnější čtvrti plné obchodů a v levnějším hotelu, který pro vás bude přijatelnější. Tak klidně běžte.‘“

Teď, když ho nechránili žádní spolupracovníci, stal se Mašád mnohem zranitelnějším cílem.

Třináctého června se vrátil do hotelu asi v šest večer. Vysprchoval se a převlékl, dal si něco k pití a sendvič v hotelové hale a pak se vrátil do svého pokoje v devátém patře. Velitel Bajonetu Carlos se spolu s dalším agentem schovali ve výklenku na chodbě a sledovali dveře. Plán se tak rychle změnil, že si nebyli jistí, co mají dělat. Carlos měl pistoli, ale platilo nařízení, že střelné zbraně se v hotelu za žádných okolností nesmějí použít, protože kulky mohou proletět zdí a trefit nevinné lidi. A tak se Carlos přizpůsoboval za pochodu.

Asi v půl desáté se otevřel výtah. Vyšla z něj mladá žena – prostitutka. Prošla kolem obou agentů Bajonetu, ale nevšimla si jich. Zaklepala na dveře pokoje 9041. Mašád ji vpustil dovnitř.

Carlos a jeho partner čekali čtyři hodiny, než prostitutka v půl druhé v noci konečně odešla. Carlos mezitím našel u výtahu asi metr vysoký stojací popelník s těžkým podstavcem, štíhlou nohou a stlačovacím mechanismem k likvidaci hromadících se cigaretových špačků. Pečlivě si ho prohlédl a potěžkal v ruce. Usoudil, že je dost bytelný, aby se dal použít.

„Vyndej si nůž,“ řekl Carlos druhému agentovi, který byl vyzbrojen velkým kapesním nožem značky Leatherman. Oba muži došli k Mašádovým dveřím a Carlosův kolega zaklepal.

„Qui est là?“ zeptal se Mašád, „kdo je tam?“ Jeho hlas zněl ospale a uvolněně.

„Hotelová ochranka,“ odpověděl Carlos. „Jde o vaši nedávnou návštěvnici.“

Mašád se došoural přes pokoj ke dveřím a otevřel. Carlos ho vší silou udeřil popelníkem do hlavy. Mašád přepadl dozadu a svalil se na zem. Carlos ho bil dál, znovu a znovu. Na koberci se zvětšovala kaluž krve. Nůž už nepotřebovali.

Oba agenti si smyli krev z rukou a vyčistili i popelník. Carlos si svlékl zakrvácenou košili, zmuchlal ji a strčil si ji do kapsy. Když odcházeli, pověsili na kliku nápis NERUŠIT. Postavili popelník na původní místo, sjeli výtahem do hotelové haly a loudavým tempem vyšli z hotelu.

Hotelová ochranka našla Mašadovo tělo až za patnáct hodin. Policie se nejprve domnívala, že bití souviselo s nějakou nepovedenou zvrhlou sexuální hrou, ale prostitutku našli a brzy očistili. Mašad nebyl okraden a neměl žádné jiné návštěvníky. Prostitutka si však vzpomněla, že viděla na chodbě dva muže.

Francouzi přišli dost rychle na to, že Mašada zabil Mosad, a k témuž závěru dospěli i Iráčané. „Usoudil jsem, že terčem jsme všichni,“ řekl Hamza. „Potom jsem už cestoval pouze ve společnosti iráckého zpravodajského důstojníka.“

Saddám Husajn pochopil, že atentáty mohou zničit morálku vědců, kteří na jeho jaderném programu pracují. Rozdával proto všem největším expertům luxusní automobily a finanční prémie. Mašadově manželce vyplatil odškodné ve výši 300 000 dolarů, což byla tehdy v Egyptě obrovská částka, a přislíbil jí i Mašadovým dětem doživotní měsíční rentu.

Zabíjení ale nepřestalo. Tři týdny po smrti Mašada byl vyslán irácký inženýr Salmán Rašíd, jenž vystudoval v Británii, na dvouměsíční školení o obohacování uranu elektromagnetickou separací izotopů v Ženevě.

Měl bodyguarda, který ho nikdy neopouštěl. Týden před návratem do Iráku Rašíd těžce onemocněl. Ženevští lékaři měli podezření, že jde o nějaký virus. Šest dní nato, čtrnáctého září, Rašíd v bolestech zemřel. Pitva ukázala, že o žádný virus nešlo: Mosad ho otrávil, třebaže nikdo neuměl říct s jistotou, jak a jakým jedem.

Dva týdny potom se jedné konference pod záštitou francouzské Komise pro atomovou energii zúčastnil další zasloužilý irácký stavební inženýr Abdarrahmán Rasúl, jenž měl na starosti výstavbu různých budov k jadernému projektu. Hned po večírku a oficiální recepci, které konferenci zahájily, ulehl s potížemi, jež vypadaly jako otrava jídlem. Pět dní nato v pařížské nemocnici zemřel.

Začátkem srpna dostala řada francouzských účastníků iráckého programu dopis s nepokrytým varováním, že pokud z něj okamžitě nevystoupí, bude jim hrozit nebezpečí. Saddám Husajn byl bez sebe vzteky a pár dní potom pronesl obzvlášť vzteklý protiizraelský projev, v němž se sice o útocích na vědce nezmiňoval, ale pohrozil, že „jeho bomby nadělají z Tel Avivu hromadu trosek“.

Saddámovi vědci začali panikařit. „Nikdo nechtěl cestovat,“ vyprávěl Hamza, „a tak jsme za cestování dostávali prémie.“ Rovněž museli projít výcvikem v osobní bezpečnosti a sebeobraně. „Jeden člověk od muchábarátu (zpravodajské služby) nás poučil, jak se máme stravovat, že nemáme přijímat žádná pozvání po setmění a musíme mít neustále doprovod. Vyškolili nás, že vždycky musíme mít vlastní zubní pastu, zubní kartáček, věci na holení, a to buď v malém sáčku, nebo v kapse.“

Několik francouzských dodavatelů z iráckého jaderného programu ze strachu vystoupilo, a ten se tak maličko zpomalil. Saddám však do vývoje bomby investoval spoustu peněz a mohl jednoho dva techniky klidně postrádat. Všechny vědce, ať už mrtvé, nebo vystrašené, rychle nahradili jiní. Francie poslala dvanáct kilogramů obohaceného uranu a brzy nato splnila další objednávku.

Izraeli se v nejlepším případě podařilo koupit si trochu času, než Saddám dokončí výstavbu reaktorů a zahájí jejich aktivaci – možná osmnáct měsíců, snad dva roky. Irák však stále očekával a Izrael se dál obával, že Saddám bude mít plně funkční atomové zbraně i prostředky, jak je dopravit k cíli, do konce desetiletí.

Ředitel Mosadu Jicchak Hofi věděl, že zpravodajská činnost, cílené atentáty a sabotáže mohou dosáhnout jen omezeného výsledku. „Já to vzdávám,“ řekl Beginovi v říjnu 1980. „Nedokážeme to zastavit. Jediný způsob, který dál zůstává ve hře, je bombardování ze vzduchu.“

Jinými slovy, jedinou možností byl jasný válečný čin.

V nejvyšších izraelských kruzích panovaly neshody. Někteří přední zpravodajští představitelé varovali, že bombardování iráckého reaktoru bude mít vážné mezinárodní důsledky, že bude trvat ještě mnoho let, než reaktor začne produkovat dostatek paliva k výrobě bomby, a že jeho zničení přiměje Saddáma, aby zvolil jiný, utajenější přístup, o němž se budou shánět informace mnohem obtížněji. V jedné chvíli panovalo tak velké napětí, že Begin přestal zvát na porady ředitele své Komise pro atomovou energii Uziho Ejlama, protože byl proti útoku. Jeden z Ejlamových zaměstnanců, profesor Uzi Even, který se obával, že zničení reaktoru povede jen k přestěhování celého iráckého jaderného programu do tajných laboratoří, jež Izrael nebude moci sledovat, vyzradil plán přepokládaného úderu šéfovi opozice Šimonu Peresovi. Ten pak vlastnoručně napsal Beginovi a varoval ho, že jestli Izrael útok podnikne, ocitne se v mezinárodní izolaci „jako jalovec v pustině“, vyjádřil se metaforou proroka Jeremjáše o tom, jak osamocený Izrael zůstane, jestli ho opustí Bůh.

Premiér Begin, Ariel Šaron, který se stal krátce předtím ministrem obrany, a náčelník hlavního štábu Rafael Ejtan ale všechny argumenty proti operaci odmítli. Souhlasili s názorem Admoniho a dalších nejvyšší představitelů zpravodajských služeb, že by k útoku na reaktor mělo dojít co nejdřív, než bude aktivován, aby se předešlo obrovské humanitární katastrofě v podobě případného úniku radioaktivity. Fyzik a důstojník dr. Ofek opakoval, že aby byl reaktor zcela zničen, je třeba dosáhnout jednoho cíle, jímž je „dostatek výbušnin, které zničí vnitřní nádrž, do které se umisťují uranové tyče“.

Sedmého června ve čtyři odpoledne odstartovalo ze základny Ecijon na Sinajském poloostrově obsazeném Izraelem osm stíhaček F-16 k útoku na reaktor Osirak. Doprovázelo je šest letounů F-15, které je kryly, a dalších šedesát letadel sloužilo k podpoře operace – některá jen kroužila ve vzduchu, zatímco jiná byla připravena na zemi. Patřily k nim i boeingy upravené k tankování paliva ve vzduchu či jako velitelská a řídicí střediska, nebo letouny Hawkeye k dodávání zpravodajských informací a vrtulníky pro případ, že by se některé z letadel zřítilo a bylo zapotřebí záchranné operace. Stroje F-15 mohly zvládnout irácké MiGy, kdyby tyto stroje chtěly na izraelské letouny zaútočit, a měly také na palubě moderní elektronické válečné systémy k rušení radarů protivzdušných baterií na zemi.

Let byl dlouhý jeden tisíc kilometrů a jeho trasa vedla přes sever Saúdské Arábie a jih Jordánska. Piloti letěli velmi nízko, necelých sto metrů nad zemí, aby je nezachytily jordánské, saúdské a irácké radary. Letouny dorazily k cíli před západem slunce, asi v půl šesté večer.

Všech osm strojů F-16 vystoupalo do výšky tří set metrů, provedlo výkrut a vypustilo bomby v úhlu pětatřiceti stupňů. Jeden po druhém shodil každý dvě jednotunové bomby na betonovou kupoli reaktoru. Polovina jich měla explodovat při dopadu a druhá až v nitru budovy. Sedm z osmi pilotů cíl trefilo a dvanáct ze šestnácti bomb proniklo kupolí. Bylo také zabito deset iráckých vojáků a jeden francouzský technik.

Iráčany útok naprosto zaskočil. Na útočící letadla nebyla vypálena ani jediná raketa, a když stroje letěly zpět, byly terčem jen sporadické a neškodné protiletecké palby. Všechny doletěly bezpečně zpátky domů na základnu. Dodnes mají na přídi vedle kruhů představujících počet letounů sestřelených v bitvách i obrázek reaktoru.

Do půlnoci byla zanalyzována videonahrávka útoku pořízená leteckými kamerami. Ukazovala masivní poškození reaktoru. Ve tři hodiny ráno zachytil tým Jednotky 8200, přezdívaný Apokalypsa, telefonní hovor jednoho inženýra, který popisoval prohlídku vybombardovaného staveniště ještě za tmy. Inženýr prý hledal nádrž, zásadní část stavby v jejím jádru, ale s baterkou našel jen „kusy rozbitého betonu ve vodě“ – tedy části kupole, které se zřítily dovnitř. „Bezprostřední zpravodajské zhodnocení“, jež Aman rozeslal nejvyšším vládním činitelům a ředitelům zpravodajských služeb, potvrzovalo, že nádrž reaktoru je nezvratně poškozena a že „reaktor byl zcela zničen“.

Před útokem zpravodajci doporučovali, aby se Izrael k úderu nehlásil. Byli přesvědčeni, že když Saddám nebude veřejně a trapně ponížen, nebude pociťovat tlak, že musí na Izrael podniknout protiútok. Měl by prostor k manévrování.

Begin se však nakonec rozhodl opačně. Útok byl proveden dokonale, z iráckého reaktoru zůstaly jen doutnající trosky a Saddámovy jaderné ambice byly snad natrvalo zmařeny. Begin chtěl tato fakta zveřejnit, či dokonce se jimi pochlubit. Bystře vycítil náladu izraelské veřejnosti. V projevu v Knesetu přirovnal Saddáma k Hitlerovi a hrozbu jaderného Iráku k nacistickému konečnému řešení. „Co jsme mohli dělat proti tak strašné hrozbě?“ prohlásil. „Tato země a její lid by byli vyhlazeni. V dějinách židovského lidu by došlo k dalšímu holokaustu.“

I Saddám pronesl projev, ale neveřejný k vedení strany Baas. „Je to bolestné,“ přiznal s povzdechem v narážce na bombardování, „protože to bylo vzácné ovoce, o jehož sklizeň jsme tolik usilovali, ovoce revoluce, o něž jsme se tolik a tak dlouho snažili politicky, vědecky i hospodářsky.“

Rychle se však vrátil k svému obvyklému útočnému tónu a proklel „sionistický celek“ i Menachema Begina:

„Begin a jemu podobní si musí uvědomit, že to, čemu říkají preventivní útoky, aby zastavili pokrok a vzestup arabského národa a zabránili mu využívat vědu a technologii, neodradí arabský lid od směřování k jeho cílům a tato metoda preventivních úderů nezajistí Židům bezpečnost, o které Begin mluví.“

Tři týdny nato Begin oslavoval znovu – tentokrát vítězství v parlamentních volbách.

Z úspěšné operace a zničení iráckého jaderného programu se radoval i Mosad a armáda. Odsunuly Irák až na spodní příčku seznamu zpravodajských priorit.

Saddámova reakce na bombardování reaktoru u Bagdádu byla přesně opačná, než jakou izraelští zpravodajci očekávali. „Saddám je pod tlakem… agresivnější a odhodlanější,“ konstatoval dr. Hamza. „A tak se z projektu za čtyři sta milionů stal projekt za deset miliard a počet vědců stoupl ze čtyř set na sedm tisíc.“

Saddám přikázal, že je třeba investovat maximální úsilí do jakékoli cesty, jež by ho v co nejkratší době dovedla k atomové bombě a prostředku, který by ji donesl k cíli. Velmi rychle našel západní firmy, jež byly ochotny dodat mu za velmi mnoho peněz zařízení a suroviny ke zdánlivě civilním účelům, které však šlo použít i k účelům vojenským, tedy k vývoji jaderných, biologických nebo chemických zbraní hromadného ničení.

Izrael odhalil jen malou část tohoto úsilí. Jeden plán, který zjistil, byl společný irácko-egyptsko-argentinský projekt Kondor, jenž se pokoušel vyvinout rakety různých typů. Velké množství informací o tomto projektu získali pro Izrael agenti Mosadu v německých firmách, které se na něm rovněž podílely, další zjistili v argentinském vědeckém světě a jiné dodal Jonathan Pollard, špion pracující pro Izrael v srdci americké zpravodajské agentury. Mosad začal kanceláře zainteresovaných evropských podniků vypalovat a systematicky terorizoval vědce podobně, jako v šedesátých letech zastrašoval ty německé v Egyptě. Telefonovali jim anonymové, kteří je varovali: „Jestli okamžitě nepřestanete, zabijeme vás i vaši rodinu.“

Mosad také připravil plány likvidace některých těchto vědců, ale ukázalo se, že díky tlaku, žhářským útokům a vloupáním, ale i vražedné pověsti Mosadu byly cílené útoky zbytečné. Odborníci odešli a Argentina a Egypt omezily svou finanční spoluúčast na minimum. Saddám se v nouzi obrátil na jednoho kanadského raketového vědce jménem Gerald Bull, který dříve pracoval v NASA, v americké armádě i pro Izrael. Požádal ho, aby pro něj vyvinul rakety a superdělo inspirované vědecko-fantastickou knihou Julese Vernea Ze Země na Měsíc, které dokáže odpalovat obrovské nálože na velkou vzdálenost – až do Teheránu (700 kilometrů od Bagdádu) nebo Tel Avivu (skoro tisíc kilometrů od Bagdádu). Bull své klienty ujistil, že jeho superdělo bude mít nejen nesmírně dlouhý dostřel, ale bude taky přesněji a účinněji odpalovat biologické a chemické látky, protože válečné hlavice se budou zahřívat méně než střely Scud, které Irák vlastnil.

V roce 1989 Bull a Iráčané postavili dělo v Džabal Hamrajnu asi dvě stě kilometrů severně od Bagdádu a provedli tři odpalovací zkoušky.

K vlastní smůle Bull nikdy nebral vážně výhrůžné anonymní telefonáty a dopisy, které ho varovaly, že jestli vztahy se Saddámem okamžitě neukončí, „podnikneme proti vám, vašim firmám a spolupracovníkům tvrdé kroky“.

Dvaadvacátého března 1990 čekalo na Bulla u něj doma, nedaleko jeho kanceláře v Bruselu, komando Bajonetu. Dva muži se skrývali hned za dveřmi na schodiště. Viděli odtud Bulla, jak se blíží k bytu a hledá v kapse klíče. Jakmile prošel kolem nich a stál k nim zády, skočili na něj s připravenými pistolemi Makarov s tlumiči. Jeden z nich mu vpálil dvě kulky do hlavy a tři do zad, zatímco druhý zůstal za ním a zajišťoval prostor. Bull byl mrtev ještě dřív, než dopadl na zem. Atentátník vyndal fotoaparát a udělal několik snímků vědcovy rozbité hlavy – jeden detail a druhý, kde Bull ležel na břiše ve velké kaluži krve. Ještě téhož dne odeslali fotografie zaměstnancům Bullovy firmy Space Research Corporation. „Jestli zítra přijdete do práce, skončíte takhle,“ stálo na přiloženém lístku. Druhého dne se v kanceláři nikdo neukázal a podnik se brzy zavřel. Mosad zajistil, aby se vzkaz dostal i ke všem Bullovým nastrčeným firmám.

Projekt byl definitivně zmařen. Druhého dubna, když se Saddám od svých zpravodajských služeb dozvěděl, že byl Gerald Bull zabit, promluvil k národu a přísahal, že jeho „oheň stráví polovinu Izraele“. Bullova smrt však Saddámovo úsilí získat zbraně dlouhého doletu pouze zpomalila a ani v nejmenším nenarušila jeho jaderný projekt.

Ukázalo se, že zpravodajské služby Izraele i dalších západních zemí neměly o velké části Saddámova vojenského výzkumu ani tušení.

„Tahle rozsáhlá a důmyslná síť fungovala všem rovnou pod nosem,“ upozornil brigádní generál Šimon Šapira z výzkumného oddělení Amanu. „Byl to bezpochyby jeden z největších neúspěchů v dějinách izraelských zpravodajských služeb.“

Podle Šapiry měl Izrael „víc štěstí než rozumu“. Saddám Husajn udělal tu chybu, že v srpnu 1990 napadl Kuvajt v domnění, že Spojené státy a zbytek světa budou agresi jen přihlížet se založenýma rukama. To se však zmýlil. Vznikla proti němu široká mezinárodní koalice, jejímiž členy byly i některé arabské země. Ta ho z Kuvajtu vyhnala a přinutila ho k slibu, že v Iráku umožní přísné mezinárodní kontroly. Inspektoři OSN zjistili, co Mosadu zcela uniklo. V době, kdy byla v lednu 1991 zahájena operace Pouštní bouře s cílem osvobodit Kuvajt, chybělo Saddámovi jen několik let k výrobě plně schopných jaderných, chemických a biologických zbraní i raket a válečných hlavic, které by je donesly až do Izraele.

I po skončení války v Perském zálivu, kdy se prezident Bush rozhodl nepodniknout do Iráku invazi a nechat Saddáma být, byl náčelník hlavního štábu izraelské armády Barak přesvědčen, že irácký diktátor představuje pro Izrael jasnou hrozbu. Saddám se určitě rozhodne zkusit zbraně hromadného ničení vyrobit znovu a neexistuje žádná možnost, jak s ním začít jakkoli vyjednávat.

A tak dvacátého ledna 1993 Barak nařídil „vytvoření týmu, který by prozkoumal možnost úderu na cíl (na Saddáma)“. O dva měsíce později, dvanáctého března, oznámil tým vedený Amiramem Levinem náčelníkovi hlavního štábu, že přípravy plánu pokročily. „Cíl patří k nejvýznamnějším, jaké jsme kdy v oblasti přesných operací měli,“ zdůraznil týmu Barak a nařídil zahájit přípravy k provedení plánu v červenci téhož roku.

Barak promluvil i s premiérem Šamirem a pak i Rabinem, který v roce 1992 nastoupil po něm, a snažil se je přesvědčit, že by se měl poprvé provést cílený atentát proti hlavě suverénního státu.

„Když to posuzujeme dnes,“ řekl Barak o řadu let později, „tak si představme, že jsme mohli světu ušetřit celé jedno desetiletí s tímto strašným člověkem. Dějiny by vypadaly jinak.“

Oba premiéři jeho plán úderu schválili. Objevila se řada nápadů – nechat někam na území Iráku spadnout izraelský letoun či dokonce satelit, nejlépe do Bagdádu, a počkat, až se Saddám přijde na místo podívat, a pak ho vyhodit do vzduchu i s celým doprovodem; nebo zřídit nějaký fiktivní podnik někde v Evropě, jenž by Saddámovi prodal nové moderní televizní studio, odkud by mohl vysílat projevy k národu a které by obsahovalo i zařízení vysílající do Izraele, jež by ho vyhodilo do povětří v okamžiku, kdy by byla jeho tvář na obrazovce; anebo nastražit bombu u památníku některého z jeho revolučních soudruhů a odpálit ji ve chvíli, kdy by u něj Saddám stál se sklopenou hlavou při vzpomínkové slavnosti. Byla i řada dalších nápadů, jak se iráckého diktátora zbavit.

Nakonec padlo rozhodnutí na Saddáma zaútočit na jediném místě mimo příliš střežený Bagdád, které určitě navštíví on sám, a ne jeho dvojník – u rodinného hrobu na hřbitově v Tikrítu na pohřbu nějakého blízkého příbuzného. Tím měl být jeho strýc Chajralláh Talfáh, který Saddáma vychoval a nyní byl těžce nemocný.

Izraelci pečlivě sledovali Talfáhovu léčbu v Jordánsku a čekali na zprávu o jeho smrti. On se však pořád držel při životě, a tak přijali alternativní plán. Místo Talfáha Mosad zlikviduje iráckého velvyslance v OSN Barzána at-Tikrítího.

Komando Sajeret Matkalu odletí do Tikrítu vrtulníky, které přistanou v určité vzdálenosti od města, a pak dojede na hřbitov v džípech úplně stejných jako džípy irácké armády, ale budou vybaveny speciálním systémem, jenž umí obrátit střechu vozu a vysunout naváděné střely. Až přijde na pohřeb Saddám, komando odpálí rakety a zabije ho.

Mnoho lidí, kteří se na plánu podíleli, bylo přesvědčeno, že pokud bude úspěšný, vstoupí náčelník hlavního štábu Barak do politiky a stane se horkým kandidátem na premiéra. Pro muže, který měl tak skvělou pověst už od dob, kdy byl mladým poručíkem, by to byl přirozený vývoj.

Ve velkém výcvikovém táboře Ceelim v izraelské Negevské poušti postavil Sajeret Matkal model Husajnova rodinného hřbitova a operaci na něm nacvičoval. Když byl pátého listopadu 1992 připraven, přišla se na generální zkoušku podívat generalita armády. Úderný tým zaujal pozice a zpravodajci i kancelářský personál hráli Saddáma a jeho doprovod.

Kvůli závažným chybám v plánování i únavě z dlouhého výcviku si však muži s raketami spletli domnělý nácvik, při němž měl voják hrající Saddáma mávat neviditelným davům, se zkouškou naostro, kdy měla živého vojáka nahradit figurína. Dezorganizace byla tak velká, že se při nácviku i zkoušce naostro používal stejný kódovaný rozkaz, „pošlete taxi“.

Velitel jednotky byl přesvědčen, že jde o nácvik, a řekl, „pošlete taxi“, ale velitel odpalovacích džípů se domníval, že začala zkouška naostro. „Odpalte střelu číslo jedna!“ nařídil a jeden z jeho mužů stiskl tlačítko a začal navádět střelu na cíl. Když se však raketa už k cíli blížila, všiml si, že něco není v pořádku, a podle jednoho svědka vykřikl: „Co je? Jak to, že se figuríny hýbou?“

To už však bylo pozdě. Střela dopadla přímo doprostřed doprovodu. Několik vteřin nato trefila terén o pár metrů dál druhá, ale skoro žádné škody nezpůsobila, protože všichni v cílové oblasti už leželi na zemi mrtví nebo zranění. Veliteli došlo, že se stalo něco strašného, a zařval: „Zastavte palbu! Zastavte palbu! Opakuju, zastavte palbu!“

Zahynulo pět vojáků a všichni ostatní v cílovém prostoru utrpěli zranění.

Navíc bylo trapné, že muž, jenž hrál Saddáma, patřil jen k raněným. Incident vyvolal lítou politickou bouři a nepěknou hádku Baraka s některými dalšími generály o tom, kdo za to může.

Nehoda v Ceelim znamenala konec plánu likvidace Saddáma Husajna. A později se ukázalo, že na rozdíl od Barakova očekávání už Saddám snahu získat jaderné zbraně po operaci Pouštní bouře neobnovil.

Izrael však už tehdy čelil novým nepřátelům a mnohem nebezpečnějším.

KAPITOLA DVACÁTÁ

PRVNÍ ZVEDÁ SE ZELENÁ BOUŘE

Třináctého března 1978 odstartoval luxusní business jet k tajnému letu z Teheránu. Na palubě byli dva znepokojení cestující – izraelský velvyslanec v Íránu Uri Lubrani a šéf mise Mosadu v téže zemi Reuven Merchav. Letěli na schůzku s Jeho císařskou Výsostí šáhem Mohammadem Rezou Pahlavím v jeho prázdninové vile na ostrově Kiš v Perském zálivu, asi patnáct kilometrů od íránského pobřeží.

Šáh byl všemocný íránský vládce a bezohledný a megalomanský despota, který chtěl zemi rychle proměnit v „rozvinutější stát než Francie“. Investoval horentní íránské příjmy z ropy do silné armády, výstavby vyspělé infrastruktury a moderního hospodářství. Svým poddaným vnutil zrychlený proces transformace na západní systém, jenž mnohým z nich – od obchodníků na Velkém tržišti v Teheránu až po muslimské duchovní – připadal pohoršující a škodlivý. Jejich námitky však s šáhem nehnuly; jen nařídil armádě a své brutální tajné službě SAVAK, aby jakýkoli odpor nemilosrdně potlačily.

Šáhova zahraniční politika stála na těsných politických, vojenských i občanských vztazích se Spojenými státy. Vybudoval si také důkladné zpravodajské spojenectví s Izraelem, od něhož získával velké množství zbraní a vybavení za peníze v hotovosti a ropu. A rovněž Izraelcům dovoloval, aby z íránského území prováděli řadu důležitých operací proti arabským státům.

Lubrani a Merchav však měli důvod ke znepokojení. I když byly íránské vazby na USA i Izrael nejsilnější v historii, začínala se šáhova vláda v zemi hroutit. Každým dnem sílily demonstrace proti němu a na síle nabývaly i protesty nejrůznějších skupin – obchodníků, komunistů, pravičáků nebo islamistů. V Bílém domě, který nad šáhovým porušováním lidských práv donedávna přivíral oči, teď vládl liberální prezident Jimmy Carter, jenž projevoval stále větší nelibost nad násilným potlačováním demonstrantů. Šáh proto váhal nasadit proti nim armádu.

Íránská královská rodina a vedení však neslevily ze svého luxusního životního stylu. Lubrani a Merchav to spatřili na vlastní oči, jakmile přistáli na ostrově Kiš. Byl oblíbeným místem pobytu šáha, který odtamtud v různých částech roku řídil zemi. „Užívali si tam i všichni nejvyšší představitelé,“ řekl Merchav. „Všude bylo vidět důkazy o neuvěřitelné korupci. Ta požitkářská atmosféra a výstřednost nás šokovala.“

Oba Izraelci přijeli na Kiš na schůzku se šáhem a jeho blízkými poradci, aby ve světle sílícího odporu posoudili sílu režimu. Jejich obavy posilovala skutečnost, že se extremistické šíitské živly, jež tvořily nejvýznamnější část opozice, spojily se svými bratry v Libanonu a zahájily výcvik v táborech, které pro ně zřizoval Jásir Arafát. „Spolčení skupiny, kterou jsme považovali za hlavní teroristickou sílu bojující proti nám, tedy Arafátovy OOP v Libanonu, se šíitskými extremisty podle nás představovala vážnou potenciální hrozbu,“ uvedl Merchav. Hlavním vůdcem náboženské opozice byl Rúholláh Chomejní.

Honosil se dědičným titulem sajjid, který používali pouze potomci proroka Mohameda, a získal nejvyšší šíitskou duchovní hodnost Velký ajatolláh. V mládí, když ještě žil ve svém rodišti Chomejnu, byl tento budoucí revolucionář známým kazatelem a zejména odborníkem na nuance víry, ale postrádal řečnické kouzlo. V roce 1962, kdy mu už bylo šedesát, však prodělal výraznou proměnu: po určitém období v izolaci vyšel ze své komnaty s přesvědčením, že ho navštívil zvláštní posel Boží archanděl Gabriel a řekl mu, že Alláh pro něj chystá velké věci.

Aby se Chomejní svého úkolu zhostil, úplně se změnil. Opustil svůj dosavadní složitý způsob vyjadřování a začal mluvit prostě. Nikdy nepoužil víc než dva tisíce slov a některé věty opakoval znovu a znovu, až se staly jakýmisi magickými zaříkávadly. Jedním z jeho oblíbených rčení bylo: „Řešením je islám.“ Začal líčit svět jako střet dobra a zla. Zlo je třeba vykořenit a zničit, což je povinnost těch, kdo jsou dobří a jsou zároveň soudci i vykonavateli. Jeho stoupencům v řadách chudých lidí to připadalo přesvědčivé.

Později Chomejní proměnil šíitský islám tak, aby vyhovoval vůdčí roli, kterou připsal sám sobě. Odstranil základní rozdělení občanské a náboženské autority, které se v muslimských říších vždycky dodržovalo, a prohlásil, že už není zapotřebí krále, jemuž radí náboženští učenci. Vláda by měla být přímo v rukou učenců. A všechny monarchie a další režimy v muslimském světě, které nebyly vysloveně náboženské, jako třeba prezidenti Egypta nebo Sýrie, král Saúdské Arábie a íránský šáh, jsou nelegitimní a je třeba je vyměnit. „Jediným řešením je islám,“ rozhodl.

Půdu k převzetí moci měl připravit i jeho postoj k mučednictví. Vysvětlil svým stoupencům, že nejvyšším morálním principem státu je pravomoc popravovat občany. Odejměte mu ji tím, že smrt změníte ve vytouženou odměnu, a stát je najednou bezmocný. „Prosím zabíjejte nás!“ prohlašoval a psal Chomejní, „neboť i my budeme zabíjet vás!“ A později nařídil truchlícím rodinám mučedníků a jejich sousedům, aby pořádali veselé oslavy smrti svých synů v íránské svaté válce. Další krok Chomejního otřásl nejdůležitějším tradičním zvykem šíitské teologie. Dovolil věřícím – dokonce je k tomu pobízel –, aby mu říkali „imám“. Význam tohoto výrazu se v šíitské tradici v podstatě podobá judeokřesťanskému pojetí mesiáše, jehož příchod znamená „konec dnů“.

V roce 1963, krátce poté, co Chomejní zformuloval svou novou doktrínu, zahájil otevřené tažení proti šáhovi z íránského nejposvátnějšího města Qom. Šáh nemohl riskovat ajatolláhovo zabití, a tak ho vyhostil do exilu. Chomejní našel útočiště v Turecku, Iráku a nakonec ve Francii.

Učení, které tam hlásal, lákalo čím dál víc studentů. V sedmdesátých letech se stal i na dálku nejmocnějším šáhových odpůrcem. V době, kdy k šáhovi přijeli na ostrov Kiš Lubrani s Merchavem, zaplavil Chomejní Írán zhruba šesti sty tisíci kazet se svými projevy. Podvratnická kázání vážně se tvářícího fanatického duchovního poslouchaly miliony lidí v mešitách i na tržištích, na venkově i v horách kolem Teheránu, na bazarech a dokonce velmi potichu i na vládních úřadech.

Lidé slyšeli, jak Chomejní mluví o „opovrhovaném šáhovi, tom židovském špionovi a americkém hadovi, jemuž je třeba rozbít hlavu kamenem“, nebo pronáší věty jako: „Šáh tvrdí, že dává lidem svobodu. Jen poslyš, ty nafouklá ropucho! Kdo jsi, že udílíš svobodu? Svobodu může darovat pouze Alláh. Jen zákon dává svobodu, jen islám dává svobodu, jen ústava dává svobodu! Co tím myslíš, když říkáš, žes nám dal svobodu? Jak jsi získal schopnost něco darovat? Kdo si myslíš, že jsi?“

Rozdělování kazet s Chomejního kázáními samozřejmě sledovala šáhova tajná služba SAVAK. Její šéfové žádali šáha o povolení k razii v ajatolláhových distribučních střediscích. Šáh to však odmítl kvůli nátlaku prezidenta Cartera, aby se vyvaroval porušování lidských práv, i kvůli zesláblosti a zmatenosti z léčby rakoviny, kterou právě procházel. Lubrani ani Merchav o jeho nemoci nevěděli, neboť byla pečlivě střeženým tajemstvím.

Audience byla udělena pouze Lubranimu. Šáh ho přivítal vřele, ale velvyslanci brzy došlo, že rozhovor nikam nepovede. Z nádherné komnaty zdobené zlatem odcházel v pochmurné náladě. „Šáh je odtržený od reality a žije ve vlastním, až šalebném světě,“ řekl Merchavovi.

„Má kolem sebe samé pochlebníky, kteří mu o situaci v zemi neříkají pravdu.“ Merchav dospěl k témuž závěru po schůzkách s vedením íránské zpravodajské služby.

Brzy po návštěvě šáha poslali oba Izraelci svým bezpečnostním službám varování: šáhova vláda se hroutí. Neobvyklá koalice světských a náboženských odpůrců jeho režimu společně s rozšířenou korupcí a nezájmem panovníka o vnější svět brzy skončí pádem dynastie Pahlaví.

Nikdo však varování nedbal. Představitelé ministerstva zahraničí a Mosadu i CIA byli přesvědčeni, že se Merchav s Lubranim mýlí, šáhova vláda je pevná a Írán zůstane navždy spojencem Izraele a Spojených států.

Byl to vážný omyl. Chomejní ze svého nejnovějšího sídla v Paříži organizoval hromadné protesty tisíců lidí ve městech po celém Íránu. Brzy jich demonstrovaly desetitisíce a pak statisíce.

Šestnáctého ledna se nemocný a zesláblý šáh rozhodl, že bez americké podpory udělá nejlíp, když se sbalí a odjede. Vzal si krabičku s několika hroudami íránské půdy a s manželkou a hrstkou spolupracovníků uprchl do Egypta.

Druhý den se sekulární premiér Šapúr Bachtijár, jehož šáh jmenoval vládcem země, obrátil na vedoucího mise Mosadu v Teheránu Eliezera Cafrira s přímočarou žádostí: Nemohl by prosím Mosad zabít Chomejního na pařížském předměstí, kde bydlí? Ředitel Mosadu Jicchak Hofi svolal v ústředí na třídě Krále Šaula v Tel Avivu naléhavou poradu nejvyšších představitelů organizace.

Výhody takového činu pro Izrael byly nabíledni – SAVAK by byl Izraelcům neskonale vděčný. Atentát navíc mohl změnit chod dějin a zabránit Chomejnímu, který se netajil svým názorem na Izrael i Židy, v uchopení moci v Íránu. Účastníci schůzky debatovali o několika věcech: Je plán operace proveditelný? Opravdu ajatolláh představuje tak velké nebezpečí? A pokud ano, je Izrael ochoten vzít na sebe odpovědnost za likvidaci tak vysoce postaveného duchovního vůdce, navíc na francouzské půdě?

Zmocněnec šéfa Caesareje Mikea Harariho prohlásil, že z operačního hlediska nejde o složitou věc, ale je jasné, že stejně jako při všech takových akcích, a zejména těch, které se musí provést narychlo, se může něco zvrtnout.

Šéf jednoho z oddělení, který v Íránu působil, řekl: „Nechte Chomejního, ať se vrátí do Íránu. Dlouho nevydrží. Armáda a SAVAK se postarají o něj i o jeho lidi, kteří protestují v ulicích. Představuje minulost, ne budoucnost Íránu.“

Ředitel Hofi dal jasně najevo, že by nejradši „žádost ze zásadních důvodů zamítl“, protože „s atentáty na politiky nesouhlasí“.

Zkušený analytik Josi Alfer, který se Íránem zabýval, na schůzi řekl, že „nemáme dostatek informací ani o Chomejního názorech, ani o tom, jaké má šance je realizovat, a proto nemohu přesně odhadnout, zda je riziko odůvodněné“. Hofi s Alferovým názorem souhlasil a nařídil Cafrirovi, aby dal Bachtijárovi zápornou odpověď.

Tato epizoda byla další ukázkou, jak Stát Izrael, který byl často ochoten použít cílený atentát jako nástroj, velmi váhá, když jde o likvidaci politiků, i když se tak třeba neoznačují oficiálně.

Alfer později tvrdil, že „mu už pár měsíců po oné schůzce bylo jasné, co je Chomejní zač,“ a bylo mu „velmi líto“, jak Hofi rozhodl. Kdyby byl Mosad Chomejního zabil, dějiny se mohly ubírat lepším směrem, soudí Alfer.

Prvního února přistál Chomejní na teheránském mezinárodním letišti Mehrabád, kde ho vítaly nadšené davy, jaké Írán ještě nikdy nezažil. Chomejní položil šáhovu monarchii pouze mocí svého nahraného hlasu. Sen o islámské republice se stal realitou. Chomejní a jeho stoupenci se v Íránu chopili moci v podstatě bez užití síly; v zemi s bohatými přírodními zdroji, šestou největší armádou na světě a největším zbrojním arsenálem v Asii.

„Islám umírá nebo je mrtev už čtrnáct set let,“ prohlásil Chomejní ve svém prvním projevu nejvyššího vůdce. „A my jsme ho nyní znovu vzkřísili krví naší mládeže… Velmi brzy osvobodíme i Jeruzalém a pomodlíme se tam.“ A vládu Šápúra Bachtijára, jehož jmenoval premiérem před svým odjezdem šáh, Chomejní zavrhl jedinou ostrou větou:

„Vylámu jim zuby.“

Spojené státy, tedy „velký Satan“, jak hřímal Chomejní, i „malý Satan“ Izrael, považovaly ajatolláhův vzestup za dočasnou epizodu. Vždyť americké a britské zpravodajské služby šáhovu vládu obnovily už jednou, když ho v roce 1953 svrhli levicoví povstalci. Jenže vzestup Chomejního byl vyvrcholením mnohaletého kvasu, doprovázela ho obrovská podpora lidu a chránili ho zkušení a kultivovaní důstojníci, kteří se s ním ztotožňovali a všechny pokusy o kontrarevoluci mařili.

V listopadu vnikl rozvášněný dav studentů a stoupenců Chomejního do budovy amerického velvyslanectví v Teheránu a zajal diplomaty a zaměstnance jako rukojmí. Útočníci se zmocnili i velkého množství amerického zpravodajského materiálu. Následná krize a žalostně neúspěšný pokus o záchranu Američanů (operace Orlí dráp) skončily ostudou a přispěly k tomu, že Carter už znovu nevyhrál volby. „Byli jsme před touto novou hrozbou bezmocní,“ přiznal Robert Gates, jenž byl tehdy vysokým činitelem Úřadu strategického výzkumu CIA a později se stal ředitelem CIA a ministrem obrany.

Teď už bylo Washingtonu i Jeruzalému jasné, že se jejich donedávna dobrý blízkovýchodní spojenec proměnil v největšího nepřítele.

Brzy také začalo být zřejmé, že Chomejního představy se neomezují jen na islámskou republiku, kterou v Íránu vyhlásil. Ajatolláh nelpěl nijak zvlášť na moci, ale byl odhodlán rozšířit svou islámskou revoluci po celém Blízkém východě.

A začít chtěl v Libanonu.

Jedním z nejbližších spojenců Chomejního v exilu byl šíitský duchovní jménem Alí Akbar Mohtašamipur, který dostal za úkol revoluci šířit. S Chomejním se seznámil už na studiích v Nadžafu, posvátném městě šíitů v Iráku, kam se ajatolláh uchýlil, když ho vyhostil šáh. Doprovázel ho po celou dobu exilu jak v Iráku, tak ve Francii. V roce 1972 ho Chomejní spolu se skupinou dalších věrných stoupenců vyslal na Blízký východ, aby navázal vztahy s muslimskými osvobozeneckými hnutími. Právě Mohtašamipur uzavřel spojenectví s OOP, díky němuž pak Chomejního muži jezdili do výcvikových táborů Jednotky 17.

Experti OOP učili na těchto základnách mladíky, jak provádět sabotáže a zpravodajské operace a používat teroristickou taktiku. Pro Arafáta představovala přítomnost Chomejního mužů na jeho základnách způsob, jak získat podporu pro palestinskou kauzu a proslavit se jako mezinárodní osobnost. Pro Chomejního i Mohtašamipura to však byla jen součást dlouhodobé a cílené strategie – rozšířit islámskou revoluci z Íránu až do Libanonu, malé země v srdci Blízkého východu s početnou populací chudých šíitů, kteří byli zralí k tomu nechat se vyprovokovat. Chomejní chtěl zaujmout „strategickou pozici, která nás přivede blíže k Jeruzalému“ – tedy obsadit libanonské hranice s Izraelem. V roce 1979 už byly k partyzánské válce vycvičeny tisíce šíitů. Když se Chomejní vrátil do Íránu a chopil se moci, Mohtašamipur zaujal zásadní roli při zakládání islámských Revolučních gard, které chránily Chomejního vládu v zemi.

Před íránskou revolucí byl ideál islámského státu jen abstraktní touhou vzdálenou realitě. Teď však byli pány své země muži, kteří strávili celý život v extremistických muslimských školách v Íránu a výcvikových táborech v Libanonu.

Necelé tři roky po pádu šáha, když už byla revoluce pevnou součástí íránské reality, jmenoval Chomejní Mohtašamipura velvyslancem v Sýrii. Tato funkce obnášela dvě úlohy. Navenek byl Mohtašamipur jako všichni diplomaté vyslancem ministerstva zahraničí své země. Tajně byl však i členem Revolučních gard; dostával rozkazy přímo od Chomejního a řídil velké množství lidí a rozpočet ve výši milionů dolarů měsíčně. Tato druhá, tajná role byla mnohem důležitější než ta první.

V té době ovládala velkou část Libanonu syrská armáda. Aby tam tedy mohly účinně působit ajatolláhovy revoluční síly, Chomejní potřeboval dohodu se syrským prezidentem Háfizem Asadem. A to byl právě úkol Mohtašamipura – pomocí důmyslné diplomacie dosáhnout vojenského spojenectví.

Přestože obě země měly společného nepřítele v Izraeli, Asad byl při Mohtašamipurových prvních krocích ostražitý. Íránský velvyslanec překypoval nezkrotným revolučním nadšením. A světský Arab Asad se obával, že zápal pro islám, který se Mohtašamipur snažil vyvolávat, bude nakonec nezvladatelný a obrátí se proti jeho vlastnímu režimu. Potenciální důsledky převažovaly všechny bezprostřední výhody.

Když ale Izrael v roce 1982 napadl Libanon, Asad změnil názor.

Válka byla katastrofou nejen pro Izrael, ale i pro Asada. Syrské síly utrpěly v bojích s Izraelci strašlivou porážku. Nejhorší potkala syrské letectvo, chloubu Asada, jenž mu kdysi velel a dosud je hýčkal. Během čtyřiceti šesti hodin bylo zničeno dvaaosmdesát syrských letadel, zatímco Izrael ztratil jen jedno.

Asad tak z izraelské invaze usoudil, že Sýrie nemá proti židovskému státu na tradičním bojišti šanci a musí se snažit způsobit mu ztráty nepřímo. Izrael mu v tomto ohledu nahrával, protože v Libanonu ponechal své jednotky. Chtěl zajistit klid svým obyvatelům na severu, ale ve skutečnosti jen vytvořil další frontu vystavenou partyzánským útokům.

„Asad starší“, tedy otec Bašára, který ho měl později nahradit, „byl k mé velké lítosti chytrý,“ řekl Meir Dagan, jenž tehdy velel izraelským jednotkám v Libanonu. „Vybudoval mašinérii, která Izraeli vysávala krev, a ani v nejmenším za to nezaplatil.“

Touto mašinérií byly šíitské milice s íránskou podporou, které chtěl tolik vybudovat Mohtašamipur. V červenci 1982 podepsal Teherán se Sýrií dohodu o vojenském spojenectví, která umožnila Revolučním gardám pod Mohtašamipurovým velením operovat v Libanonu. Naoko pomáhaly šíitskému obyvatelstvu s výstavbou společenských a náboženských institucí jako školy nebo mešity. Rozdělovaly dobročinnou pomoc chudým a dalším potřebným, například lidem závislým na drogách či alkoholu, a zpřístupňovaly jim relativně kvalitní zdravotní péči. Írán dával libanonským šíitům vše, co jim nikdy nedala libanonská vláda ovládaná sunnitskou a křesťanskou většinou.

Revoluční gardy začaly tajně cvičit a vyzbrojovat partyzány, kteří zaplnili prostor uprázdněný OOP. V následujících dvou desetiletích se měli stát dominantní politickou a vojenskou silou na Blízkém východě. Mohtašamipur vycítil historický význam rodícího se hnutí a dal mu pompézní název.

Nazval jej Hizballáh, Strana Boží.

Ahmad Dža‘far Qasír byl šestnáctiletý mladík z chudé šíitské rodiny v malé libanonské vísce Dejr Qánún an-Nahr. Podle jeho rodičů byl jako dítě „bystrý a vnímavý a vyrostl z něj iniciativní a samostatný mladý muž“. Už ve čtyřech letech předbíhal otce cestou na malé políčko, kde sbíral zeleninu a vracel se domů dřív, než otec stačil s prací začít. Druhým domovem se mu stala místní mešita, kam se často chodíval modlit a číst Korán.

Byl jedním z šíitů, které strhl zápal Hizballáhu, a tak se nechal na podzim 1982 naverbovat do tajné vojenské odnože s názvem Islámský džihád. Ahmad tajně provedl několik operací proti izraelskému nepříteli. Svého důmyslu využíval k přemisťování výzbroje z Bejrútu „kamkoli, kde jí bylo třeba v boji proti nepřátelským (izraelským) jednotkám“.

Jedenáctého listopadu těsně před sedmou hodinou ráno dovezl Qasír bílý peugeot plný výbušnin k sedmipatrové budově v jiholibanonském Týru, kterou používala izraelská armáda jako regionální vojenský a politický hlavní stan. Když se k ní přiblížil, sešlápl prudce plyn a vrazil s automobilem přímo do budovy.

Potom se odpálil.

Výbuch dům zničil a zabil šestasedmdesát izraelských vojáků, pohraničníků a agentů Šin Bet a s nimi i sedmadvacet Libanonců – dělníků, civilistů, kteří od armády žádali nejrůznější povolení, i vězňů. Byl to první islamistický sebevražedný teroristický útok mimo Írán a zabil víc Izraelců, než kterýkoli jiný atentát do té doby i kdykoli později.

Hizballáh svůj podíl i totožnost lidí, kteří do něj byli zapojeni, celá léta tajil. Teprve později milice vybudovaly Qasírovi v jeho vesnici památník, zveřejnily pochvalný dopis, jejž napsal nejvyšší vůdce Chomejní Qasírově rodině, a vyhlásily datum jeho smrti každoročním Dnem mučedníků.

Utajování vyhovovalo izraelskému resortu obrany, jenž se rychle snažil zamaskovat závažnou nedbalost, která útok umožnila. Velitelem severní fronty Šin Bet byl Josi Ginosar, jehož jednotka byla pověřena shromažďováním informací a prevencí útoků, jakým byl i ten Qasírův sebevražedný. Ginosar a někteří jeho podřízení, ale i vysocí důstojníci izraelské armády označili při vyšetřování atentát za pouhou katastrofu, odvedli pozornost od pravdy, a závěr tak nakonec zněl, že výbuch způsobila „technická závada zásobníků plynu v kuchyni“, a ne troufalá operace nové militantní šíitské organizace.

I když však Ginosar jednal v tomto případě z vypočítavosti, izraelská zpravodajská služba skutečně netušila, že v doutnajících troskách Libanonu vyrůstá nová militantní síla. Prvním teroristickým útokům Hizballáhu – střelbě a bombám nastraženým u silnic na vojenská vozidla – nevěnovaly Aman a Šin Bet valnou pozornost a považovaly je za „pouhé taktické výtržnosti proti izraelským jednotkám“.

„Všechno nám začalo docházet až po nějaké době,“ přiznal Jekutiel (Kuti) Mor, vysoký důstojník Amanu a pozdější vojenský tajemník ministra obrany Rabina. „Celý ten proces nám unikl. Místo abychom se spolčili se šíity, udržovali jsme vztahy s křesťany a nadělali si nepřátele z většiny Libanonců.“

Dokonce ještě hůř – nikdo v té době nerozpoznal spojení mezi Íránci a libanonskými šíity, tedy že rovnováhu sil narušují Chomejního revolucionáři, kteří se spolčili s Asadem. „Dlouho jsme si neuvědomili, že tato významná aktivita vychází z kanceláře Mohtašamipura v Damašku,“ řekl David Barkaj z Jednotky 504.

Obávaná izraelská zpravodajská služba rovněž netušila, že okolo Hizballáhu vzniká stínová armáda složená jak z nováčků, tak zkušených partyzánů, jako byl Imád Mugníja. Narodil se v roce 1962 v rodině věřících šíitů a vyrostl v chudých přelidněných čtvrtích jižně od Bejrútu. „Jeho otec pracoval v bejrútské továrně na cukroví,“ vzpomínal proizraelský špion Amín al-Hádždž (Rummenigge), rovněž šíita. „Znali jsme se jako děti. On hrozně zlobil. Později jsem slyšel, že ho vyhodili ze školy, a tak odešel do výcvikového tábora Jednotky 17. Pak jsem s ním ztratil kontakt.“

V polovině roku 1978 se Mugníja stal členem Jednotky 17, ochranky Jásira Arafáta a elitní síly Fatahu. Pod křídlo si ho vzal Alí Saláma a chránil ho až do své smrti v roce 1979, kdy ho zabil Mosad. Mugníja však chtěl být součástí něčeho většího než jen nějakého místního gangu v jižním Bejrútu, a taky chtěl, aby se něco dělo. Saláma a jeho následovníci ho považovali za schopného a inteligentního, charismatického a nevázaného. I když sami byli palestinští sunnité a Mugníja libanonský šíita, zájmy obou stran se prolínaly. Stoupenci Chomejního – chudí Íránci v exilu a jejich libanonští spojenci – byli tehdy vděční OOP za její pohostinnost a podporu.

Mugníja vystupoval jménem Jednotky 17 a získal si pověst šéfa gangu hrdlořezů, kteří násilím vynucují dodržování islámských zákonů a skromného chování v ulicích Bejrútu, jenž byl tehdy považován za baštu liberálních evropských zvyklostí v srdci Blízkého východu. Izraelská zpravodajská služba se v této době začala dozvídat o „extremistickém psychopatovi bez zábran“, který v Bejrútu prostřeloval kolena prostitutkám a drogovým dealerům.

O tři roky později se OOP z Bejrútu stáhla, ale Mugníja a jeho bratři Fuád a Džihád se rozhodli v Libanonu zůstat a spojit se s Hizballáhem, jejž právem považovali za novou vzmáhající se sílu. Mugníja se okamžitě stal jedním z jeho nejdůležitějších ozbrojenců. Půl roku velel oddílu, který dělal ochranku nejvyššímu šíitskému vůdci a „duchovnímu kompasu Hizballáhu“, šejchovi Muhammadu Husajnovi Fadlalláhovi. Zastupoval ho i na schůzích v Mohtašamipurově kanceláři v Damašku, kde nejvyšší íránští činitelé a syrští zpravodajci vymýšleli strategii pro Libanon. Jih země okupoval Izrael a byly tam rozmístěny i mnohonárodní americké, francouzské a italské síly, které se snažily ukončit hroznou občanskou válku, jež Libanon pustošila.

Syřané i Íránci chtěli vyhnat okupanty, ale nikdo z nich si nemohl dovolit otevřenou válku, ani ji vyhrát. A tak se na oněch schůzích dohodli, že budou provádět tajné sabotáže a teroristické činy.

Mugníja byl jmenován velitelem, jenž je měl organizovat. Spolu s Mohtašamipurem založili Islámský džihád, který najal Qasíra, a ten vyhodil do vzduchu sebe a hlavní stan izraelské armády v Týru. Byl to ničivý úvodní úder – a to byl teprve začátek. Šejch Fadlalláh naznačil, co přijde, v článku ve sbírce náboženských esejů v únoru 1983: „Jsme přesvědčeni, že budoucnost skrývá ještě ledajaká překvapení,“ napsal.

„Džihád je hořký a drsný; vytryskne zevnitř díky úsilí, trpělivosti, obětem a duchu ochoty se obětovat.“

Tímto sebeobětováním myslel Fadlalláh náboženský souhlas, který Chomejní udělil svým mladým vojákům, z nichž někteří byli ještě dětmi, s vymytými mozky tak, že byli ochotní jít na smrt minovými poli, která vytvořili Iráčané během invaze. Fadlalláh zašel ještě dál a povolil záměrné sebevraždy ve službách džihádu. Hizballáh začal v Libanonu provádět sebevražedné operace a spolu s Mugníjou tuto metodu zdokonalil až v jakési umění.

Osmnáctého dubna 1983 najel jeden z Mugníjových mužů s dodávkou do hlavního vchodu amerického velvyslanectví v Bejrútu a odpálil tunu výbušnin, které s sebou vezl. Zničil celou přední stranu budovy a zabil třiašedesát lidí, včetně skoro všech příslušníků libanonské mise CIA a jejího zkušeného blízkovýchodního experta Roberta Amese.

Třiadvacátého října najeli sebevražední atentátníci s nákladními auty napěchovanými obrovským množstvím výbušnin do dvou sídel mnohonárodních jednotek v Bejrútu a odpálili se. V amerických kasárnách zahynulo 241 příslušníků mírových sborů a na základně francouzských výsadkářů padesát osm. Mugníja seděl na střeše nedaleké vysokopodlažní budovy a sledoval celou akci dalekohledem. Kusy betonu i části lidských těl dopadly v Bejrútu i na ústředí Šin Bet, vzdálené asi půldruhého kilometru od hořících kasáren námořní pěchoty.

Čtvrtého listopadu 1983 spatřil izraelský pohraničník Nakad Sarbuch, který hlídal armádní základnu v Týru, podezřelou, rychle se blížící dodávku. Zahájil střelbu a zasypal ji sto třiceti kulkami, ale zastavit se mu ji nepodařilo. Sebevražedný útočník najel do základny plnou rychlostí a odpálil pětisetkilogramovou bombu. Budova, kde sídlilo operační velení Šin Bet, se sesypala a zasaženy byly i okolní domy a stany. O život přišlo šedesát lidí a dalších devětadvacet bylo zraněno.

Jestli se Izraeli podařilo vydávat první útok v Týru téměř přesně před rokem za technickou závadu, v případě druhého atentátu to už možné nebylo. Těmito sebevražednými útoky, které naplánoval a řídil Mugníja, dosáhl Mohtašamipur skoro všeho, co chtěl – mnohonárodní síly byly rozpuštěny a Izrael se postupně stáhl z většiny libanonského území do nevelké „bezpečnostní zóny“ na jihu země.

Po druhém útoku v Týru začaly izraelské zpravodajské služby konečně chápat, že čelí novému typu nepřítele, který představuje nelehký oříšek. Vedení Mosadu, Šin Bet a nejrůznějších odnoží armády tak znovu zvažovalo cílené atentáty, tentokrát proti novému protivníkovi. Mosadu bylo jasné, že prioritou je Mugníja. Neměl však o něm žádné informace kromě jedné vybledlé fotografie, ani tušení, kde ho najít.

Mosad ale věděl, že koordinace mezi Íránem a Hizballáhem probíhá na íránském velvyslanectví v Damašku, a ne v Bejrútu.

Koncem roku 1983 předložil ředitel Mosadu Nachum Admoni premiérovi Jicchaku Šamirovi k podpisu příkaz k likvidaci. Přiložená složka obsahovala dlouhý výčet sebevražedných atentátů a dalších teroristických útoků, včetně na americké velvyslanectví a kasárny americké námořní pěchoty v Bejrútu.

Na příkazu k likvidaci bylo jméno íránského zmocněnce v Sýrii Alího Akbara Mohtašamipura, oficiálně diplomata. Nebylo to jen náhodné doporučení a Šamir je podepsal až po velkém váhání a debatě. Izrael zpravidla neútočil na představitele cizího státu, ať byl jakkoli nepřátelský. Bylo však třeba udělat něco pro zastavení Hizballáhu. Někdo – někdo důležitý – musel zemřít.

A tak Šamir příkaz k likvidaci podepsal.

První problém byl, jak se k Mohtašamipurovi dostat. Pobýval buď v Teheránu, nebo v Damašku, což byla hlavní města zájmových států, kde Bajonet nepůsobil a Caesarea tam neměla až na výjimky cílené atentáty provádět. Obě metropole byly považovány za zvlášť obtížné území, kde se to jen hemžilo podezřívavou policií a členy místních tajných služeb. Navíc velvyslance neustále doprovázel ozbrojený bodyguard a řidič. Kvůli obavám, že by agenti mohli být dopadeni, Mosad vyloučil všechny návrhy, kdy by se jeho lidé museli dostat až těsně k Mohtašamipurovi anebo místu, kde se vyskytoval, jako je zastřelení, nastražení bomby nebo otrava.

Zůstala jen jedna možnost – poslat poštou balíček s bombou. Když byl však tento nápad předložen, hned se vyskytly námitky. Izraelská zpravodajská služba měla s použitím těchto balíčků rozsáhlé zkušenosti. Dvakrát tato metoda fungovala – při likvidaci egyptských vojenských zpravodajců v Gaze a pak jednoho jejich kolegy, egyptského vojenského atašé v jordánském Ammánu v roce 1956. Ale ve všech ostatních případech, jako byli němečtí vědci v Egyptě, nacistický válečný zločinec v Damašku nebo činitelé OOP po celém světě, byly balíčky buď včas odhaleny, nebo vybuchly v rukou jiné osoby anebo způsobily jen zranění, a ne smrt.

„Řekl jsem jim, že je nerozumné, a dokonce i trochu infantilní volit pracovní postup, který nezajišťuje úplnou neutralizaci cíle,“ řekl jeden veterán Caesareje. Námitky však byly umlčeny. Výbušniny zaslané poštou byly jedinou možností, jak zbytečně neohrozit agenta.

Čtrnáctého února 1984 přišel na íránské velvyslanectví v Damašku větší balík odeslaný ze známého londýnského nakladatelství, jež vlastnili Íránci. Recepční viděla, že je jasně označen nápisem „osobně pro Jeho Excelenci pana velvyslance“, a tak jej předala kanceláři Mohtašamipura v druhém patře. Jeho sekretářka ho rozbalila a spatřila lepenkovou krabici s nádhernou knihou v angličtině o šíitských svatých místech v Íránu a Iráku. Spokojila se však se zběžným pohledem na obálku a odnesla svazek velvyslanci.

Mohtašamipur knihu otevřel a ta vybuchla. Exploze mu utrhla ucho, ruku a většinu prstů na druhé ruce. Střepina mu zničila jedno oko. „Kdybych byl tu knihu otvíral takhle,“ řekl později jednomu novináři íránské televize a zvedl ruce k obličeji a krku, „bylo by mi to utrhlo hlavu. Já jsem ale položil knihu na stůl a otvíral ji takto…“ a odvrátil od imaginární knihy obličej i tělo, „takže ten výbuch udělal otvor ve zdi a moje ruka se ocitla tam, uvnitř té zdi. A kdybych byl otvíral tu knihu takto…“, u obličeje, „utrhlo by mi to celou tvář už od krku. Stopy po té explozi mám po celém těle.“

Takže selhala další bomba. „Cílem negativního ošetření je terč zabít,“ zdůraznil veterán Caesareje, který měl proti plánu námitky. „Neexistuje, aby byl někdo ,polomrtvý‘. Pokud zůstane naživu, znamená to neúspěch.“ Izrael se k odpovědnosti nepřihlásil, ale Íránci nepochybovali, že za operací stojí Mosad.

Dopadlo to vlastně ještě hůř – Mohtašamipur byl teď někým, koho znetvořila Chomejního svatá válka, ale přežil ji, a tudíž symbolem revoluce. „Je mi líto té politováníhodné události, kterou má na svědomí světový imperialismus,“ napsal mu jeho přítel ajatolláh.

„Doufám, že se vám zdraví brzy navrátí a budete pokračovat v neúnavném boji v přední linii islámu a revoluce jménem všech ubohých lidí na světě.“

Zmrzačení velvyslance navíc nemělo naprosto žádný účinek na operace Hizballáhu a nejspíš by toho moc nedosáhlo ani jeho zabití. Pokus o atentát přišel příliš pozdě – poslepovaná lidová armáda chudých šíitů, kterou začal Mohtašamipur organizovat o deset let dříve, byla už obrovskou organizací. Hizballáh nebyl oddílem jediného muže, ale hnutím. Tento mohutný podnik, jejž Mohtašamipur v Libanonu založil, běžel jako na drátkách a podílely se na něm tisíce mladých šíitů i významné šíitské duchovenstvo země.

Izrael měl teď mocného protivníka, který byl prodlouženou rukou Íránu a zároveň legitimním místním společenským hnutím.

Duchovní Hizballáhu, z nichž většina působila i bydlela v šíitských vesnicích v jižním Libanonu, uměli spojit fanatický mesiášský náboženský zápal s novým druhem libanonského vlastenectví, jehož základem bylo upevnění moci šíitů a nenávist vůči sionistickému okupantovi.

Nejznámějším z těchto místních náboženských vůdců byl v době vzniku hnutí šejch Rághib Harb, imám z vesnice Džibšít v jižním Libanonu. Tento bystrý duchovní s planoucíma očima vystudoval v iráckém posvátném městě Nadžaf, kde strávil většinu svého exilu i Chomejní. Když se Harb vrátil do Libanonu, ujal se propagandy Hizballáhu a kázání na jihu země.

Harb byl duchovní, a ne bojovník, ale zvěsti o něm dorazily až k Meiru Daganovi, který začal upozorňovat, že „z Harba se na jihu stává důležitá náboženská autorita a neustále propaguje útoky na Izrael a Izraelce“.

Dagan požádal o povolení k Harbově likvidaci. I když se tento duchovní nikdy žádné teroristické akce proti Izraeli osobně nezúčastnil, neustále k nim podněcoval. Izrael, který zabředl do války s Hizballáhem a měl pocit bezmoci, tehdy vítal každý nápad k nějaké akci. Dagan vyslal dva libanonské agenty, jež využil už dříve při operacích jím založeného partyzánského hnutí Fronta za osvobození Libanonu od cizinců. V pátek šestnáctého února v noci, dva dny po výbuchu na íránském velvyslanectví, který měl zabít Mohtašamipura, jel Harb domů do Džibšítu. Oba libanonští agenti čekali v zatáčce na silnici, a když do ní Harb zpomalil, zasypali jeho auto kulkami, aby se ujistili, že je mladý vůdce mrtev.

Harb byl okamžitě prohlášen za mučedníka. V náboženských školách v Qomu se na jeho památku konaly modlitby a jeden z nejvyšších duchovních Íránu, velký ajatolláh Hosejn Alí Montazerí, poslal svým šíitským kolegům v Libanonu kondolenční telegram, v němž chválil Harbovy úspěchy. U příležitosti sta dní od jeho smrti byla vydána poštovní známka. Jeho portrét měl prominentní místo mezi fotografiemi všech mučedníků, jejichž počet v průběhu let postupně narůstal. Hlavním mottem Hizballáhu se stal Harbův výrok, který obhajoval důsledné odmítání jakýchkoli kontaktů s Izraelci: „Postoj je zbraň a stisk ruky uznání“.

Dagan se mezitím zaměřil na Muhammada Sa‘da, jednoho z Harbových blízkých spolupracovníků a další známou šíitskou osobnost na jihu Libanonu. Sa‘d se často osobně účastnil partyzánských akcí proti Izraeli a nashromáždil velké množství zbraní a výbušnin v husajníji, svatyni mimo mešitu, kterou spravoval ve vesnici Maraka. Čtvrtého března 1985 vyhodili Daganovi agenti Sa‘dovu skrýš zbraní do vzduchu. Exploze zabila Sa‘da a jednoho z jeho mužů a třináct dalších.

Pokus o atentát na Mohtašamipura a likvidace Harba a Sa‘da vypovídá o potížích, které Izrael v boji proti Hizballáhu měl. Mosad si většinou dával záležet, aby jeho cílené atentáty byly „modrobílé“ (barvy izraelské vlajky) anebo je provedli izraelští agenti, ale při vraždě Harba i Sa‘da použil agenty místní a v případě likvidace Mohtašamipura se musel uchýlit k metodě poštovní bomby, která byla už dlouho považována za neúčinnou a nespolehlivou, protože často zranila nevinné. Tyto tři oběti navíc ani nebyly veliteli Hizballáhu. O hlavním cíli Imádu Mugníjovi ovšem neexistovaly skoro žádné informace.

Pokus o likvidaci „duchovního kompasu“ organizace o tři dny později nebyl o moc úspěšnější. Osmého března 1985 vybuchla bomba v automobilu vedle domu šejcha Fadlalláha v Bejrútu.

Fadlalláh vyvázl bez zranění, ale zahynulo osmdesát lidí a dvě stovky dalších byly zraněny, většinou věřících v mešitě, kde Fadlalláh kázal. O život přišli i někteří členové šejchovy ochranky, včetně bratra Imáda Mugníji Džiháda.

Přesto se Izrael dál snažil vyřešit libanonský problém pomocí cílených atentátů. V roce 1986 izraelští zpravodajci zjistili, že s Hizballáhem spolupracuje a pomáhá mu Ahmad Džibríl, velitel palestinské teroristické organizace Lidová fronta-Generální velení. Vzhledem k těmto informacím, posíleným dlouholetou touhou Izraele Džibríla zlikvidovat, podepsal Šamir příkaz k jeho eliminaci. Shromažďování informací trvalo dlouho. Nakonec se zjistilo, že Džibríl často dochází na ústředí své organizace v jeskynním bludišti Na‘ma na pobřeží Středozemního moře severně od izraelských hranic. V noci na devátého prosince 1988 podnikla izraelská armáda rozsáhlou operaci s cílem Džibríla zabít a při tom zničit i síť jeskyní.

Operace Modrohnědá (Kachol ve-Chum) skončila zoufalým neúspěchem. Informace o cílové oblasti byly nebezpečně kusé. Vojáci narazili na nečekané přírodní překážky a pozorovatelnu, o níž nevěděli a která je spatřila a připravila je o moment překvapení.

Jeden z velitelů úderného oddílu, podplukovník, byl zabit. Čtyři vojáci se ztratili a museli být později vyzvednuti při komplikované letecké operaci. Vycvičený pes obložený výbušninami, jenž měl vběhnout do jedné z jeskyní, kde mělo zařízení na jeho zádech pomocí dálkového ovladače vybuchnout, se lekl střelby a utekl. Hizballáh ho později našel, a odhalil tak existenci tajné psí jednotky Žihadlo (Okec). A nejtrapnější bylo, že Ahmad Džibríl tehdy v noci na místě vůbec nebyl.

Koncem osmdesátých let měl Hizballáh mnohem lepší informace, jakých je třeba k vedení partyzánské války. Jedním z důvodů, proč je v dostatečném množství neměl Izrael, bylo, že Hizballáh dal libanonským utiskovaným a sužovaným šíitům pospolitost a kauzu. Každý útok proti němu stoupence hnutí ještě víc sblížil a posílil v nich rozdíl mezi „hodnými“ a „zlými“. Právě to pak komplikovalo nábor proizraelských agentů. Šíitů ochotných spolupracovat za peníze stále ubývalo. Nikdo nechtěl Hizballáh zradit.

Imád Mugníja této informační převahy využíval a dosahoval ničivého účinku. S podporou íránských Revolučních gard a ministerstva zpravodajských služeb vytříbil a zdokonalil bojovou taktiku. Sebevražedné atentáty, exploze na silnicích a pečlivě připravená přepadení napáchaly v řadách početné a těžkopádné izraelské armády velké škody. Za téměř nulové informace o šíitských milicích platili izraelští vojáci krví. V letech 1984–1991 došlo k 3 425 operací proti izraelské armádě a Jiholibanonské armádě, proizraelským milicím zřízeným Izraelem. Většinu těchto útoků provedl Hizballáh. Zahynulo při nich devadesát osm izraelských vojáků a sto třicet čtyři libanonských spojenců a zraněno bylo čtyři sta čtyřicet sedm Izraelců a tři sta jedenačtyřicet Libanonců. Později se ukázalo, že byli zabiti i dva pohřešovaní izraelští vojáci.

Izraelské zpravodajce toto slabé postavení frustrovalo, a tak v roce 1991 začali vymýšlet, co by jim mohlo umožnit převahu; nějaký symbolický útok, který by Hizballáhem otřásl v základech a Izraeli dřívější převahu vrátil.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

VĚK BEZPILOTNÍCH LETOUNŮ

Imámové v Džibšítu začali svolávat věřící do husajníje v deset hodin ráno. Husajníja je šíitská svatyně a společenská místnost pojmenovaná po imámu Husajnovi, synovi Alího, bratranci proroka Mohameda a zakladateli šíitského islámu. Šíité věří, že Alí byl skutečným Mohamedovým dědicem a sunnité si jeho odkaz surově přisvojili. Z šíitského islámu se tak stala utlačovaná a diskriminovaná sekta. V husajníji vykonávali šíité své náboženské obřady tajně, protože se sunnitů báli. Onoho dne v Džibšítu však už nebylo žádného utajování třeba.

Írán se mezitím stal první zemí světa, kterou řídilo šíitské duchovenstvo. V Libanonu byl hlavní politickou a vojenskou silou extremistický šíitský Hizballáh založený Íránem. Husajníja v Džibšítu vedle impozantní vesnické mešity na hlavní ulici, byla po renovaci a rozšíření a její zdi měly obklady ze zářivě bílého mramoru.

Po sedm let přicházelo svolávání k modlitbám každého šestnáctého února, v den výročí smrti prvního duchovního vůdce Hizballáhu v jižním Libanonu šejcha Rághiba Harba, z tlampačů na minaretech mešity. Tím, že ho Izrael v roce 1984 zavraždil, z něj bezděky vytvořil mučedníka a vůdci i velitelé Hizballáhu vykonávali každoročně pouť k jeho památníku a pak se zúčastnili politického shromáždění.

V půl jedenácté dopoledne už byla hlavní ulice plná mužů a žen, kteří nechali práce, zamkli domy, obchody a kanceláře a vydali se do husajníje. Šli pomalu za dvěma sportovními vozy, šedým a černým, zjevně bezpečnostním doprovodem Hizballáhu.

Z výšky asi tří tisíc metrů nad ulicemi Džibšítu zabírala celé procesí kamera na předku malého a tichého letounu. Neřídil je žádný pilot, ale operátor z přívěsu na severních hranicích Izraele. Záběry z kamery ve vysokém rozlišení a reálném čase se přenášely na promítací plátno v malém zpravodajském sále Amanu s výhledem na růžovou zahradu ministerstva obrany v Tel Avivu. V roce 1992 to byl technický zpravodajský zázrak – bezpilotní letoun sledoval cíl, aniž riskoval životy izraelských vojáků.

Kamera bezpilotního letounu neustále sledovala procesí po celé jeho délce. Na konci bylo jasně vidět čtyři vozy – dva range rovery a dva mercedesy. Zpravodajští velitelé v Tel Avivu přihlíželi, jak tato čtyři auta vyklouzla z davu, projela kolem husajníje a zastavila na parkovišti za budovou.

„Máme ho,“ poznamenal jeden analytik, který přenos sledoval. I o tři sta kilometrů dál viděli zpravodajci cíl zcela jasně. „Najednou,“ stálo pak v interní zprávě o onom dopoledni, „bylo cítit pach lovu.“

Velitele izraelského letectva generálmajora Binjamina „Benyho“ Peleda pronásledovala smůla už od první ofenzivy jomkipurské války, která Izraelce naprosto zaskočila. Na jejím začátku v roce 1973 dostalo letectvo více než polovinu rozpočtu, ale přesto při prvním egyptském a syrském útoku zcela selhalo. Peled by přesvědčen, že jedním z hlavních důvodů tohoto neúspěchu bylo, že zásadní informace k němu doputovaly příliš pozdě. Kdyby byl věděl, že egyptské jednotky zahajují přípravy – a kdyby je i viděl v reálném čase – mohly jeho síly reagovat.

Po tomto útoku se Peled rozhodl vybudovat síť tajných komunikačních a zpravodajských systémů shromažďujících informace v reálném čase. Měly sloužit letectvu bez závislosti na „zelených“ (takto přezíravě nazývali pozemní síly, „modří“, letectvo, kvůli jejich olivově zeleným uniformám). Bylo žádoucí používat k těmto účelům letadla, ale to komplikoval další nešťastný následek jomkipurské války – letectvo přišlo o více než čtvrtinu strojů a řada dalších byla poškozena a neschopná letu. Navíc bylo mnoho pilotů, do té doby obestřených aurou neporazitelnosti, sestřeleno, zajato či zabito.

Co kdyby však letadla piloty nepotřebovala? Ani žádné bojové prostředky za miliony dolarů? Co kdyby, napadlo Peleda, mohlo letectvo dálkově řídit menší a levnější letouny vybavené jen kamerami a komunikačním systémem?

O deset let dříve, kdy stál v čele zbrojního oddělení, Peled v letectvu poprvé zavedl letouny bez pilota, i když to tehdy vypadalo jako prapodivný nápad. Dělalo mu starosti, že arabské jednotky získaly rakety typu země-vzduch sovětské výroby, a tak chtěl „dostat do vzduchu velmi levné vějičky, které by vypadaly na radarech podobně jako bojová letadla“. Tyto bezpilotní letouny, jež Izrael zdokonalil z amerického vynálezu, se vypouštěly do vzduchu pomocí raket, a když se chtěly vrátit na zem, vystřelovaly padák, který zachycovaly vrtulníky dlouhou tyčí připevněnou k trupu. Později se bezpilotní letouny začaly vybavovat i fotoaparáty.

Po válce v roce 1973 však Peled dospěl k závěru, že to nestačí. Vypouštění i zachycování bylo nákladné, nešikovné a velmi nebezpečné. Také zpracování nafoceného materiálu trvalo dlouho. Mezi vyfotografováním, vyvoláním filmu a předáním snímků zpravodajským analytikům vždy uplynulo několik hodin.

A tak byl po porážce z roku 1973 vyvinut nový typ bezpilotního letounu. Mohl vzlétat i přistávat sám, ovládal se z velitelského přívěsu a měl kamery, které vysílaly záběry v reálném čase. V roce 1982 už tyto stroje dodávaly generalitě letectva ve velitelském podzemním středisku v Tel Avivu zásadní a aktuální zpravodajské informace. Sehrály také klíčovou roli při vyřazení syrských protileteckých baterií v Libanonu z činnosti.

Bezpilotním letounem, který se zaměřil na syrskou obranu, byl první model Scoutu (v Izraeli je rovněž znám jako Zahavan, Žluva), který vyráběla firma Israel Aerospace Industries. Letectvo doufalo, že přesvědčí Spojené státy, aby se na vývoji bezpilotních letounů podílely, a chtělo Američanům předvést, jak účinné mohou miniaturní stroje bez pilota být. Když Blízký východ navštívil americký ministr obrany Caspar Weinberger – nejprve Bejrút a pak Tel Aviv –, sešel se s velením izraelské armády a představiteli ministerstva obrany. Ti mu ukázali nahrávku, kterou pořídil izraelský bezpilotní letoun ve chvíli, kdy Weinberger přijel do Bejrútu a projížděl se svým konvojem vozů libanonskou metropolí. Weinbergerovi se takové sledování moc nelíbilo, ale na členy jeho doprovodu udělala tato technologie velký dojem.

Weinbergerova návštěva Izraele otevřela cestu k významné dohodě firmy Israel Aerospace Industries s Pentagonem o prodeji 175 zmodernizovaných Scoutů, které v USA dostaly jméno Pioneer. Americké námořnictvo, námořní pěchota i armáda je používaly až do roku 2007. V dalších letech získaly stroje nejrůznější vylepšení a měly víc pohonných hmot a dokonalejší kamery. V roce 1990 vybavil Izrael bezpilotní letouny lasery, které uměly vyslat paprsek a označit statický cíl bojovým letadlům.

Modernizace bezpilotních strojů byla součástí velkého technologického rozmachu izraelské armády, která koncem osmdesátých let investovala značné prostředky do získávání a rozvoje přesných zbraní – „chytrých bomb“, jež dokážou přesněji a účinněji zasáhnout cíl, a zmenšit tak pravděpodobnost vedlejších ztrát. Tento proces se zrychlil, když se v roce 1991 stal náčelníkem hlavního štábu technologický nadšenec Ehud Barak, který chtěl vybudovat „malou a chytrou armádu“ a v podstatě ji zformoval do nadcházejících desetiletí. Za jeho vedení byly útočné vrtulníky Apache vyzbrojeny řízenými střelami Hellfire naváděnými laserovým paprskem.

Na jedné schůzi šéfů operačního oddělení armády a velitele první armádní jednotky bezpilotních strojů Letky 200 Arjeho Weisbrota také padl revoluční nápad spojit všechny tyto technické vymoženosti v jediný pětistupňový proces, jehož výsledkem by byla nová a obzvlášť smrtonosná metoda cílených útoků.

Nejprve měl bezpilotní letoun sledovat pohybující se cíl, ať už osobu, nebo vozidlo. V druhé fázi měl odvysílat podobu cíle přímo operačnímu velení a umožnil mu spojení v reálném čase až do okamžiku, kdy padne rozkaz k palbě. Ve třetí fázi stroj označil cíl laserovým paprskem, který zachytil laserový detektor vrtulníku Apache ve stadiu, jemuž se říká „předání štafety“ – od okruhu shromažďování informací okruhu operačnímu. Ve čtvrté fázi si cíl označil i Apache, aby ho mohl zaměřil střelou Hellfire. A v páté pilot helikoptéry odpálil raketu a cíl zničil.

Spojení a synchronizace obou systémů, tedy zpravodajského a operačního, znamenalo zásadní průlom. Bezpilotní letouny se už dříve osvědčily při shromažďování informací, ale teď se z podpůrného prostředku změnily v nástroj boje.

Letka 200 zahájila koncem roku 1991 nácvik s vrtulníky Apache („Vosí“) Letky 113. V armádě byli i skeptici, zejména mezi piloty, kteří byli vycvičeni ke konkrétní bojové taktice a dlouho ji používali. Představa, že by ve válce mohli být účinní létající roboti, připadala některým z nich absurdní.

V prosinci 1999 však zkusili několik cvičných náletů, při nichž jako cíle sloužila vozidla na izraelských silnicích. Byly vypuštěny tři nebo čtyři bezpilotní letouny a namátkou bylo vybráno jedno auto, které měly stroje sledovat kamerami a vše přenášet do řídicího přívěsu. Pak se vůz „nasvítil“ laserovým paprskem a o několik kilometrů dál se do lovu zapojily dva Apache. Jejich senzory zaměřily laserový paprsek bezpilotního letounu a celý tým nacvičil „předání štafety“. V okamžiku, kdy Apache oznámil, že cíl je zaměřen, cvičení skončilo.

Jenže simulace vypálení střely na auta na domácí silnici v přátelském prostředí byla něco docela jiného než zabít živý cíl na nepřátelském území.

Při jednom běžném bombardování v jižním Libanonu v říjnu 1986 vybuchla bomba shozená letounem F-4 Phantom příliš brzy a utrhla mu křídla. Oba letci se katapultovali a dopadli na území nepřítele. Pilota zachránil vrtulník Cobra izraelské armády, ale musel při tom viset na spodním rámu helikoptéry a stříleli po něm ozbrojenci Hizballáhu. Navigátora Rona Arada se najít nepodařilo.

Izraelci připisují velký význam židovskému náboženskému přikázání zachraňovat zajatce a jsou odhodláni udělat vše, aby své pohřešované občany a válečné zajatce dostali domů. Ztráta letce na nepřátelském území Hizballáhu byla proto strašlivou ranou.

Nebylo proto nic překvapivého, že pátrání po Aradovi bylo mohutné; byla to největší záchranná operace v dějinách Izraele. Jeden představitel Mosadu, který se operace Tělesné teplo (Chom ha-guf), tedy hledání Arada, zúčastnil, ji označil za „největší pátrání po jediném člověku, jaké se v moderních dějinách konalo. Obrátili jsme každičký kámen, vyzpovídali každý zdroj, zaplatili každý úplatek, který šlo dát, a prověřili jsme všechny existující informace.“

Všechno však bylo marné. Arada si rok za rokem předávaly jednotlivé milice. V roce 1989 – tři roky po jeho zmizení – Izrael unesl dva relativně méně významné činitele Hizballáhu, aby se pokusil o navigátorově místě pobytu něco zjistit. Jeden z nich, Abdalkarím Ubajd, byl nástupcem zavražděného šejcha Rághiba Harba ve funkci hlavního duchovního Hizballáhu v jižním Libanonu. Výslech obou mužů však nic nepřinesl a Hizballáh o jednání o výměně zajatců neprojevil zájem.

Pátrání po Aradovi částečně brzdily chyby a opomenutí, ale i obyčejná smůla. Většinou však zdůrazňovalo neschopnost Izraele proniknout do řad Hizballáhu nebo íránské zpravodajské služby, která hnutí podporovala.

Milice prováděly stále důmyslnější partyzánské akce, jež organizoval jejich vojenský šéf Imád Mugníja, a působily ztráty izraelské armádě a vážně podrývaly její morálku. Nakonec vedení Amanu vypracovalo v létě 1991 plán, který měl přechýlit rovnováhu ve prospěch Izraele – agenti unesou generálního tajemníka Hizballáhu Husajna Abbáse al-Músáwího nebo jednoho z jeho dvou zástupců, a budou ho držet v zajetí, dokud hnutí nevrátí Rona Arada. Současně chtěl Izrael spustit i „symbolickou operaci, která bude mít velký účinek a jasně ukáže, kdo má situaci pevně v rukou“, jak se vyjádřil jeden ze zúčastněných izraelských důstojníků.

Músáwí patřil k chudým šíitům, které v sedmdesátých letech začali organizovat Íránci. Absolvoval partyzánský výcvik v táboře Jednotky 17 Organizace pro osvobození Palestiny, pak ale začal být zbožnější a strávil řadu let studiem šíitské teologie, nejprve v Libanonu a pak v souladu se svým náboženským přesvědčením v muslimských školách v iráckém Nadžafu, které řídili učedníci Chomejního. Díky bystrosti, vynikající paměti a loajalitě Chomejnímu, která se vyrovnala jeho fanatismu, se brzy stal známou náboženskou autoritou v Iráku i Libanonu a pak i jedním ze zakladatelů Hizballáhu. Podle informací, které shromáždili Izraelci, se Músáwí podílel na rozhodnutích, jež umožnila

Imádu Mugníjovi zahájit sebevražedné útoky na Spojené státy a Izrael. Byl přesvědčen, že jedním z hlavních cílů Hizballáhu – i když ne tím nejdůležitějším – by mělo být vytlačení izraelské armády ze země partyzánskou válkou. „Budoucnost bude náležet odboji (proti izraelské okupaci),“ opakoval ve svých projevech, „a domýšlivost (Izraelců) bude zlomena. Je to jen otázka času.“ V květnu 1991 se stal generálním tajemníkem Hizballáhu, což byla v Libanonu nejvlivnější politická a vojenská funkce.

Od začátku bylo jasné, že únos z Bejrútu bude nesmírně obtížný a možná i nemožný. A tak se úsilí soustředilo na získání informací o nějaké budoucí návštěvě Músáwího v jižním Libanonu, nedaleko izraelských hranic, kde by bylo snadnější se ho zmocnit.

Operačního velitele boje proti terorismu v Amanu podplukovníka Mošeho Zarku napadlo, aby se zaměřili na Džibšít, kde o sedm let dříve, šestnáctého února 1984, izraelští agenti zlikvidovali Rághiba Harba. Městečko leží v jižním Libanonu, a je tak mnohem jednodušší operovat tam nežli v Bejrútu, kde se nachází ústředí Hizballáhu.

Dvanáctého února 1991 se k Amanu dostaly informace, na které čekal – jak velela tradice, Hizballáh uspořádá v den výročí smrti šejcha Harba velké politické shromáždění. Zúčastní se ho i nejvyšší představitelé hnutí, včetně generálního tajemníka Músáwího a velitele íránských Revolučních gard v Libanonu.

Podle původního plánu se měly jen získat informace, prozkoumat shromáždění a naplánovat únos na následující rok. To bylo důležité, protože v této době ještě izraelští zpravodajci neměli o Hizballáhu dostatečné informace. Na jedné plánovací schůzce se jasně ukázalo, že nikdo v místnosti nemá ani tušení o základních zásadách šíitských vzpomínkových rituálů – například kdy přijde vdova nebo kdy se muži shromáždí v husajníji. (K vysvětlení byl povolán jeden podplukovník, jenž napsal o Hizballáhu doktorskou práci.) Šéf speciálních operací, brigádní generál Dani Arditi, zdůraznil, že s tak chabými informacemi nemůže únos v současnosti v žádném případě doporučit. Bez výhrad však podpořil jeho přípravy na shromáždění v Džibšítu příští rok.

Ředitel Amanu generálmajor Uri Sagi měl ale větší ambice. „Oddělení speciálních operací ho tedy provést nechce,“ prohlásil na schůzi velení Amanu třináctého února. „Přijímám návrh vybudovat informační model, ale nepřestávejme přemýšlet operačně. Vypracujme zpravodajský model s ,operačním koncem‘ a přichystejme si pár vrtulníků pro případ útoku.“

V tomto okamžiku vzniklo zásadní nedorozumění. Hlavní zpravodajský důstojník a druhý nejvyšší velitel po Sagim, brigádní generál Doron Tamir, vypověděl, že tomu rozuměl tak, že „operační konec“ by byl jen součástí zpravodajského modelu. „Vrtulníky odstartují a nacvičí si zachycení cíle, ale za žádných okolností nezahájí střelbu,“ řekl. „Jen taková zkouška nasucho.“ Lidé, kteří měli zhodnotit rizika a důsledky operace, to pochopili stejně – a proto žádné hodnocení nepřipravili.

Jenže Sagi a jeho nejbližší kolegové i náčelník hlavního štábu Barak to mysleli úplně jinak. Pro ně znamenal „operační konec“ – tedy vzlet vrtulníků vyzbrojených střelami Hellfire naváděnými laserem – to, že možnost zabít Músáwího zůstane otevřená.

To sice nebylo součástí původního plánu, ale když se teď naskytla příležitost, pokušení bylo příliš velké – zlikvidovat houževnatého nepřítele s využitím zbrusu nových pravidel cílených atentátů bezpilotními letouny a raketami Hellfire. Přesně to chtěl Barak, jemuž zrovna lichotila média u příležitosti jeho padesátých narozenin – nevelkou, chytrou, ale smrtonosnou armádní akci.

A tak bezděky vznikly dva souběžné plány, aniž si to někdo uvědomil.

V pátek čtrnáctého února vydalo oddělení Amanu pro boj proti terorismu zprávu, z níž vyplývalo, že operace Noc má pouze shromáždit informace k pozdějšímu únosu. Stálo v ní toto: „Konvoj Músáwího se většinou skládá ze tří až pěti automobilů. Vozidlo, v němž jezdí Músáwí, je Mercedes 280 nebo 500. Nemá v konvoji stálé místo. Músáwí někdy jede v prvním voze za vedoucím automobilem, jindy ve druhém nebo ve třetím. Ostatní vozy jsou range rovery.“

Tentýž den vydala zpravodajská odnož letectva vlastní rozkazy, které naznačovaly úplně jiné plány: „Jednotky zpravodajců a Amanu shromáždí informace v prováděcí zóně. V souladu se shromážděnými informacemi přejde operace později do stadia útoku.“

Byl to nebezpečný rozpor, kdy se jedna jednotka začala chystat k útoku, který druhá řádně nenaplánovala. A protože operace měla být oficiálně jen nácvik, nedostala se na program pravidelné týdenní schůze, které se účastnili ministr obrany a náčelník hlavního štábu. Ministr obrany Moše Arens neměl o existenci operace Noc ani tušení.

Oné páteční noci, jen několik hodin poté, co izraelští představitelé vydali ony rozporuplné rozkazy, proniklo do jednoho tábora izraelské armády komando partyzánů Islámského džihádu. Čerství nováčci, kteří tam byli na cvičení, spali ve stanech. Džihádisté tři z nich zabili noži, sekyrami a vidlemi. Když o tomto útoku po skončení šabatu hovořil ve zprávách hlavní moderátor jediné izraelské televizní stanice Chajim Javin, nazval jej „nocí vidlí“.

Nálada národa klesla do rekordních hlubin.

V neděli, v den operace, se velitelské středisko Amanu otevřelo v sedm hodin ráno. Byli tam všichni: šéf operací Arditi i zástupci oddělení shromažďování informací, Jednotky 8200, oddělení Amanu pro boj proti terorismu, jednotky bezpilotních letounů a zpravodajské odnože letectva. Operátoři bezpilotních strojů seděli v přívěsu u libanonských hranic.

Agent Jednotky 504, který dodal informace o účasti Músáwího na shromáždění, ohlásil, že cíl vyjel z Bejrútu. Další, jež přišly do velitelského střediska, naznačily, že „konvoj vyjel dnes ráno z Bejrútu a na jih dorazil jeden ,prominent‘“. Nic z toho nepotvrzovalo, že je v Džibšítu Músáwí, ale zdálo se to pravděpodobné.

Asi v deset hodin dopoledne začaly tlampače v Džibšítu svolávat občany ke vzpomínkovému shromáždění v místní husajníji. V deset třicet ukázala obrazovka ve velitelském středisku záběry z bezpilotního letounu, na nichž byl početný průvod směřující k cílovému místu. Vedle husajníje byla mešita a její vysoký minaret byl na snímcích jasně vidět. Průvod se pohyboval pomalu za řadou vozů, zřejmě bezpečnostním doprovodem Hizballáhu. Bezpilotní letoun jej prozkoumal. Na konci jely dva range rovery a dva mercedesy. „Máme ho!“ vykřikl Zarka.

Zhruba v poledne se náčelník hlavního štábu Barak vrátil do své kanceláře celý zachmuřený a vzteklý. Ráno si ho bezpečnostní kabinet předvolal do Jeruzaléma, aby podal hlášení o „noci vidlí“.

„Zostudili nás tři teroristé,“ vyhrkl rozhněvaně. Barak také dostal stručné průběžné hlášení o operaci Noc a pak zašel do velitelského střediska Amanu. Pozorně sledoval záběry z bezpilotního letounu.

Byla to výjimečná příležitost. Velitel viděl vůbec poprvé na vlastním ústředí vůdce nepřátelské teroristické organizace v reálném čase a měl možnost proti němu zasáhnout.

Vedle Baraka stál Sagi a oba byli zachmuření a napjatí. Z jejich chování bylo jasné, že původní cíl operace Noc – pouhé shromáždění informací – zcela zavrhli. I ostatní ve velitelském středisku měli pocit, že oba nejvyšší velitelé chtějí zabíjet. Čekali jen na potvrzení, že je v Džibšítu Músáwí, tedy informaci, kterou by mohli předložit ministrovi obrany ke schválení.

Barak řekl svému asistentovi, aby o situaci informoval vojenského tajemníka ministra obrany. „Připravte Mošeho Arense na možnost, že ho možná požádáme o souhlas s operací,“ vysvětlil mu. Bylo to vůbec poprvé, co se někdo obtěžoval ministra o operaci Noc informovat.

Sagi si vzal stranou Zarku. „Co myslíte? Máme zaútočit?“ zeptal se ho. „Máme vzácnou příležitost ho tady sejmout.“

„Ano,“ odpověděl Zarka. „Ale je třeba mít na paměti, že tím v boji proti Hizballáhu zvedneme laťku o příčku výš.“

Obřad v husajníji skončil něco po jedné hodině. Začal vycházet mohutný dav lidí, kteří mířili k nedalekému hřbitovu, kde byl pohřben šejch Harb. V jednu hodinu deset minut svolal ředitel oddělení průzkumu Kuti Mor naléhavou schůzku nejvýše postavených podřízených, aby zformulovali názor oddělení.

Byli jednomyslně proti zabití Músáwího. Přinejmenším se domnívali, že by před akcí měla proběhnout všeobecná debata na dané téma. Músáwí byl náboženskou osobností a vůdcem politické organizace, která má ozbrojené křídlo, namítl jeden podplukovník. Izrael se dosud útoků na takové lidi zdržoval. Navíc Hizballáh není skupina jediného muže a Músáwí nepatří k nejextremističtějším členům vedení. Nahradí ho někdo, kdo bude možná radikálnější.

Během porady dostal Mor nějaký vzkaz. Přečetl si ho a pak sdělil zúčastněným: „Tohle je zpráva Rádia Libanon, podle které dnes Abbás Músáwí pronesl projev na shromáždění v Džibšítu.“ V místnosti to zašumělo. Teď tedy bylo jisté, že Músáwí v Džibšítu je, a bylo velmi pravděpodobné, že cestuje v konvoji vozidel. Ještě pořád však existoval prostor k pochybnostem a Mor to zdůraznil. Teď byla otázka, v kterém autě Músáwí jede a zda tam s ním není i nějaký vysoký politik libanonské nebo íránské vlády.

Nikdo se nezeptal, jestli s ním nejede i manželka a dítě.

Jeden z Morových důstojníků zatelefonoval na oddělení Šin Bet, které mělo na starosti ochranu vysokých politiků. „Řekněme, že musíte chránit premiéra,“ řekl Mor, „a v konvoji jedou čtyři auta. Do kterého byste ho posadili?“ Na Šin Bet proběhla krátká debata a pak přišla odpověď: pravděpodobně by jel ve třetím.

To však byla pouhá domněnka, a i kdyby Músáwí v třetím voze cestoval, nebylo vůbec jasné, kdo v něm může jet s ním. Mor nemohl doporučit odpálení střel na cíl, o němž se toho vědělo tak málo. „Útok není možný,“ prohlásil a schůzi ukončil.

Vzápětí vstoupil do místnosti Sagi. Vztahy obou mužů byly napjaté i kvůli jiným věcem a Mor mu řekl na rovinu: „Okruh zpravodajských informací není úplný. Je tu příliš mnoho neznámých. U nás převažuje názor, že na provedení plánu není prostor. Nemůžu útok doporučit.“

Sagi vstal, usmál se a pravil: „Uvidíme.“ Pak odešel a spolu s náčelníkem hlavního štábu Barakem zamířil rovnou k ministrovi obrany Arensovi.

Řekl mu, že o Músáwího přítomnosti v konvoji nepochybuje. Je možné, že s ním jede ještě někdo, možná nějaký ministr libanonské vlády. Kdyby Izrael takového ministra zabil, napáchalo by to velké škody, „ale analýza okolností i intuice naznačují, že to není nejrozumnější závěr“. Zabití Músáwího s sebou nese minimální riziko, prohlásil.

Arens neměl jednoznačný názor. Na jedné straně se nabízela příležitost zlikvidovat nepřátelského vůdce, který byl podle jeho názoru známý terorista. Na druhé straně se však po něm chce, aby se rozhodl okamžitě – Músáwí může každou chvíli z vesnice odjet a také už nezbývá dost hodin denního světla – a on nemá dost času, aby celou věc důkladně zvážil. Byla by katastrofa, kdyby došlo k nějaké chybě nebo informace nebyly dost spolehlivé anebo se přehlédl nějaký vedlejší detail či nepravděpodobný scénář. Podíval se na Baraka.

„Hovoříme o vůdci teroristické organizace a symbolu nepřítele. Může trvat hodně dlouho, než se naskytne další taková šance,“ prohlásil Barak. „A i kdyby se naskytla, může nám v atentátu zabránit celá řada okolností z politických důvodů. Teď máme jedinečnou příležitost, možná jedinou.“

Arens se zamyslel: „Zabít někoho, koho jste nemuseli, je katastrofa,“ řekl.

„Pane ministře,“ řekl Sagi, „intuice velitele mi napovídá, že to udělat musíme.“

Barak, jenž uměl vždycky neomylně poznat, co na lidi platí, se rozhodl, že zkusí Arense, povoláním leteckého inženýra, pozvat do velitelského střediska, aby si záběry bezpilotního letounu prohlédl sám. Ministr nabídku přijal a řekl, že za chvilku přijde. Mezitím požádal svého vojenského tajemníka, brigádního generála Jeremiho Olmerta, aby zavolal premiérovi Jicchaku Šamirovi. Bylo 14:35 a Arensovi bylo řečeno, že Šamir je jako každý den doma a odpočívá po obědě, který mu uvařila manželka. Arens nemohl rozhodnout bez premiérova souhlasu. Jenže čas se krátil.

Uběhlo pětačtyřicet minut. V 15:20 vyšla z domu vdovy po šejchu Harbovi skupina osob, jejichž obličeje nešlo rozpoznat, a nasedla do konvoje čtyř automobilů. Ten pak chvilku jel, až zastavil u domu jednoho aktivisty Hizballáhu v Džibšítu. Souhlasilo to s jinou informací – že v tomto domě se má v neděli konat schůze nejvyšších představitelů tohoto šíitského hnutí. Znamenalo to, že mezi nimi není žádný libanonský ministr, protože takového setkání by se nemohl zúčastnit, ale taky by ho nenechali čekat v autě, dokud schůzka neskončí. Pravděpodobnost, že v konvoji cestuje nějaká vysoce postavená osobnost, která není členem Hizballáhu, a mohla by tak přijít k úhoně, se tak výrazně zmenšila a naopak vzrostla pravděpodobnost, že je tam Músáwí.

Sagi řekl Barakovi, že i když nikdy neexistuje absolutní jistota, útok doporučuje. Mor vyjádřil dvojznačnější názor: „Zpravodajský okruh není kompletní, třebaže všechno naznačuje, že to je Músáwí. Takže je na veliteli, aby rozhodl, zda zaútočit, nebo ne.“

A Barak rozhodl. Nařídil letectvu, aby vrtulníky vyslalo, a druhým telefonátem přesvědčil Arense, že okolnosti se změnily. A Arens útok schválil.

Potom Barak v půl čtvrté zavolal do úřadu premiéra. S Šamirem ještě pořád nikdo nepromluvil. Spal a všechny pokusy dostat se k němu byly marné. Odpočívala i jeho žena a telefon nikdo nebral.

A tak všichni čekali, až se premiér jako každý den vrátí okolo čtvrté do kanceláře. Problém byl však v tom, že s každou promarněnou minutou mohla být operace už neproveditelná, protože se blížila noc. Ve tři hodiny padesát začal konvoj odjíždět z vesnice. Z reproduktoru se ozval hlas operátora bezpilotního letounu: „Dal se do pohybu.“

Ve velitelském středisku rostlo napětí. Barak, který celý scénář považoval za historickou příležitost, přemístil jednoho důstojníka a sedl si na jeho místo, převzal komunikaci s velením bezpilotních strojů a velitelským přívěsem vysílačkou, nařizoval, kam je třeba zaměřit kameru letounu, a zároveň analyzoval možné trasy, jimiž může konvoj jet z Džibšítu do Bejrútu. Barak měl také na lince velitele letectva v podzemním bunkru, který se nacházel několik desítek metrů pod velitelským střediskem. „Vzlétnout, všichni vzlétnout!“ zazněl z bunkru rozkaz vrtulníkům Apache.

Asi ve tři pětapadesát dorazil do kanceláře Šamir. Vyslechl si shrnutí celé operace, které netrvalo ani minutu, a dozvěděl se tak o cíleném atentátu, o němž neměl do té doby ani tušení. I tak s ním ale bez váhání souhlasil: „Ať ho zabijou,“ prohlásil. Baraka o tom zpravil Arensův vojenský tajemník a Barak řekl veliteli letectva: „Jsou vaši.“

Konvoj se znovu rozjel ve tři hodiny padesát sedm. Bezpilotní letoun ho sledoval, jak pomalu projíždí Džibšítem na sever a pokračuje na most přes řeku Zahrání. Potom vozidla zrychlila; první jel range rover a za ním oba mercedesy, zhruba sto metrů od sebe, a řadu uzavíral druhý range rover.

Ve čtyři nula pět operátor hlásil: „Za dvacet vteřin se silnice stočí na západ,“ aby určil přesné místo pro piloty vrtulníků Apache.

„Blížíme se k zóně, aktivujte (laserový) označovač,“ řekl pilot v první útočné helikoptéře.

„Označovač aktivován,“ oznámil jeden z operátorů ve velitelském přívěsu bezpilotních letounů.

„Nevidím ho,“ odvysílal jeden z pilotů, ale za okamžik hlásil:

„Označení zachyceno,“ a potvrdil tak, že vidí laserový bod na cíli.

„Pozitivní identifikace cíle,“ znělo potvrzení velitele z bunkru. A ve čtyři nula devět přikázal pilotovi Apache: „Rašaj, rašaj!“ – hebrejsky „útok povolen“.

Pilot Apache odpálil jedinou střelu Hellfire.

Zasáhla třetí vůz v konvoji. Mercedes vybuchl jako ohnivá koule. Nikdo však předtím neprohlédl silnici před vozy, aby se ujistil, že po ní směrem k terči útoku nejedou v protisměru nějaké civilní automobily. Jeden tam však jel a nacházel se tak blízko mercedesu, že ho střela zasáhla také. I tento vůz zachvátily plameny.

Pilot odpálil druhou střelu na druhý mercedes v konvoji a i ta zasáhla cíl.

Jeden z range roverů zastavil u kraje silnice a otevřel dveře. Vyskočili lidé a rozběhli se pryč. „Byli jsme u toho, sledovali každý pohyb a hlásili všechno letecké velitelské jednotce,“ vzpomínal pak jeden z operátorů bezpilotního letounu.

Druhý range rover naložil oběti z obou mercedesů a vyrazil směrem k Nabátíji. „Sejměte ho!“ zněl rozkaz z velitelského bunkru operátorům bezpilotního letounu, kteří vozidlo sledovali. Ve čtyři třicet dva ho označili laserem jako terč pro druhé dva vrtulníky Apache a ty pak automobil zničily. Zahalil ho kouř. Obě helikoptéry pak ještě celou oblast pokropily palbou z kulometů.

Ve velitelském středisku se rozhostilo ticho. Barak vyšel z místnosti a cestou poplácal kolegy po zádech a poblahopřál jim anglicky: „Well done,“ dobrá práce.

Byl ale mrtev Músáwí? Důstojníci Amanu čekali v kancelářích na definitivní potvrzení. Přišlo asi v šest hodin večer. Músáwí skutečně jel ve třetím voze. A s ním i jeho žena a syn.

Agent Jednotky 504, jenž na začátku operace poskytl informace velitelskému středisku Amanu, později tvrdil, že uvedl, že s Músáwím v autě pojede jeho žena Sihám a šestiletý syn Husajn. Další lidé, kteří se operace zúčastnili, to sice popřeli, ale Meir Dagan agentovi věřil.

„Tvrzení, že Aman nevěděl, že v autě bude přinejmenším Músáwího žena, si tam po akci vymysleli. Museli to vědět, jinak jsou to šílenci. Músáwího manželka měla v Džibšítu nejbližší příbuzné a za nic na světě by si nenechala ujít příležitost jet s ním a navštívit je.“

Dvě hodiny po akci svolal Barak do své kanceláře schůzi, která se měla pokusit odhadnout možné reakce a odvety Hizballáhu. Hovořilo se i o vyhlášení poplachu a veřejném oznámení. Brzy potom zahájila izraelská televize vysílání zprávou o útoku, který nazvala „smělou operací“. Ministr obrany Arens se dokonce obtěžoval do televize zajít a ve zprávách vystoupit „Je to vzkaz všem teroristickým organizacím,“ prohlásil, „že uzavřeme každý účet, který si kdo u nás otevře.“

Tedy až do chvíle, než si otevře další, který bude rovněž muset být uzavřen.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

MUGNÍJOVA POMSTA

Ze spáleného mercedesu byla vyproštěna zuhelnatělá mrtvola Abbáse Músáwího. Kvůli tomu, v jakém byla stavu, nebylo možné provést obvyklé obřady Hizballáhu a uspořádat pohřeb s otevřenou rakví. Jeho ostatky byly jen očištěny, zahaleny do rubáše a uloženy do honosné rakve, speciálně vyrobené z pečlivě vyřezávaného dřeva, natřené šedomodrou barvou a opatřené postříbřeným kováním.

Velení Hizballáhu se nesnažilo pohřeb stihnout do čtyřiadvaceti hodin, jak je zvykem. Zaprvé tu byly problémy s bezpečností. Šok ze vzdušného útoku na konvoj generálního tajemníka byl tak obrovský, že se Imád Mugníja obával, aby se nevraždilo i během pohřbu. Ten se navíc musel odložit, aby se ho mohli zúčastnit i vysoce postavení Íránci. Teherán Hizballáh založil a islámské Revoluční gardy usměrňovaly každodenní činnost jeho vůdců, kteří poslouchali náboženské činitele režimu ajatolláhů v Teheránu. A Írán považoval Hizballáh za svého hlavního spojence na Blízkém východě.

Nejvyšší vůdce islámské revoluce, velký ajatolláh Sajjid Alí Chameneí, jenž zaujal místo Chomejního po jeho smrti v červnu 1989, prohlásil: „Mučednictví sajjida Abbase znamená v odboji bod zvratu.“ A vyslal delegaci, která měla přispět ke stabilizaci a uklidnění Hizballáhu, projevit mu v této těžké hodině veřejně podporu a neprodleně vybrat nového generálního tajemníka.

V Izraeli před útokem neproběhla žádná seriózní debata o tom, co přijde po Músáwího smrti. Z izraelského pohledu nebyl mezi členy Hizballáhu žádný výrazný rozdíl, a tak se nikdo neobtěžoval ptát, kdo by mohl Músáwího nahradit a zda bude tato náhrada pro Izrael lepší či horší. „Z našeho pohledu byli všichni černočerní,“ vysvětlil jeden důstojník, jenž tehdy pracoval v Amanu. Po zabití Músáwího Aman očekával, že Íránci jmenují generálním tajemníkem jeho známého a oblíbeného zástupce Subhího at-Tufajlího.

Ale mýlili se.

Hned po Músáwího pohřbu se íránská delegace zúčastnila zasedání Rady Šúrá, dvanáctičlenného nejvyššího orgánu náboženského vedení, a tlumočila vzkaz íránského prezidenta Hášemího Rafsandžáního, který doporučil nástupce. Brzy potom rada oznámila rozhodnutí jmenovat generálním tajemníkem Hizballáhu zbožného dvaatřicetiletého duchovního sajjida Hasana Nasralláha.

Pokud si Izraelci někdy namlouvali, že by zabití Músáwího mohlo Hizballáh umírnit, jmenování Nasralláha je rychle vyvedlo z omylu. V porovnání s Músáwím byl Nasralláh divoký radikál. Ukázalo se, že i černá má své odstíny – Nasralláh byl ještě černější než černý.

Narodil se v roce 1960 jako nejstarší z devíti sourozenců v šíitské čtvrti Burdž Hammúd v severovýchodním Bejrútu. Rodina sice nebyla příliš nábožensky založená, ale Hasan už jako dítě projevoval náboženské cítění a trávil většinu času studiem v mešitě v době, kdy si ostatní chlapci v jeho čtvrti hráli na ulici a na pláži.

Když v roce 1975 vypukla občanská válka, rodina se přestěhovala do jižního Libanonu, kde potom Nasralláh v mešitě nedaleko Týru upoutal pozornost několika šíitských duchovních napojených na Chomejního. Poslali ho do iráckého Nadžafu na vyšší náboženské studium, kde Nasralláh poznal Abbáse Músáwího a stal se jeho nejlepším žákem. Když Saddám Husajn vyhnal ze země libanonské šíitské studenty, vrátili se spolu v roce 1978 do Libanonu, Músáwí založil studijní středisko a Nasralláh se v něm stal jedním z hlavním učitelů, k němuž proudily davy obdivovatelů. A když v roce 1982 vznikl Hizballáh, Nasralláh a jeho studenti do něj hromadně vstoupili a aktivně se zapojili do partyzánské války. V dalších letech Nasralláh velel jednotce Hizballáhu a zároveň pokračoval v náboženském studiu v Íránu. Izrael je „rakovinný novotvar a zamořující zárodek, předsunutá imperialistická pevnost v srdci arabského a islámského světa,“ prohlásil v jednom televizním rozhovoru. „Je to společnost válek, válečná společnost bojovníků, mužů i žen. Tento subjekt nemá žádnou občanskou společnost.“

Význam byl jasný: všichni Izraelci bez ohledu na věk či pohlaví jsou legitimním terčem džihádu.

Mezi Nasralláhem a jeho někdejším učitelem však postupně sílil ostrý náboženský spor. Músáwí obhajoval další spolupráci se Sýrií, nejvýznamnější politickou a vojenskou silou v Libanonu, která akce Hizballáhu proti Izraeli vítala, a dokonce dovolovala Íráncům posílat přes Sýrii velké dodávky zbraní milicím šíitského hnutí. Nasralláh byl však proti jakékoli formě spolupráce s režimem Asadovy rodiny, která patřila k islámské sektě alawitů, již považoval za pohanskou a kacířskou.

Oba muži se lišili i v postoji vůči Izraeli. Músáwí jej považoval za druhořadý a byl přesvědčen, že většinu prostředků je třeba věnovat úsilí o převzetí vládního aparátu v Libanonu. Nasralláh zase tvrdil, že prioritou má být partyzánská válka proti Izraeli.

Nasralláh názorový střet prohrál; generálním tajemníkem se stal Músáwí a Nasralláh odešel do exilu v Íránu jako tamější zmocněnec Hizballáhu. Do Libanonu se vrátil až po prohlášení, že už nebude nic namítat proti spojenectví se Sýrií a v otázce boje proti Izraeli se podřídí autoritě Músáwího.

V únoru 1992 se však situace změnila.

Paradoxní je, že před zabitím Músáwího se Hizballáh a jeho íránští sponzoři víc soustředili na upevňování postavení hnutí jako společenské a politické síly v Libanonu než na útoky na Izrael. I když k nim v osmdesátých letech docházelo – většinou na naléhání extremistické odnože Hizballáhu, v jejímž čele stál Nasralláh – nebyly prioritou a nijak nenaznačovaly, jak velké škody může toto hnutí napáchat.

Po cíleném útoku na Músáwího se však priority změnily. Íránské Revoluční gardy začaly dávat přednost přístupu Nasralláha a dospěly k závěru, že hlavním úkolem musí být porážka jižního nepřítele. Najednou byly přesvědčeny, že Hizballáhu se nepodaří přinést Chomejního revoluci do Libanonu, dokud se nezbaví izraelské okupace.

Mužem, jemuž Nasralláh přikázal realizovat novou politiku, byl vojenský šéf hnutí Imád Mugníja, „extremistický psychopat bez zábran“, jenž o třináct let dříve střílel do kolen bejrútské prostitutky a drogové dealery; partyzánský ideolog, který založil Islámský džihád a posílal sebevražedné atentátníky ničit kasárny a domy, kde bydleli američtí, francouzští a izraelští vojáci a diplomaté; onen „duch“ na zrnitých fotografiích, jehož Izraelci nedokázali v osmdesátých letech zabít, ba ani vypátrat. „Právě on vybudoval vojenskou sílu Hizballáhu, ne Nasralláh, při vší úctě k jeho skvělým vystoupením v televizi,“ zdůraznil Meir Dagan. „Jen kvůli Mugníjovi a skupině jeho nejbližších spolupracovníků se hnutí stalo pro Stát Izrael hrozbou.“

Mugníja představoval taktický problém už dlouhá léta. Aby Izrael ochránil své severní hranice, vytvořil v roce 1985 bezpečnostní zónu, pás území v jižním Libanonu, který ovládala izraelské armáda. Cílem bylo udržet nepřátelské síly co nejdál od izraelských civilních usedlostí a veškeré konfrontace výhradně na libanonské půdě. A aby Izrael ušetřil životy vlastních vojáků, založil také milice, které ho zastupovaly – Jiholibanonskou armádu složenou většinou z křesťanů a šíitů z místních vesnic, kteří byli zapřisáhlými nepřáteli Palestinců v Libanonu i Hizballáhu. Dokud Izrael Jiholibanonskou armádu využíval, mohl považovat Hizballáh jen za občasnou hrozbu, a ne za partyzány, kteří proti němu vedou asymetrickou válku. Čas od času sice byli zabiti nějací vojáci, většinou z Jiholibanonské armády, ale z hlediska Izraele byla tato situace lepší než otevřená velká konfrontace s Hizballáhem. Teď dal ale Nasralláh Mugníjovi volnou ruku. Odveta za vraždu Músáwího přišla rychle. Jakmile bylo po pohřbu zavražděného vůdce, začali bojovníci Hizballáhu ve velkém ostřelovat západní Galileu raketami. Bombardovali severoizraelské vesnice pět dní a zcela v nich ochromili život, protože většina obyvatel musela pobývat v krytech. Hizballáh tehdy proti izraelským civilním usedlostem použil mohutnější palebnou sílu než kdykoli předtím.

Zabit byl jen jediný člověk, šestiletá dívka Avja Alizadová v zemědělské vesnici Gornot ha-Galil, ale Nasralláh s Mugníjou vyslali Izraeli jasný vzkaz: odteď bude po každé akci proti Hizballáhu následovat protiútok nejen na izraelskou armádu, ale i na civilisty v severním Izraeli.

Izraelská armáda odpověděla ostřelováním šíitských vesnic a posílením jednotek v jižním Libanonu. Doufala, že tím toto kolo bojů skončí a Hizballáh se přinejmenším dočasně spokojí s tím, že v reakci na zabití Músáwího předvedl svou sílu.

Mugníja měl však v plánu něco mnohem velkolepějšího než jen několikadenní raketové ostřelování – chtěl se zaměřit na tisíce Izraelců, kteří působili v zahraničí jako diplomaté a další státní zaměstnanci, ale i na židovské komunity ve světě, za jejichž bezpečnost pociťoval Izrael odpovědnost. Pro Mugníju bylo bojiště globální. Chtěl změnit pravidla hry a odpovědět na každý útok na něco či někoho významného pro Hizballáh nejen na území, jež spolu s Nasralláhem považovali za „region“ (tj. Izrael a Libanon), ale i v širším měřítku: rozhodli se útočit na izraelské a židovské cíle po celém světě.

Nejprve Mugníja udeřil v Turecku. Třetího března 1992 explodovalo výbušné zařízení u synagogy, ale jako zázrakem nikoho nezabilo. Čtyři dny nato byl zabit hlavní bezpečnostní důstojník izraelského velvyslanectví Ehud Sadan, když mu pod autem vybuchla mohutná bomba, kterou tam umístili členové skupiny, jež si říkala Turecký Hizballáh. Potom si Mugníja vybral Argentinu: sedmnáctého března explodovala bomba v automobilu před izraelským velvyslanectvím v Buenos Aires a zabila devětadvacet lidí: čtyři Izraelce, pět argentinských Židů a dvacet dětí v nedaleké škole. Dalších dvě stě čtyřicet dva lidí bylo zraněno. K odpovědnosti se přihlásila organizace Islámský džihád ve zprávě zaslané jedné západní tiskové agentuře v Bejrútu s tím, že akci provedla na počest Músáwího syna Husajna, který uhořel se svým otcem v automobilu, a že šlo o „jeden z našich nepřetržitých úderů proti zločineckému izraelskému nepříteli ve válce s otevřeným koncem, která neskončí, dokud Izrael nebude vyhlazen“.

Izraelce zaskočilo, jak rychle Mugníja dokázal útoky v Turecku a Argentině provést. Teprve později jim došlo, že je naplánoval už o řadu let dříve a s nimi jistě i mnoho dalších, aby je uskutečnil, až se naskytne příležitost. Hloubková analýza Mosadu a Střediska CIA pro boj proti terorismu (CTC) ukázala, že komando, jež spáchalo útok v Buenos Aires, bylo jedním z pětačtyřiceti spících buněk, které po celém světě, včetně Evropy a Spojených států, zřídil „zvláštní průzkumný orgán Hizballáhu, Jednotka 910“. Je to krycí název elitního tajného oddílu hnutí, který čítá dvě stě až čtyři sta nejlepších a nejhouževnatějších bojovníků, většinou vycvičených v Íránu Brigádami al-Quds Revolučních gard.

„Tyto buňky mimo Blízký východ mají okamžitě zareagovat na každý izraelský pokus o útok na Hizballáh v Libanonu,“ vysvětlil Stanley Bedlington z protiteroristického střediska CIA. Například atentátníci z Buenos Aires pocházeli z buňky, která vznikla v paraguayském městě Ciudad del Este u hranic s Brazílií a Argentinou nedaleko velkých vodopádů Iguazú, kde se usadilo velké množství šíitských emigrantů z Libanonu. Tato buňka dlouho před útokem na Músáwího shromáždila spoustu informací o možných izraelských cílech pro případ potřeby. Po Músáwího vraždě pak Mugníja nařídil jednomu týmu, aby z Libanonu odjel do Ciudad del Este, kde mu místní obyvatelé poskytli informace, vozidla, výbušniny i sebevražedného atentátníka. Izraelci se však rozhodli hned po atentátu nereagovat. Někteří členové Mosadu byli pro agresivní odpověď v Jižní Americe. Jeden jeho tým navštívil i Ciudad del Este. „Město jménem Peklo,“ hlásili. „Představuje bezprostřední hrozbu. Chystá se další útok.“

Vedení Mosadu však zprávu přijalo apaticky, hlavně proto, že jakákoli jiná reakce by mu přinesla výrazné byrokratické změny. Kdyby Izrael začal považovat Hizballáh za celosvětovou hrozbu, musel by ji řešit právě Mosad a to by vyžadovalo obrovskou reorganizaci celé instituce, včetně nasazení velkého počtu zaměstnanců v Jižní Americe, kde jich do té doby bylo velmi málo. A tak vedení Mosadu raději útok v Buenos Aires považovalo za ojedinělou jednorázovou akci, která se čirou náhodou Hizballáhu povedla, a dál na šíitské hnutí pohlíželo jako na místní skupinu, s níž se musí v jižním Libanonu vypořádat armáda a Šin Bet. Mugníjův vzkaz však Mosad pochopil správně a Izrael pak řadu let nepodnikal žádné atentáty na nejvyšší představitele Hizballáhu.

Mugníja měl dojem, že v Buenos Aires dosáhl svého cíle, a i on prozatím pozastavil plány na další útoky mimo Blízký východ. I když ale neaktivoval žádné spící buňky, pokračoval v provokacích v bezpečnostní zóně. Jejich účinnost se každým měsícem a rokem zvyšovala a sílila i jejich troufalost. Hizballáh se štědrou pomocí Íránu stále častěji používal důmyslné elektronické systémy, sledoval komunikaci izraelské armády, vylepšoval výbušná zařízení, jež kladl u silnic, aby nereagovala na izraelské zařízení dálkového odpalu, nasazoval agenty do Jiholibanonské armády, posílal sebevražedné atentátníky na izraelské vojáky a prováděl bleskové přepady s cílem dobýt izraelské pevnosti v jižním Libanonu.

Nasralláh dobře věděl, jakou má izraelská veřejnost náladu a jak těžce nese ztráty ve vlastních řadách. Jeho milice proto natáčely své operace na video a nahrávky pak vysílaly v televizi Hizballáhu Al-Manár. Izrael je přebíral a často je pouštěl na vlastních stanicích. Měly zamýšlený účinek, spíše strategický než taktický: časem začaly záběry úspěšných akcí Hizballáhu nahlodávat celonárodní souhlas s pokračující přítomností izraelské armády v Libanonu. Izrael reagoval opakovaným bombardováním pozic Hizballáhu i osad, kde bylo hnutí aktivní, a zabíjel ozbrojence i civilisty.

V určitém okamžiku dospěl Mugníja zjevně k závěru, že Izrael překročil rudou čáru. Nikdo v Izraeli nedokáže určit konkrétní akci, která ho rozhněvala, ale dva roky po útoku v Buenos Aires provedl Mugníja další atentát mimo Blízký východ. Jedenáctého března 1994 zamířil sebevražedný atentátník s nákladním vozem s tunami výbušnin z předměstí Bangkoku k izraelskému velvyslanectví. Kdyby se byl útok povedl, byl by si vyžádal stovky mrtvých. Naštěstí si atentátník rozmyslel, že chce být šahídem (mučedníkem), zastavil vůz uprostřed silnice ještě před ambasádou a utekl.

Tentokrát Izraelci rozhodli, že je reakce nezbytná. Otázkou jen bylo, jakou formu má odveta mít. Představitelé Amanu na poradě v úřadu premiéra tvrdili, že nestačí zaútočit jen na Hizballáh, ale je třeba se zaměřit i na jeho sponzory, Íránce. Vhodným kandidátem na cílený útok byl podle nich velitel brigád Al-Quds Revolučních gard, generál Alí Rezá Asgarí. Tento návrh by také přenesl odpovědnost za provedení útoku na Mosad.

Jenže premiérovi Jicchaku Rabinovi se nechtělo zatahovat do toho Íránce a kromě toho stejně nikdo z izraelských zpravodajců nevěděl, kde se Asgarí vyskytuje ani jak se k němu dostat tak blízko, aby mohl být zabit.

Rabin však podpořil jiný cíl. Na jaře se dva agenti Jednotky 504 doslechli o existenci tábora Hizballáhu u Ajn Dardary u libanonsko-syrských hranic, kde probíhal výcvikový důstojnický kurs. Potvrdily to i letecké fotografie průzkumného bezpilotního letounu a komunikace, kterou sledovala Jednotka 8200. Po několika týdnech pečlivého plánování zaútočily na tábor druhého června vrtulníky Defender izraelského letectva. Kadeti se rozprchli do všech směrů a zoufale se snažili ukrýt před kulomety helikoptér. Padesát jich zahynulo a dalších padesát bylo zraněno. Mezi účastníky výcviku byli i synové několika vysokých představitelů Hizballáhu a dva pocházeli z íránských Revolučních gard a byli příbuzní s činiteli v Teheránu. „Bylo to víceméně totéž, jako kdyby někdo bombardoval Eton College v Anglii,“ prohlásil jeden izraelský představitel.

Rozhlasové stanice Hizballáhu označily útok za „barbarský“ a přislíbily „rozsáhlou odpověď na všech úrovních“. O šestačtyřicet dní později udeřil Mugníja znovu v Buenos Aires. Osmnáctého července 1994 odpálil sebevražedný atentátník dodávku s výbušninami před argentinským židovským střediskem AMIA. Sedmipatrová budova se zřítila a v jejích troskách zahynulo pětaosmdesát lidí. Stovky dalších utrpěly zranění. Vyprostit všechna těla trvalo několik týdnů.

Po tomto druhém úderu si izraelské zpravodajské služby konečně plně uvědomily, jak velkou mezinárodní hrozbu Hizballáh představuje. Z toho, co před dvěma lety vypadalo jako lokální incident, se vyklubalo dílo celosvětové sítě podporované šíitskými komunitami a pod záštitou íránských ambasád.

Izraelci pochopili, že tyto pozoruhodné schopnosti – „lepší, než jaké jsme kdy viděli u kterékoli palestinské organizace“, jak řekl jeden představitel Amanu – se rodí především v hlavě Imáda Mugníji.

Odplata měla podle Izraelců přijít ve dvou fázích. Nejprve zabijí Mugníjova bratra Fuáda. Agenti si pak na jeho pohřbu počkají na Mugníju a buď ho tam zabijí, nebo ho alespoň začnou sledovat, což časem skončí jeho zavražděním. Fuád musel zemřít, protože Izraelci neměli potuchy, jak jinak Mugníju najít; stále měli v záznamech jen jednu jeho nejasnou fotografii.

Caesarea však tento úkol v Bejrútu sama zvládnout nemohla, a tak se museli najmout místní agenti. Nakonec se rozhodla pro mladého Palestince jménem Ahmad al-Halláq, jehož Izrael zajal za libanonské války v roce 1982 a pak ho naverbovala Křižovatka Mosadu. Halláq byl v podstatě chuligán a nevyznával jinou ideologii než peníze.

Pašoval nejrůznější zboží a vybíral výpalné, což mu umožňovalo dostat se i do nebezpečných oblastí Bejrútu, které Mosad zajímaly. V roce 1994 byl jedním z nejdůležitějších agentů Křižovatky ve městě. Na rozkaz svého řídicího důstojníka, s nímž se občas scházel na Kypru, si našel záminku k jakoby náhodné návštěvě železářství Fuáda Mugníji v šíitské čtvrti as-Safír a během několika dalších měsíců se s ním spřátelil.

Jedenatřicátého prosince 1994, několik minut před pátou hodinou odpoledne, Halláq a jeho žena Hanán zaparkovali auto před Fuádovým obchodem. Halláq zašel dovnitř, aby se ujistil, že tam Fuád je, krátce s ním poklábosil o jednom dluhu, který majiteli obchodu slíbil vymoci, a odešel. Jeho žena rychle vystoupila z vozu a oba manželé odešli. Když byli asi sto metrů daleko, Halláq se obrátil, podíval se na obchod a auto zaparkované před ním a vsunul ruku do kapsy. Vybuchlo padesát kilogramů silných výbušnin uložených v kufru vozu, které zničily obchod, zabily Fuáda a tři kolemjdoucí a vážně zranily patnáct dalších.

Hizballáh vydal po útoku prohlášení: „Není pochyb o totožnosti zločinecké ruky, která v bejrútské obchodní čtvrti as-Safír spáchala tento zločin na civilistech. Po opakovaných pohrůžkách se dnes sionistický nepřítel a jeho destruktivní organizace dopustili tohoto odporného zločinu na řadě lidí, kteří právě nakupovali.“

Pohřeb se konal následující den. Mosad měl na různých místech trasy smutečního průvodu i na hřbitově čtyři pozorovatelská stanoviště. Mugníja však spiknutí prohlédl – pohřbu se nezúčastnil kvůli obavám, že na něj Mosad bude čekat.

Hizballáh se brzy pustil po Halláqově stopě. Tomu se podařilo uprchnout na pláž, kde na něj čekala ponorka, která ho odvezla do Izraele. (Hanán, která chtěla ze země odletět letadlem, byla dopadena na letišti a pak podrobena brutálnímu výslechu a odsouzena k patnácti letům nucených prací.) Mosad poslal Halláqa s novým jménem do jedné země v jihovýchodní Asii, ale nikdy tam nezapadl. „Já těm lidem nerozumím, jsou malí a divní,“ postěžoval si na jedné schůzce s agentem Křižovatky, který s ním zůstal v kontaktu. Po šesti měsících mu Mosad nabídl, že ho přestěhuje do nějakého arabského města v Galileji, ale Halláq trval na návratu do Libanonu. V březnu 1996 se jednomu izraelskému dvojitému agentovi, který pracoval pro Hizballáh, podařilo Halláqa přesvědčit, aby přijal pozvání na oběd. Tam ho omámil a převezl nákladním automobilem do Bejrútu, kde ho Mugníja a jeho nohsledové mučili. Pak ho předali libanonským úřadům a ty ho obžalovaly a odsoudily k trestu smrti. Nakonec ho zastřelila popravčí četa.

Od uspěchaného atentátu na Abbáse Músáwího uplynulo něco přes tři roky. V krvavém bludném kruhu odvet zahynuly desítky lidí, ale Hizballáh stále sílil – pod vedením Nasralláha, který byl několikrát silnější a výkonnější než Músáwí.

„Nepředvídal jsem reakci Hizballáhu správně,“ přiznal generálmajor Uri Sagi. „A neodhadl jsem správně Imáda Migníju.“ I ministr obrany Arens připustil: „Byl to příliš uspěchaný proces rozhodování.“ Náčelník hlavního štábu Ehud Barak uznal tyto skutečnosti také, ale chybu ne. „Jde o to, jak věci vypadaly tehdy,“ prohlásil. „Považovali jsme Músáwího za hrozbu a domnívali se, že je správné ho zlikvidovat. V té chvíli jsme uvažovali adekvátně. Velmi těžko se dalo předvídat, že na jeho místo nastoupí Nasralláh, který se tehdy jevil méně významný a méně vlivný. Nedalo se říct, že se z něj stane tak mocný vůdce. Stejně tak jsme mohli těžko vědět, že druhým nejmocnějším mužem se stane Mugníja, který pak projevil tak mimořádný operační talent.“

Naživu byl ještě v roce 1995, ale tou dobou už jako jeden z mnoha protivníků Izraele.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

„JEN SPÍNAČ, KTERÝ SE SEPNE“

Šestnáctého dubna 1993 parkovaly u kiosku u silnice nedaleko osady Mechola v Jordánském údolí dva autobusy. Jeden z nich byl plný izraelských vojáků. Po chvíli sjelo ze silnice auto a zastavilo opodál.

Potom vybuchlo.

Vzhledem k tomu, jak velké škody chtěl terorista napáchat, byl počet obětí naštěstí relativně nízký. Zabit byl Palestinec z nedaleké vesnice, který ve snack baru pracoval, a osm lidí bylo lehce zraněno. Šin Bet si však povšimla, že v autě byly kromě plynových lahví coby výbušný materiál i ohořelé ostatky řidiče. Sebevražedný atentátník.

V této době byly sice sebevražedné atentáty celkem běžné, ale až dosud došlo ke všem jinde než v Izraeli. Mecholský útok znamenal začátek vlny těchto útoků v Izraeli. Do roka se sebevražední atentátníci odpalovali po celé zemi. Během jedenácti měsíců zabili přes sto Izraelců a dalších více než tisíc zranili.

Vedení Šin Bet se snažilo přijít na to, kde chybovalo a proč se situace tak velice zhoršila. Organizace začala zkoumat, jak atentáty začaly, a zjistila, že stopy většiny z nich vedou k pouhým třem mužům. Dva z nich, Ahmad Jásín a Saláh Šaháda, byli v izraelských věznicích, a třetí, Jahjá Ajjáš, v Polsku. Alespoň si to Šin Bet myslela.

Izraelci neměli tušení, jak se této trojici daří mezi sebou komunikovat, natož pak jak chystá výbušná zařízení a úspěšně získává a vysílá tolik sebevražedných atentátníků.

Jásín se narodil v palestinské vesnici Al-Džúra a za války v roce 1948 se z něj stal uprchlík. Nakonec i s rodinou skončil v Pásmu Gazy, které patřilo Egyptu. Stejně jako řada dalších mladých Palestinců vstoupil do Muslimského bratrstva, kde se seznámil s jiným, o dva roky starším uprchlíkem jménem Chalíl al-Wazír, charismatickým vůdcem, který se měl později proslavit jako Abú Džihád. Wazír se obával, že kdyby byl ztotožňován s bratrstvem, jež tehdy mělo problémy s egyptskou vládou, mohlo by to představovat překážku v jeho dráze, a tak z něj vystoupil a vydal se vlastní cestou. Tichý a introvertní Jásín měl ale pocit, že našel své pravé životní poslání, a stal se talentovaným studentem islámu.

Po porážce arabských zemí v šestidenní válce v roce 1967, kdy Wazír zahájil mohutné tažení partyzánských útoků na Izrael s přesvědčením, že definitivně zničit ho dokáže jen síla, dospěl Jásín k jinému závěru. Věřil, že porážka Arabů je výsledkem jejich vlastních morálních nedostatků a chyb a že se sekulární a dekadentní režimy příliš odklonily od Alláha. Spásu bylo podle něj možné najít jen v oddanosti islámu. „Al-islám huwa al-hall“, řešením je islám, opakoval často arabsky slogan v perštině, který používal Ruholláh Chomejní, když chtěl vyburcovat své stoupence.

Koncem šedesátých a začátkem sedmdesátých let chtěl Jásín vybudovat hnutí založené na islámských hodnotách, v jehož čele by stál. Zakládal mešity a islámské vzdělávací ústavy a zřídil i síť institucí poskytujících charitu a sociální pomoc. Tento křehký hubený muž, jenž hovořil vysokým hlasem a po úrazu v dětství byl na invalidním vozíku, vypadal jako citlivý společenský reformátor, který v Gaze vykonává bohabojnou činnost. Ten jistě nepředstavuje pro Izrael žádnou hrozbu, usoudila Šin Bet.

Mnoha agentům Šin Bet se Jásín v podstatě líbil. Na rozdíl od OOP se nesnažil svou činnost skrývat, a dokonce dlouze debatoval s izraelskými představiteli, když se s ním z vlastního popudu sešli.

„Uměl výborně diskutovat, vyznal se v dějinách sionismu i izraelské politice, skvěle mu to myslelo a byl velmi milý,“ vzpomíná jeden důstojník Šin Bet, který tehdy v Gaze sloužil a používal krycí jméno Aristo. „Byl jiný než teroristé z OOP, které jsme vyslýchali.“

Arafát si získával podporu na palestinských územích i uznání po celém světě, a tak se zdálo nejlepší nechat Jásína na pokoji. „V jistém smyslu si Šin Bet tohoto džihádistu vypěstovala,“ konstatoval Amnon Lipkin-Šachak, ředitel Amanu koncem osmdesátých let.

„Šin Bet patřila k faktorům, které podporovaly islamistický prvek,“ dodal Ami Ajalon, jenž byl v devadesátých letech ředitelem této organizace. „Mysleli jsme si, že abychom vytvořili protiváhu k palestinskému národnímu hnutí jako OOP, měli bychom podporovat islám, který neobsahoval žádné prvky nacionalismu – alespoň jsme o tom byli tehdy přesvědčeni.“ Šin Bet doufala, že muslimské duchovenstvo, jež bylo stále populárnější díky sociální činnosti v mateřských školkách, na klinikách, v mládežnických střediscích a mešitách, odčerpá podporu Fatahu a oslabí Arafáta.

Muslimské bratrstvo v Gaze bylo tehdy považováno za pouhé sociální hnutí bez politických ambicí. V šedesátých a sedmdesátých letech to v podstatě byla pravda. Pak ale ajatolláh Chomejní svrhl šáha v Íránu. Zbožný a svatý náboženský učenec stanul v čele revoluce, postavil armádu a zřídil fungující vládu. Předvedl tak všem muslimům, nejen šíitům jako on sám, že islám není jen náboženství omezující se na kázání v mešitách a dobročinnost v ulicích, ale i nástroj politické a vojenské moci – že islám může být i vládní ideologií a řešením všech problémů.

I na palestinských územích se tón kazatelů začal měnit. „Smířlivost, která byla pro islám do té doby typická, začala mizet,“ upozornil Juval Diskin, který strávil většinu své dráhy jako zpravodajský důstojník mezi palestinským obyvatelstvem a v roce 2005 se stal ředitelem Šin Bet. „Pasivita a čekání na dlouhý proces, který měl připravit srdce lidí na ,spásu‘, ustoupily aktivismu a kázání o boji, džihádu. Lidé se proměnili z pokorných slabochů ve velmi energické aktivisty. Došlo k tomu v Gaze i na celém Blízkém východě a v Africe. Ocitli se na vyšší osobní úrovni a byli ideologicky oddanější než členové OOP. Jejich schopnost chápat, co je třeba, byla mnohem lepší, než jak jsme ji znali dříve. Ani my, ani nikdo jiný v západním světě neviděl tento proces v reálném čase.“

Jásín patřil k prvním, kdo se novému trendu přizpůsobili, jak Šin Bet zjistila čirou náhodou v dubnu 1984. Jednou byl v Gaze zadržen mladý palestinský aktivista kvůli podezření z účasti na teroristických akcích podporovaných Fatahem. Vzali ho do spoře vybavené místnosti, kde ho vyslýchal vyšetřovatel Šin Bet Micha Kubi (vyslýchal i oba teroristy, kteří unesli autobus do Aškelonu, než je Šin Bet zavraždila, a později o tomto incidentu odmítl lhát).

Podezřelý mluvil a poskytoval útržky informací, ale Kubi měl pocit, že něco tají, nějaké tajemství, které je příliš důležité. Naklonil se, jako by chtěl Palestinci něco pošeptat do ucha. Potom mávnul svou obrovskou paží, která mu vylétla od boku, a dal Palestinci tak silný políček otevřenou dlaní, že se skácel ze židle a odletěl až ke zdi. „Nechci slyšet ty žvásty, které mi tu servíruješ!“ vykřikl arabsky. „Řekni, co je opravdu důležité, jinak odsud dneska neodejdeš živý!“

Další pobídnutí už mladík nepotřeboval. Výslech brzy odhalil, že šejch Jásín jedná podle rozkazů extrémního křídla jordánského Muslimského bratrstva, v jehož čele stál Palestinec Abdalláh Azzám. Ten se tehdy angažoval i v Péšávaru, velkém městě v severozápadním Pákistánu, kde se seznámil s členem jedné bohaté rodiny saúdských stavebních podnikatelů a obrátil ho na stejnou militantní džihádistickou ideologii. Bohatý Saúd začal organizaci financovat rodinnými penězi a podporovat síť fanatických islamistů, z nichž někteří se vycvičili v táborech, které provozovala CIA v Afghánistánu v rámci boje proti Sovětům. Tento muž se jmenoval Usáma bin Ládin.

Azzámovi lidé v Jordánsku posílali Jásínovi peníze, které dostali od jordánských a saúdských boháčů, a ten je pak používal k zakládání ozbrojených buněk, jež se chystaly zahájit džihád proti Izraeli. Na základě informací od vyslýchaného Palestince pak izraelské úřady Jásína zatkly a začaly zavírat i jeho nejbližší spolupracovníky. Nejvýznamnějším z nich byl vzdělaný a bystrý Saláh Šaháda, povoláním sociální pracovník. Díky Jásínovi se z něj stal zbožný muslim a nakonec i hlavní asistent svého mentora, jenž měl na starosti tajnou činnost organizace. Zaměstnanci Šin Bet byli naštvaní, že je šejch a jeho lidí klamali, a tak se svými vězni zacházeli velmi drsně. Jako první zlomili Šahádu, který byl nepěkně bit a nesměl spát ani jíst. Trpěl klaustrofobií a Šin Bet toho využila – zavřela ho se zavázanýma očima a spoutanýma rukama i nohama do sklepa a pak mu pouštěla pásky se zvuky krys a švábů. Šaháda prosil, aby ho odvedli pryč, a když ho odvedli, čekal na něj Kubi.

Řekl Šahádovi, že výměnou za informace se může najíst. Vyčerpaný a hladový vězeň souhlasil, ale pod podmínkou, že Kubi nikomu neřekne, že promluvil jako první.

Jako dalšího Šin Bet zlomila samotného Jásína, přestože nepoužila žádný fyzický nátlak. Výslech vedl její vyšetřovatel Aristo, který uvedl:

„Ze sledování jeho domu, které trvalo řadu týdnů, jsme věděli, že šejcha Jásína občas chodí navštěvovat jedna obdivovatelka, vážená vdaná žena, která s ním z obdivu chodí i do postele, aby mu zpříjemnila těžký život. Při jednom výslechu jsem se nad ním naklonil a pošeptal mu do ucha: ,Vím o vás všechno. Vím, o čem mluvíte s lidmi, kteří jsou vám nejblíž. Vím, kdo k vám chodí a kdy. A vím taky, kdy máte erekci a kdy ne.‘

O té ženě jsem se nezmínil, ale on věděl přesně, na co narážím a okamžitě přehodnotil situaci. Bylo mu jasné, že nemá na vybranou a že jestli nezačne mluvit a nesdělí nám pravdivé podrobnosti, rozšíříme historku o té ženě a dostaneme ho do velmi trapné situace.“

Strach ze zostuzení na veřejnosti se ukázal jako spolehlivá taktika. Jiného prominentního vězně zase Šin Bet přinutila, aby se svlékl a stál před vyšetřovateli celé hodiny nahý. Viděli, že má abnormálně malý penis, a on ze strachu, že by tuto skutečnost roznesli, začal mluvit také.

Výslechy ukázaly, že Jásín se na násilný džihád připravoval dlouho. Už od roku 1981 nařizoval svým mužům, aby přepadávali základny izraelské armády a kradli tam zbraně a střelivo. Nashromáždili jich pořádné množství; celkem bylo nalezeno čtyřiačtyřicet střelných zbraní, první zbrojní arsenál organizace.

Výslechy rovněž odhalily, že Jásín tajně zřídil malou vojenskou jednotku pod velením Saláha Šahády. Měla dvě samostatné části – jedna zasahovala proti vzpurným Palestincům a druhá měla zahájit džihád proti Izraeli. Jásín a jeho muži vybírali členy obou jednotek tak, že sledovali výcvikové programy sportovních a kulturních komisí své dobročinné organizace, kde viděli, kdo je fyzicky zdatný a má organizační schopnosti i ideologický zápal pro celé hnutí.

Kubi ve svém shrnutí výslechů všech zadržených uvedl, že Šahádovi muži jsou „velmi chytří, trochu vzdělanější než průměr a fanaticky zbožní a pohybují se ve vlastním prostoru, kam je téměř nemožné (zpravodajsky) proniknout“.

Jeho zprávu pak projednávalo nejvyšší vedení Šin Bet. „Jenže Avrum (ředitel Avraham Šalom) tam řekl, že se tím vůbec nemusíme zabývat a že z toho nic nebezpečného nevzejde,“ řekl Aristo. „Označil Jásína a jeho gang za cilajgerim (v jidiš slangu „babralové“ nebo „kriplové“). Měl jsem pocit, že Avrum chce ze všech sil udělat dobrý dojem na své politické nadřízené, tedy na vládu Likudu a Šamira, který nesnášel OOP, a s tím svým úsměvem jim sdělit, že tajně pracuje na důmyslném spiknutí, které Arafáta značně poškodí. Z historického pohledu měl možná pravdu – důmyslné spiknutí tu skutečně bylo, ale tak důmyslné, že jemu i celé Šin Bet úplně uniklo.“

Jásín byl odsouzen k třinácti letům vězení za podíl na řadě krádeží zbraní, ale už za rok byl propuštěn v rámci výměny vězňů s Lidovou frontou pro osvobození Palestiny Ahmada Džibríla. Okamžitě začal tam, kde přestal – budoval infrastrukturu organizace. Jásín měl fenomenální paměť a znal zpaměti patnáct set krycích jmen, která vymyslel pro nejrůznější agenty, operace a skrýše. Uměl odříkat životopis každého člena a projevoval i překvapivou obeznámenost s technologickými inovacemi a aktuálním děním na Blízkém východě.

V dalších letech Jásín také rozpracoval a hlásal svou doktrínu, která obhajovala sebevražedné útoky. Vysvětlil svým učedníkům rozdíl mezi sebevraždou, která je absolutně zakázaná, a sebeobětováním v boji, jež představuje náboženské přikázání a zajišťuje mučedníkovi a dokonce i jeho rodinným příslušníkům místo v ráji. Jásín rozhodl, že vždy, když sebevraždu schválí kompetentní islámský šejch, umírající nejedná z osobních pohnutek, ale je považován za šahída, mučedníka, který padl v džihádu za Alláha.

Šin Bet tehdy procházela nelehkým přechodem. Snažila se vyrovnat s řadou otřesů, které vyvolal skandál okolo aškelonského autobusu a jeho dozvuky. Během krátké doby se vyměnila většina vedoucích představitelů organizace; nastoupili mladí muži a chvíli trvalo, než odborně dozráli. Několik důstojníků a vyšetřovatelů řeklo, že své nadřízené v této době upozorňovali na nebezpečí extremistického islámu, ale Šin Bet byla příliš bezmocná, než aby proti němu dokázala bojovat. Když koncem roku 1987 vypukla první intifáda, byl Jásín nejvýznamnější nábožensko-politickou osobností v Gaze a na Západním břehu a stál v čele hnutí stovek členů a desetitisíců stoupenců. V prosinci tohoto roku prohlásil, že džihád začal. Pojmenoval svou organizaci Hnutí islámského odporu. Jeho akronym zněl „Hamás“, což zároveň znamená „nadšení“.

V následujících měsících o něm začaly na Šin Bet přicházet útržkovité zprávy a ta proti němu v srpnu 1988 naplánovala velkou operaci. Pozatýkala na sto osmdesát lidí a podrobila je intenzivnímu výslechu, ale všichni byli dobře připraveni a to nejdůležitější neprozradili – že Saláh Šaháda, nejvýše postavený člen mezi zatčenými, založil tajné vojenské křídlo a sám stanul v jeho čele. Zpočátku mu s Jásínem cynicky a zlomyslně říkali Jednotka 101 podle legendárního velitelského oddílu Ariela Šarona. Později název změnili na „zvláštní jednotku, Brigády Izzuddína al-Qassáma“, pojmenovanou po palestinském veliteli, který v třicátých letech podnikal útoky na britské a židovské cíle.

Šaháda ozbrojenému křídlu velel i z vězení a pašoval mu šifrované vzkazy. V roce 1989 s Jásínem vyslal dva členy oddílu, Mahmúda al-Mabhúha a Muhammada Nasra, aby unesli a zabili dva izraelské vojáky. Číhali na ně v autě s izraelskou poznávací značkou na křižovatce, kde, jak věděli, vojáci stopují. V Izraeli je to velmi rozšířený zvyk, protože mnoho motoristů vojákům rádo pomáhá dostat se během krátké dovolené domů anebo zpět na základnu.

O dvacet let později Mabhúh vylíčil televizi Al-Džazíra, jak jednoho z vojáků, Ilana Saadona, polapili:

„Převlékli jsme se za věřící židy a na hlavu jsme si dali jarmulky jako nějací rabíni. Na křižovatku přijelo auto a vysadilo cestující. Naše auto vezlo krabice (které zabíraly místo, takže mohl nasednout jen jeden stopař). Já jsem řídil. Krabice byly za mnou a dveře za mnou nešly otevřít. Řekl jsem mu (Saadonovi), aby si nastoupil z druhé strany. Nastoupil a sedl si na zadní sedadlo. Měli jsme s Abú Sahibem (partnerem Nasrem) předem domluvený signál, že mu dám v příhodné chvíli znamení rukou, protože jsem viděl, co se děje na silnici přede mnou i za mnou. Asi tři kilometry od křižovatky jsem dal Abú Sáhibovi znamení a on vystřelil ze své beretty. Slyšel jsem, jak (Saadon) těžce oddychuje… Dostal dvě kulky do obličeje a do prsou, zalapal po dechu a bylo po něm. Pak jsme ho položili na sedadlo a odvezli na domluvené místo.“

Mabhúh dodal, že chtěl Saadona zastřelit sám, ale k jeho velké lítosti připadla tato výsada jeho partnerovi. Při obou únosech se Mabhúh a Nasr vyfotografovali, jak po mrtvých vojácích šlapou, aby oslavili vítězství.

Než je Šin Bet stačila zatknout, uprchli oba do Egypta. Mabhúh se stal významnou operační osobností Hamásu v zahraničí. Ostatní členové Brigád Izzuddína al-Qassáma, kteří oběma vrahům poskytovali logistickou podporu, byli zatčeni a mučeni, což zahrnovalo i simulované popravy a injekce thiopentalu sodného. Všichni se přiznali. Šin Bet jednoho z nich oblékla do izraelské vojenské uniformy a provezla ho po Pásmu Gazy a on jim musel ukázat, kam schoval Saadonovu pušku a osobní identifikační značku i zbraně, které vrazi použili.

Jásín dostal za podíl na vraždách doživotí.

Třináctého prosince 1992 ráno vstoupili dva maskovaní muži do kanceláře Červeného kříže v městě Al-Bíra na Západním břehu a podali ženě v recepci dopis. Varovali ji, ať ho neotvírá dřív než za půl hodiny po jejich odchodu, a utekli.

Stálo v něm: „Dnes, 13. 12. 1992, v den pátého výročí založení Hamásu, byl unesen důstojník okupační armády. Je zadržován na bezpečném místě… Oznamujeme tímto okupačním úřadům svůj požadavek, aby spolu s izraelským vedením za tohoto důstojníka propustily šejcha Ahmada Jásína.“

Dopis podepsala „Zvláštní jednotka, Brigády Izzuddína al-Qassáma, ozbrojené křídlo Hamásu.“ K dopisu byla přiložena fotografie občanského průkazu staršího seržanta Nisima Toledana z pohraniční policie.

Premiér a ministr obrany Jicchak Rabin se rozhodl požadavku únosců nevyhovět a spustil rozsáhlé razie a zatýkání. Šin Bet se mezitím snažila hrát o čas. Jeden vysoký představitel, Barak Ben-Cur, byl vyslán za Jásínem do věznice, aby ho požádal o rozhovor pro média a výzvu stoupencům, aby unesenému policistovi neubližovali.

Šejch přijal Ben-Cura na svém invalidním vozíku a zabalený do přikrývky s „úsměvem, jenž byl skoro přátelský“. Poskytl řadu rozhovorů a v každém zopakoval požadované prohlášení.

Teprve potom si Šin Bet uvědomila, proč byl tak ochotný. Tuto situaci předvídal a přikázal předem svým mužům, že ať od něj v jakémkoli interview uslyší cokoli, nemají tomu věnovat pozornost a poslechnout ho, protože jeho prohlášení bude s největší pravděpodobností vynucené.

Vězení Jásínův vliv neoslabilo ani nezlomilo jeho odhodlání. „Nikdy nebude mír,“ řekl Ben-Curovi, když rozhovory skončily a kamery byly vypnuté. „Budeme brát, co nám budete dávat, ale ozbrojeného boje se nikdy nevzdáme. Dokud budu já, šejch Jásín, naživu, udělám všechno proto, aby nedošlo k mírovým rozhovorům s Izraelem. S časem problém nemám – ještě deset let nebo sto let – ale nakonec budete z povrchu zemského vyhlazeni.“

Muži z Hamásu tedy podle předchozích příkazů neuposlechli Jásínovy veřejné výzvy, aby Toledanovi neubližovali. V noci přišli čtyři únosci oblečení v kostýmech nindžů a vyzbrojení noži do jeskyně, kde Toledana věznili. „Požádali jsme Izrael, aby za tebe propustil šejcha Ahmada Jásína,“ řekli mu. „Tvoje vláda to ale odmítla, což je důkaz, že jí na životech vlastních vojáků nezáleží. Je nám líto, ale musíme tě zabít.“

Toledano se rozplakal a prosil, aby ho pustili.

„Jaké máš poslední přání?“ zeptal se jeden z mužů Hamásu.

„Jestli jste rozhodnutí mě zabít, tak mě zabijte v uniformě.“

Muži Hamásu ho uškrtili a pak ho ubodali, když zjistili, že ještě žije.

Pro Rabina byla Toledanova vražda poslední kapkou. Týden předtím bylo při teroristických útocích zosnovaných většinou Hamásem zabito pět dalších Izraelců. Rabinova vláda už chápala, jak nebezpečné toto hnutí je, a rozhodla, že je čas zasadit mu rozhodující úder. Někteří lidé z Šin Bet navrhovali, že by ve vězení otrávili Jásína, což by se dalo provést poměrně snadno. Rabin tento nápad na místě odmítl ze strachu z nepokojů, které by podle něj nepochybně vypukly, až by se rozneslo, že Jásín zemřel v izraelské věznici.

Náčelník hlavního štábu Ehud Barak navrhl jinou možnost: hromadné vypovězení aktivistů Hamásu do Libanonu. „Vyzkoušeli jsme proti Hamásu spoustu metod,“ upozornil velitel Centrálního velitelství izraelské armády generálmajor Dany Jatom, „a z nějakého důvodu se nám zdálo, že vyhnání do Libanonu velmi vážně podryje motivaci teroristů, které vypovíme, i těch, kteří by na něco pomýšleli v budoucnu.“

Bylo to problematické rozhodnutí z etického, právního i pragmatického hlediska. Armáda i Šin Bet doufaly, že vyhoštění provedou tajně, dřív než by se o něm mohl dozvědět svět, takže byly pod obrovským časovým tlakem. Začaly šestnáctého prosince, kdy zadržely na čtyři sta mužů podezřelých z napojení na Hamás. Ani jeden z nich se přímo nepodílel na posledních teroristických akcích. Agenti jim zavázali oči, naložili do autobusů a odvezli na hranice s Libanonem.

Zpráva o operaci však stejně unikla na veřejnost a řada nevládních organizací v Izraeli i rodiny některých deportovaných podaly stížnost k Nejvyššímu soudu s žádostí, aby akci zastavil. To konvoj autobusů na několik hodin zastavilo. Úřad státního zástupce odmítl vládu obhajovat, neboť byl přesvědčen, že vyhoštění je v podstatě válečný zločin, a tak musel před soud předstoupit náčelník hlavního štábu Barak, aby se pokusil soudce přesvědčit.

To se mu sice podařilo, ale mezitím propukl mezinárodní skandál. Ukázalo se, že asi čtvrtina deportovaných byla do autobusů naložena omylem a vůbec nešlo o lidi, které chtěla Šin Bet vyhostit. A Libanon zablokoval hranice. Autobusy tak uvízly na území nikoho mezi bezpečnostní zónou ovládanou Izraelem na jihu a územím na severu, které kontrolovaly libanonská armáda a Hizballáh.

Doprovod policie izraelské armády dal každému deportovanému padesát dolarů v hotovosti, kabát a dvě přikrývky a pak je přinutil vystoupit a sundal jim pásky z očí i pouta. Potom autobusy otočil a odjel zpátky do Izraele. Deportovaní si nakonec postavili stanový tábor v Mardž az-Zuhúru u drúzského města Hásbajja. Libanonská vláda zpočátku nedovolila Červenému kříži, aby jim poskytl pomoc, aby znásobila tíseň deportovaných a ještě víc ztrapnila izraelský kabinet.

Vyhoštění bylo pro Hamás skutečně velkou ranou. Dva jeho nejvyšší vůdci, Jásín a Šaháda, byli ve vězení a ostatní velitelé se nacházeli ve vzdáleném stanovém táboře na mrazivém větrném kopci v Libanonu bez elektřiny, komunikačních možností, mokří a zbědovaní.

Situace se však prudce změnila týden po vypovězení, když na návštěvu přijela skupina Libanonců. Jejich vedoucí se představil jako Wafíq Safá z Hizballáhu, přivítal deportované jménem generálního tajemníka Hasana Nasralláha a zeptal se jich, jestli nepotřebují nějakou pomoc.

K této návštěvě došlo po řadě schůzek Nasralláha, íránských Revolučních gard, Mugníji a Safy, jenž se stal jakýmsi ministrem zahraničí Hizballáhu. Mugníja považoval vyhoštění a utrpení členů Hamásu za dar z nebes. Podle něj Hizballáh mohl a měl využít příležitosti k rozšíření svého vlivu za hranice Libanonu a získat i partnery, kteří nebyli ani Íránci, ani šíité. Nakonec se mu podařilo přesvědčit i ostatní.

Militantní šíité se většinou nespolčovali se sunnitskými palestinskými muslimy. Vůči sunnitskému Hamásu to proto bylo překvapivé gesto a ten zpočátku váhal. Spojení mu nepřipadalo přirozené, ale rozhodla jeho tíživá situace i to, že obě skupiny měly společného nepřítele. A tak členové Hamásu souhlasili. Brzy jim začaly konvoje oslů a mezků přivážet další impregnované stany, teplé oblečení, kamna a palivo, ale i velké množství potravin a materiálu na mytí a praní, aby přežili drsnou zimu.

A pak přišla libanonská média, která vyprávěla světu o utrpení deportovaných. Některá ovládal nebo ovlivňoval Hizballáh, jiná jen chtěla přinést zajímavý příběh. A po médiích přišli instruktoři, kteří deportované členy Hamásu učili bojovat a provádět teroristické činy. Do té doby Hamás neprošel skoro žádným výcvikem v bojových operacích nebo shromažďování informací. I v tomto ohledu se vyhoštění ukázalo jako dar z nebes.

Mugníjovi muži, jimž velel jeho švagr Mustafá Badreddín, zřídili nedaleko stanového tábora spolu s instruktory Jednotek al-Quds íránských Revolučních gard chráněnou oblast, dost daleko od slídivých zraků médií, která teď neustále o táboře psala. V této zóně se pořádaly kursy o komunikacích, šifrování a bezpečnosti v terénu, o lehkých zbraních, raketových odpalovacích zařízeních, špionáži i kontrašpionáži, boji ve městech i muže proti muži a dalších metodách.

Na Mugníjovy instruktory udělal dojem zejména osmadvacetiletý elektroinženýr ze severu Západního břehu, absolvent Univerzity Bir Zeit jménem Jahjá Ajjáš, jemuž se začalo příhodně říkat „Inženýr“. Experti Íránu a Hizballáhu ho naučili, jak vyrábět výbušniny z věcí v domácnosti, které lze snadno koupit, bomby do automobilů nebo malá, ale smrtící výbušná zařízení pomocí hřebíků a šroubů jako střepin. S Ajjášem si přišel do tábora promluvit i sám Mugníja a někteří jeho druhové, aby se domluvili, jak by se dali najít a naverbovat potenciální kandidáti k sebevražednému útoku – jak k nim přistupovat a vést trpělivě obtížný proces přesvědčování, aby takový čin spáchali. Zatímco tito muži procházeli výcvikem v opuštěných horách, procházela Jásínova organizace na Západním břehu a v Gaze reorganizací. Během let Hamás vybudoval rozsáhlou síť aktivistů a lidí, kteří pod vedením amerického občana Músy Abú Marzúqa sháněli finanční prostředky v zemích v Perském zálivu, Jordánsku i Spojených státech. Skupině přispívali bohatí šejchové ze Saúdské Arábie a emirátů i zámožní muslimové na Západě. Po hromadném vyhoštění vyslal Marzúq jednoho ze svých spolupracovníků Muhammada Saláha z USA na obsazená území se statisíci dolarů v hotovosti.

Mezinárodní tlak na Izrael každým dnem sílil. Média bez přestání psala o táboře deportovaných, Rada bezpečnosti OSN Izrael ostře odsoudila a hrozily mu i sankce a stále prudší konfrontace s vládou nového amerického prezidenta Billa Clintona a ministra zahraničí Warrena Christophera. V únoru 1992 si Rabin uvědomil, že celá akce byla velká chyba, a souhlasil s Christopherovým návrhem některé deportované neprodleně repatriovat a ostatní vrátit do vlasti do konce roku výměnou za americké veto ve prospěch Izraele v Radě bezpečnosti.

Deportovaní se vrátili do Pásma Gazy a na Západní břeh jako vítězové. Ajjáš se stal velitelem Brigád Izzuddína al-Qassáma na Západním břehu a brzy nato, v dubnu 1993, zorganizoval sebevražedný útok v Mechole, při němž kromě teroristy zahynul i jeden civilista. S dalším atentátem však Ajjáš čekal na nějaký rozhodující okamžik; na něco, co by v očích Palestinců natrvalo ospravedlnilo a legitimizovalo sebevražedné akce.

Tato chvíle přišla pětadvacátého února 1994, kdy MUDr. Baruch Goldstein, stoupenec rabína Meira Kahaneho a jeho Židovské obranné ligy narozený v Brooklynu, jenž se přistěhoval do osady Kirjat Arba nedaleko Hebronu, začal střílet do muslimů v hebronské Ibráhímově mešitě v Jeskyni patriarchů, která je posvátná pro obě náboženství jako místo, kde je pohřben Abrahám.

Goldstein oblečený v uniformě izraelské armády vystřílel z vojenské pušky Galil během půldruhé minuty čtyři zásobníky. Pak po něm jeden z muslimů hodil hasicí přístroj a srazil ho k zemi. Věřící se na něj vrhli a ubili ho k smrti. Než ho zneškodnili, podařilo se mu zabít devětadvacet lidí a více než stovku dalších zranit.

Pro mnoho lidí v muslimském světě znamenal tento čin nejen odporný zločin na nevinných lidech, ale i vyhlášení války Židů proti samotnému islámu.

Přesně na takový okamžik čekal Jahjá Ajjáš. Než udeřil, počkal rituálních čtyřicet dní, kdy probíhá truchlení. Pak se šestého dubna odpálil sebevražedný atentátník najatý Ajjášem u dvou autobusů v izraelském městě Afula severně od Západního břehu a zabil osm civilistů. Týden nato zavraždil další sebevražedný útočník pět Izraelců na autobusovém nádraží v Chadeře. Devatenáctého října Ajjáš udeřil i v srdci Tel Avivu, kde se vyhodil do vzduchu Palestinec se sebevražedným pásem na těle v autobuse č. 5 na Dizengoffově třídě a zabil dvaadvacet lidí. Přicházely stále další útoky.

„Až do té doby měli Palestinci, které jsme znali, chuť do života,“ řekl ředitel Šin Bet Avi Dichter. „Odvahu vyhodit se do vzduchu neměla dokonce ani Lejla Chálidová, když ji při jejím posledním únosu zastavil izraelský bezpečnostní strážce s pistolí. Změna v roce 1993 byla dramatická a zaskočila nás. Síla teroristů exponenciálně rostla. Sebevražedný atentátník nepotřebuje žádné operační schopnosti – je to jen spínač, který se sepne. Když je na seznamu čekajících sebevražedných teroristů čtyři sta lidí, je všem jasné, jak vážný je to problém.“ Konkurenti Hamásu si všimli Ajjášových úspěchů i podpory, kterou jeho činnosti projevovali obyčejní Palestinci. Jedenáctého listopadu 1994 se jeden člen palestinského Islámského džihádu odpálil u stanoviště izraelské armády na odbočce k Necarim v Pásmu Gazy a zabil tři záložní důstojníky. Dvaadvacátého ledna 1995 pronikl terorista Islámského džihádu v izraelské uniformě doprostřed shluku vojáků, kteří čekali na autobus v Bejt Lid asi čtyřicet kilometrů severovýchodně od Tel Avivu. Stiskl tlačítko a odpálil deset kilogramů výbušnin na svém těle. Obrovský výbuch zabil desítky vojáků. Když se ke křičícím raněným rozběhli další, vyhodil se do vzduchu další sebevražedný útočník v jejich středu. O pár minut později se měl odpálit ještě třetí terorista, ale ten se zalekl a utekl.

Při tomto atentátu přišlo o život jedenadvacet vojáků a jeden civilista a šestašedesát dalších lidí utrpělo zranění, někteří velmi vážná. Na místo činu se brzy po explozích dostavil i premiér a ministr obrany Rabin, když byla křižovatka ještě poseta částmi mrtvých těl a zalita krví. V jeho přítomnosti vypukla spontánní demonstrace rozhněvaných občanů. Demonstranti však neprovolávali hesla proti terorismu, ale spíš proti Rabinovi. „Jdi do Gazy!“ volali, což zní v hebrejštině podobně jako „jdi k čertu“.

Když se Rabin vrátil do Tel Avivu, „cloumal s ním hněv“, řekl vedoucí jeho úřadu Ejtan Haber. Svolal poradu všech nejvyšších představitelů resortu obrany. „Tohle šílenství musí přestat!“ prohlásil. „Přineste mi k podpisu seznam cílů k likvidaci.“

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

„PŘINESTE NÁM AJJÁŠOVU HLAVU!“

Takhle si Jicchak Rabin svůj druhý mandát premiéra Izraele nepředstavoval.

Byl zvolen na základě slibu, že zemi zajistí bezpečnost – měl pověst nesmlouvavého vojenského velitele s nekompromisním postojem k terorismu – a přijde i s diplomatickou iniciativou, která dostane Izrael z izolace, přinese hospodářskou prosperitu a ukončí intifádu.

Rabin dospěl už dříve k závěru, že okupace palestinských území musí skončit. Souhlasil s procesem v norském Oslu, který inicioval Šimon Peres a jeho spolupracovníci, i když k němu přistupoval s hořkostí, velkými pochybnostmi a skepsí nad úmysly Palestinců. To vše se mu zračilo ve tváři i pohybech, když ho prezident Clinton třináctého září 1993 při podpisu dohody na trávníku Bílého domu přiměl ke stisku ruky s Jásirem Arafátem.

Rabin byl přesvědčen, že proces by měl probíhat postupně a Izrael se má nejprve stáhnout jen z Gazy a Jericha, a ne hned podepsat všeobecnou dohodu. Umožnilo by to předat palestinské samosprávě jen části obsazených území a průběžně kontrolovat, zda Arafát plní své smluvní závazky. Rovněž by to znamenalo, že se nerozhodne o hlavních sporných bodech, jako je právo na návrat palestinských uprchlíků, status Jeruzaléma, budoucnost židovských osad na Západním břehu a v Gaze nebo to, jestli se palestinská samospráva změní v suverénní stát, a bude se o nich jednat až později. Rabin doufal, že by tak měl šanci odvrátit spor, který Izraelce rozděloval a skoro jistě by se vyhrotil, jakmile by tyto otázky dospěly do rozhodujícího okamžiku.

Spory však Rabina pronásledovaly stejně. Značná část izraelské veřejnosti byla přesvědčena, že dohody z Osla pravděpodobnost teroristických útoků jen zvýšily a terorismus sílí právě kvůli mírovému procesu a předání území pod Arafátovu kontrolu. Izraelské pravici stačilo jen doslovně citovat to, co říkal Jásín: že nikdy nebudou žádné ústupky a on sám se s existencí židovského státu nikdy nesmíří. Menší demonstrace nevelkých skupin extremistických osadníků se rozrostly v protestní kampaň po celém Izraeli, sílily po každém teroristickém útoku a čím dál víc se soustředily na nepěkné podněcování vůči Rabinovi. Tyto protesty povzbuzovali představitelé Likudu Ariel Šaron a Binjamin Netanjahu.

Palestinci mezitím se stále větším zklamáním sledovali, jak přicházejí o svou půdu – Rabin sice omezil výstavbu nových izraelských osad, ale úplně ji nezastavil a ani jedinou osadu na obsazených územích nevyklidil. Palestinci neměli pocit, že celý proces povede ke vzniku jejich státu. Arafát se chtěl také vyhnout konfrontaci s islamistickou opozicí, a tak nepodnikal žádné kroky proti záškodníkům nebo sebevražedným útokům Hamásu a Islámského džihádu.

„Ani jedna strana nechápala význam požadavků protistrany,“ upozornil Ami Ajalon, ředitel Šin Bet v druhé polovině devadesátých let, „a tak to nakonec dopadlo tak, že se obě cítily podvedeny, do značné míry právem. My jsme nezískali bezpečnost a oni nezískali stát.“

Ani úsilí o řešení konfliktu na severních hranicích Izraele nebylo úspěšné. Americký ministr zahraničí Christopher dělal prostředníka mezi Izraelem a Sýrií s cílem dosáhnout mírové dohody, v jejímž rámci by se Izrael stáhl z Golanských výšin a možná i z Libanonu, zatímco Sýrie by bránila Hizballáhu v akcích proti Izraeli. K žádnému průlomu však nedošlo. Hizballáh pobízený Syřany, kteří chtěli na Izrael vyvíjet tlak, zabíjel v Libanonu izraelské vojáky dál.

Libanonská bezpečnostní zóna přestávala fungovat k izraelskému prospěchu. Velitelé armády byli naštvaní a požadovali volnou ruku. Nejvýraznější byl mezi nimi brigádní generál Erez Gerštejn, hřmotný muž s velkým osobním kouzlem i sebedůvěrou, jehož mnoho lidí považovalo za příštího náčelníka hlavního štábu. Gerštejn spatřoval podobnost mezi jižním Libanonem a Vietnamem, především ve smyslu ponaučení z amerických chyb. „Sedíme v pevnostech a škrábeme se na zadku, místo abychom vyrazili do terénu, přemýšleli jako oni (Hizballáh), útočili na ně, když to nečekají, a zabíjeli jejich velitele,“ stěžoval si.

Nespokojenost projevovala i Jiholibanonská armáda, která si připadala jako potrava pro děla, ale nesměla provádět odvety. Zástupce velitele těchto milicí Aql al-Hášim mnoho let žádal Izrael, aby jeho muži směli útočit aspoň na důstojníky Hizballáhu.

Tyto výzvy nezůstaly nevyslyšeny. Prvního ledna 1995 nahradil Ehuda Baraka ve funkci náčelníka hlavního štábu Amnon Lipkin-Šachak. S odhodláním vyjít ze stínu svého předchůdce se rozhodl změnit i politiku v Libanonu. Odteď to bude válka a k Hizballáhu se bude přistupovat jako k plnoprávnému nepříteli. Potřeboval však prostředky – personál, jenž by shromažďoval zpravodajské informace, a komanda pro zvláštní operace, která umí provádět sabotáže a atentáty.

Lipkin-Šachak a šéf Severního velitelství, generálmajor Amiram Levin, jeden z hlavních armádních expertů na vedení války pomocí komand, dali rychle dohromady nové komando s názvem Egoz (hebrejsky „ořech“), které mělo válčit proti Hizballáhu. Jeden z jeho prvních velitelů Moše Tamir vysvětlil: „Většina taktiky, kterou jsem v Egozu rozpracoval… pocházela z knih britské armády o bojích v Himálaji a Indočíně. Užitečné byly i zkušenosti Američanů ve Vietnamu, zejména na nižší úrovni.“ Tamir, Gerštejn a jejich kolegové byli stejně jako důstojníci britských a amerických sil anebo Francouzů v Alžírsku přesvědčeni, že když budou mít k dispozici příslušné prostředky, čas a podporu týlu, dokážou Hizballáh porazit.

Egoz začal v Libanonu provádět přepady a útoky v oblastech, kde se Hizballáh cítil v bezpečí, překvapoval jeho muže a mnoho jich zabil. Jedním ze zabitých byl i syn vůdce hnutí Hádí Nasralláh.

Levin se kdysi zúčastnil operace Jaro mládí a považoval za velmi důležité cílené útoky na velitele Hizballáhu. Novou politiku měl aplikovat Ronen Kohen, který se stal novým vedoucím libanonské pobočky zpravodajského oddělení Severního velitelství. Oba se rozhodli zaměřit na zabíjení středních důstojníků milicí, regionální velitele v jižním Libanonu, ale ne nejvyšších představitelů hnutí. Levin byl přesvědčen, že Hizballáh dělá rozdíl mezi operacemi namířenými proti svým vůdcům či ústředí v Bejrútu a taktickou válkou, jaká probíhá v jižním Libanonu. První typ operací vyvolával extrémní reakci, někdy i mimo Blízký východ, zatímco odpověď na ten druhý bývala omezená a docházelo k ní jen v Libanonu a severním Izraeli.

Mosad až doposud prováděl všechny cílené atentáty mimo Izrael, zatímco izraelská armáda při nich nanejvýš jen poskytovala podporu. Mosad však považoval Hizballáh za pouhý pohraniční problém, který by měli zvládnout vojáci, a přestože změnil pořadí priorit, téměř nedokázal útočit v Libanonu. „Zkrátka a dobře mi bylo jasné, že jestli chceme, tedy armáda, útočit na kvalitní cíle Hizballáhu, budeme to muset dělat sami,“ řekl Kohen.

I když byl útok na Músáwího plný chyb, Kohenovi připadal jako dobrý taktický model – tedy identifikovat cíl bezpilotním letounem, označit ho laserem a pak odpálit střelu. Byla to levná a účinná metoda. Zpravodajci Severního velitelství vybrali cíl, muže jménem Ridá Jásín, známějšího jako Abú Alí Ridá, velitele Hizballáhu v oblasti Nabatíje, který bydlel ve vesnici Zawtar aš-Šarqíja. Ridá byl velitelem v jižním Libanonu na střední úrovni, takže dokonale vyhovoval profilu a navíc se k němu dalo dostat snadněji než k jiným velitelům podobného postavení.

Po dvou týdnech sledování se Kohenovi podařilo shromáždit dostatek informací o Ridovi, který dostal krycí jméno Zlatý úl, aby mohl naplánovat operaci. Ridá se jednou týdně účastnil schůze vedení Hizballáhu v Bejrútu, vracel se pozdě v noci a pak asi v půl deváté ráno jezdil vozem do své kanceláře. Podle původního plánu ho měl v tu chvíli sledovat agent, který se ujistí, že Ridá nastoupil do auta a nikdo jiný s ním. Až to agent potvrdí, bude Ridu sledovat bezpilotní letoun, dokud nevyjede z vesnice, a pak vůz označí laserem, aby na něj mohl vypálit střelu vrtulník Apache.

Operace Zlatý úl, kterou řídilo velitelské středisko Severního velitelství, však byla málem odvolána. Třicátého března 1995 agent nedaleko Ridova domu k svému překvapení zjistil, že Ridovo parkovací místo je prázdné. Nemohl tam zůstat dlouho, aby nevzbudil pozornost, a musel odejít. Ve vzduchu však zůstal bezpilotní letoun a přenášel snímky z dálky. Pak pozorovatelé spatřili, že se Ridův vůz vrací domů. Někdo vystoupil a vešel do domu, ale Levin, Kohen a jejich podřízení ve velitelském bunkru mu neviděli do obličeje. Stejně tak nedokázali identifikovat osobu, která o hodinu později z domu vyšla, nastartovala auto a vyjela z vesnice, přejela řeku Litani a pokračovala dál na jih k Nabatíji. Měli jasné dilema – kdo v tom autě jede? Je to Ridá, nebo některé z jeho dětí? Je možné vydat rozkaz k vypálení střely?

Levin se rozhodl, že to riskne. Řekl pilotovi Apache, ať střelu odpálí.

Tři hodiny nato začala rozhlasová stanice Hizballáhu vysílat zprávu o atentátu. V autě byl Ridá, a sám. A z vysílaček hnutí Izraelci slyšeli, že vražda otřásla Mugníjovými muži a nahlodala jejich sebedůvěru. Jednoho z jejich vlastních lidí zavraždil na dálku tichý a neviditelný létající robot. Bezpilotní letoun byl k vraždě člověka použit teprve podruhé.

Nasralláh přísahal pomstu a Hizballáh opět odpověděl baráží raket na severní Izrael. Jeden sedmnáctiletý běžec na pláži neslyšel sirénu a dostal přímý zásah. Jak ale předpokládali Levin s Kohenem, Hizballáh považoval útok na Ridu za lokální záležitost a nesnažil se jeho vraždu pomstít mimo Blízký východ.

Operace Zlatý úl se stala vzorem pro další útoky na střední důstojníky. Používaná metoda však nebyla jediná. V jiných případech Egoz nebo jiná jednotka umístila uprostřed noci bombu do auta zvoleného terče anebo někam na trasu, kudy měl jet, a tu pak odpálila dálkově buď z letadla, nebo z nějakého stanoviště v terénu.

Levin s Kohenem mezitím měnili strukturu systému velení a řízení cílených atentátů, tedy kdo bude rozhodovat o cílech a kdo vydá konečný rozkaz k palbě, rašaj. To mělo zásadní význam. Do té doby se musely všechny plány na „negativní ošetření“ hlásit komisi nejvyšších představitelů zpravodajských složek známé jako Varaš, které předsedal ředitel Mosadu. Pak se musely schválit na nejvyšší civilní úrovni a nutný byl i podpis premiéra, jenž často svolal další ministry, než se rozhodl. Kvůli vysokému riziku diplomatické přestřelky v případě selhání bylo třeba každý rozkaz k cílenému atentátu důkladně zvážit, což vyžadovalo spoustu času, takže celý proces často končil tím, že atentát schválen nebyl.

Levin s Kohenem se tomu vyhnuli chytrou sémantikou. V Libanonu podle nich cílený atentát nebyl vraždou, ale „dopadením“ a to už nevyžadovalo tak důkladné zvažování, i když byl stále nutný souhlas náčelníka hlavního štábu.

Nikdo tuto proměnu systému tehdy nepovažoval za problematickou. Rabin, jenž byl premiérem a zároveň ministrem obrany, důvěřoval Lipkinovi-Šachakovi a uspokojilo ho shrnutí informací na pravidelné týdenní schůzi o operacích a útocích na ministerstvu obrany.

„Jenže tak vznikl precedens,“ upozornil jeden bývalý důstojník Severního velitelství, „kdy se atentátnické operaci říkalo jinak, aby spadala do rozhodovací pravomoci někoho jiného a mohli ji schvalovat nižší důstojníci.“ Jinými slovy, zabití člověka už nevyžadovalo souhlas premiéra.

Nový postup byl ale mimo vši pochybnost účinný. Po mnoha letech frustrace v bezpečnostní zóně vybudovala izraelská armáda kompletní systém cílených atentátů, v jehož rámci rychle shromažďovala informace a proměňovala je v operace. Během dvou a půl roku provedla izraelská armádní komanda dvacet sedm cílených atentátů, většinou na členy Hizballáhu, z toho jedenadvacet úspěšných.

Zatímco Levin s Kohenem měnili pravidla cílených atentátů v bezpečnostní zóně, izraelští zpravodajci přemýšleli, jak provést dva útoky, které Rabin schválil začátkem roku 1995.

Už večer po teroristickém útoku v Bejt Lidu, kde dva sebevražední atentátníci zabili jedenadvacet vojáků a jednoho civilistu na autobusové zastávce, izraelští zpravodajci věděli, kdo ho má na svědomí, a má být proto zavražděn – vůdce palestinského Islámského džihádu Fathí Šaqáqí. Jeho organizace vznikla ze skupiny Palestinců, kteří v sedmdesátých letech studovali medicínu v Egyptě a angažovali se na univerzitě Zagázíg, jež byla centrem islámského fanatismu. Šaqáqí po krátké pediatrické dráze v pásmu Gazy založil nevelké tajné uskupení, které do jisté míry soupeřilo s Hamásem šejcha Jásína. Šaqáqí měl jinou ideologii než Hamás; podle něj musel mít džihád přednost před sociální reformou, zatímco Hamás považoval za prioritu obojí. Skupina, jež vznikla okolo Šaqáqího, tak měla jen jediný cíl – terorismus proti Izraeli.

Šaqáqí strávil tři roky většinou v izraelském vězení a nakonec byl v roce 1988 z Gazy vyhoštěn do Libanonu. Tam ho vzaly pod křídlo íránské Revoluční gardy, zařídily mu povolení udělat si základnu v Damašku a zásobovaly ho penězi i zbraněmi. Jeho organizace brzy fungovala pod íránskou záštitou a zorganizovala řadu teroristických útoků. Nejhorší byl dobře připravený střelecký útok na autobus s izraelskými turisty v Egyptě asi padesát kilometrů východně od Káhiry v únoru 1990. Zahynulo při něm devět izraelských cestujících a dva Egypťané a dalších devatenáct osob bylo zraněno. Po úspěšném sebevražedném terorismu Hamásu dali Íránci Šaqáqímu zelenou k dalším podobným úderům. Tyto akce vyvrcholily útokem palestinského Islámského džihádu v Bejt Lidu.

Čtyři dny po těchto sebevražedných atentátech poskytl Šaqáqí ve své kanceláři v Damašku rozhovor dopisovatelce časopisu Time Laře Marloweové. Nepřiznal sice, že se na útocích přímo podílel, ale podrobně jí vylíčil, jak se plánovaly, a neustále se usmíval a chichotal se zjevným uspokojením, že zemřelo dvaadvacet Izraelců.

V té době byl už tři dny schválený jeho rozsudek smrti premiérem Rabinem. Tento rozkaz byl ale velmi neobvyklý. Byl vlastně první, jejž Rabin ve funkci premiéra podepsal. Dohoda s OOP a Arafátovo zřízení palestinské samosprávy mnoho Izraelců přesvědčily, že válka s Palestinci, tedy pumové a teroristické útoky, vraždy a únosy po celém světě, už skončila. Mosad považoval sebevražedné atentátníky za interní problém, který spadá pod Šin Bet, a někteří představitelé dokonce navrhovali, aby se počet zaměstnanců oddělení Mosadu pro boj proti terorismu snížil na polovinu.

Navíc měl palestinský předák Fathí Šaqáqí na obsazených územích řadu obdivovatelů. Rozhodnutí dát ho zlikvidovat i navzdory riziku odbojné reakce Palestinců ukazovalo, že Rabin si bolestně uvědomoval, že válka s Palestinci ještě zdaleka u konce není.

Teroristický útok v Bejt Lidu skutečně změnil Rabinovo pojetí izraelské bezpečnosti. Premiér po něm začal jinak definovat terorismus – dřív mu říkal „včelí žihadla“, ale po něm už „strategická hrozba“. Do té doby byl tento pojem vyhrazen jen pro rozsáhlé přesuny nepřátelských armád, které ohrožovaly mnoho obyvatel a částí Izraele nebo mohly vést ke zničení státu, jako byl například nečekaný útok arabských armád v říjnu 1973, anebo pro možnost, že by Saddám Husajn získal jaderné zbraně. „Důvod, proč Rabin definici změnil – a já jsem s tím naprosto souhlasil – pramenil z toho, že terorismus nutil suverénní vládu měnit rozhodnutí anebo odkládat jejich realizaci kvůli účinkům, které teroristické útoky měly v izraelských ulicích,“ vysvětlil Karmi Gilon, tehdy náměstek ředitele Šin Bet.

Navzdory této změně přístupu a vnímané hrozbě byla likvidace Šaqáqího obezřetnou operací, která si vyžádala několik měsíců sledování. Agentům Mosadu se povedlo napíchnout telefony v Šaqáqího domě i kanceláři, ale zabít ho v Damašku nebylo ideální. Operovat v Sýrii bylo fyzicky ošidné i politicky riskantní – tehdejší ředitel Amanu Uri Sagi řekl Rabinovi, že by taková operace narušila mírová jednání mezi Izraelem a Sýrií, která tehdy probíhala pod americkou záštitou.

Zabít Šaqáqího mimo Sýrii však také nebylo jednoduché. Šaqáqí věděl, že mu hrozí nebezpečí, a pokud cestoval, tak jen do arabských zemí nebo Íránu, kam izraelští atentátníci pronikali stejně obtížně. Caesarea Mosadu se skoro šest měsíců snažila najít místo, kde by bylo možné útok provést. Devátého dubna tlak na Mosad ještě vzrostl – vedle izraelského autobusu v Pásmu Gazy se odpálil sebevražedný atentátník palestinského Islámského džihádu v automobilu a zabil sedm vojáků a dvacetiletou studentku z West Orange v New Jersey Alisu Michelle Flatowovou. Více než třicet dalších lidí utrpělo zranění. Krátce nato zranila další bomba dvanáct osob. „Najděte nějaké řešení,“ řekl Rabin řediteli Šabtajovi Šavitovi. „Toho chlapa musíme dostat.“

O měsíc později přišel Mosad s návrhem, třebaže i ten hned narazil na odpor. Stejně jako Jaro mládí v roce 1973 nebo úder proti Abú Džihádovi v Tunisku v roce 1988 vyžadoval, aby Mosadu poskytla podporu armáda, protože organizace nemohla plán provést sama.

Náčelník hlavního štábu Lipkin-Šachak, který měl s Šavitem nepříliš dobrý vztah, v zásadě proti zabití Šaqáqího nic nenamítal, ale byl přesvědčen, že by to měl Mosad svést sám a není třeba do operace daleko za izraelskými hranicemi zatahovat armádu. V Rabinově přítomnosti vypukla mezi oběma muži hádka, kterou uklidnil až premiér. Rozhodl ve prospěch Šavita.

Sledování ukázalo, že Šaqáqí udržuje pravidelné styky s Muammarem Kaddáfím, který dal tomuto džihádistovi libyjský pas na jméno Ibráhím Šawíš, a že často libyjského diktátora navštěvuje, buď sám, nebo s dalšími významnými teroristy. Na Libyi byly tehdy uvaleny přísné mezinárodní sankce kvůli jejímu zapojení do terorismu a většina leteckých společností tam nelétala. Šaqáqí proto cestoval z Bejrútu či Damašku na Maltu a pak do Tunisu, kde si najal luxusní vůz, obvykle BMW nebo jaguara, a jel celou cestu do Tripolisu dlouhou 770 kilometrů sám.

Ideálním řešením se zdála bomba u opuštěné silnice, a tak se v červnu na jedné tuniské pláži vylodila námořní komanda Flotily 13. Jejich členové šli pěšky k silnici a propadali se do písku pod váhou čtyř beden, z nichž každá obsahovala dvě stě kilogramů výbušnin. Ležely na speciálních silných, ale pružných wolframových paletách, aby je čtveřice statných vojáků dokázala přenést přes duny k silnici z Tunisu do Tripolisu. Podle plánu měli útočníci vykopat jámu u silnice, kde byl minimální provoz, a ukrýt do ní mohutnou bombu. Agenti Caesareje budou mezitím sledovat Šaqáqího, jak si v Tunisu najímá auto, a pak na vůz připevní transpondér, který vysílá zvlášť silný signál. Ten aktivuje roznětku bomby, až bude vůz projíždět kolem, vyhodí ho do vzduchu a řidiče roztrhá na kusy.

„Touhle silnicí skoro nikdo nejezdí,“ řekl jeden z plánovačů Caesareje na poslední schůzi, „takže je velmi, velmi pravděpodobné, že cíl odejde na onen svět úplně sám, a bude trvat velmi dlouho, než si někdo všimne, co se stalo, a ještě o mnoho hodin víc, než na místo činu dorazí nějaká pátrací skupina nebo vyšetřovatelé.“

Čtvrtého června 1995 přišel signál: Šaqáqí si na následující týden rezervoval letenku na Maltu. Operace začala. Z Haify vypluly dva raketové čluny izraelského námořnictva s vybavením a námořními komandy, jimž velel velitel Flotily 13 Joav Galant. Překonat vzdálenost dvou tisíc kilometrů trvalo dva a půl dne. Pak zakotvili v bezpečné vzdálenosti od pobřeží v místě, kde se hranice Tuniska a Libye protínají se Středozemním mořem. Operaci řídil z dálky Ami Ajalon, nyní velitel námořnictva.

Uplynulo už sedm let od chvíle, kdy Galant velel oddílu námořnictva, který dovezl jednotku Sajeret Matkal na tuniskou pláž, aby zlikvidovala Abú Džiháda. Teď byla armáda vybavena mnohem vyspělejší technologií. Na obří obrazovce na velitelství viděl Ajalon přesně a v reálném čase všechna místa, kde vojáci zrovna operují.

Komanda ve speciálně zesílených gumových člunech přistála asi deset kilometrů západně od libyjského přímořského města Sabratha.

„Přechod přes ty duny byl dost drsný,“ vzpomínal jeden člen komanda. „Každý jsme drželi jeden konec tyče a snažili se nezapadnout do písku. Příšerně jsme se potili. Dodnes si ten žlutý a dokonale čistý písek pamatuju. Říkal jsem si, že za jiných okolností bych se na něj s radostí na břehu natáhl a opaloval se. Ale ne tenhle den. Pomalu už začínalo svítat a museli jsme to rychle zakopat. Pořád jsme šli, když se najednou ve sluchátkách ozval rozkaz předsunuté jednotky: ,Zastavit!‘ Brzy jsme zjistili proč.“

Ukázalo se, že i když měli Izraelci přesné informace o pohybu Šaqáqího, nečekali, že se bude zrovna konat automobilový závod z Maroka do Egypta. Někteří řidiči dorazili na silnici v tomtéž okamžiku jako komanda a rozhodli se, že si odpočinou. Vyndali si pití a hlasitě se bavili anglicky, německy a francouzsky, smáli se a proklínali písek, který jim pronikal do motoru. Galant se radil s Ajalonem. Nebezpečí, že je řidiči objeví, s každou minutou rostlo. („Některý z nich si třeba odskočí, aby si ulevil, anebo ještě hůř, vymočí se nám na hlavu,“ odvysílal Galant.) Taky nebylo jasné, jak dlouho ještě na místě zůstanou nebo zda po silnici nebudou později projíždět další vozy. Znamenalo to, že i kdyby se bomba nainstalovala a téhož večera u Šaqáqího auta vybuchla, mohli by přijít k úrazu „nevinní nearabští lidé“. Ajalon nařídil komandům, aby se stáhla. Riziko, že zabijí nějakého civilistu či dokonce více civilistů, bylo příliš velké, a tak byla operace zrušena.

Uplynuly další čtyři frustrující měsíce. Až v polovině října se Mosadu naskytla příležitost provést úder bez komplikovaných společných operací s armádou.

V Šaqáqího kanceláři v Damašku zazvonil telefon, který byl dál odposloucháván. Volal poradce Kaddáfího, který Šaqáqího pozval na konferenci několika velitelů arabských partyzánských organizací v Libyi. Šaqáqí odpověděl, že se nezúčastní. Pak ale Mosad zjistil, že na ní bude Saíd Músá al-Murágha (Abú Músá), velitel jedné extremistické palestinské odnože, která se vzbouřila proti Arafátovi, vystoupila z OOP a teď sídlila v Damašku a fungovala pod syrskou ochranou. Abú Músá byl zároveň soupeřem Šaqáqího.

„Když pojede Abú Músá, náš klient nebude moci zůstat doma,“ usoudil zpravodajský důstojník Caesareje Miška Ben-David na poradě svolané na ústředí Mosadu. „Řekněte chlapům, ať se připraví.“

Nebylo jasné, jak se Šaqáqí nakonec rozhodne. Mosad ale dospěl k názoru, že jestli pojede, bude možné na něj zaútočit během zastávky na Maltě anebo později, až pojede autem do Libye.

Pár měsíců nato byl velitelem jednotky, která měla atentát provést, jmenován „Jerry“. Jeho kolegové z Mosadu ho neměli nijak zvlášť rádi; moc toho nenamluvil. Vojenskou službu si odbyl ve speciální námořní potápěčské jednotce. Byl členem týmů, které zlikvidovaly Geralda Bulla a Átifa Bseisa, a byl přesvědčen, že mu nové postavení dopomůže k povýšení v Mosadu tak, aby se nakonec stal tím, čím chtěl – velitelem Caesareje. „Chci sedět v křesle Mikea Harariho,“ řekl jednomu kamarádovi. Takže zabití Šaqáqího bylo nejen otázkou národního zájmu, ale i jeho osobních ambicí.

Dvaadvacátého října odletěl Jerry se svým týmem na Maltu a tam čekal na letišti a zkoumal cestující, kteří právě přiletěli. Když přistálo několik letů, Jerry svým partnerům v Mosadu v Tel Avivu odvysílal zprávu: „Někdo tady stranou vysedává, jdu ho proklepnout.“ Napětí sílilo. O minutu později se vrátil: „Myslím, že jsme ho identifikovali. Má na hlavě paruku, ale velmi pravděpodobně je to náš muž.“

Šaqáqí vůbec nevyšel z letiště a později nastoupil do letadla do Tunisu. Mosad ale věděl, že většinou tráví den dva v hotelu Diplomat v maltském letovisku Sliema, buď cestou do Libye, anebo při návratu. Bylo tedy pravděpodobné, že útok bude možný, když pár dní počkají. Po konferenci přistál Šaqáqí na Maltě znovu šestadvacátého října ráno. Na letišti ho spatřila hlídka Bajonetu a v deset dopoledne už byli v hale hotelu Diplomat dva agenti. Šaqáqí přijel taxíkem a zapsal se na jednu noc. Nedovolil poslíčkovi, aby mu pomohl se zavazadly, a odnesl si je do pokoje sám. Jeden z Izraelců ho sledoval a viděl ho vejít do pokoje č. 616.

Pokojná a turisty přeplněná Malta byla považována za „opěrnou“ zemi, kde útoky nebyly nijak zvlášť nebezpečné, a tak Mosad nechal na Jerrym, aby rozhodl, jak atentát provede. Jerry svolal tým na nároží vedle hotelu, aby mu sdělil pokyny.

V půl dvanácté dopoledne Šaqáqí vyšel z hotelu, zahnul doleva a kráčel po ulici. Užíval si pěkné počasí. Vstoupil do obchodu Marks & Spencer a agent ho sledoval; Šaqáqí si koupil košili a pak ještě tři další v jiném obchodě. Jerry stál na druhé straně ulice. Když viděl, že Šaqáqí vyšel ven, zašeptal do vysílačky na rukávě: „Brioška.“ Byl to šifrovaný rozkaz k akci.

Šaqáqí si ničeho neobvyklého nevšiml a procházel se dál. Nevěnoval žádnou pozornost motocyklu Yamaha, který se k němu ve čtvrt na dvě začal přibližovat, až ho velmi pomalu dojel. Když byl Šaqáqí na chodníku sám, spolucestující na zadním sedadle vytáhl pistoli s tlumičem. Střelil Šaqáqího dvakrát ze strany do hlavy, a když upadl na zem, ještě jednou do týla. Pistole měla malý váček, do něhož padaly nábojnice, aby vyšetřovatelé maltské policie neměli na místě činu s čím pracovat. Motorka rychle zmizela a dvě pronajatá auta nabrala zbytek týmu.

Všichni se sešli na nedaleké pláži a nastoupili do rychlého člunu řízeného třemi členy komanda v civilních šatech, kteří vypadali jako trojice nezajímavých turistů. Člun tým odvezl na raketovou loď izraelského námořnictva, která čekala kousek od břehu. Druhý den našla maltská policie na pláži motocykl.

Po změně přístupu k hrozbě terorismu po útoku v Bejt Lidu Rabin také nařídil shromáždit informace o vůdcích Hamásu a věnovat přednostní pozornost Jahjá Ajjášovi neboli Inženýrovi, který se vyškolil v exilu a na jaře 1993 importoval do Izraele sebevražedné atentáty. Jen v letech 1994 a 1995 jich měl na svědomí devět a s nimi smrt šestapadesáti lidí a tři sta sedmaosmdesáti raněných. Při pohledu na krev a spálená těla v autobusech docházela izraelské veřejnosti trpělivost. Rabin věděl, že musí něco podniknout, a tak podepsal souhlas s Ajjášovou likvidací.

I to bylo velmi neobvyklé. Ajjáš řídil sebevražedné teroristy ze Západního břehu a Gazy, tedy z území ovládaných palestinskou samosprávou. Spadala tedy pod její jurisdikci, takže Ajjáše a jeho muže měla zatknout ona. Izrael jednal se samosprávou o dalších fázích dohod z Osla a izraelský útok na palestinském území by byl považován za porušené mírové smlouvy. Mohl vyvolat politickou krizi.

Rabin opakovaně žádal předsedu samosprávy, aby proti sebevražedným útokům rázně a rozhodně zakročil. Jeden představitel zpravodajské služby si osobně vzpomíná, jak Rabin ostře pokáral Arafáta do telefonu. Když zavěsil, byl „rudý v obličeji“ a stěžoval si, že Arafát a jeho lidé nedělají nic, aby Hamás a palestinský Islámský džihád zbrzdili.

Arafát dokonce popíral, že by atentáty měli na svědomí Palestinci. Jako známý strůjce konspiračních teorií měl své vlastní, zcela nepodložené vysvětlení: „Za těmito útoky a mnoha dalšími stojí tajná izraelská organizace jménem OAS,“ tvrdil. „Funguje v rámci Šin Bet a spolupracuje s Hamásem a Islámským džihádem, jejichž cílem je přerušit mírový proces.“

Začátkem roku 1995 Izraelcům došlo, že naděje, že by teroristické útoky zastavila palestinská samospráva, jsou přinejmenším velmi nerealistické. „Po všech těch schůzkách, rozhovorech, prosbách a žádostech, které jsme Palestincům přednesli, jsme se nakonec rozhodli spoléhat jen sami na sebe a bojovat proti terorismu ze všech sil,“ řekl Gilon.

Zrovna v době, kdy dva sebevrazi zaútočili v Bejt Lidu, dvaadvacátého ledna, si ředitel Šin Bet Jaakov Peri zavolal Jisraele Hasona a požádal ho, aby se stal šéfem Centrálního velitelství této organizace, které mělo na starosti celý Západní břeh.

Hason, jeden z nejzkušenějších agentů Šin Bet, řekl, že to vezme jen v případě, že organizace radikálně změní přístup k Jahjá Ajjášovi.

„Jestli si myslíte, že je to lokální problém agenta, pod kterého spadá Rafát (Ajjášova rodná vesnice), tak se velmi mýlíte,“ řekl Hason Perimu. „Ten člověk maří celý politický proces. Zbavit se ho je úkol celé organizace a všichni její zaměstnanci musí ráno vstát a zeptat se sami sebe, ,co dnes můžu udělat, abych dopadl Jahjá Ajjáše?‘“

Peri se ho zeptal, co tedy chce.

„Chci hlavní odpovědnost za jeho likvidaci, která bude prioritou před vším ostatním v organizaci,“ odpověděl Hason.

Peri byl zkušený šéf agentů a uměl lidem vyhovět. Odpověděl proto s úsměvem: „Tak vás tímto jmenuji vedoucím organizace pověřeným otázkou Jahjá Ajjáše.“

„A taky chci slib, že nebudete mít hlavní slovo a všechna moje rozhodnutí na toto téma budou konečná,“ naléhal Hason.

Peri věřil, že přesvědčí Rabina, aby souhlas s Ajjášovou likvidací podepsal, a taky byl dost chytrý, aby se uměl vyhýbat problémům, a tak jen odpověděl: „Jisraeli, stojí za vámi celá organizace. Dejte se do toho a přineste nám Ajjášovu hlavu.“

Hason se ujal nové funkce a přezkoumal všechny informace, které Šin Bet o Ajjášovi měla. Bylo jich pramálo. Ukázalo se, že s ním ani nikým z jeho nejbližších spolupracovníků nebyl už přes rok v kontaktu žádný spolehlivý zdroj Šin Bet, a neexistuje proto žádný jasnější náznak, kde by se mohl nalézat. Jedinou výjimkou byla zpráva, podle které mu Hamás pomohl uprchnout do Polska ze strachu, že by se mu Šin Bet dostala na kobylku.

Hason však o pravdivosti této zprávy pochyboval. „Jak by mohl být v Polsku, když nacházíme jeho stopy při všech sebevražedných útocích tady?“ zeptal se na jedné schůzi začátkem února. A oznámil, že mění celý přístup k tomuto tématu.

Až do té doby byly hlavními nepřáteli Šin Bet členské organizace OOP. Většinou působily v malých buňkách na určitých místech, obvykle tam, kde její členové bydleli. Operace Šin Bet se proto zaměřovaly na geografické oblasti – vesnice, města, okresy, regiony – kde zpravodajští agenti a jejich řídicí důstojníci shromažďovali materiál o všem, co se tam dělo. Každá jednotka pracovala téměř výhradně samostatně a pod vlastním velitelem. Agenti, kteří se zabývali stejným tématem, se nikdy organizovaně nescházeli, aby si vyměnili informace nebo probrali, jaké akce je třeba provést.

Hamás však fungoval úplně jinak. Nezadával svým členům úkoly v místě bydliště, ale jinde. Každá akce je zavedla na jiné místo, ale pořád byli pod celonárodním velením. Proto speciální vědomosti agenta Šin Bet o tom, co se děje v jeho konkrétní zeměpisné oblasti, nepřinášely žádné výrazné výsledky.

Hason teď zvolil k Ajjášovi nový přístup. Dal mu krycí jméno Křišťál. Oznámil, že veškeré informace o něm se musí soustřeďovat u něj v úřadu a pod jeho velením. Z místní záležitosti, kterou se zabývala řada agentů Šin Bet nezávisle na sobě a každý spadal pod jiného velitele s vlastními prioritami, se tak operace Křišťál proměnila v celonárodní věc a všechna rozhodnutí dělal Hason. Byla to taková malá organizační revoluce – Hason mohl vydávat rozkazy přes hlavu místních velitelů, což vyvolávalo určitou nelibost.

Hason nařídil nejrůznějším jednotkám Šin Bet, aby se pokusily naverbovat co nejvíc Palestinců, kteří by jim mohli pomoci. Rovněž agentům přikázal, aby znovu vyslechli desítky aktivistů Hamásu v izraelských věznicích. Výsledkem bylo zatčení a výslechy dalších pětatřicet členů Hamásu. V noci je umisťovali do společných cel, měnili složení skupin a poslouchali jejich rozhovory. Navíc byli do cel nasazeni palestinští vězni, jež Šin Bet naverbovala jako agenty (říkala jim Mupeti) a kteří měli členy Hamásu přimět promluvit.

Brzy zjistili, že Ajjáš je mimořádně chytrý. Už dlouho předtím, než bylo všeobecně známo, že orgány činné v trestním řízení a zpravodajské služby mohou tajně shromažďovat velké množství informací ze soukromých telefonů, si Ajjáš dával dobrý pozor, aby pravidelně nepoužíval stejný mobil nebo pevnou linku. Také se pravidelně stěhoval a spal pokaždé jinde. Především ale očividně nikomu nedůvěřoval.

Nakonec úsilí o nalezení Křišťála přece jen přineslo ovoce. Ukázalo se, že v Polsku není a ani tam nikdy nebyl. Pracoval na severu Západního břehu a působil v oblasti Kalkílije, kterou zčásti ovládal Izrael a zčásti palestinská samospráva – tedy přímo pod nosem Šin Bet. „Nelze proto vyčítat to, že nebyl dopaden, pouze palestinské samosprávě,“ poznamenal Karmi Gilon, který převzal vedení Šin Bet po Perim. „Bylo to i naše selhání a musíme si to přiznat.“

V dubnu, čtyři měsíce po souhlasu s likvidací, dostala Šin Bet tip, že Ajjáš se zúčastní schůze Hamásu v Hebronu. Hasan soudil, že zaútočit přímo tam je příliš riskantní a nejdřív je třeba zlepšit zpravodajský průnik do řad hnutí, ale tlak premiéra Rabina na akci proti Ajjášovi byl příliš velký. A tak se tým Ptáků převlékl za Araby a šel číhat na Ajjáše nedaleko místa schůze, v srdci velmi nepřátelského města plného lidí. „Naštěstí pro něj i pro nás se ale vůbec neukázal,“ řekl Hason. „Pochybuji, že bychom odtamtud dokázali dostat všechny naše lidi živé. Byla to naprosto šílená a nebezpečná akce, ale protože tenhle strašný člověk představoval takové nebezpečí, rozhodli jsme se, že do ní půjdeme.“

Ajjáš se neukázal ani nikde jinde, kde to bylo strategicky příhodné. V květnu vyšlo najevo, že se mu podařilo proklouznout do Gazy; našel mezery v izraelském bezpečnostním systému okolo pásma a využil jich. „To bylo taky naše selhání,“ přiznal Gilon.

Agenti Šin Bet se ho řadu měsíců snažili vypátrat v Pásmu Gazy, kde působil, jak věděli, ale izraelské orgány tam nesměly nikoho zatknout. Agenti zjišťovali, jak se chová, jaké má zvyky nebo zda existují nějaké bezpečnostní nedostatky v terénu, zkrátka jakoukoli slabinu, které by využili.

Až koncem srpna Šin Bet zjistila, že ve vzácných případech Ajjáš telefonuje z domu svého příznivce a kamaráda z dětství Usámy Hamada, jenž bydlel v městě Beit Láhia na severu Pásma Gazy. Hamadovým telefonem volal do Íránu a Libanonu i řadě svých podřízených z Hamásu. A když už u Hamada byl, dlouze si popovídal i se svým otcem na Západním břehu.

To byly cenné informace.

Hason se ale domníval, že zásah proti Ajjášovi by měl být součástí větší a složitější operace, při které by Šin Bet pronikla mnohem hlouběji do řad Hamásu a ovládla i pašovací cesty z Pásma Gazy a do něj. „Jenže chlapům hořela koudel za zadkem,“ kritizoval Hason výslovně Aviho Dichtera, velitele jižního regionu (který nad ním o pět let později zvítězil, když oba kandidovali na post ředitele). „Chtěli si především Ajjáše odškrtnout. A tak řekli, ,nejdřív ho zlikvidujeme a pak uvidíme‘. Škoda.“

Plán Ajjášovy likvidace byl předložen Dichterovi. Ajjáš vždycky telefonuje z pokoje vedle obýváku Hamadových. Až nebude nikdo doma, vniknou do domu Ptáci a nainstalují tam výbušné zařízení, ale i kameru, která bude vysílat záběry. Až se Ajjáš posadí a agenti uslyší v napíchnutém telefonu jeho hlas, výbušné zařízení odpálí.

„Jenže máme to dilema země, která chce bojovat proti terorismu chirurgicky přesnými atentáty a zůstat věrná morálním zásadám,“ připomněl Dichter. „Bylo velmi jednoduché udělat to tak, aby Ajjáš vyletěl až do oblak. Ale věděli jsme, že je v domě, kde jsou děti, a naprosto nijak jsme nemohli zajistit, aby jim ten výbuch neublížil. Kvůli tomu se musela celá operace změnit.“

Šin Bet potřebovala menší bombu, která by vážila jen několik gramů a byla dostatečně smrtící, aby zabila Ajjáše, ale ne zas tak silná, aby vystavila riziku ostatní. Třeba takovou, kterou by si Ajjáš přiložil k hlavě.

Řešení se naskytlo, když Šin Bet zjistila spojení mezi Hamadem a jedním izraelským spolupracovníkem. Ajjáš měl strýce, bohatého stavitele jménem Kamál Hamad, jenž se s Izraelci v minulosti stýkal. Šin Bet ho kontaktovala, přesvědčila ke spolupráci a požádala ho, aby našel nějakou přesvědčivou záminku, proč synovci daruje nový sklápěcí mobilní telefon Motorola Alpha.

Šin Bet předpokládala, že ho Ajjáš nakonec použije.

„Schovali jsme do telefonu maličký vysílač, abychom mu mohli odposlouchávat hovory,“ řekli agenti Kamálovi, který měl za spolupráci získat řadu výhod, jež mu umožňovaly, aby se po operaci vystěhoval i s rodinou do USA.

Agenti Šin Bet lhali. Telefon místo vysílače skrýval padesátigramovou výbušnou nálož s dálkově ovládanou roznětkou. Osmadvacátého října, dva dny po vraždě Šaqáqího, přišel Ajjáš k Hamadovi na návštěvu. Ten mu věnoval nový mobil a odešel z pokoje, aby si velitel mohl vyřídit hovory o samotě. Technologické schopnosti Šin Bet byly tehdy velmi skrovné a telefon muselo zaměřit speciální letadlo. To potom hovor přesměrovalo do jižního regionálního ústředí Šin Bet, kde si ho poslechl zkušený odposlouchávač, který znal Ajjášův hlas. Když

„Inženýra“ identifikoval, dal signál k odpálení bomby.

Odposlouchávač si začal z hlavy sundávat sluchátka, aby neslyšel ten ohlušující výbuch, jenž měl přijít, ale rozhovor v telefonu pokračoval jakoby nic. Dal znovu znamení, ale Ajjáš hovořil dál. „Stiskneš jednou, stiskneš dvakrát, ale káva z kávostroje neteče,“ poznamenal Dichter.

Maličká bomba selhala, ale aspoň ji nikdo nenašel. Kamál později synovci řekl, že má nějaký problém s fakturou a na pár dní telefon potřebuje. Laboratoř Šin Bet problém opravila, vrátila mobil Hamadovi a všichni čekali, až se Ajjáš zase vrátí.

Ve čtvrtek druhého listopadu zavolal zašifrovaným telefonem jeden vysoce postavený člen jednotky Šin Bet pověřené ochranou nejvyšších politiků svému kolegovi Jicchakovi Ilanovi, který měl na starosti shromažďování informací v jižním regionu organizace. „Pozítří večer se bude na náměstí Králů Izraele v Tel Avivu konat velké shromáždění na podporu vlády a mírového procesu,“ řekl mu. „Promluví tam i Rabin. Nemáte po tom útoku na Fathího Šaqáqího nějaké informace, jestli se třeba Islámský džihád nechystá pomstít svého vůdce pokusem o atentát na premiéra?“

Ilan odpověděl, že žádné konkrétní informace nemá, ale že v oblasti panuje po vraždě Šaqáqího velký neklid, a i když se k ní Izrael nepřiznal, palestinský Islámský džihád nepochybuje, kdo ji má na svědomí. Ilan se zejména obával, že by na shromáždění mohla být nějaká bomba v autě, a proto doporučil vyklidit z celé oblasti v okolí náměstí všechny dopravní prostředky. Po tomto rozhovoru se ochranka rozhodla přijmout zvláštní bezpečnostní opatření.

Mírové shromáždění organizovaly levicové skupiny jako protiakci k hněvivým protestům pořádaným pravicí, jejichž účastníci nepěkně podněcovali proti Rabinovi. Pálili jeho fotografie, znázorňovali ho v esesácké uniformě a nosili rakve s jeho jménem. Na některých těchto demonstracích se lidé pokoušeli – a málem se jim to povedlo – prorazit bezpečnostní kordon a premiéra napadnout. Ředitel Šin Bet Gilon varoval, že na předsedu vlády se mohou pokusit zaútočit židovští teroristé, a dokonce vyzval Rabina, aby jezdil v pancéřovaném autě a nosil neprůstřelnou vestu. Rabin nebral Gilonova varování vážně, neprůstřelnou vestu odmítl a poslouchal ho jen výjimečně.

Shromáždění bylo velmi úspěšné. Rabin pochyboval, zda jeho levicoví stoupenci na demonstraci vůbec přijdou, ale na náměstí bylo nejméně sto tisíc lidí, kteří mu nadšeně aplaudovali. Viděli, že obvykle velmi introvertní Rabin dal výjimečně najevo i emoce: „Chtěl bych poděkovat každému z vás, že jste se postavili proti násilí a za mír,“ řekl hned na začátku svého projevu. „Tato vláda… se rozhodla, že dá míru šanci. Celý život jsem sloužil v armádě. Bojoval jsem ve válkách, dokud nebyla naděje na mír. Teď věřím, že se k míru naskytla šance, a velká, a je třeba se jí chopit. Mír má nepřátele, kteří se nám snaží ublížit, aby mír sabotovali. Chci bez všech ,jestli‘ a ,ale‘ říct: Našli jsme partnera pro mír dokonce i mezi Palestinci – Organizaci pro osvobození Palestiny, která byla naším nepřítelem, ale terorismus zastavila. Bez partnerů k míru žádný mír být nemůže.“

Potom si Rabin potřásl rukou s lidmi na pódiu a v doprovodu ochranky zamířil k pancéřovanému autu, jež čekalo opodál. Agenti Šin Bet viděli snědého mladíka, který stál premiérovi v cestě, ale protože vypadal jako Žid, nepokusili se ho odvést stranou. Tento mladík, student práv Jigal Amir, jenž měl blízko k extremistickým osadníkům v Hebronu, proklouzl neuvěřitelně snadno kolem Rabinových strážců, třikrát na premiéra vystřelil a zabil ho.

K Jigalu Amirovi se jako první dostal Lior Akerman z vyšetřovacího oddělení Šin Bet a pak ho vyslýchal v jednom jejím objektu: „Přijel se samolibým úsměvem, který mu vydržel ještě mnoho hodin. Vysvětlil mi, že Rabin zradil zemi a někdo ho musel zastavit. ,Však uvidíte,‘ řekl mi, ,že moje střelba mírový proces a předávání území Palestincům přeruší.‘“

Vražda zasáhla Izrael jako úder blesku. Stejně jako lidé v Americe po atentátu na Johna F. Kennedyho si všichni pamatovali přesně, kde zrovna byli, když se zpráva vysílala. Do ulic vyšly statisíce Izraelců, zapalovali svíčky a plakali.

Šok byl o to větší, že skoro nikomu, včetně lidí, kteří premiéra hlídali, nenapadlo, že by vůdce židovského lidu mohl zabít Žid. Šin Bet obludně selhala hned dvakrát – zaprvé nevěděla o teroristické buňce, kterou Amir řídil, a zadruhé ho nechala, aby se dostal tak blízko k Rabinovi s pistolí v ruce. Celou organizaci zachvátila deprese.

Zato Ajjáš byl pořád naživu, a tak i Šimon Peres, který nastoupil na Rabinovo místo premiéra i ministra obrany, rozkaz k likvidaci „Inženýra“ Hamásu podepsal. Ředitel Šin Bet Karmi Gilon se rozhodl, že neodstoupí hned po Rabinově vraždě, ale zůstane ve funkci, dokud Ajjáš nebude zabit, aby jeho působení v čele organizace nebylo považováno za jeden velký trapný neúspěch.

V Ajjášově mobilním telefonu byla stále bomba. V pátek pátého ledna 1996 ráno přišel zase k Usámovi Hamadovi z jednoho sklepa v uprchlickém táboře Džabalíja, kde se noc předtím skrýval. V devět dopoledne mu na jeho telefon, který dostal od strýce Kamála, zavolal jeho otec Abdallatíf Ajjáš. „Podal jsem mobil Ajjášovi a slyšel jsem, že se otce ptá, jak se má,“ uvedl Hamad. „Pak jsem odešel z pokoje a nechal ho o samotě.“

Ajjáš řekl otci, že ho má moc rád a hodně se mu po něm stýská. To odborníkovi na rozpoznávání hlasů stačilo a dal znamení. Tentokrát signál do mobilu přes letadlo dorazil a odpálil roznětku.

„Linka najednou oněměla,“ řekl Abdallatíf Ajjáš. „Myslel jsem si, že nemám signál a zkusil jsem mu zavolat znovu, ale neozval se ani tón. Odpoledne jsem se dozvěděl, že je mrtvý.“

Ajjáš byl na druhý den pohřben v Gaze a pohřbu se zúčastnily tisíce lidí. Téže noci začal Hamás verbovat sebevražedné atentátníky na Západním břehu. Mluvčí hnutí prohlásil: „Otevřely se brány pekel.“

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

„LSTIVÝ JAKO HAD, NAIVNÍ JAKO DĚCKO“

V době, kdy Šin Bet Ajjáše zlikvidovala, měl na svědomí smrt a zmrzačení stovek lidí a nepopsatelně poškodil Stát Izrael i celý mírový proces.

Ve vedení Hamásu byli tehdy i další vysocí velitelé regionálních oddílů na Západním břehu a v Pásmu Gazy, kteří rovněž stáli za krvavými útoky na Izraelce. Mezi nimi a Ajjášem byl však zásadní rozdíl. Většina z nich působila na obsazených územích a soustředila se hlavně na přepadávání a střelbu na vojáky na silnicích. Ajjáš měl především na starosti sebevražedné atentáty proti civilistům v samotném Izraeli. Ajjášovo revoluční dílo jeho předčasnou smrt přežilo. V posledních měsících před explozí učil skupinu členů Hamásu vyrábět malá smrtonosná výbušná zařízení pro sebevražedné útočníky a vymýšlet metody, jak je naverbovat a připravit. Jedním z těchto mužů byl Muhammad Diáb al-Masrí. Když se dostal na seznam hledaných zločinců Šin Bet, začalo se mu v Hamásu říkat Muhammad Dajf, což arabsky znamená „Muhammad Host“, protože spal každou noc jinde. Narodil se v roce 1965 v uprchlickém táboře Chán Júnis v Pásmu Gazy v rodině, která za války v roce 1948 utekla z jedné vesnice u Aškelonu. Dajf vstoupil do Hamásu brzy po jeho vzniku v roce 1987. V květnu 1989 byl poprvé zatčen a odsouzen k šestnácti měsícům za členství v ozbrojeném křídle hnutí, ale hned po propuštění se k své činnosti vrátil a účastnil se kursů, které v písečných dunách za Gazou pořádal tajně Ajjáš. V listopadu 1993 byl pověřen řízením teroristických operací Hamásu v celém pásmu.

V den Ajjášova pohřbu se stal Dajf velitelem Brigád Izzuddína al-Qassáma, ozbrojeného křídla Hamásu. Ještě téže noci začal verbovat sebevražedné atentátníky a v následujícím měsíci zahájil odvetu.

Dajf a jeho muži provedli čtyři teroristické útoky. Pětadvacátého února 1996 se sebevražedný atentátník odpálil v autobusu v Jeruzalémě a zabil šestadvacet lidí. Tentýž den zavraždil jiný sebevrah vojáka a zranil šestatřicet dalších na stanovišti za Aškelonem, kde vojáci stopovali auta. Týden nato, třetího března ráno, došlo k dalšímu sebevražednému útoku v autobuse v Jeruzalémě, při němž zahynulo devatenáct lidí a osm dalších bylo zraněno. Den poté, čtvrtého března, se odpálil atentátník u fronty lidí u bankomatu v rušném nákupním Dizengoffově středisku v srdci Tel Avivu a připravil o život třináct lidí a přes stovku dalších zranil.

Šimonu Peresovi, který nahradil Rabina v premiérském křesle, bylo jasné, jaký dopad mají tyto teroristické útoky na izraelské veřejné mínění, na podporu Izraelců mírovému procesu i na jeho vlastní vyhlídky v blížících se volbách, které se měly konat v květnu. Podepsal rozkaz k likvidaci Muhammada Dajfa a nařídil Šin Bet, aby udělala vše, co je třeba, aby ho zlikvidovala. Dajf byl však pořád naživu. Palestinská samospráva, která měla Šin Bet v boji proti terorismu v rámci mírových jednání pomáhat, nedělala nic. Jeden z nejvyšších představitelů palestinského bezpečnostního aparátu Džibríl Radžúb, který měl blízko k Arafátovi, tvrdil: „Neměl jsem k tomu pravomoc. Chtěl jsem (proti terorismu Hamásu bojovat), ale neměl jsem lidi, nástroje ani povolení.“ Juval Diskin, jenž měl v Šin Bet na starosti kontakt s Palestinci nesouhlasil. „Džibríl lhal,“ prohlásil. „Měl obrovské pravomoci, ale měl od Arafáta rozkaz netlačit na pilu.“

Už před zmíněnými čtyřmi atentáty se Peres snažil Arafáta přimět, aby dal Dajfa zatknout a s ním dalších čtyřiatřicet podezřelých. Čtyřiadvacátého ledna jel do Gazy, kde měl s palestinským předákem naléhavou schůzku. Byl s nimi i ředitel Amanu Jaalon, který Arafátovi řekl: „Musíte tyhle lidi zadržet okamžitě, jinak nastane obrovský chaos.“

„Neprodleně zatkněte Muhammada Dajfa!“ dožadoval se Peres.

Arafát se na něj udiveně podíval: „Muhammada šú?“ zeptal se,

„Muhammada co?“

Nakonec však Arafátovi přece jen došlo, že kvůli sebevražedným atentátníkům před vlastním lidem vypadá, jako by nedokázal palestinskou samosprávu řídit, a v očích mezinárodního společenství jako někdo, kdo napomáhá vražednému terorismu, byť třeba jen tím, že ho přehlíží. Uvědomil si, že mírový proces skončí, jestli budou Izraelci dál umírat při explozích v autobusech a nákupních centrech. A tak po čtvrtém útoku jeho bezpečnostní složky zahájily proti Hamásu intenzivní tažení. Pozatýkaly sto dvacet jeho předních členů a podrobily je nejdrsnějšímu mučení. Tou dobou však už bylo pozdě.

„Arafát byl velmi komplikovaný,“ upozornil Peres. „Měl mentalitu, jakou jsme neznali. Na jedné straně byl lstivý jako had a na druhé naivní jako děcko. Chtěl být vším zároveň, mírotvorcem i válečníkem. Na jedné straně měl fenomenální paměť a pamatoval si všechna jména, všechny narozeniny, všechny historické události. A na druhé straně ho fakta ani pravda často nezajímaly. Sedávali jsme spolu a já jsem si bral jídlo z jeho ruky – z té, na které měl ekzém, což vyžadovalo odvahu. Přinesl jsem mu informace o hlavních teroristech Hamásu. Moc dobře věděl, že jsou přesné, ale bez uzardění mi lhal do obličeje. Když se nechal přesvědčit, bylo už pozdě. Mě terorismus zničil a oddělal, připravil mě o moc.“

Vlna terorismu v únoru a březnu 1996 názorně ukázala, jak mohou sebevražedné atentáty změnit běh dějin. Začátkem února vedl Peres v průzkumech veřejného mínění o dvacet bodů před opozičním vůdcem, konzervativním „jestřábem“ Binjaminem „Bibim“ Netanjahuem. V polovině března Netanjahu rozdíl skoro dotáhl a Peres měl před ním náskok pouhých pěti procentních bodů. A devětadvacátého května Netanjahu vyhrál volby rozdílem jednoho procenta. Za to všechno mohly teroristické útoky, které Peres prostě nedokázal zastavit. Učedníci Jahjá Ajjáše se postarali o vítězství pravice a „zmařili mírový proces“, shrnul situaci zástupce ředitele Šin Bet Jisrael Hason. Zajímavé však je, že po volbách útoky skoro na rok ustaly. Někteří lidé tvrdili, že je to kvůli Arafátovu tažení proti Hamásu a zatčení mnoha členů ozbrojeného křídla hnutí. Jiní byli zase přesvědčeni, že Hamás už nemá důvod sebevražedné atentáty provádět, protože Netanjahu mírový proces téměř zcela zastavil, což bylo krátkodobým cílem útoků.

Netanjahu od dohod z Osla neodstoupil, ale jeho vláda celý proces zahltila takovým množstvím problémů, že jej v době jeho prvního mandátu skoro úplně zablokovala. Netanjahu však zároveň nikdy nespěchal s užitím síly ani neinicioval agresivní akce. Postupoval tak, že nedělal nic – nepřicházel s žádnými iniciativami ani k válce, ani k míru. Arafáta hněvaly neustálé odklady stahování Izraele z palestinských území, a tak na oplátku osvobodil některé členy Hamásu, které dal pozatýkat. Jedenadvacátého března 1997 hnutí znovu udeřilo v srdci Tel Avivu, když se sebevrah odpálil v kavárně s předzahrádkou nedaleko bývalého domu Davida Ben-Guriona. Zahynuly tři ženy a osmačtyřicet lidí bylo zraněno, někteří vážně. Netanjahu opět zachoval zdrženlivost, a přestože někteří jeho poradci navrhovali vojenskou akci v palestinských oblastech, užití síly nenařídil.

Tento útok v Tel Avivu zvýraznil zvětšující se rozdíl mezi tím, jak Arafáta viděly dva hlavní izraelské protiteroristické zpravodajské útvary. Šin Bet pod vedením Ajalona soudila, že palestinský předák je pasivní a slabý a dovoluje, aby útoky pokračovaly, aniž se snaží Hamás zbrzdit, protože se chce vyhnout konfrontaci s tímto fundamentalistickým islamistickým hnutím.

Aman, v jehož čele stál charismatický a umíněný generálmajor Moše Jaalon, byl naopak přesvědčen, že Arafát je hlavní příčinou celého problému. Třebaže Šin Bet i Aman četli stejné přepisy tajných rozhovorů Arafáta s vůdci Hamásu, tento zpravodajský materiál jen podle Jaalona ukazoval, že Arafát dává teroristickým útokům zelenou, aby odblokoval mírová jednání. Jaalon řekl třem premiérům, za nichž byl ředitelem vojenské rozvědky – Rabinovi, Peresovi a Netanjahuovi – že podle jeho odhadů „Arafát svůj lid nepřipravuje na mír, ale na válku“. Prohlásil také, že ze zpětného pohledu byl Rabinův výrok, že Izrael by měl „směřovat k míru, jako by žádný terorismus neexistoval, a bojovat proti terorismu, jako by neexistoval mír“, „hloupý“, protože člověk, s nímž usilovali o mír, byl zároveň tím, kdo terorismus vytvářel.

Jaalon byl členem kibucu v poušti Arava a předním aktivistou levicového hnutí práce. To, co viděl ve zpravodajských materiálech jako ředitel Amanu a později v roli náčelníka hlavního štábu armády, ho však podle vlastních slov přimělo změnit názor a přiklonit se k pravici. Závratný vzestup v armádě i politice jeho militantní názory ještě posílil a ty pak měly celá desetiletí značný dopad na podobu izraelské politiky. Pravice ho vřele přivítala, protože byl jedním z mála příslušníků zpravodajské komunity, jenž takové názory měl. Stal se jedním z nejbližších spolupracovníků Netanjahua, který ho jmenoval ministrem pro strategické otázky a pak i ministrem obrany; v roce 2016 ho však přinutil vládu opustit poté, co Jaalon, zastánce zákona a kázně, trval na tom, že má být trestně stíhán voják, který zastřelil bezmocného a raněného teroristu.

Jaalon je také považován za jednoho z nejpoctivějších politiků v Izraeli a jeho znechucení z Arafáta bylo nepochybně nefalšované. Nikdy nepřestal věřit, že Arafát terorismus dál aktivně podporoval. „Šin Bet je zvyklá shromažďovat důkazy, které obstojí u soudu a povedou k odsouzení,“ řekl. „Jenže Arafát je očividně mnohem rafinovanější. Neřekne vůdcům Hamásu, ,jděte provádět útoky‘, ale promlouvá k nim o svaté válce a propouští všechny jejich nejvýš postavené muže, které dal zatknout. A to úplně stačí. Dodnes nebyl objeven ani jediný rozkaz podepsaný Hitlerem, který by nařizoval vyhlazení Židů. Znamená to snad, že je nenařídil?“

Jeden z nejzkušenějších analytiků Amanu, brigádní generál Josi Kuperwasser, slova svého šéfa podpořil: „Když Arafát chtěl, zavřel devatenáct institucí Hamásu a dal zatknout některé jeho členy. A když se rozhodl, že je čas pokračovat v teroristických útocích, začal je propouštět. Hamás požadoval důkaz, že to Arafát myslí vážně. ‚Pusťte Ibráhíma al-Maqadmu,‘ řekli mu. ,Jen tak s jistotou poznáme, že nám dáváte volnou ruku.‘ Proč Maqadmu? Protože velel komandu, které chtělo Arafáta zavraždit. A Arafát Hamásu vyhověl a brzy nato komando provedlo útok u bývalého domu Ben-Guriona.“ Kuperwasser tvrdí, že Arafát byl tak rafinovaný, že propouštěl jen vězně Hamásu, kteří bydleli v oblastech po izraelskou kontrolou, aby si útoky mohli vyčítat pouze Izraelci, a zásadně pouštěl muže bez napojení na Fatah, aby se od teroristických atentátů co nejvíc distancoval.

Jeruzalémské tržiště Machane Jehuda je skoro pořád plné lidí, kteří zde nakupují levné potraviny a oděvy. Leží mezi hlavní tepnou města, Jaffskou třídou, a Agrippovou ulicí a slouží obyvatelům už od konce devatenáctého století. A jelikož tamější prodejci hlasitě nabízejí maso, ryby, květiny i falafel, Machane Jehuda hýří všemi barvami a vůněmi a je nefalšovaným rušným tržištěm i oblíbeným cílem turistů.

Ve středu třicátého července 1997 v poledne si proto nikdo nevšiml dvou mužů v černých oblecích, bílých košilích a kravatách, kteří procházeli chvátajícím davem. Nesli těžké aktovky a schválně došli až do středu tržiště. Zastavili se pětačtyřicet metrů od sebe, přesně tak, jak jim nařídil Muhammad Dajf. Sevřeli aktovky, jako by je objímali.

V každé bylo na patnáct kilogramů výbušnin, hřebíků a šroubů.

Muži je odpálili a obří exploze a létající náplň bomb zabily šestnáct lidí a sto sedmdesát osm dalších zranily.

Hamás se k útoku přihlásil prohlášením zaslaným Červenému kříži. Dajf však rovněž věděl, že po dřívějších útocích Šin Bet identifikovala ostatky atentátníků a podle získaných informací zjistila, s kým byli před činem v kontaktu. Proto si vrahové tentokrát dali velkou práci, aby zatajili vlastní totožnost; ustřihli i označení na šatech, aby je Šin Bet nemohla vysledovat ke konkrétnímu prodejci, který by je poznal. Drželi bomby těsně u těla, aby je i svou tvář co nejvíc zničili. Ozbrojenci Hamásu také nařídili jejich rodinám, aby nestavěly stany, kam podle palestinského zvyku přicházejí kondolovat návštěvníci, a Šin Bet je tak nemohla identifikovat a udělat si představu o tom, s kým byli v kontaktu.

Přesto Šin Bet po nesmírné investigativní námaze oznámila premiérovi, že oba mrtvé teroristy identifikovala a za útokem i náborem sebevrahů stojí Muhammad Dajf.

Deset dní po atentátu svolal Binjamin Netanjahu schůzi bezpečnostního kabinetu. Hned na začátku prohlásil, že jeho zdrženlivost je tatam. Když Mosad a Šin Bet ministrům sdělily, že řada vůdců Hamásu se uchýlila do Jordánska, Sýrie, států v Perském zálivu, USA a Evropy, Netanjahu podpořil akce proti nim. Kabinet zplnomocnil premiéra a ministra obrany, aby označili konkrétní cíle.

Druhý den Netanjahu zavolal řediteli Mosadu generálovi Danymu Jatomovi a požádal ho o seznam cílů. Jatoma doprovázel i velitel Caesareje HH a její hlavní zpravodajský důstojník Moše (Miška) Ben-David.

Ben-David byl v Mosadu poněkud atypický. Měl nevysokou, ale pevnou postavu, nezvyklý dlouhý plnovous a do Mosadu přišel v roce 1987 v relativně pokročilém věku pětatřiceti let. Jeho matka, překladatelka a redaktorka, s ním mluvila pouze rusky, a on se tak tento jazyk naučil dřív než hebrejštinu. V osmnácti letech ho díky znalosti ruštiny automaticky přijali do Jednotky 8200, kde pak odposlouchával ruské poradce, kteří pomáhali egyptské a syrské armádě. Když z armády odešel, zastupoval nějaký čas jedno izraelské mládežnické hnutí v USA a potom se vrátil a vedl mládežnické středisko v Izraeli. Choval koně v jeruzalémských horách, psal knihy a udělal si doktorát z literatury a černý pásek v karate. Taky se oženil a vychoval tři děti.

Teprve potom se Ben-David rozhodl zažádat o místo v Mosadu.

„Opravdu mě to zajímalo,“ vysvětlil, „a taky jsem chápal, jak je po mnoha letech, kdy jsem dělal věci jen pro sebe, ze sionistického a národního hlediska důležité přispívat k bezpečnosti země. Viděl jsem, jak v Libanonu zuří válka a mír je pořád daleko a že od Jeruzaléma až po Tel Aviv je to každému v podstatě ukradené.“

Ne že by to bylo všem jedno, dodal. Jen bylo prostě jednodušší předstírat, že svět není tak nebezpečný. „Telavivská kavárna znervózní, když je konfrontována se světem, v němž Stát Izrael stále čelí existenční hrozbě a kde je spousta skupin a lidí, kteří se ze všech sil a za jakoukoli cenu snaží nám ublížit a zničit nás,“ řekl Ben-David. „Mnohem příjemnější je na zlé lidi nemyslet a jen tak lenošit… Myslím, že většina lidí v Mosadu je jako já. Láska k dobrodružství, vymýšlení úkladů i touha po dobré kariéře jsou fajn jen do chvíle, kdy zazní poslední výzva k odletu do Teheránu. Tím všechno končí. Bez přesvědčení, že to, co děláte, je správné, a bez silné vlastenecké motivace byste nepřežil ani dvě operace.“

Jatom a jeho kolegové přišli do Netanjahuovy kanceláře se složkami několika potenciálních cílů Hamásu v Evropě a na Blízkém východě – mužů, kteří měli na starosti shánění zbraní nebo finančních prostředků. Jedním z nich byl i Mahmúd al-Mabhúh, který v roce 1988 unesl a zabil dva izraelské vojáky a pak uprchl do Egypta. Netanjahu seznam odmítl. „Přineste mi nějakou velkou rybu, a ne tyhle střevle,“ prohlásil. „Chci vůdce, ne kupce.“

Netanjahuův příkaz však pro Ben-Davida a jeho kolegy představoval velký problém. Nejvyšší velení Hamásu bylo v Jordánsku, s nímž Izrael tři roky předtím podepsal mírovou smlouvu, a izraelští zpravodajci tam kvůli Rabinově rozkazu i z obyčejné diplomatické zdvořilosti nemohli útočit bez jordánského povolení. A bylo jasné, že král Husajn, jehož poddanými byli většinou Palestinci, takové povolení nevydá.

Je předmětem určitého sporu, zda Mosad tyto logistické obtíže Netanjahuovi vysvětlil. „Netanjahu nám řekl, že chce vraždu bez izraelských stop,“ uvedl Ben-David. „Velitel Caesareje (HH) mu řekl: ,Vím, jak takovou operaci provést s puškou, pistolí nebo bombami. Ale nemám žádné zkušenosti s řízením tiché operace. Když chcete zabít cíl, musíte s ním vejít do určitého styku a všichni se dívají – není to tajné, a když se něco pokazí, nemůžete hodit pistoli na zem a utéct.‘ A Netanjahu odpověděl: ,Je ale důležité, abyste provedli tichou operaci…, protože nechci ohrozit vztahy s Jordánskem.‘ A dodal: ,Potřebuju zničit všechny vůdce Hamásu. K dalším sebevražedným útokům už nesmí dojít.‘“

Premiérův vojenský tajemník, brigádní generál Šimon Šapira, který se zúčastnil všech schůzí, zase tvrdil, že představitelé Caesareje nikdy nenaznačili, že by byla operace v Jordánsku problematická. „Měli jsme z nich dojem, že je to procházka růžovým sadem, asi jako bychom tu operaci prováděli v centru Tel Avivu,“ zdůraznil Šapira. „Všechno bylo jednoduché, žádná rizika, nic, co by se mohlo pokazit.“

Mosad se tedy vrátil s jiným seznamem potenciálních cílů – čtyř předáků Hamásu žijících v Jordánsku. Netanjahuovi se rozzářily oči. Jedno z těch jmen znal: Músa Abú Marzúq, vedoucí politického úřadu. Marzúq bez problémů pracoval v USA, dokud Izrael nepožádal o jeho vydání. Žádost byla schválena, ale premiér Rabin ji pak zrušil, protože ho Šin Bet varovala, že soudní proces by pravděpodobně odhalil její zdroje informací. A tak Američané Marzúqa jen deportovali do Jordánska.

Marzúq byl i americký občan, ale to Netanjahua netrápilo; i tak ho chtěl zabít. Znepokojovalo to však Mosad. Aby se vyhnul potenciálnímu zhoršení vztahů s USA, zařadil Marzúqa až na poslední místo cílů na seznamu. Figuroval tak až za svým zástupcem Chálidem Mišálem, za mluvčím Hamásu Muhammadem Nazalem a za vysokým členem politbyra Ibráhímem Ghošem.

Mosad měl o každém z nich jen nemnoho informací a málo zdrojů i času, aby mezery vyplnil. Cílený útok se dá provést, jen když se toho o cíli dostatečně ví, a bylo proto rozumné vybrat osobu, která figurovala v čele seznamu, třeba jen proto, že o ní existovalo víc informací. Život toho, kdo se na seznamu nacházel jako poslední, byl tak v relativním bezpečí.

Osm dní nato odjelo šest členů Bajonetu do Jordánska na průzkum pod velením svého šéfa Jerryho. Začali shromažďovat informace o jednačtyřicetiletém Mišálovi, který řídil politbyro Hamásu z „Palestinského střediska pomoci“ v luxusním nákupním středisku v centru Ammánu. Během několika dní Izraelci věděli, kde bydlí a čím cestuje, a znali jeho základní každodenní zvyklosti. Sledování Ghošeho nebo Nazala skoro žádný čas nevěnovali a k Marzúqovi se nedostali vůbec. Když se průzkumný tým z Jordánska vrátil, Mosad oznámil Netanjahuovi, že má dost informací o Mišálovi, aby mohl připravit plán jeho likvidace, ale nemá jich dost na to, aby zasáhl proti ostatním třem.

Zatímco Bajonet sbíral informace v Jordánsku, agenti v ústředí Mosadu vymýšleli, jak provést „tichou operaci“, kterou požadoval Netanjahu. Zabití nesmělo vyvolat rozruch, nemělo upoutat pozornost k vrahům a v ideálním případě mělo vypadat, jako by Mišál zemřel přirozenou smrtí. Zvažovali proto nejrůznější možnosti, včetně automobilové nehody, ale všechny je zamítli kromě jedné – jedu. Konzultace o tom, jakou toxickou látku použít, probíhaly ve spolupráci s technologickou jednotkou Mosadu, jež spolupracovala s přísně tajným vládním Izraelským institutem pro biologický výzkum v Nes Cijoně jižně od Tel Avivu. Nakonec se usnesli na levofentanylu, obdobě silného opiátového fentanylu stokrát silnějšího než morfium. (Farmaceutické společnosti, které se snažily levofentanyl vyrobit k použití jako chirurgické anestetikum, zjistily, že jej nelze dostatečně regulovat, aby nezabil pacienta.)

Podle plánu měla být Mišálovi tajně podána smrtelná dávka. Levofentanyl účinkuje relativně pomalu, až během několika hodin, a Mišál tedy bude čím dál ospalejší, až nakonec usne. Pak mu jed zpomalí a nakonec zastaví dýchání. Jeho smrt bude vypadat jako mrtvice nebo srdeční infarkt, neboť levofentanyl nezanechává téměř žádné stopy. Pokud by někdo neprovedl konkrétní zkoušku na tento toxin, pitva nic neprokáže. „Lektvar bohů,“ říkali mu někteří zaměstnanci Mosadu.

Dalším problémem bylo, jak do Mišála látku dostat, aniž si toho někdo všimne. Biologický institut navrhl použít ultrazvukové zařízení podobné tomu, jímž se očkují děti a které dokáže látku vstříknout do těla bez jehly. I s takovým zařízením by se však agenti museli dostat blízko k Mišálovi a ten by navíc asi ucítil lehký závan vlhkého vzduchu. Caesarea proto rozhodla, že nejlepší bude provést akci venku na rušné ulici, kde do sebe chodci občas strčí. K Mišálovi se zezadu přiblíží dva agenti, jeden otevře dobře protřepanou plechovku Coca-Coly a v téže chvíli vystříkne druhý agent toxin z ultrazvukového přístroje přilepeného páskou k dlani (jako když Spider-Man vystřeluje pavučinu). Až se Mišál otočí, aby se podíval, co ho pokropilo, budou za ním jen dva turisté s plechovkou šumivého nápoje. A protože je jed tak nebezpečný, bude v Ammánu i lékař s protilátkou pro případ, že by nějaká kapka omylem zasáhla i agenty.

Agenti nacvičovali techniku ještě začátkem září; na ulici Ibn Gabirola v Tel Avivu se postříká Coca-Colou spousta chodců. Tehdy se na pěší zóně v ulici Ben Jehudy v Jeruzalémě odpálili tři sebevražední atentátníci, jeden oblečený jako transvestita, aby unikl prohlídce. Zabili pět lidí, včetně čtrnáctileté dívky z Los Angeles, která přijela navštívit příbuzné, a zranili sto jedenaosmdesát dalších osob. Netanjahu navštívil raněné v nemocnici Šaarej Cedek a prohlásil, že už toho má dost. „Chci, aby bylo jasno,“ řekl, „od téhle chvíle půjdeme jinou cestou.“

Prvním krokem bylo zabít nějakého vůdce Hamásu. Premiér nařídil řediteli Mosadu Jatomovi, aby okamžitě spustil operaci Kýros, tedy útok na Mišála. Jatom se znovu pokusil Netanjahua přesvědčit, aby se nejprve raději zaměřil na členy Hamásu v Evropě, ale bezvýsledně. Všechny vážné problémy, které měly nastat, však byly výsledkem nikoli Netanjahuova příkazu, ale souhlasu Mosadu s jejich splněním. Agenti mají právo (jež v minulosti nejednou uplatnili) říct svým velitelům, či dokonce samotnému premiérovi, že operace „ještě není zralá“, pokud si to myslí, anebo že je riziko nerozumné. Samozřejmě není snadné ani příjemné sdělit něco takového premiérovi, který na ně tlačí.

Nicméně v okamžiku, kdy Mosad souhlasil, že útok na Mišála provede, byli jeho zaměstnanci povinni podniknout řadu běžných přípravných kroků. Na své průzkumné cestě například jako při jiných operacích předstírali, že jsou turisté z Evropy, což už bylo vyzkoušené, a oni tak mohli obstát i při důkladném prověřování. Protože se však do Jordánska měli brzy vrátit, dostali kanadské dokumenty a totožnost, na kterou byli mnohem méně zvyklí. Navíc agenti nikdy neabsolvovali důkladnou kostýmovou zkoušku v simulované operační zóně. Jeden z členů interní komise Mosadu, která akci později vyšetřovala, řekl: „Nejde o to, že by plán tak, jak byl připraven, nemohl skončit velkým úspěchem – to rozhodně mohl. Jenže operace této povahy musí skončit úspěchem anebo přinejlepším nesmí skončit neúspěchem. Cílem přijetí nespočetných preventivních opatření je nedopustit, aby celou akci zhatily nečekané události nebo smůla.“

Kromě toho neměl o probíhající operaci ani tušení ministr obrany Jicchak Mordechaj, který měl být vyzván k jejímu prověření a schválení; premiérové mají sice oficiální pravomoc nařídit Mosadu operaci sami, ale většinou svůj konečný souhlas udělí spolu s nějakým dalším ministrem či dokonce dvěma. Mordechaj shromažďování informací schválil, ale nebyl informován o konečném souhlasu ani o místě operace. Byl někdejším bojovým generálem a lpěl na detailech a docela dobře mohl přípravy Caesareje schválit jako v jiných případech. Jenže on o operaci vůbec nevěděl.

Ředitel Mosadu Dany Jatom byl podle své výpovědi přesvědčen, že operaci lze provést „hladce a potichu, jinak bych to Netanjahuovi řekl. Je ale možné, že mi zaměstnanci operační divize nesdělili správné odhady možných rizik.“

Netanjahu neměl pocit, že je na vině jeho vlastní úsudek nebo zájmy: „Co je povinností premiéra? Určovat politiku. Mosad má zpravodajské jednotky a jednotku operační, které byly podle mého názoru od zabití Šaqáqího trochu ospalé. Řekl jsem jim, ať mi sepíšou cíle. Kromě jiných mi navrhli Chálida Mišála, který byl podle mě vhodný terč. Dělat interního vyšetřovatele Mosadu není moje práce. Mým úkolem je zeptat se, ,dokážete tuhle operaci provést? Jste připraveni?‘, a jakmile odpovědí ano, musím se na ně spolehnout.“

První dva členové týmu Bajonet odjeli do Jordánska devatenáctého září. O den později se v hotelu Intercontinental v Ammánu zapsali Jerry a pět dalších agentů, včetně jedné ženy. Samostatně tam přijeli i zpravodajský důstojník Caesareje Ben-David a anestezioložka, „doktorka Platina“, kterou Mosad občas při speciálních operacích používal. V roce 1986 například v Římě omámila atomového technika Mordechaje Vanunua, který vyzradil detaily utajovaného izraelského programu, a mohl tak být přepraven do Izraele a postaven před soud. Tentokrát Platina vezla protilátku levofentanylu.

Tým Mosadu se rozhodl na Mišála zaútočit blízko vchodu do obchodního centra Šámíja, kde měl Hamás ve třetím patře kancelář. Mišál sem musel dojít pěšky od svého auta zaparkovaného u chodníku a projít pasáží a klenutou chodbou asi třicet metrů dlouhou. Jerry řekl dvěma agentům, aby čekali za jedním z oblouků a vydali se ke vchodu ve chvíli, kdy Mišál vystoupí z auta. Dostanou se za něj a postříkají ho najednou jedem i Coca-Colou.

Pětkrát za sebou nebyly okolnosti po ránu příhodné. Jednou se Mišál vůbec neukázal a jindy zase bylo v určené útočné zóně příliš mnoho lidí.

Ben-David a Platina čekali každé ráno v hotelu, dokud nedostali zprávu, že se akce na zbytek dne ruší. „Pak jsme se chovali jako turisté – chodili jsme po památkách,“ vypověděl Ben-David. „Ammán je velmi zajímavé město.“

Čtyřiadvacátého září vzbudili oba agenti Bajonetu na hlídce podezření jednoho zaměstnance obchodního centra Šámíja. Jerry si uvědomil, že okounět tam je už příliš nebezpečné. Tým bude muset druhý den z Jordánska odjet, ať bude úkol splněn, nebo ne. Musejí si pospíšit. Tým ale neshromáždil dost informací o Mišálově pohybu, takže například nevěděl, že někdy ráno doprovází své děti do školy, kam je vozí jeho řidič. Přesně tak to udělal pětadvacátého září, poslední den na provedení operace. Děti se navíc choulily na sedadle, takže je hlídka vůbec neviděla.

V 10:35 auto přijelo k obchodnímu centru. Jerry vystoupil ze sledovacího vozidla a dal znamení oběma agentům s Coca-Colou a jedem, aby zahájili operaci. Aby u sebe neměli žádné usvědčující vybavení, kdyby se něco pokazilo, neměl nikdo z nich žádné komunikační zařízení. To ale zároveň znamenalo, že se jim nedalo říct, že se akce ruší. Jakmile se rozjela, neexistoval způsob, jak ji zastavit.

Mišál vystoupil z auta a vydal se do kanceláře a oba agenti Bajonetu za ním. Řidič měl jet dál a odvézt jeho děti do školy, ale dcerka nechtěla tatínka opustit. Vyskočila z vozu, utíkala za ním a volala: „Já bábá! Já bábá!“, arabsky „tati!“. Řidič se rozběhl za ní. Jerry viděl, co se děje, ale atentátníci ne. Snažil se jim dát znamení, aby počkali, ale právě v tom okamžiku se nacházeli za jedním ze sloupů v pasáži a neviděli ho.

Přiblížili se k Mišálovi a jeden zvedl ruku s nádobkou s jedem připevněnou v dlani a chystal se mu ho stříknout za krk. Druhý začal otvírat plechovku s Coca-Colou. Zrovna v té chvíli však Mišála zahlédl řidič běžící za holčičkou a myslel si, že ten muž zvedá ruku proto, aby Mišála zabil nožem. Vykřikl: „Chálide, Chálide!“ Mišál zaslechl jeho i dcerku, která ho volala, a otočil se. Proud jedu ho zasáhl do ucha místo vzadu na krku.

I tak by byl účinný, ale agenti byli prozrazeni. Mišál stál tváří v tvář muži, který ho postříkal něčím v podivné nádobce, a hned pochopil, že jeho život je ohrožen. Rozběhl se od obou mužů Bajonetu pryč. Řidič popadl holčičku a utíkal do auta. Prchali i oba atentátníci a cestou k únikovému vozu zahodili nádobku od jedu i Coca-Colu do odpadkového koše.

Podle Danyho Jatoma se agenti nechovali správně. „Základním předpokladem operace bylo, že bude provedena potichu a cíl nebude vědět, že byl zasažen. Agenti jasně neuposlechli mých rozkazů. Při obou příležitostech, kdy jsem sledoval nacvičování akce, jsem písemně i ústně jednoznačně nařídil, že pokud se vedle Mišála kdokoli vyskytne, nesmějí operaci provést. Oni to přesto udělali. To byl důvod, proč byla neúspěšná – provedli ji z přílišné touhy ji provést a v podmínkách, které jasně ukazovaly, že provedena být neměla.“

V ideálním případě by byl poblíž druhý tým Caesareje, který by v případě nutnosti odvedl pozornost. Jenže nebyl. Navíc šel čirou náhodou kolem vycvičený partyzánský bojovník a finanční kurýr Hamásu jménem Muhammad Abú Sejf. Nedošlo mu hned, co se děje, ale stačilo mu, že jedním směrem utíká jeho šéf a druhým dva cizinci. Běžel za oběma Izraelci, dokud nenasedli do auta, a když odjíždělo, zapsal si jeho poznávací značku.

Izraelský řidič viděl, že si ji Abú Sejf zapisuje, a oběma agentům to řekl. Vůz pak uvízl v zácpě, a tak zabočil doprava do jedné postranní ulice a pak ještě dvakrát doprava. Když se domnívali, že jsou už od místa činu dostatečně daleko, agenti řekli řidiči, aby zastavil. Jelikož byl vůz spatřen, usoudili, že bude nejlepší se ho zbavit, i když bylo jasné, že jordánské policii bude trvat několik hodin, než zahájí pátrání. Izraelci ale netušili, že houževnatý Abú Sejf nasedl do auta a stále je sleduje. Dorazil ve chvíli, kdy oba agenti odcházeli každý jiným směrem a jeden byl už na druhé straně ulice.

Abú Sejf absolvoval výcvik v táborech mudžáhidů v Afghánistánu a byl odborníkem na boj muže proti muži. Vrhl se na Izraelce, kterého měl blíž, a křičel, že ten člověk je z izraelské zpravodajské služby a pokusil se zabít vůdce Hamásu. Druhý agent přiběhl zpět a praštil Abú Sejfa do hlavy. Ten byl omámený a krvácel, ale místo aby Izraelci prostě utekli, škrtili ho, dokud neomdlel.

Ten den stálo štěstí na straně Hamásu. Čirou náhodou jel kolem taxíkem bývalý bojovník Palestinské osvobozenecké armády a v současnosti agent jordánské bezpečnosti jménem Sa‘d al-Chatíb. Viděl shluk lidí, kteří se dívali, jak dva cizinci škrtí někoho místního, řekl řidiči, ať zastaví a počká, a šel rváče roztrhnout. „Jeden z nich zrovna popadl velký kámen a chystal se s ním praštit Abú Sejfa do hlavy,“ uvedl Chatíb.

„Skočil jsem po něm, strhl ho na zem, sedl mu na hruď a snažil se ho přemoci.“ Potom oběma Izraelcům oznámil, že je odveze na policejní stanici. Oba agenti se báli, že by je srocený dav mohl zlynčovat, a tak bez námitek souhlasili. Okolostojící mezitím pomohli Abú Sejfovi do taxíku – Chatíb mu řekl, ať si sedne dopředu – a někdo mu půjčil mobil, aby mohl zavolat Mišálovi.

Agenti Mosadu byli přesvědčeni, že jejich krycí totožnost u policejního výslechu obstojí. Na stanici předložili kanadské pasy a řekli policii, že jsou turisté, kteří přijeli obdivovat jordánské památky, když je najednou uprostřed ulice srazil „tenhle magor“, ukázali na Abú Sejfa, a začal je mlátit.

Jenže pak je policisté prohledali a našli na paži jednoho z agentů obvaz, který nezakrýval žádné poranění – kousky lepicí pásky, jež přidržovala ultrazvukový přístroj. Byli zatčeni. Agenti pak z vězeňského telefonu zavolali „příbuzným v zahraničí“.

Dvě hodiny po zatčení dorazil na stanici kanadský konzul v Ammánu. Vešel k nim do cely a zeptal se jich, kde vyrostli a na pár dalších věcí o Kanadě. Po deseti minutách vyšel ven a řekl Jordáncům: „Nevím, co jsou zač, ale Kanaďané to nejsou.“

Mišál, jenž byl stále v kanceláři, zavolal dvěma kolegům z Hamásu, Músovi Abú Marzúqovi a Muhammadu Nazalovi. Rozhodli se, že vydají prohlášení, že se Mosad pokusil Mišála zabít a na celém spiknutí se podílel i jordánský královský dvůr. Když spolu hovořili, začal Mišál pociťovat velkou slabost a mátožnost. Jed mu pronikl do krevního oběhu. Kolegové a ochranka ho dali převézt do nemocnice.

Za pár hodin měl být mrtvý.

Telefonní hovory zatčených agentů Bajonetu byly samozřejmě určeny kolegům z týmu Mosadu. Jedna agentka okamžitě zašla do Intercontinentalu za Ben-Davidem, který seděl v plavkách u nádherného bazénu v obří dvoraně hotelu a četl si Salingerův román Kdo chytá v žitě.

„Viděl jsem jí na tváři, že došlo k nějakému velkému průšvihu,“ řekl.

„Vyměnili jsme si pár slov a mně došlo, že jde o vážný incident.“ Podle původního plánu měl tým z Ammánu odletět různými směry, ale po tom, co se stalo, bylo jisté, že Jordánci budou letiště bedlivě sledovat.

Ben-David zavolal na ústředí Mosadu v Tel Avivu a dostal rozkaz svolat všechny členy týmu z úkrytů a převézt je na izraelské velvyslanectví.

Čirou náhodou zpráva o zatčení agentů dorazila na ústředí Mosadu ve chvíli, kdy tam přišel premiér popřát všem zaměstnancům k svátku Roš ha-šana, židovskému Novému roku. Netanjahu měl pronést řeč, a tak se shromáždily stovky zaměstnanců, kteří čekali, až slavnost začne. Jatom však premiérovi sdělil špatnou zprávu.

Oba se rozhodli pokračovat, jako by se nic nestalo. Skoro nikdo ze zaměstnanců o krizi nevěděl a Netanjahu chtěl předstírat, že se nic neděje. Jeho řeč byla krátká; poděkoval všem za jejich přínos pro bezpečnost země a pak pospíchal za Jatomem do kanceláře ředitele.

Nařídil mu, aby okamžitě odletěl do Ammánu a řekl králi Husajnovi, co se stalo. Měl udělat „vše, co je třeba“, aby dosáhl propuštění obou agentů. „A jestli bude třeba zachránit Mišálovi život, tak ať to udělají,“ zdůraznil Netanjahu Jatomovi.

Král Jatoma přijal. Zpráva ho šokovala a rozhněvaně odešel z místnosti. Jatom si pamatoval, že „krále rozčílil (šéf jordánské zpravodajské služby generál Sámih) Batíhi, kterého moje přítomnost osobně urazila. Bez něj bychom celou záležitost s králem vyřídili mnohem klidněji a za mnohem menší cenu. Při rozhovoru si Batíhi začal stěžovat, že jsem mu nic neřekl a že jsme měli celou operaci naplánovat společně, a tak podobně. To byl naprostý nesmysl. Mnohokrát jsme Jordánce žádali, aby Hamásu přitáhli otěže, a nikdy neudělali nic. Rabin je několikrát ostře kritizoval, ale marně. Je proto jasné, proč jsme se s nimi o své plány s Mišálem nepodělili.“

Mišálův zdravotní stav se rychle zhoršoval a lékaři v Islámské nemocnici si nevěděli rady. Ředitel soukromé kanceláře krále Husajna Alí Šukrí se šel zeptat, jak mu je, a Mišálovi kolegové mu vynadali a obvinili ho z podílu na spiknutí s cílem Mišála zabít. Šukrí měl od krále příkaz, aby udělal, co může, aby Mišálovi zachránil život, a tak ho dal převézt do královského křídla Vojenské nemocnice královny Álije. Mišálovi druhové to nejprve odmítli ze strachu, že Husajn má v plánu Mišála zlikvidovat, ale nakonec se podvolili pod podmínkou, že budou smět zůstat u jeho lůžka obklopeného ochrankou Hamásu a budou dostávat podrobné informace o jeho léčbě.

Byl povolán MUDr. Sámí Rabába, osobní lékař královského dvora, plukovník zdravotnického sboru jordánské armády a jeden z nejslavnějších doktorů v zemi. Měl jen mlhavé tušení, co je Mišál zač, a o Hamásu nevěděl prakticky nic. „Ale z toho všeobecného rozruchu v nemocnici i z toho, že tam byl Alí Šukrí, jsem pochopil, že je to velmi význačný host a pro krále je nesmírně důležité, aby se uzdravil,“ uvedl Rabába.

Velmi zmatený Mišál Rabábovi vylíčil, co se stalo před jeho kanceláří. Když mluvil, neustále usínal a zdravotnický personál ho pořád musel budit. Pak si Rabába povšiml, že když Mišál spí, přestává dýchat. „Bylo jasné, že ho musíme udržovat při vědomí, jinak usne a udusí se,“ řekl.

Lékaři Mišála postavili a začali s ním chodit, ale to pomohlo jen na chvíli. Podali mu naloxon, který se používá jako protilátka k určitým opiátům, ale jeho účinky rychle odezněly a s každou další dávkou slábly. Pak Rabába Mišála napojil na dýchací přístroj – když ho nedokážou udržet v bdělém stavu, aspoň za něj může dýchat stroj.

Nikdo nechtěl, aby Mišál zemřel. Král Husajn se právem obával, že by smrt předáka Hamásu vyvolala v jeho monarchii nepokoje a možná i občanskou válku. Netanjahu a Jatom zase věděli, že Husajn by pak byl nucen postavit oba vězně před soud a popravit je. Navíc jim bylo jasné, že jordánští zpravodajci správně tuší, že se ostatní členové týmu Bajonetu stále ukrývají na izraelském velvyslanectví. Jordánci měli připravené útočné komando, jemuž velel budoucí král, princ Abdulláh. Jeho otec Husajn chtěl dát jasně najevo, že celý incident považuje za velmi vážný.

Všichni věděli, že taková řada neblahých událostí by vztahy mezi Jordánskem a Izraelem nepochybně zničila.

„Celou tu dobu jsem chodil s protilékem, jehož nebylo třeba, protože jed nikoho z našich chlapců nezasáhl,“ řekl Ben-David. „A pak mi zavolal velitel Caesareje. Nejdřív jsem myslel, že jsem se přeslechl, protože to, co řekl, znělo tak neskutečně. Požádal jsem ho, aby to zopakoval.“

HH řekl Ben-Davidovi, ať sejde do hotelové haly, kde na něj bude čekat kapitán jordánské zpravodajské služby. S tím potom půjde do nemocnice. Ben-David pochopil, že došlo ke spěšné dohodě – Mišálův život za životy obou agentů Mosadu. Takže šel do haly, aby zachránil život muže, jehož se spolu se svým týmem ještě před několika hodinami snažil zabít.

„Byli jsme v prekérní situaci,“ poznamenal Ben-David. „Ale v takových chvílích člověk nemůže dát příliš velký průchod pocitům. Nemůžete říct ,podělali jsme to, a ať jdou do háje‘. Ne. Uděláte to, co máte – provedete vše co nejlépe. V takové situaci není prostor pro pocity.“

A tak Ben-David sešel do haly, kde na něj čekal kapitán. „Dodnes si pamatuju, jak nepřátelsky se tvářil. Ale i on měl své rozkazy a plnil je.“ Jatom řekl doktorce Platině a Ben-Davidovi, aby šli s důstojníkem do nemocnice a vpíchli Mišálovi protijed, který mu zachrání život. Jenže Jordánci odmítli.

Odvedli Platinu do kanceláře Rabáby. „Řekla jim, že je členkou operačního týmu, ale jen kdyby se někdo z agentů dotkl jedu, a že nemá tušení, co bylo cílem akce,“ vzpomínal Rabába. „Položila mi na stůl dvě ampulky a já jsem nařídil, aby je prověřili v laboratoři. Nemohli jsme spoléhat na to, že je to to, co tvrdili. Třeba jen chtěli dokonat dílo.“

Jak mu velelo lékařské a vojenské postavení, Rabába zachoval vůči Platině profesionální dekorum. Ale uvnitř to v něm jen vřelo. „Podle mého se nemá zneužívat medicíny k zabíjení lidí,“ prohlásil, „a Izraelci to dělají pořád.“

Mišál se potom rychle zotavil. Jatom se vrátil do Izraele s oběma neúspěšnými atentátníky a Ben-Davidem. Oba agenti vypověděli, že byli drsně biti, ale nevyzradili žádné informace.

Husajn však nechtěl, aby to dopadlo jen takhle. Řekl, že uzavřená dohoda se týká pouze oněch dvou vězňů, ale Izraelci budou muset zaplatit vyšší cenu, chtějí-li získat i zbytek týmu, tedy šest členů Bajonetu, kteří uvízli na velvyslanectví. A přerušil s Izraelem veškeré vztahy. Netanjahu se radil s veteránem Mosadu Efrajimem Halevym, který byl v minulosti i zástupcem ředitele této organizace a nyní dělal izraelského vyslance při Evropské unii. Narodil se v Londýně a většinu své kariéry pracoval v oddělení zahraničních vztahů Mosadu. Byl to kontroverzní člověk, ale rozhodně obratný a chytrý diplomat, který věděl, jak jednat s vládci a panovníky. Hrál zásadní roli při sepisování izraelsko-jordánské mírové smlouvy v roce 1994 a Husajna dobře znal. A král si ho vážil.

Po schůzce s Husajnem řekl Halevy Netanjahuovi a Jatomovi, že aby dosáhli vysvobození oněch šesti agentů, budou muset Jordáncům dát nějaké významné výkupné, „které by králi umožnilo, aby před veřejností obhájil propuštění týmu útočníků“. A navrhl, aby Izrael propustil z vězení šejcha Ahmada Jásína, který si odpykával doživotí za podíl na teroristických útocích proti Izraeli.

Tento nápad narazil na „všeobecný odpor od Netanjahua až po posledního agenta organizace“, řekl Halevy. Izraelci zažili tolik únosů, vražd a teroristických útoků, a teď mají Jásína osvobodit? Opravdu se od nich čeká, že žádosti krále Husajna vyhoví?

Netanjahu se šel poradit s ředitelem Šin Bet Amim Ajalonem, který přizval i svého hlavního experta na Hamás Michu Kubiho a zeptal se ho na názor. Kubi rozzlobeně odpověděl: „Neposlouchejte Husajnovy pohrůžky. Nakonec mu nezbude než agenty propustit, ať je to, jak chce. Když propustíte Jásína, který by měl hnít ve vězení až do smrti, vrátí se do Gazy a vybuduje ještě hroznější Hamás, než jaký známe.“ Ajalon sdělil Kubiho názor Netanjahuovi. Halevy ho však přemlouval dál a postupně ho mezi svými cestami vrtulníkem mezi Jeruzalémem, Tel Avivem a Ammánem nakonec přesvědčil, že jinou možnost nemá. Netanjahu pochopil, že se ocitl v obrovském maléru a především si musí stanovit priority: chtěl dostat lidi z Caesareje domů. Klid a důvěryhodnost, s jakými krizi okolo Mišála zvládal od chvíle, kdy se dozvěděl, že agenti byli dopadeni, patří k jeho nejsvětlejším chvilkám v roli premiéra Státu Izrael.

Nakonec byla dohoda podepsána: Jásín a značný počet dalších palestinských vězňů, včetně některých, kteří se podíleli na vraždění Izraelců, byli propuštěni výměnou za to, že se šest agentů Mosadu může vrátit do Izraele.

Dohoda znovu ukázala, jakých akcí a obětí je Izrael schopen, aby dostal domů své muže z nepřátelského území.

Zaplatil však za to vysokou cenu. Nepodařená operace v Jordánsku odhalila řadu operačních metod Mosadu i totožnost celého komanda Bajonetu, které se teď celé muselo přebudovat. A Izraeli trvalo řadu let, než napravil pošramocené křehké a důležité vztahy s hášimovským královstvím. K oficiálnímu usmíření Husajna s Netanjahuem došlo až koncem roku 1998 při společné návštěvě USA. Skandál s Mišálem dostal Izrael do trapné diplomatické situace i s Kanadou a dalšími zeměmi, jejichž pasy útočný tým zneužil. Izrael se opět musel omlouvat a jako hubované dítě slibovat, že takovou chybu už nikdy neudělá.

Interní i externí vyšetřovací komise, které byly po celé aféře zřízeny, odhalily řadu vzájemně si odporujících verzí toho, kdo o operaci vlastně věděl a kdo ji schválil. Netanjahu a Mosad tvrdili, že informovali všechny relevantní představitele, ale ministr obrany Jicchak Mordechaj a ředitelé Amanu Moše Jaalon a Šin Bet Ajalon trvali na tom, že o operaci vůbec nevěděli a slyšeli jen obecnou zmínku o nápadu zabít Mišála o mnoho měsíců dříve na jedné poradě šéfů zpravodajských služeb, kde padl jen jako jedna z mnoha možností.

Ajalon celou operaci i její motiv ostře kritizoval: „Chálid Mišál nebyl součástí teroristického operačního okruhu, a nebyl proto legitimním cílem od samého začátku. Podílel se na vojenské činnosti Hamásu méně než ministr obrany demokratického státu.“

Interní vyšetřování Mosadu, jehož výsledky sepsal Tamir Pardo, který se později stal jeho ředitelem, bylo jedním z nejzávažnějších v historii této organizace. Zpráva ostře kritizovala všechny, kdo se podíleli na naplánování i provedení operace. Výtek nezůstali ušetřeni ani velitelé Caesareje a Bajonetu, Ben-David, agenti a několik dalších lidí. Z vyšetřování nevyšla bez chyby jediná oblast, kterou komise prověřila. Jen podíl Jatoma na těchto selháních byl vyjádřen jen implicitně.

Velitel Caesareje HH odstoupil a tolik ambiciózní Jerry byl odvolán z funkce velitele Bajonetu. Zahanbený a zahořklý pak z organizace odešel.

A ještě k tomu všemu byl teď na svobodě Jásín. Smyslem likvidace Mišála bylo oslabit Hamás, ale místo toho byl propuštěn jeho zakladatel a duchovní vůdce. Odjel z Izraele do států v Perském zálivu, údajně na léčení. Ve skutečnosti na svých cestách vybíral finanční prostředky. Blíží se „velká konfrontace“ s Izraelem, chlubil se.

Nebyl důvod mu nevěřit.

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

NA DNĚ

Jednotka námořního komanda Flotila 13 nepozorovaně přistála na pláži u libanonského města Ansáríja. Pod rouškou bezměsíčné noci vystoupilo všech šestnáct mužů z malých, ale silných útočných člunů Zaharon a vydalo se na dlouhý pochod do vnitrozemí. Byla noc na čtvrtého září 1997 a komando šlo zabíjet.

Tato operace byla sedmadvacátá v pořadí od doby, kdy Levin s Kohenem sepsali pravidla armádních cílených útoků na středně postavené vůdce Hizballáhu. Dvacet z nich bylo úspěšných. Tentokrát však byli oba šéfové Severního velitelství přesvědčeni, že operace je zbytečná. Měli pocit, že cíl Chaldún Hajdar je podružný a bezvýznamný a z jeho likvidace neplyne žádný výrazný strategický zisk. Izraelci však o něm shromáždili dost informací, aby se akce dala provést, a systém se v minulosti už tolikrát osvědčil, že si někteří lidé říkali, že není důvod ho nezabít. I tak ale dost důstojníků Severního velitelství protestovalo, že odpovědnost za operaci byla přidělena generálnímu štábu. Její kritici proto nebyli vpuštěni do okruhu těch, kdo rozhodovali.

Podle plánu měli členové komanda dojít až nějaké čtyři kilometry do vnitrozemí a položit bomby u silnice, po které každé ráno Hajdar jezdí. Pak měli odejít zpět k člunům a vrátit se do Izraele. Až operátoři bezpilotních letounů kroužících nad silnicí spatří, že Hajdar přijíždí, signál vyslaný přes tyto stroje spustí explozi. V bombě byly kousky kovu, jaké používají libanonští teroristé, aby útok vypadal jako vnitřní záležitost Libanonu.

Zpočátku šlo všechno podle plánu. Muži přistáli za příznivých okolností, rychle přešli libanonskou pobřežní silnici a dorazili ke zdi na východní straně, která hraničila s rozsáhlou oblastí sadů a hájů. Dva muži zeď přeskočili, vylomili panty brány a otevřeli ji ostatním. Cesta vedla většinou do kopce v terénu, kde bylo těžké se vyznat kvůli zavodňovacím kanálům a husté vegetaci.

Když oddíl došel k bodu, jejž měli jeho členové vyznačený na svých kódovaných mapách jako G7, narazili na další bránu, za kterou byla silnice. Měli ji přelézt a postoupit ještě nějakých čtyři sta metrů, než dojdou k silnici, po níž jezdí Hajdar. Vojáci se přehoupli přes bránu. Jedna skupina přešla silnici a pustila se i za ni, aby prohledala terén, zda se v něm neskrývají nepřátelské živly. Když dala jasně viditelné znamení, vydal se přes silnici předák druhé skupiny.

Když byl v půli cesty, ozval se mohutný výbuch a hned po něm další.

Při těchto explozích a následné přestřelce, při které probíhala záchranná operace, bylo zabito dvanáct vojáků.

Armádní vyšetřování dospělo k závěru, že šlo o náhodné přepadení Hizballáhem, jež se nedalo předvídat ani mu nešlo zabránit, a že střely ozbrojenců odpálily výbušniny, které měli u sebe Izraelci k zabití Hajdara.

Bylo to možná pro všechny nejpřijatelnější vysvětlení, ale jak se ukázalo, nebylo pravdivé. Ve skutečnosti Hizballáh očividně dokázal přepadení naplánovat a zkoordinovat, protože izraelské zpravodajství v týdnech a dokonce i hodinách předtím, než se komanda vydala na cestu, totálně selhalo. Vysílání z bezpilotních letounů, které prováděly průzkum oblasti, nebylo zašifrované a Hizballáhu se podařilo je zachytit. Navíc byli spolupracovníci Izraele z Jiholibanonské armády dvojití agenti, kteří hnutí hlásili, o koho a o co se jejich řídicí důstojníci z izraelské armády zajímají.

S videonahrávkou oblasti, kterou izraelská armáda zkoumala, i informacemi od agentů, že armáda jde po Hajdarovi, nebylo pro Hizballáh těžké poznat, jak má být útok proveden. Podle lidí, kteří tehdy sloužili u Flotily 13, dokonce záběry bezpilotního letounu z doby před útokem ukázaly tři postavy, které se podezřele kradou k bodu G7. Kdyby se tato nahrávka, která nikdy nebyla zveřejněna, okamžitě analyzovala v reálném čase, byla by operace pravděpodobně odložena nebo zrušena.

„Katastrofa Šajetet (Flotily)“, jak se jí v Izraeli začalo říkat, měla hluboký dopad na veřejnost hlavně proto, že zabití muži patřili k jedné ze dvou nejlepších jednotek izraelské armády. Nasralláh ještě účinek umocnil zveřejněním hrůzostrašných snímků částí těl na místě útoku na stránkách Hizballáhu, včetně hlavy jednoho z vojáků.

K debaklu v Ansáríji došlo pouhý den po trojnásobném sebevražedném útoku na pěší zóně v jeruzalémské ulici Ben Jehuda, o kterém izraelské zpravodajské služby předem nevěděly, a jen pár týdnů před katastrofálním pokusem Mosadu o atentát na Chálida Mišála v Jordánsku.

Září 1997 tak bylo v mnoha ohledech jedním z nejhorších období v historii izraelského zpravodajství. Řadu neúspěchů zaznamenala každá ze tří zpravodajských organizací. Šin Bet nedokázala ochránit premiéra ani zastavit vlnu sebevražedných útoků. Mosadu se nedařilo zasahovat proti velení džihádistických teroristických skupin v zahraničí. Daleko k účinnosti měla i snaha Amanu proniknout do Hizballáhu a narušit jeho činnost. A jak se později ukázalo, Mosad i Aman zcela přehlédly programy vývoje zbraní hromadného ničení v Íránu, Sýrii a Libyi.

Debakl v Ansáríji mezitím posílil veřejnou debatu o izraelské vojenské přítomnosti v Libanonu, kterou někteří lidé přirovnávali k americkému sporu o zapojení do války ve Vietnamu. Protesty požadující stažení z Libanonu vedlo hnutí s názvem Čtyři matky pojmenované po čtyřech hlavních biblických pramatkách. Založily je čtyři ženy, jejichž synové sloužili v Libanonu jako vojáci. Armáda i politické vedení o nich mluvily pohrdavě – jeden vysoký důstojník je označil za „čtyři onuce“ –, ale jejich protesty měly odezvu.

Cílené atentáty v Libanonu kvůli tragédii v Ansáríji ustaly. Armáda dál předkládala nápady, kteří důstojníci Hizballáhu by se měli zlikvidovat, ale všechny zamítl buď náčelník hlavního štábu, nebo pravidelné týdenní fórum ministra obrany o operacích a dalších akcích. Hizballáh sice nebyl menší hrozbou, ale útoky na jeho důstojníky představovaly stále větší potenciální politické riziko.

Mosad, jenž právě málem zničil diplomatické vztahy s Jordánskem, zkazil o sotva pět měsíců později další operaci, tentokrát ve Švýcarsku. Jejím cílem byl Abdalláh Zajn, který zaujímal vysoké postavení v logistické a finanční síti Hizballáhu. Mosad naplánoval, že mu napíchne telefon, bude ho sledovat a nakonec ho zabije. Jeho agenti však dělali při instalaci odposlouchávacího zařízení v suterénu domu, kde Zajn bydlel, takový hluk, že vzbudili jednu starou paní a ta zavolala policii. Jeden agent byl zatčen. Ředitel Mosadu Dany Jatom po tolika zmařených plánech odstoupil.

Na jeho místo nastoupil Efrajim Halevy, který předtím zabodoval u Netanjahua tím, jak zvládl případ Mišála.

Halevy se bál dalších průšvihů, a tak v podstatě zastavil činnost Caesareje. Odmítal schválit jakoukoli vysoce rizikovou operaci a nechal jednotku chátrat.

„Dá se klidně říct, že resort obrany tehdy neposkytoval Izraelcům takovou ochranu, jakou si zasluhovali,“ prohlásil tehdejší zástupce ředitele Šin Bet Avi Dichter, který se v roce 2000 stal jejím šéfem.

To by bylo znepokojivé v každé situaci, ale zvlášť koncem devadesátých let, kdy nepřátelé Izraele představovali stále větší hrozbu. Od Íránu až po Libyi, od Hizballáhu v Libanonu až po Hamás v Gaze a Ammán vznikala fronta protivníků, kteří byli mnohem vynalézavější a odhodlanější, než jak je Mosad, Aman a Šin Bet do té doby znaly.

Jako první ze zpravodajských služeb se znovu postavila na nohy Šin Bet. Její šéf Ami Ajalon a vyšetřovací komise, které zřídil s cílem zjistit, proč se tolik věcí nepovedlo, dospěli k závěru, že Šin Bet zeslábla a přestala být efektivní ve dvou hlavních oblastech činnosti.

Tou první bylo získávání informací. Šin Bet se řadu desetiletí spoléhala na informace od lidských zdrojů, ale tento rezervoár téměř vyschl. Organizace nikdy nenašla náhradu za stovky palestinských agentů, které ztratila stažením Izraele z palestinského území v rámci dohod z Osla. Nepodařilo se jí vypracovat žádné alternativní metody ani naverbovat agenty uvnitř ideologicko-náboženského hnutí Hamás, u jehož členů existovala menší pravděpodobnost, že by se dali uplatit. Jedna z vyšetřovacích komisí Šin Bet to pregnantně a zničujícím způsobem vyjádřila větou: „Organizace není uzpůsobena prostředí, v němž pracuje.“

Druhým nedostatkem bylo to, jak Šin Bet se získanými informacemi zacházela. Ajalon zašel do archivu a nevěřícně zíral na velké krabice se statisíci složek. „Chováme se jako nějaká středověká instituce,“ řekl na jedné poradě nejvyšších představitelů Šin Bet. „Máme archiv, který nám neumožňuje vytvořit si zpravodajský obrázek v reálném čase. Dokonce by nám nepomohlo, ani kdybychom všechny informace ve složkách dohledali.“

Ajalon prohlásil, že „Šin Bet není zpravodajská, ale spíš preventivní služba“. Jinými slovy, jejím účelem není shromažďovat informace a hromadit je, ale mařit úmysly nepřítele v reálném čase. A aby se tak dělo, musí Šin Bet informace shromažďovat a analyzovat v co nejkratší době.

Podle Ajalona bylo třeba hledat řešení v moderních technologiích. Lidské zdroje se nahradí technickými, a tak vznikne mnohorozměrný zpravodajský obraz situace v reálném čase. V roce 1996 to byl revoluční přístup a vyvolal nedůvěru v Šin Bet a kritiku Ajalonova názoru, a dokonce přiměl mnohé zaměstnance k odchodu. Ajalon však trval na svém. Založil řadu nových týmů a oddělení, která vypracovala novátorské metody shromažďování informací: jak pronikat do nejrůznějších datových systémů, zachycovat e-maily, odposlouchávat telefony a později také monitorovat komunikaci na sociálních sítích. Týmy vypracovaly i nové metody, jak tyto informace využívat: nejmodernější způsoby analýzy obrovského množství údajů a vyhodnocování těch nejdůležitějších.

Ajalon se svým technickým personálem změnil hlavní cíle Šin Bet tak, že byl kladen větší důraz na spojení mezi určitými lidmi, tedy na celou síť místo na jednotlivce. Šin Bet jako první pochopila obrovský potenciál sledování mobilních telefonů; nejprve jen odposlouchávala hovory, a později také zaměřovala místo a sledovala textové zprávy, videohovory a surfování po síti.

Za Ajalona se proměnila celá operační struktura organizace. Už se neopírala o regionální důstojníky s geografi působností, kteří řídili agenty a fungovali víceméně samostatně, ale soustředila činnost v „centru“, jehož personál seděl u počítačových monitorů a shromažďoval informace, vzájemně je propojoval a nařizoval agentům, aby doplnili chybějící části.

Rychle se měnilo i složení zaměstnanců Šin Bet. Řada starých agentů odešla a rychle je nahrazovali mladí muži a ženy z technických jednotek armády. Brzy tvořili třiadvacet procent organizace agenti důkladně vyškolení v novátorských technologiích. „Zřídili jsme celé oddělení plné agentů Q,“ řekl Diskin v narážce na technického génia z filmů o Jamesi Bondovi. „A tam se souběžně vymýšlejí desítky fantastických nových vynálezů.“

Prvním problémem, který měla přebudovaná Šin Bet vyřešit, byl Ajjášův student Muhjiddín Šaríf, jenž se po jeho vraždě stal hlavním expertem na výbušniny. Říkalo se mu „Inženýr číslo dvě“. Ajjáš a jeho tehdejší zástupce Hasan Saláma Šarífa naučili, jak vyrobit improvizovanou bombu z velmi výbušného materiálu jménem triperoxid acetonu, což zase je naučily íránské Revoluční gardy. Právě Šaríf pak vyrobil bomby, které byly použity při oněch čtyřech sebevražedných útocích, jimiž Hamás pomstil Ajjášovu smrt.

Stejně jako před ním Ajjáš učil i Šaríf svému umění druhé a školil skupinu mužů v Jeruzalémě, jak nakonfigurovat bombu na dálkové ovládání, vyrobit rozněcovač s časovým zpožděním nebo výbušninu z materiálu, který se dá snadno sehnat. Učil je také schovávat bomby do videokazet. Udělali jich jedenáct a chtěli je odpalovat na autobusových zastávkách, v telefonních budkách nebo u stánků s losy. Jedna taková explodovala v Netanji jedenáctého února 1998 a zranila deset civilistů. Šin Bet zjistila výrobce bomb dřív, než stačili nastražit ostatní; pozatýkala je, a předešla tak velké katastrofě.

Shromáždila také tlustou složku o Šarífovi, protože sledovala jeho pohyb i zvyklosti odposloucháváním jeho telefonu a lokalizací mobilů, které spolu s některými svými muži používal. Nejdůležitější však bylo, že Šin Bet odhalila plán, podle něhož měla vybuchnout velká bomba ve Fiatu Uno v předvečer svátku Pesach, kdy budou chodníky v Jeruzalémě plné lidí nakupujících na poslední chvíli sváteční potraviny. Operačnímu oddělení Šin Bet, Ptákům, se podařilo připevnit na fiat rozbušku dřív, než jej Šaríf předal sebevražednému atentátníkovi. Auto vybuchlo devětadvacátého března 1998, když je Šaríf vezl do garáže v Rámalláhu, a nebyli u toho žádní nevinní civilisté.

I když byl teď Šaríf po smrti a řada jeho spolupracovníků byla zatčena, Šin Bet měla pocit, že ve skládance chybí nějaký kousek. Nakonec dospěla k závěru, že zde funguje jakási „chobotnice s mnoha chapadly“ a existuje „jedna osoba, která všechna chapadla ovládá, každé zvlášť a nezávisle na ostatních“.

Nový systém shromažďování informací Šin Bet, jenž sledoval tisíce Palestinců označených za terče, začal ukazovat na jediného muže. Izraelci vyhodnotili Ádila Awadalláha, který nastoupil jako velitel ozbrojeného křídla Hamásu na Západním břehu, a byl tak protějškem Muhammada Dajfa v Pásmu Gazy.

Awadalláh byl už nějakou dobu na seznamu hledaných teroristů, ale nebyl dopaden díky podpůrné síti Hamásu známé jako „orgán pomoci a služeb“. Fungovala jako ochranná vrstva mezi Awadalláhem a buňkami, jež řídil, přestože jeho podřízení byli zadrženi a při výslechu vyzradili mnoho informací.

Tento podpůrný systém, který Awadalláhovi umožňoval unikat zatčení a zároveň provádět teroristické útoky, spravoval Ádilův mladší bratr Imád, jenž uprchl z vězení palestinské samosprávy. Začali společně plánovat další řadu teroristických útoků, z nichž ten nejambicióznější předpokládal odpálení pěti bomb v automobilu v centru pěti největších izraelských měst. Podle plánu měla první explodovat v Tel Avivu, kde očekávali největší ztráty. Pak chtěli předložit ultimátum izraelské vládě – buď propustí všechny palestinské vězně, nebo vybuchne další bomba v automobilu, pak další a tak dále. Zároveň osnovali plány na únos vojáků a významných izraelských politiků, které chtěli použít k nátlaku. Na černém trhu si k tomu sehnali velké množství sedativ. Mezi lidmi, které chtěli unést nebo zabít, byli tehdejší starosta Jeruzaléma Ehud Olmert, bývalý náčelník hlavního štábu Rafael Ejtan, jenž se stal poslancem Knesetu a ministrem, a dva bývalí ředitelé Šin Bet Jaakov Peri a Karmi Gilon.

Awadalláh byl prvotřídním operačním velitelem, ale nevěděl o změnách v Šin Bet ani o důsledném odposlouchávání telefonních hovorů – organizace věděla přesně, kdo kdy komu volal a kde se obě strany právě nalézají. I když sám používal telefon jen zřídka, telefonovali někteří členové jeho sítě, a Šin Bet si tak mohla udělat představu o tom, kde se Awadalláh pohybuje, a sledovat ho.

Nikdy mu také nedošlo, že jeho hlavním protivníkem je „nejlepší operační šéf, jakého Šin Bet kdy měla“, jak se vyjádřil Ami Ajalon. Byl jím Juval Diskin, jehož Ajalon jmenoval velitelem oblasti Jeruzaléma a Západního břehu, kde oba bratři bydleli a působili nejčastěji.

Diskin se narodil v roce 1956 a povinnou vojenskou službu si odbyl v průzkumné jednotce Šaked, kde to dotáhl na velitele roty. V roce 1978 vstoupil do Šin Bet a pracoval jako řídicí důstojník na palestinských územích a v Libanonu. Uměl perfektně arabsky, měl vynikající pracovní výsledky a rychle stoupal po žebříčku hodností. Byl nesmírně ostrý a velmi kritický vůči podřízeným i nadřízeným. Bylo jasné, že jestli se mu podaří rozbít teroristickou síť Hamásu na Západním břehu, stane se vhodným kandidátem na ředitele Šin Bet.

„Ádil byl velmi podezíravý,“ vysvětlil Diskin. „Spoléhal se pouze na komunikační síť vlastních spolupracovníků, z nichž každého podrobil zkoušce loajality. Díky nim zůstával celá léta naživu. Dostat se k němu pro nás bylo až do poslední chvíle velmi obtížné.“

Ádilova a Imádova opatrnost pramenila z toho, že viděli, jak dopadl Muhjiddín Šaríf a že řada jejich druhů byla zatčena. Měli podezření, že nějaký člen Hamásu, možná i vysoce postavený, spolupracuje s Izraelem nebo palestinskou samosprávou, vyzrazuje tajemství a líčí past i na Šarífa.

Jelikož žádný takový kolaborant nebyl odhalen, bratři soudili, že je možná stále mezi nimi a je dál aktivní. Kvůli tomuto podezření se rozhodli, že když budou potřebovat někde přespat a najíst se, budou se obracet na lidi mimo Hamás, o nichž věděli, že jsou oddáni palestinské národní kauze.

Zvolili skupinu aktivistů Lidové fronty pro osvobození Palestiny (LFOP), kteří měli za sebou pobyt v izraelském vězení za členství v teroristické organizaci a nezákonné držení zbraní. Ti pak nechali oba bratry bydlet na jedné jednopatrové farmě obehnané zdí a s velkým dvorem ve vesnici Chirbet at-Tajjiba západně od Hebronu, která patřila příbuznému jednoho z nich. Tento dům se brzy stal pokladnicí zpravodajských informací; nalézaly se tu i archivy ozbrojeného křídla

Hamásu, jež s sebou Ádil přenášel z úkrytu do úkrytu, aby dokumenty nepadly do rukou Šin Bet. Bratři s sebou rovněž přinesli plány na další útok, mezi nimiž byl i záměr otrávit zdroj pitné vody pro Tel Aviv.

Šin Bet se podařilo zjistit totožnost jednoho muže z této skupiny aktivistů, který dělal oba bratrům spojku, a vyvinula na něj značný tlak, aby pro ni pracoval jako agent. Pohrozila mu, že jestli odmítne, bude trestně stíhán za spolupráci s Hamásem a půjde na mnoho let za mříže. Tento „bič“ Šin Bet vyvážila i množstvím cukru – štědrým finančním obnosem a novým a bezstarostným životem v zahraničí pro něj i celou rodinu, pokud bude spolupracovat. A muž souhlasil.

Prvním úkolem bylo nainstalovat v domě vizuální sledovací zařízení a odposlechy. Dopadení obou Awadalláhů může počkat. Podle Diskina bylo důležitější zjistit, co přesně oba bratři plánují. A tak Šin Bet čekala na znamení svého agenta, že bratři odcházejí z domu.

Když jim jeden z přátel z LFOP přinesl zásoby, řekli mu, že někam pospíchají. Všichni odjeli společně, bratři v jednom autě a spolupracovník v jiném.

Venku čekali Ptáci a situaci sledovali. Když byly vozy z dohledu, šli do akce. Otevřeli si kopií klíče, vstoupili do domu a nainstalovali do každé místnosti kamery a mikrofony.

Bratři se tehdy večer vrátili pozdě. Potom Šin Bet celé čtyři dny nahrávala každé slovo velitele ozbrojeného křídla Hamásu. Ádil s Imádem mluvili o nejrůznějších vylepšeních taktiky svého plánu nebo o možnosti, že Hamás začne vyrábět rakety podobné těm, jež používal Hizballáh.

Informace, které Izraelci získali, obsahovaly nejen podrobnosti konkrétních plánů, ale umožnily jim i širší pohled na svět obou bratrů. Při jednom rozhovoru například Imád, jenž měl za sebou kruté mučení ve vězení palestinské samosprávy, hovořil s trpkou nenávistí o lidech Jásira Arafáta. „Až pro mě přijdou příště, začnu okamžitě střílet,“ prohlásil.

Jeho bratr, který se povaloval na pohovce, vyskočil. „Nikdy!“ vykřikl.

„Muslimy přece nestřílíme! Slyšíš? I když ti dělají ty nejstrašnější věci, muslima prostě nezabiješ!“

Šin Bet o svém působivém zpravodajském počinu informovala armádu. Dobře věděla, že v nějaké nepředvídatelné chvíli se bratři v rámci bezpečnostních opatření přestěhují do dalšího úkrytu, a tak požadovala, aby jí armáda přidělila vojáky. Armádě se však nechtělo zavraždit dalšího představitele Hamásu; po agresivní reakci na Ajjášovu smrt měla obavy. A tak se Ajalon a Šin Bet obrátili na protiteroristickou jednotku izraelské policie známou pod akronymem Jamam. Mezi ní a oddíly pro zvláštní operace armády panovala dlouhodobá řevnivost, a tak si armáda Ajalonovo rozhodnutí požádat o pomoc policii právem vyložila jako záměrnou potupu.

Později vznikly mezi Diskinem a Ajalonem neshody. Diskin byl toho názoru, že komando Jamamu má vniknout do domu a na místě oba bratry zabít. Ajalon s tím v podstatě souhlasil, ale byl přesvědčen, že by se útočníci měli pokusit zajmout je živé, aby mohli oba absolvovat výslech, při němž by určitě vyzradili cenné množství informací. Nakonec dospěli ke kompromisu: pokud se naskytne způsob, jak dvojici dostat živou, aniž tím ohrozí životy členů Jamamu, chopí se ho. A pokud ne, oba bratry zabijí.

Ajalon přednesl celý plán premiéru Netanjahuovi, ale ten byl mnohem méně rozhodný, než když mu Mosad ukázal návrh na likvidaci Chálida Mišála. Dnes už plně chápal, že se může každá operace nepovést, dokonce i taková, která vypadá snadně a bezpečně, a způsobit katastrofální následky pro zasahující muže i celý národ. Útok na Muhjiddína Šarífa nezanechal žádnou izraelskou stopu, ale tentokrát budou možná oba bratři při úderu Jamamu zabiti a Izrael nebude moci odmítnout odpovědnost. A Hamás spustí hromadné odvetné útoky.

Šimon Peres přišel kvůli vlně terorismu Hamásu po Ajjášově vraždě o moc a svou funkci neměl chuť riskovat ani Netanjahu. A tak příkaz k likvidaci odmítl podepsat.

„Pokud nejsme ochotní zlikvidovat velitele ozbrojeného křídla, které na nás útočí, tak za moc nestojíme,“ namítl Netanjahuovi Ajalon.

„Jestli souhlas nedáte, tak z čela Šin Bet odstoupím.“

To byla odstrašující pohrůžka, jejíž důsledky by byly dalekosáhlejší než jen výměna ředitele. Premiér byl už teď považován za slabocha, protože dal propustit šejcha Jásína. Veřejnost byla obecně přesvědčená, že Netanjahu nevede boj proti terorismu jaksepatří. A kdyby ještě odstoupil Ajalon, někdo by určitě vyzradil důvod, tím si byl Netanjahu jistý. Vyšel by z toho jako premiér, který odmítl zlikvidovat velkou hrozbu pro Stát Izrael i všechny Židy. A pak by ho všichni považovali za ještě slabšího.

O několik hodin později souhlas s operací podepsal.

Podle plánu měli být bratři Awadalláhové před útokem omámeni. Imád Awadalláh se v jednom odposlouchaném rozhovoru zmínil, že má rád baklavu. A tak v noci na jedenáctého září 1998 specialisté Šin Bet vpravili do baklavy sedativum a pak ji dali dovézt do domu v Chirbet at-Tajjibě. Počkají, až bratři usnou, vstoupí do domu, naloží je do auta a odvezou k výslechu.

Nepovedlo se to však zcela podle plánu. Imád byl z baklavy radostí bez sebe a nacpal jí do sebe, co mohl. Brzy ho přemohl spánek a on začal chrápat. Jenže Šin Bet netušila, že Ádil baklavu nesnáší a ani se jí nedotkl. Když bylo ze záběrů kamery jasné, že není pod vlivem sedativ a nemá v úmyslu jít si brzy lehnout, dostal Jamam rozkaz k útoku. Komanda, která dům obklíčila, se přiblížila z několika směrů v doprovodu útočného psa. Muži přelezli zeď a vnikli dovnitř.

Ádil sáhl po pušce, vystřelil a trefil psa a byl okamžitě zastřelen. Střelba probudila Imáda; pokusil se popadnout pušku, ale zabila ho dlouhá palba z automatických zbraní. Když dal Jamam znamení, že je po všem, vstoupil do domu tým Ptáků a brzy našel v jedné místnosti schovaný archiv.

Ajalon zavolal Netanjahuovi a řekl mu, že operace byla úspěšná a bratři Awadalláhové jsou mrtví. Aby premiér předešel násilné palestinské reakci, nařídil Ajalonovi, aby zajel do Mukaty, vládního areálu palestinské samosprávy v Rámalláhu. Když tam přijel, byl Arafát vzhůru a čekal na něj. Ajalon mu sdělil, že Izrael oba bratry zabil. „Ještě než mohl popřít, že ví, o koho jde, řekl jsem, ,prosím vás a neptejte se mě, Awadalláh šú? Víme, že víte, co jsou zač a co všechno udělali,‘“ vyprávěl Ajalon. „,Jménem Státu Izrael vás žádám, abyste udělal maximum pro to, aby Hamás nezačal běsnit.‘“

Arafát požádal, aby byla zpráva o jejich smrti čtyři dny pozdržena a on se zatím mohl připravit. Ajalon mu sdělil, že zprávu pozdržet nemůže a je přesvědčen, že Palestinci mají nanejvýš čtyři hodiny, než se o všem dozvědí média.

„Dejte prosím Džibrílovi (Radžúbovi) a (Muhammadu) Dahlánovi – šéfům palestinského bezpečnostního aparátu, kteří seděli vedle

Arafáta – okamžitě rozkaz k akci,“ pokračoval Ajalon. „Vědí, co je třeba podniknout. Jestli to neuděláte a dojde k nějakému teroristickému útoku, bude Izrael reagovat nejtvrdším možným způsobem a taky zastaví celý mírový proces.“

Arafát tedy oběma spolupracovníkům přikázal, aby rázně zakročili. Ještě téže noci dali pozatýkat přední členy Hamásu a uvěznit je v detenčním zařízení a upozornili hnutí, že každá akce proti Izraeli bude mít za následek tvrdou reakci palestinské samosprávy. Radžúb s Dahlánem udělali, co mohli, aby Izraelce ujistili, že tentokrát myslí Arafát své pohrůžky vážně a naplní je.

Důstojníci a analytici Šin Bet začali mezitím okamžitě studovat vojenské archivy Hamásu a zanášet do počítačů jména a data v rámci „intenzivní snahy co nejrychleji prozkoumat archivní dokumenty, aby bylo možné zasáhnout proti členům ozbrojeného křídla dřív, než se stačí přeskupit a ukrýt“. Jednotky armády a Jamamu i samotná Šin Bet začaly zatýkat desítky podezřelých – „vysoké velitele, experty na výbušniny, nákupčí zbraní a materiálu k výrobě bomb, instruktory i pomocný a styčný personál, včetně členů Da’wy“, občansko-společenské odnože Hamásu.

Archiv, který bratři Awadalláhové tak pečlivě opatrovali, teď posloužil k tomu, aby celou vojenskou infrastrukturu Hamásu přivedl na pokraj zániku.

Jedno z jmen v archivu Hamásu patřilo Ijádu Batatovi, významnému vojenskému veliteli, který měl na starosti útoky na Západním břehu a nejednou se podílel na přepadení izraelských vojáků.

Po několika měsících ho Izraelci nakonec vypátrali v jednom bezpečném domě ve vesnici Beit Awwa. Připravili operaci s krycím jménem Dungeons and Dragons (podle stolní hry), jejímž cílem byla Batatova likvidace.

Moše Jaalon, jemuž skončilo funkční období ředitele Amanu a nyní dělal velitele Centrálního velitelství armády, přijel devatenáctého října 1999 na předsunuté velitelské stanoviště celé operace, jímž byl velký zatuchlý stan u vsi Beit Džubrín nedaleko Beit Awwy. I když jeho agenti měli za sebou tři dny plánování, hned mu došlo, že mají jen zlomek potřebných informací. Nebyl tam nikdo z Jednotky 8200 (oddělení datové komunikace Amanu) ani z Jednotky 9900, aby řídil bezpilotní letouny. A i kdyby tam někdo byl, nebyly tu monitory ke sledování informací. Odpovědný zpravodajský důstojník Šin Bet byl jinde a kontakt s ním závisel na proměnlivé kvalitě mobilního signálu.

„Pocházím odjinud, z jiné kultury,“ řekl Jaalon v narážce na Sajeret Matkal, kde byl velitelem, „a tam se věci řídí jinak. Bylo nemyslitelné, aby někdo věděl o operaci něco důležitého, co by nevěděl velitel jednotky, která má jít do akce.“

Jaalon s Diskinem proto rozhodli, že pokračovat v operaci by bylo nepřijatelně riskantní. Zrušili ji a na neurčito odložili i celé úsilí o likvidaci Batata. „V Beit Awwě jsme si uvědomili, že jsme byli úplně blbí,“ přiznal Diskin. „A ptali jsme se sami sebe, co je třeba udělat, abychom příště nebyli.“

Teoreticky bylo řešení jednoduché: Vyslat všechny potřebné lidi na velitelské stanoviště, kde spolu mohli komunikovat a sledovat monitory s jednotným přehledem veškerých údajů. V jedné místnosti – „pod zářivkami, a ne v nějakém příšerném stanu,“ řekl Diskin – budou Šin Bet, Jamam, komanda armády (Matkal, Flotila 13, Duvdevan), Jednotky 8200, 504 a 9900 Amanu i letectvo a tam budou přicházet všechny dostupné a nezbytné údaje.

Realizace tohoto řešení však byla obtížná kvůli řadě otázek jako odpovědnost, velení a řízení. Všechny odnože armády i zpravodajských služeb si za celá ta léta zvykly fungovat paralelně, ale protože agenti pocházeli z různých jednotek, mluvili rozdílným odborným žargonem. Občas také některé lidi zajímalo víc udržet nadvládu své organizace než chránit národní bezpečnost.

Diskin v Šin Bet a Jaalon ve vojenské rozvědce museli překonat značné množství byrokratických postupů i nejrůznějších osobních problémů, aby všechny dostali do prostoru v druhém patře jeruzalémského ústředí Šin Bet, jemuž se teď mělo říkat Spojené velitelství. Zvlášť urputně se vzpírala prestižní Jednotka datové komunikace 8200 Amanu, která trvala na tom, aby naopak Šin Bet chodila k ní.

Jedenáctého prosince 1999 bylo vše připraveno k akci. Informace Šin Bet naznačovaly, že Batat se v příštích několika dnech chystá do bezpečného domu v Beit Awwě. Šin Bet dům i okolí pozorně hlídala.

Batat z bezpečnostních důvodů nenosil telefon, ale měl ho jeho řidič a Šin Bet ho sledovala. Viděla, že se mobil objevil v domě třináctého prosince, chvíli tam zůstal a pak se dal zase do pohybu; řidič tam očividně někoho přivezl. Také kamera bezpilotního letounu viděla, jak se vůz zastavil a někdo z něj vystoupil a vešel do domu. Podle informací jednoho agenta si Batat na střeše domu zřídil maskovanou pozorovatelnu, aby věděl, zda mu nehrozí nebezpečí. Tento fakt byl zanesen do počítačů Spojeného velitelství. Pak se aktivovaly tepelné senzory bezpilotních letounů, které ukázaly, že v přístřešku skutečně někdo sedí.

S přihlédnutím ke všem těmto informacím zaujali vojáci jednotky Duvdevanu převlečení za Araby pozice na řadě míst okolo domu. Čtyři se schovali pod nevelké schody u vnější zdi, a měli tak blízko ke vchodu, ale nebyli vidět z pozorovatelny na střeše.

„Jedenáct v noci. Vesnice spí. Nejdřív přijde adrenalin a nebojíte se, ale později, když jste na pozici, se bát začnete,“ vzpomínal jeden z útočníků Alon Kastiel. „Dostali jsme od velitele jednotky povolení zahájit palbu… Zabili jsme Batatova muže na střeše. Trochu se střílelo na obou stranách… Pak jsme střelbu zastavili, abychom získali informace. Potom se z domu ozvaly nějaké zvuky a Ijád Batat vyšel ven s ruční zbraní. Celá jednotka ho poznala a začala střílet.“

Armáda pak vydala stručné prohlášení, že jedna z jejích jednotek „náhodou narazila“ na Batata a dalšího hledaného muže z Hamásu a zabila je. Cílem bylo zatajit rozsáhlou zpravodajskou aktivitu, která probíhala v zákulisí.

Obyvatelům Izraele však bylo jasné, že reformy Šin Bet a Spojené velitelství fungují účinně. V následujících devíti měsících byl model Spojeného velitelství použit při patnácti zatýkáních a likvidacích. Základem byla naprostá transparentnost mezi všemi organizacemi a systém „předávání štafety“ od jedné k druhé podle toho, jak se operace vyvíjela.

První zásada modelu Spojeného velitelství vyžaduje přítomnost všech „senzorů“, tedy organizací zapojených do dané operace, jež se zabývají shromažďováním informací, a to jak představitelů, tak zdrojů dodávajících zprávy v reálném čase. Šin Bet věnovala velkou pozornost integraci všech relevantních počítačových systémů – nespočetných prvků hardwaru a softwaru, které jednotlivé zpravodajské a operační skupiny používaly ke komunikaci mezi sebou i s počítačovým zařízením ve velitelské místnosti. Cílem bylo zobrazovat veškerá data tak, aby vznikl jediný a snadno srozumitelný obraz celé situace. „Tahle zpravodajská nadřazenost, koncentrace všech možných zdrojů, je základem naší schopnosti udeřit na cíl,“ vysvětlil Jaalon.

Aby bylo možné uplatnit druhou zásadu, tedy předání štafety, byla velitelská místnost v podstatě rozdělená na dvě poloviny. Jedné, kterou řídila Šin Bet, se říkalo zpravodajské velitelství. Zde byl cíl operace identifikován. Jinými slovy, povinností tohoto centra bylo označit konkrétní místo, kde se cíl nalézá, a zaručit, že jde o správnou osobu. Této části operace se říkalo „seřízení“.

Jakmile došlo k pozitivní identifikaci, byla štafeta předána druhé části velitelství, operačnímu oddělení. Obvykle za ni byla odpovědná armáda, která měla na starosti i samotný útok. (Zpočátku většinu cílených atentátů prováděly pozemní síly. Později tato povinnost přešla na letectvo, ale obecný princip byl stejný.) Když se štafeta předá operačnímu oddělení, ale v terénu dojde k něčemu, co brání provedení útoku, například cíl přestane byl dočasně sledován, odpovědnost se vrátí zpravodajskému velitelství a „seřizování“ začne zase od začátku. A tak dále, až do provedení útoku.

V září 2000, dva měsíce po Diskinově jmenování zástupcem ředitele Šin Bet a Jaalonově povýšení na zástupce náčelníka hlavního štábu, oba tito muži doporučili, aby se model, jejž vypracovali pro oblast Centrálního velitelství, začal uplatňovat celonárodně, tedy aby vzniklo stálé Spojené velitelství, které by provádělo nejdůležitější operace a cílené atentáty. Návrh byl přijat a byly vyčleněny potřebné prostory v budově ústředí Šin Bet na severu Tel Avivu, která byla zrovna ve výstavbě.

Načasování bylo příhodné. „Kdybychom neprovedli technickou revoluci a to speciální velitelství nezřídili, kdo ví, jak a zda vůbec bychom zvládli ten obrovský úkol, který představovala druhá intifáda,“ řekl Diskin.

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

TOTÁLNÍ VÁLK A

Binjamin Netanjahu na konečné výsledky voleb nečekal. Sedmnáctého května 1999, krátce po televizním výstupním průzkumu, který naznačoval jasné vítězství Strany práce a jejího předsedy Ehuda Baraka, oznámil Netanjahu odchod z politiky.

Do funkce ho vynesly sebevražedné útoky Hamásu, ale jeho působení ve funkci premiéra poznamenala řada politických skandálů, koaličních krizí, bezpečnostních debaklů jako Mišálův případ a k tomu diplomatická slepá ulička s Palestinci. Baraka voliči vnímali jako přesný opak Netanjahua – vojáka s největším počtem vojenských vyznamenání, žáka a následníka Jicchaka Rabina, který sliboval, že ukončí přítomnost izraelské armády v Libanonu a přinese mír. V projevu po svém volebním vítězství Barak prohlásil, že nastal „úsvit nového dne“, a stál při tom před statisíci stoupenců na centrálním náměstí v Tel Avivu, jež se po premiérově vraždě před čtyřmi lety přejmenovalo na Náměstí Jicchaka Rabina. „Mír je v našem společném zájmu a nese s sebou obrovské výhody pro oba národy,“ řekl Barak v Knesetu o pár měsíců později. A dodal: „Skutečný mír se Sýrií a Palestinci je vyvrcholením realizace sionistické vize.“

Se svou neutuchající energií, rozhodností a smysluplností se Barak pustil do realizace svých politických cílů. Jako někdejší mistr speciálních operací si důvěřoval a byl si jist, že dokáže naplánovat diplomatické manévry stejně, jako plánoval cílené atentáty za nepřátelskou linií – s důsledným důrazem na detail, pečlivé plánování, jež předvídá všechny nenadálé možnosti, a v případě nutnosti i na agresivní kroky. Ukázalo se však, že i když všechny tyto metody fungovaly v malém měřítku, nefungují vždycky stejně ve složitém mezinárodním procesu. A Barak málokdy naslouchal svým poradcům.

Izrael se pustil do jednání se Sýrií pod americkou záštitou. Prezident Clinton se v roli Barakova zmocněnce sešel šestadvacátého března 2000 se svým syrským protějškem Háfizem Asadem v Ženevě. Řekl mu, že Barak je výměnou za mír ochoten stáhnout se z celých Golanských výšin s výjimkou velmi drobných úprav hranic, třebaže hovořil s poněkud menším nadšením a vábením, než by se dalo čekat. Asad však přijel na schůzku s nejrůznějšími neduhy, včetně začínající demence a vyčerpání, byl ještě neústupnější než dřív a chtěl získat každičký centimetr obsazeného území. Schůzka zkrachovala už pár minut poté, co si oba prezidenti vyměnili úvodní formality a přešli k podstatě sporu.

Barak musel splnit slib a stáhnout armádu z Libanonu, ale bez dohody se Sýrii i Libanonem. Aby však toho nemohl využít Hizballáh a zabít množství vojáků, muselo stahování proběhnout v noci a s využitím momentu překvapení.

Krátce před evakuací se Amanu podařilo lokalizovat Imáda Mugníju, vojenského velitele Hizballáhu a číslo jedna na izraelském seznamu nejhledanějších osob. Byl na obhlídce linií v jižním Libanonu, aby zjistil, zda Barak dodrží slib a stáhne vojáky, a připravil své milice na dobu, jež bude následovat.

Naplánovala se jeho likvidace. Ale Barak, který dvaadvacátého května přijel k severním hranicím a sešel se tam s nejvyššími vojenskými představiteli na naléhavé poradě, jen nařídil zpravodajcům, aby „pokračovali ve zpravodajském sledování M.“, ale neútočili na něj, protože tím by celé stahování zmařili. Hlavní Barakovou prioritou bylo zajistit evakuaci bez ztrát na životech, a tak se obával, že by Mugníjova smrt vyvolala odvetu Hizballáhu, který by mohl začít ostřelovat izraelská města nebo zaútočit na izraelské cíle v zahraničí. To by vyžadovalo izraelskou reakci a znemožnilo by to nepozorované a nečekané stažení. Barak měl pravdu, alespoň z krátkodobé perspektivy. Den po poradě na severních hranicích nařídil okamžité vyklizení armádních pozic v Libanonu. Stahování proběhlo bez jediné ztráty.

Nasralláh je však oslavoval jako své totální vítězství a líčil Izraelce jako zbabělce a ustrašence, kteří prchají před Mugníjovou armádou.

„Izrael je slabší než pavučina,“ jásal. „V izraelské společnosti převládá poraženectví… Židé jsou povahou finančníci, a ne lid, který by dokázal přinášet oběti.“

Z dnešního pohledu přišel konec izraelské okupace Libanonu pro Baraka v nejhorším možném okamžiku. Viděl, že nedokáže uzavřít dohodu se Syřany, a tak se rozhodl postrčit situaci s Palestinci. Řada z nich však považovala stažení z Libanonu za důkaz, že partyzánská taktika a terorismus mohou porazit i tu nejsilnější vojenskou a zpravodajskou mocnost na Blízkém východě, a začali uvažovat, že by tyto metody uplatnili na vlastním území.

Clinton pozval v červenci 2000 Baraka a Arafáta do Camp Davidu, kde se měla konat vleklá jednání v naději, že dosáhnou mírové dohody. „Věděl jsem, že dohoda musí obsahovat palestinský stát i kompromis v otázce Jeruzaléma,“ řekl Barak, „a byl jsem k tomu ochoten. Byl jsem si jistý, že se mi podaří přesvědčit izraelskou veřejnost, že to pro nás bude výhodné a jiná možnost neexistuje.“

Arafátovi se do Camp Davidu nechtělo a svolil až poté, co mu Clinton slíbil, že mu nikdo nebude klást za vinu, když jednání zkrachuje. Izraelské zpravodajské informace tehdy naznačovaly, že neklid mezi Palestinci dosahuje rekordní výše a palestinská samospráva se chystá k ozbrojenému střetu s Izraelem, aby ho přiměla k rozsáhlým ústupkům.

„Nepřipravovali jsme ani jsme neplánovali zahájit nějaký střet s Izraelem, ale ,naděje je od přírody drahé zboží‘,“ citoval Thúkydida Džibríl Radžúb. A Barak řekl svým spolupracovníkům: „Nacházíme se na obří lodi, která brzy narazí do ledovce, a tento střet odvrátíme, jen když budeme v Camp Davidu úspěšní.“

Atmosféra schůzky byla slavnostní. Barak byl ochotný k takovým ústupkům, že američtí účastníci „zírali s otevřenou pusou a byli bez sebe radostí“. Patřil k nim i nejdůležitější kompromis, jenž by Palestincům přenechal části východního Jeruzaléma a zavedl by mezinárodní správu nad Chrámovou horou, kde stojí mešita Al-Aqsá. Žádný izraelský politik ještě nikdy nesouhlasil s tak významnými ústupky v otázkách, které byly až do té doby tabu.

Jenže Barak dostatečně nepřipravil ke schůzce terén – nepokusil se zmobilizovat širší arabský svět, aby na Arafáta zatlačil a přiměl ho ustoupit z palestinských zásad, jako je například návrat uprchlíků. Rovněž si počínal způsobem, který působil povýšeně, a vedl jednání s Arafátem přes zmocněnce, přestože jeho chata byla jen několik set metrů od něj.

Arafát odmítl dohodu podepsat, možná proto, že si myslel, že od Izraele získá ještě lepší podmínky, když bude trvat na svém, anebo měl prostě pocit, že žádný arabský politik by kompromis s úhlavním nepřítelem nikdy nepodpořil. Clinton se velmi rozhněval. Ukončil summit a porušil slib, že Arafátovi nepřičte vinu za krach jednání.

„Kdyby Clinton zvolil Carterovu strategii a držel je u sebe, dokud se neshodnou na kompromisu, byly by dějiny vypadaly jinak,“ řekl Itamar Rabinovič, jeden z předních blízkovýchodních odborníků a diplomatů.

V následujících dvou měsících proběhly různé pokusy, které by rozdílné názory sblížily. Napětí a podezíravost mezi oběma stranami však už byly příliš velké. „Žili jsme s pocitem, že vdechujeme střelný prach,“ uvedl jeden z blízkých spolupracovníků Baraka.

A tam, kde je střelný prach, je i žhář, který ho zapálí. Tentokrát byl tímto žhářem Ariel Šaron.

To, čemu židé říkají Chrámová hora a muslimové Vznešená svatyně, je dnes snad necitlivější místo na světě. Nachází se v jeruzalémském Starém Městě a je uctíváno kvůli skále, na níž Bůh stvořil svět a kam povolal Abraháma, aby obětoval svého syna Izáka. Právě zde stál také První a Druhý židovský chrám, sem chodil a kázal tu Ježíš a muslimové zase věří, že odsud prorok Mohamed podnikl výpravu do nebes s archandělem Gabrielem. V současnosti tam stojí Skalní dóm a mešita Al-Aqsá.

V průběhu let vzplála na tomto místě řada konfliktů. V roce 1982 tu skupina židovských teroristů plánovala, že vyhodí do vzduchu Skalní dóm, aby „odstranili tuto ohavnost“, jak říkali, v naději, že jejich čin povede ke světové válce, která uspíší příchod mesiáše. I když se jim čin nezdařil, jejich strategie nebyla úplně pomýlená – jakýkoli incident na Chrámové hoře by se proměnil ve sněhovou kouli, která by brzy spustila lavinu.

Ariel Šaron to věděl. Jako vůdce opozice za Barakovy vlády se rozhodl postavit co nejnápadněji na odpor Barakově ochotě vzdát se izraelské svrchovanosti nad Chrámovou horou. Osmadvacátého září přivedl na toto posvátné místo skupinu politiků Likudu obklopenou stovkami policistů. A prohlásil: „Je právem každého Žida v Izraeli navštívit Chrámovou horu a pomodlit se na ní. Chrámová hora je naše.“

Palestinci, kteří se tam v tu chvíli nacházeli, na něj křičeli: „Řezník z Bejrútu… vrah dětí a žen!“ A velmi brzy se střetli s policisty, kteří Šarona hlídali.

Druhý den ráno v době modliteb už vysílání Rádia Palestina i kázání v mešitách ostře odsuzovala to, čemu říkala izraelský pokus o narušení islámských svatých míst. Zahájení modliteb v Al-Aqsá očekával dav dvaceti tisíc rozhněvaných, většinou mladých mužů. Mnozí byli vyzbrojeni kameny a dalšími předměty, které začali házet na policisty i na židovské věřící u Západní zdi (Zdi nářků). Při těchto nepokojích bylo zabito sedm Palestinců a přes sto dalších bylo zraněno. Následující den se násilnosti rozšířily po celém obsazeném palestinském území i v izraelských oblastech s arabskými obyvateli. O život přišlo dvanáct izraelských Arabů, včetně chlapců, jednoho Palestince a jednoho izraelského Žida. Místní potyčky se brzy proměnily ve válku.

V izraelských zpravodajských službách opět vzplanul spor o to, co má za lubem Jásir Arafát. Vedení Amanu a armády, zejména Moše Jaalon, byli přesvědčeni, že intifáda je součástí rafinované a předem připravené Arafátovy strategie a že palestinský předák ze svého úřadu „reguluje výšku plamenů“ – nejprve „spontánní“ demonstrace organizované jeho lidmi, pak střelbu na izraelské vojáky z davu, později plánované střelecké útoky na vojáky a osadníky a nakonec sebevražedné atentáty v Izraeli. Arafát „usiluje o diplomatické zisky proléváním izraelské krve“, prohlásil tehdejší náčelník hlavního štábu generálporučík Šaul Mofaz.

Šin Bet byla zase přesvědčena, že Arafát nikdy takovou strategii neměl a válku spontánně začali studenti zklamaní z řady věcí – některých vnitropalestinských – a popichovaní místními předáky. Demonstrace vyvolaly ostrou reakci izraelské armády, která byla na propuknutí násilí „připravena až příliš“. Tato reakce si vyžádala smrt a zranění velkého množství Palestinců a měla za následek další zhoršení celé situace. Podle Šin Bet se Arafát pouze ocitl ve víru událostí.

Josi Avrahami byl nezávislý podnikatel z Petach Tikvy. Bylo mu osmatřicet a měl tři děti. Když měl čas, dělal dobrovolného dopravního policistu. Vadim Nuržic byl o tři roky mladší, narodil se v ruském Irkutsku a pracoval jako řidič nákladních automobilů. Ani jeden z nich nebyl profesionální voják, ale jako mnoho Izraelců byli v záloze a vždy připraveni armádu posílit.

Druhá intifáda, jak se této nejnovější válce mezi Izraelem a Palestinci začalo říkat, posily potřebovala. Avrahami a Nuržic byli povoláni prvního října 2000, aby chránili školní autobusy osadníků před palestinskými útoky. Jedenáctého října dostali jednodenní dovolenou. Když se druhý den vraceli na základnu Nuržicovým autem, špatně odbočili a dojeli do Rámalláhu na Západním břehu. Tam v předchozích týdnech probíhaly nepokoje a izraelská střelba zabila řadu Palestinců, a tak tam panovalo zvýšené napětí. Když vjel automobil do města a kolemjdoucí viděli žlutou izraelskou poznávací značku, začali po něm házet kamení. Dvojice se snažila ujet, ale uvízla v dopravní zácpě. Palestinští policisté je s pistolemi v rukou vyvlekli z vozu, sebrali jim zbraně a odvedli na policejní stanici k výslechu. A pak je vydali napospas rozběsněnému lynčujícímu davu, který se shromáždil venku. Palestinci oba záložníky zmlátili, vypíchli jim oči a zasadili jim množství bodných ran. Nuržicovi rozbili hlavu a pak ho rozpárali tyčí, kterou mu nacpali do krku, a potom jeho tělo zapálili. Když Avrahamimu zavolala na mobil jeho nic netušící manželka, jeden z vrahů jí řekl: „Před pár minutami jsem vašeho muže zavraždil.“ V okně v prvním patře policejní stanice byl jeden z Palestinců vyfocen, jak jásajícímu davu dole nadšeně ukazuje své zakrvácené ruce. Potom dav vyhodil mrtvá těla z okna na zem a vláčel je po městě.

Tato událost měla drtivý dopad na izraelskou veřejnost, která ji právem přičítala palestinské samosprávě, jejíž personál neposkytl Izraelcům na svém území ochranu, ale naopak je bezdůvodně zatkl a dovolil davu, aby je na policejní stanici zavraždil.

Šin Bet lynč označila za „symbolický útok“, jehož pachatelé musí být až do konce života pronásledováni „stejně jako ti, kdo měli na svědomí masakr Izraelců na mnichovské olympiádě“. Pátrání po nich trvalo ještě mnoho měsíců a let.

Ještě důležitější však bylo, že řada izraelských představitelů považovala vraždu za zásadní zradu a důkaz, že cílem palestinské samosprávy, a tedy i Arafáta, není mír, ale konflikt. Od té chvíle jednali se samosprávou a Arafátem tak, že jsou „součástí problému“.

Po lynčování v Rámalláhu izraelská armáda výrazně vystupňovala užití síly. Častěji používala proti demonstrantům střelné zbraně. Zasahovala i proti palestinským policistům a vyhazovala v noci do vzduchu policejní stanice, když byly prázdné. Na konci roku 2000 bylo dvě stě sedmdesát šest mrtvých Palestinců.

Pro Ehuda Baraka představovalo krveprolití politickou katastrofu. Jeho postavení podryl už neúspěch v Camp Davidu a za povstání působil neukotveně a neschopně. Otevřeně a opakovaně vyčítal vše, co se dělo, Arafátovi, ale izraelská veřejnost ho o to víc považovala za neúspěšného politika, protože zpočátku palestinskému předákovi důvěřoval. A to, že stále trval na pokračování mírového procesu s Arafátem, způsobilo nebývale hluboký propad jeho popularity. Jeho blízcí spolupracovníci popisovali poslední měsíce jeho mandátu za hektické, nesoustředěné a bez jakékoli představy o dalším směřování. Vládní koalice se mu začala rozpadat a v prosinci byl Barak nucen vyhlásit volby na únor 2001.

Baraka v nich porazil muž, jehož provokace na Chrámové hoře intifádu vyvolala – Ariel Šaron.

Šaron byl téměř dvě desetiletí politickým vyvrhelem; od té doby, co zosnoval katastrofální invazi do Libanonu. V roce 1983 byl jako ministr obrany donucen podat demisi, ale jeho nedomyšlené vojenské dobrodružství – ztřeštěný plán proměny celého Blízkého východu – se s ním vleklo ještě osmnáct let a stálo život dvanáct set šestnáct lidí a více než pěti tisícům dalších přivodilo zranění, nemluvě o tisících mrtvých Libanoncích.

V té době proti němu protestovaly davy Izraelců, kteří ho nazývali vrahem a válečným zločincem. Spojené státy ho oficiálně bojkotovaly, a když byl v Americe, směli se s ním scházet jen níže postavení představitelé, a ještě jen u něj v hotelu a mimo pracovní dobu. Muže, který nikdy nezastaví na červenou, jak se zpívalo v jedné písni, pronásledoval řadu let despekt a nenávist veřejnosti, i když byl poslancem Knesetu nebo vládním ministrem.

Šaron však považoval politiku za ruské kolo. „Někdy jste nahoře, někdy dole,“ říkával. „Jenom nesmíte vystoupit.“ A začátkem roku 2001, kdy Izraelci zoufale toužili po silném vůdci, jenž by zastavil násilí, porazil Baraka rozdílem pětadvaceti procent.

Kontrast bylo vidět okamžitě. Poradci, kteří v premiérském úřadu zůstali i po odchodu Baraka, říkali, že se atmosféra hned zklidnila a stabilizovala. Šaron byl Barakův pravý opak – vřelý a pozorný k náladám i osobním návykům a dbal na to, aby všem prokazoval úctu. Byl od přírody podezíravý, ale jakmile dospěl k názoru, že může někomu důvěřovat, dával mu velkou svobodu.

Zároveň velmi prožíval, když při teroristickém útoku zahynuli Izraelci nebo Židé. „Vždycky když jsem mu přinesl zprávu o tom či onom sebevražedném útoku, viděl jsem, jak ho to zdrtilo,“ vzpomínal vojenský tajemník Joav Galant. „Dotýkalo se ho to velice osobně. Bral každé dítě, ženu nebo muže v Izraeli, kteří byli zavražděni v autobuse nebo nákupním středisku, jako by to byli jeho příbuzní nebo členové rodiny.“

Šaron znamenal zdánlivě jasnou cestu k ukončení násilí. „Vyzařovala z něj důvěra, že tuhle válku proti terorismu vyhrajeme,“ dodal Galant. „Jak řekl Napoleon, římské legie nepřekročily Rubikon, překročil ho Julius Caesar. Šaron byl opravdový vůdce a válku proti terorismu skutečně vedl.“

Hned po nástupu do premiérského křesla prohlásil, že dokud budou teroristické útoky pokračovat, žádná politická jednání se nebudou konat. Izrael se k jednacímu stolu vrátí, až nastane klid, řekl. Zároveň vyvíjel tlak na armádu a Šin Bet, aby stupňovaly operace. „Přemýšlejte jinak,“ vyzval velitele. „Choďte za mnou s kreativními nápady.“ Opakovaně jim připomínal své vlastní bouřlivé působení v Jednotce 101 v padesátých letech a to, jak Meir Dagan pod Šaronovým velením úspěšně pronásledoval teroristy v letech sedmdesátých.

Od začátku osmdesátých let, kdy dělal ministra obrany, měl Šaron o schopnostech armády své pochybnosti a podezříval ji, že „v průběhu let ztratila průbojnost“. Nedůvěřoval ani armádním důstojníkům, snad protože si pamatoval, jak sám lhal politikům, když nosil uniformu, a klamal své nadřízené, aby ho nechávali provádět operace. Teď, když byl premiérem, měl pocit, že se důstojníci bojí neúspěchu, a byl proto „přesvědčen, že mu nejvyšší velitelé lžou, aby nemuseli nést odpovědnost“, vysvětlil Galant.

Z Šin Bet měl Šaron naopak mnohem lepší dojem a nesmírně důvěřoval jejímu řediteli Avimu Dichterovi. Ve válce proti terorismu, což byl jeho hlavní a ze všech nejdůležitější úkol, se stále víc spoléhal právě na tuto organizaci a přiděloval jí víc operací a větší pravomoci.

Na začátku druhé intifády pobývalo značné množství lidí, kteří se podíleli na teroristických útocích v předchozím desetiletí, ve věznicích palestinské samosprávy. Když teroristické útoky v roce 1996 připravily o moc vládu Šimona Perese a přerušily mírový proces, Arafát si uvědomil, že musí držet nejvyšší představitele Hamásu a Islámského džihádu za mřížemi, alespoň dokud s Izraelci jedná. V šesti měsících po říjnu 2001 však nařídil jejich propuštění.

Armáda byla opět přesvědčena, že se Arafát snaží podněcovat další útoky proti Izraeli, zatímco Šin Bet věřila, že se jen zoufale pokouší neztratit podporu Palestinců ve prospěch Hamásu. Do té doby byly už za intifády zabity stovky Palestinců, ale izraelských vojáků a osadníků zahynula jen hrstka. Sebevražedné útoky Hamásu však začaly tyto počty vyrovnávat. „Čím víc sebevražedných atentátů bylo a čím byly úspěšnější, tím víc rostla podpora pro Hamás,“ řekl zástupce ředitele Šin Bet Juval Diskin.

Ztráta bratrů Awadalláhů a jejich archivu znamenala pro hnutí těžkou ránu, ale pod vedením šejcha Jásína se Hamás začal proměňovat. A při tom stále častěji prováděl sebevražedné útoky na izraelské civilisty.

Osmnáctého května 2001 přišel člen Hamásu v dlouhém tmavomodrém kabátě ke stanovišti osobních prohlídek před nákupním střediskem Ha-Šaron u města Netanja. Vzbudil podezření ochranky, takže ho nepustila dovnitř, a on se odpálil a zabil pět lidí kolem sebe. Prvního června zabil jiný sebevražedný atentátník jednadvacet mladých lidí, většinou čerstvých přistěhovalců z Ruska, ve frontě před diskotékou na telavivské pláži. Majitel podniku Šlomo Kohen, který měl za sebou vojenskou službu u námořního komanda, řekl se zoufalstvím v očích, že „to bylo to nejstrašnější, co v životě viděl“.

Začátkem listopadu útočili sebevražední atentátníci v izraelských ulicích skoro každý týden a někdy i každých pár dní. Prvního prosince zabili tři útočníci jedenáct lidí na pěší zóně v ulici Ben Jehudy v Jeruzalémě, na témže místě, kde v roce 1997 došlo k atentátu, který vedl k pokusu o vraždu Chálida Mišála. Následující den se vyhodil do vzduchu muž z Náblusu v autobuse v Haifě a zabil patnáct lidí a čtyři další zranil. „Máme co dělat s totální ofenzivou,“ prohlásil policejní velitel Severního okrsku, když přišel na místo činu.

Tato ofenziva neustávala. Jen v březnu 2002 zahynulo při sebevražedných atentátech sto třicet osm mužů, žen a dětí a dalších šest set osmdesát tři utrpělo zranění. K nejpříšernějšímu útoku došlo o svátku Pesach v přízemí Park Hotelu v Netanji, kde se konala sváteční večeře seder pro dvě stě padesát sociálně slabších obyvatel města. Do sálu vstoupil sebevražedný útočník převlečený za ortodoxní židovku a odpálil se. Zabil třicet lidí – nejmladšímu bylo dvacet a nejstaršímu devadesát – a zranil dalších sto čtyřicet tři.

Byl tam i George Jacobovitz, který jako maďarský Žid přežil nacistický tábor smrti, a jeho žena Anna, také z Maďarska, jež rovněž přežila holokaust. Oslavovali Pesach na sederové hostině s Andrejem Friedem, Anniným synem z předchozího manželství, a jeho ženou Edit. Zahynuli všichni čtyři.

Podle ředitele Šin Bet Aviho Dichtera byl rok 2002 „nejhorším rokem z hlediska teroristických útoků od vzniku státu“.

Náčelník hlavního štábu Mofaz vzpomínal: „Bylo to celonárodní trauma. Přineslo ztráty na životech, poškodilo národní bezpečnost a narušilo hospodářství. Nepřijížděli žádní turisté, lidé se báli chodit do nákupních středisek, báli se jít do restaurace a nejezdili autobusem.“

Izraelské zpravodajské služby už sebevražedné atentátníky zažily, ale „neuvědomili jsme si, že by jich mohlo být tak obrovské množství“, řekl generálmajor Jicchak Ben-Jisrael, velitel Správy vývoje zbraní a technologické infrastruktury (hebrejsky Mafat) při izraelském ministerstvu obrany. „I když jsme pak už pochopili, že je to největší hrozba, nenacházeli jsme řešení ani v bojové doktríně, ani ve výzbroji. Co můžete dělat proti sebevrahovi, který už obchází po ulicích a hledá, kde by se odpálil?“

Terorismus obecně a zejména sebevražedné útoky vyvolávaly v Šin Bet i armádě zvláštní a frustrující situaci. „Jednoznačně převládal pocit bezmoci,“ vysvětlil tehdejší šéf armádního Ředitelství plánování generálmajor Giora Ejland. „Frustrace byla obrovská. Byli jsme pod velkým tlakem, abychom něco dělali, jak shora (od armádního velení a politického vedení), tak zdola (od důstojníků a vojáků v terénu). Zastavovali vás sousedi, příbuzní i lidé na ulici a ptali se, ,kde jste, vojenští velitelé? Máte rozpočet ve výši padesáti miliard šekelů, co s těmi penězi děláte? Co děláte celý den?‘“

Jelikož neexistovala žádná širší strategie, jak na sebevražednou ofenzivu reagovat, Šin Bet jen dál dělala to, co vždycky – vraždila osoby, které terorismus podněcovaly a organizovaly.

Během prvního roku intifády se údery prováděly namátkově a bezcílně. K prvnímu došlo brzy po vypuknutí intifády, kdy Šin Bet zjistila, že za mnoha střeleckými útoky na silnicích Západního břehu a v jeruzalémské čtvrti Gilo stojí člen Fatahu jménem Husajn Abajat.

Po lynči v Rámalláhu byly všechny oblasti ovládané palestinskou samosprávou označeny za nepřátelské území, kde je třeba zasahovat nesmírně opatrně a s podporou početných armádních sil. Kdyby však Šin Bet s takovou jednotkou přišla zatknout nebo zabít Abajata, měl by dost času uprchnout do úkrytu. Izraelci proto usoudili, že je možné ho dostat pouze kombinovanou operací komanda v převleku a útoku ze vzduchu.

Operace byla přidělena leteckému komandu Ledňáček (hebrejsky Šaldag), které označovalo cíle laserem daleko za nepřátelskou linií. Vybráno bylo proto, že v té době bylo jedinou volnou jednotkou, která měla výcvik k zásahům v těsné spolupráci s letectvem.

Devátého listopadu 2000 spatřil jeden palestinský spolupracovník Šin Bet Abajata, jak nastupuje do svého černého mercedesu a odjíždí s několika svými muži z vesnice Beit Sáhúr u Betléma. Agent, který Palestince doprovázel, byl v kontaktu se Spojeným velitelstvím a to zase s letectvem i pozemními jednotkami. Ledňáčci vůz označili laserem dvěma sestavám vrtulníků Apache, které je sledovaly zpovzdálí. Auto zastavilo u jednoho domu a kolem něj se shlukl dav lidí. „Čekali jsme pár minut, dokud se znovu nerozjelo a nevzdálilo od těch lidí,“ řekl zástupce velitele letky Apache. „Pak jsme vypálili dvě střely – já jednu a druhou velitel letky, který letěl v čele formace. Obě zasáhly cíl. Do té doby jsme prováděli takové úkoly jenom v Libanonu. Byl to zvláštní pocit (zasahovat na území ovládaném Izraelem).“

Zabití Abajata bylo prvním leteckým cíleným atentátem na obsazených územích. Bylo neobvyklé i proto, že Šin Bet většinou dávala přednost nenápadným útokům – takovým, kde nebylo na očích nasazení izraelské armády, které mírová smlouva z roku 1994 zakazovala. Teď ale přicházely rozkazy útočit na konkrétní cíle na palestinských územích, ať už s armádou, nebo bez ní.

Patřil k nim i Ijád Haradán, velitel Islámského džihádu v oblasti Džanínu. Pátého dubna 2001 zvedl sluchátko v telefonní budce, kterou obvykle používal (mnozí teroristé věděli, že jim Izraelci odposlouchávají mobily, a proto se uchylovali do telefonních budek) v centru Džanínu, v které zazvonil telefon. Místo hovoru, který čekal, však budka okamžitě vybuchla a na místě ho zabila. Bombu tam večer předtím nastražila jednotka Ptáků. Oblast sledovaly dva bezpilotní letouny, a když byl Haradánův hlas v telefonu identifikován, dalo Spojené velitelství signál k aktivaci výbušného zařízení. Při další podobné operaci byl sedmadvacátého června zabit také Usáma al-Džawábra, člen Brigád mučedníků al-Aqsá v Náblusu.

Šin Bet se snažila nejrůznějšími nenápadnými metodami zlikvidovat i generálního tajemníka Lidové fronty pro osvobození Palestiny Abú Alího Mustafu – otrávením, nastraženou bombou v mobilu nebo automobilu tak, aby to vypadalo, že omylem explodovaly výbušniny, které Mustafá převážel. Když ale tyto plány selhaly, Šin Bet se vzdala záměru být diskrétní. Sedmadvacátého srpna vypálil vrtulník Apache několik střel oknem do Mustafovy kanceláře v Rámalláhu. Izrael tvrdil, že se rozhodl Mustafu zlikvidovat „ne proto, že byl politickým vůdcem, ale navzdory tomu“. Podle Izraelců se osobně podílel na terorismu.

Izraelský atentát na Mustafu však sebevražedné útoky ani trochu neutlumil. Pro Palestince navíc Izraelci překročili rudou čáru. „Rád bych Izraeli připomněl dobu začátkem sedmdesátých let,“ prohlásil jeden z předáků Lidové fronty. „Musíme reagovat tak, abychom Izraelce odradili od dalších atentátů na palestinské vůdce.“ V odvetě o dva měsíce později, sedmnáctého října, členové Lidové fronty v hotelu Hyatt v Jeruzalémě zavraždili ministra Šaronovy vlády a bývalého generála Rechavama Zeeviho, který měl krajně nacionalistické názory.

Zeevi byl obdivovaný prominentní politik a dobrý přítel Šarona z dob, kdy spolu byli v armádě. Po pravdě řečeno, žádný z cílených atentátů ani další vojenské operace Izraele nedosáhly ničeho jiného, než že zabily čtyři sta padesát čtyři Palestince a tisíce dalších zranily a způsobily další pokračování krvavého a asymetrického konfliktu, v němž zahynuli další Izraelci.

Šaronovo zklamání z neschopnosti vojenského resortu se ještě prohloubilo. Jednou ráno vedoucí premiérského úřadu a jeho pravá ruka Dov Weissglass vyzval ředitele zpravodajského oddělení Šin Bet Baraka Ben-Cura, aby se s ním sešel na neobvyklém místě – u vchodu do mezinárodního finančního obchodního centra jedné telavivské banky.

Weissglass zařídil propustku do tamějšího operačního střediska. Postavil Ben-Cura doprostřed velké místnosti s blikajícími obrazovkami, které zaznamenávaly tok peněz z Izraele i do něj jako kyslík ekonomiky země.

„Co slyšíte, Ben-Cure?“ zeptal se Weissglass po dlouhé minutě mlčení.

Ben-Cur byl zmaten. „Nic,“ odpověděl. „Neslyším vůbec nic.“

„Přesně tak. Není co slyšet. Nic se neděje. Zahraniční investoři nepřicházejí, protože se bojí, že se jim něco stane, a nepřinášejí žádné peníze, protože se neví, co bude zítra. Jestli něco neuděláte – vy, Šin Bet, armáda, letectvo – pak kromě prolité krve, zármutku, truchlení a strašlivého smutku bude zemi hrozit i hospodářský krach.“

Šin Bet pochopila. Když nefungují izolované atentáty – a to nefungovaly – organizace potřebuje nějakou širší strategii, aby omezila schopnosti Hamásu a ostatních teroristických organizací, které používaly sebevražedné útočníky. Třebaže zpravodajci většinou dávají přednost zatčení nepřítele, jeden z agentů Šin Bet bezpečnostnímu kabinetu řekl, že pokud nemají kontrolu nad nějakým územím, nepřipadá zatýkání v úvahu. „Jste prokurátor i obhájce, soudce i kat zároveň.“ Nikdo nesnil o naprostém vítězství, a dokonce ani netušil, jak by mohlo vypadat, ale všichni usilovali o nějakou rozumnou bezpečnostní situaci, která by občanům Izraele zajistila relativně klidný život. A tak ředitel Šin Bet Avi Dichter předložil na řadě schůzek koncem roku 2001 Šaronovi a vládě novou strategii. Ministři zpočátku váhali, ale na poradě po hrůzném teroristickém útoku na autobus v Haifě, při němž zahynulo patnáct cestujících, Šaron Dichterovi pošeptal: „Jděte do toho. Všechny je pozabíjejte.“

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

„VÍC SEBEVRAŽEDNÝCH ATENTÁTNÍKŮ NEŽ VEST S V ÝBUŠNINAMI“

Až do konce roku 2001 se Šin Bet omezovala na útoky na takzvané „tikající časované bomby“, tedy osoby, které útok buď plánují, nebo se ho chystají spáchat, anebo se ho osobně účastní, tedy například na velitele, člověka, jenž atentátníka naverboval, anebo na výrobce bomb. Tento přístup měl však řadu problémů. Prvním bylo určit cíl mezi zdánlivě nekonečným množstvím dobrovolníků. „Máme víc sebevražedných útočníků než vest s výbušninami,“ chvástal se mluvčí Hamásu. Tito Palestinci nezapadali do žádného vzorce – byli mladí i staří, vzdělaní i negramotní, takoví, co neměli co ztratit, i otcové početných rodin. Nejprve šlo jen o dospělé muže, ale později začali předáci Hamásu vybízet k sebeobětování i ženy a děti.

Navíc i když byl útočník identifikován, neznamenalo to automaticky, že se útok nestane. Ti, kdo měli teroristy v hledáčku, tedy důstojníci, tlumočníci, zpravodajští analytici i technici, mohli sledovat, jak se útok vyvíjí, až skoro do samotného výbuchu. Ale nedokázali ho zastavit, protože Izraelci nemohli na nepřátelsky naladěném území ovládaném Palestinci útočit. A v okamžiku, kdy atentátník vstoupil do Izraele, bylo už většinou pozdě.

V této době se několik důstojníků a sledovačů nervově zhroutilo. Jeden zjistil v květnu 2001 plánovaný útok v nákupním středisku v Netanji a aktivoval celý systém ve snaze atentátu zabránit. Útočník přesto pronikl na izraelské území a nepodařilo se ho najít, dokud nezabil pět civilistů i sebe. „Taková důstojnice sedí na svém místě a pláče a televizní obrazovky vidí, jak odvážejí mrtvá těla,“ poznamenal ředitel Šin Bet Dichter. „Ale pak přijde další poplach a ona si musí utřít slzy a pustit se zase do práce.“

Jelikož se nedařilo vypátrat jednotlivé atentátníky, Dichter se rozhodl zaměřit na něco jiného. Od konce roku 2001 začal Izrael útočit na „tikající infrastrukturu“, která za atentáty stála. Člověk, který se odpálil nebo nastražil bombu či zmáčkl spoušť, byl většinou až posledním článkem dlouhého řetězu. Byli zde však lidé, kteří ho najali, sháněli zbraně anebo dělali kurýry, ale i takoví, kteří pečovali o bezpečné domy a pašovali peníze – celá organizace, kterou řídili velitelé regionálních buněk, a nad nimi hlavní vojenští velitelé a ještě nad nimi političtí vůdci organizace.

Ti všichni se stali cíli. Potenciální rozsudek smrti visel nad hlavou všech aktivních členů vojenského křídla Hamásu, tedy Brigád Izzuddína al-Qassáma i palestinského Islámského džihádu. „Brzy jim došlo, že útok hrozí každičkému z nich, počínaje regionálním operačním důstojníkem a konče taxíkářem či kameramanem, který před útokem natáčí s atentátníkem video na rozloučenou,“ řekl Jicchak Ilan, vyšší důstojník Šin Bet a později náměstek ředitele.

Likvidovat sebevražedné útočníky nepřinášelo výsledky, protože byli postradatelní a snadno nahraditelní – nikoli však lidé, kteří je připravovali, organizovali a vysílali do akce. A ti také většinou vůbec netoužili stát se mučedníky jako lidé, které najímali. Izraelští zpravodajci dospěli k názoru, že na organizování sebevražedných útoků se aktivně podílí necelých tři sta osob a nanejvýš pět set aktivních členů všech teroristických skupin dohromady.

Ne všichni museli být zabiti. „Terorismus je sud, který má dno,“ vysvětlil Dichter Výboru Knesetu pro zahraniční otázky a obranu.

„Není třeba dostat i toho nejposlednějšího teroristu, aby byl terorismus vymýcen. Stačí jejich kritické množství a celé soukolí se zastaví.“ Správa vývoje zbraní a technologické infrastruktury vyvinula matematický model, jenž v Hamásu určoval objem „nadbytečnosti“ či rezervního personálu. Výsledek ukázal, že zhroucení celého aparátu způsobí likvidace dvaceti až pětadvaceti procent. „Jednoduchým příkladem je automobil,“ řekl vedoucí oddělení Ben-Jisrael:

„Automobil má zásadní součástky a dává se od začátku dohromady s určitou mírou nadbytečnosti. Máte náhradní pneumatiku, ale ne stovku pneumatik. Když jedete a bum! – píchnete –, tak pneumatiku vyměníte. Jedete dál a zase bum! – píchnete znovu. Můžete jet dál? Spíš ne. Proč vám nedávají víc náhradních pneumatik? Protože zabírají místo a taky něco váží. I nadbytečnost má svou optimální mez.

Předpokládejme, že chceme auto zastavit, tak se mu postavíme do cesty a začneme střílet. Jednou vystřelíme, zcela naslepo. Pojede auto, nebo ne? Záleží na tom, kam dostalo zásah. Kulka může zasáhnout blatník nebo rádio. To auto nezastaví. Střelba ale pokračuje. Pojede auto, nebo ne? Je jasné, že v určité chvíli se zastaví, i když jeho velká část zasažena nebyla. Proč? Protože jste zasáhli jednu z jeho kritických částí. A přesně to je náš model.“

Ty zavražděné samozřejmě rychle nahradili další v pořadí, ale časem řady doplňovali stále mladší lidé, jejich průměrný věk klesal a s ním i jejich zkušenosti. Jicchak Ilan k tomu poznamenal: „Jednou, když k výslechu přivedli velitele Islámského džihádu v Džanínu, kterého jsme náhodou zadrželi, a ne zabili, jsem s potěšením zjistil, že je mu devatenáct. Došlo mi, že vyhráváme a zlikvidovali jsme celý řetězec osob, které stály nad ním.“

Teď, když tedy vznikla koherentní strategie, musela Šin Bet vymyslet, jak cíle najít a zabít je. Informovala proto premiéra Šarona, že když nyní musí uvažovat o tolika cílených atentátech, bude k tomu potřebovat všechny relevantní zdroje Státu Izrael.

Palestinci na obsazených územích si už dávno zvykli vídat nad sebou bzučící bezpilotní letouny. „Létaly tam pořád,“ řekl tehdejší zástupce náčelníka hlavního štábu Moše Jaalon. Shromažďovaly informace kamerami s vysokým rozlišením. „Tak jako existuje slunce a měsíc, tak běžné bylo slyšet a vidět bezpilotní stroje,“ konstatoval Jaalon.

Většina arabských i izraelských civilistů však neměla ani tušení, jak bezpilotní technologie pokročila během těch několika desetiletí, co ji Izrael používal. Touto dobou byly letouny větší, mohly zůstat ve vzduchu déle (až osmačtyřicet hodin) a byly vybaveny vyspělejším optickým zařízením a těžším nákladem – přesnými střelami o váze až jedné tuny.

Při jednom cvičení v srpnu 2001, které simulovalo boj v Sýrii, si armáda uvědomila, že umí účinně bojovat i proti tehdejší nejnaléhavější vojenské hrozbě, syrskému arsenálu tisíců tanků, jen s použitím bezpilotních letadel. „Měli jsme víc bomb, než bylo na Blízkém východě cílů,“ shrnul to Jaalon.

Stejně jako USA při operaci Pouštní bouře a na Balkáně mohl Izrael vést válku z dálky. Schopnosti Izraele však byly mnohem vyspělejší než ty americké. Jeho armáda měla nejen přesné zbraně jako naváděné střely a rakety, ale i letouny, které se mohou přiblížit těsně k cíli a s vysokou pravděpodobností ho trefit, protože bezpilotní stroje se pohybujícímu se cíli přizpůsobují za letu.

Armáda a letectvo by raději své schopnosti tajily až do nějaké totální války. Když ale armáda protestovala proti Šaronovu požadavku používat bezpilotní letouny proti lidským cílům, a odhalit tak armádní schopnosti Palestincům, premiér bouchl pěstí do stolu. „Rozhodl, že tento zbrojní systém nebude odpočívat ve skladu a čekat na válku, pro kterou byl vyroben a která se nekoná, ale bude se využívat proti současnému nepříteli,“ uvedl generál Joav Galant.

A tak letectvo zřídilo speciální jednotku, která měla bezpilotní letouny modifikovat z hlediska munice i zaměřovací technologie. Identifikovat syrský tank na bojišti je něco jiného než sledovat muže na oslu, který se snaží vyhnout izraelským vrahům, a zničení obrněného vozidla zase vyžaduje jinou střelu, než jaká má zabít dva lidi a nezdemolovat při tom celý blok městských domů. Letectvo rozhodlo, že bude používat válečnou hlavici, která rozprašuje stovky třímilimetrových wolframových úlomků schopných roztrhnout i tenký kovový nebo cementový kvádr, ale díky své hustotě ne do větší šířky než 18 metrů v průměru.

S náležitými zbraněmi od armády teď Šin Bet potřebovala i její zpravodajství. Šaron nařídil Amanu, jenž byl několikrát větší než Šin Bet, a Mosadu, jehož vztahy s Šin Bet byly přinejlepším nerovnoměrné, aby byly Šin Bet k dispozici tak dlouho, jak bude zpravodajská služba potřebovat.

Největší změna postihla zpravodajskou Jednotku 8200 Amanu. Dříve měla na starosti pouze nepřátele Izraele v zahraničí, především v Sýrii. Teď se ale řada jejích výkonných antén, sledovacích zařízení i dekódovacích a hackovacích oddělení zaměřila na válku proti sebevražednému terorismu. Jedna z jejích odposlouchávacích základen Turban, která na počátku mírového procesu neměla daleko ke zrušení, se teď proměnila a byla plně k dispozici Šin Bet. Stala se z ní největší základna Jednotky 8200 a v podstatě i produkční linka cílených útoků.

Aman a letectvo také umožnily své letce pozorovacích letounů – a později i špionážním satelitům, které Izrael vypustil na oběžnou dráhu –, aby pracovala pro Šin Bet. Letka, která původně vznikla proto, aby dodávala informace v reálném čase bojujícím jednotkám, teď měla na starosti pozorování cílů během operací. „Díky těmto vizuálním informacím zůstalo naživu velmi mnoho izraelských občanů a naopak velmi mnoho teroristů díky nim o život přišlo,“ řekl Jicchak Ilan.

Výsledkem toho všeho byla „zpravodajská fúze“, jak se vyjádřil Moše Jaalon, „a šlo o mnohem víc než jen začleňování materiálu.“ Když si k jednomu stolu ve zpravodajském velitelství sedli všichni lidé ze všech organizací, vzešlo z toho větší množství informací. „Člen Jednotky 8200, jehož úkolem je sledovat telefonní hovory nepřítele, a nepracuje tudíž s hebrejštinou, ale s arabštinou, třeba zaslechne nějakého důstojníka Šin Bet, jak mluví arabsky s palestinským zdrojem, a připojí svou vlastní otázku,“ vysvětlil Dichter. „A hlídka pak hlásí, že padouch vešel do krámu s potravinami Abú Hasana, a vyvstane otázka, kdo vlastně ten Abú Hasan je a jestli by se v počítači neměl také označit barevně jako padouch, a tak dále. Takhle se během operací ze Spojeného velitelství stalo místo, kde se generovalo obrovské množství informací.“

Zvlášť důležitou roli hrály počítačové technologie v reálném čase, protože cíle už věděly svoje a pečlivě se vrahům vyhýbaly. Rychle se přemisťovaly, měnily auta a někdy na sobě měly i různé převleky.

„Skladovací doba cíle“ – tak se říkalo době, během které bylo možné konkrétní cíl identifikovat a zaútočit na něj. Byla stále kratší; nikdy ne víc než dvě hodiny a často jen několik minut. Úspěšný atentát na takto rychle se pohybující cíle mohl umožnit jen velmi rychlý přenos dat.

Mimo Spojené velitelství měl protiteroristický systém cílených atentátů tisíce účastníků – důstojníků v terénu, systémových analytiků, maskovaných vojáků pěchoty, kteří prováděli sledování, operátorů pozorovacích bezpilotních letounů, operátorů vraždících bezpilotních strojů, tlumočníků, expertů na výbušniny a odstřelovačů.

Tento velmi rozsáhlý a komplexní systém měl jasnou a striktní hierarchii – nad všemi stála Šin Bet a všechno řídila. Jeden její interní dokument konstatoval: „Všeobecná bezpečnostní služba (oficiální název Šin Bet) je kromě jiného odpovědná za bezpečnost státu už ze zákona o této organizaci… Jedním ze způsobů, jak tohoto cíle dosáhnout, je zabránit a předcházet teroristickým útokům preventivními údery na cíl.“

Cílený útok obvykle začínal tím, že agenti v terénu shromáždili informace a označili terč. Většinou jím byl nějaký přední představitel teroristické organizace – „někdo, kdo si zasluhuje lístek na vlak k eliminaci,“ jak se vyjádřil Dichter – anebo jiný muž, do něhož se vyplatilo investovat prostředky k likvidaci. O cíli se vytvořila složka, byla předána náměstkovi ředitele a ten pak rozhodl, jestli jde o vhodného kandidáta na likvidaci. Pokud atentát podpořil náměstek ředitele i sám ředitel, byla žádost o souhlas se zabitím předložena premiérovi. Když jej premiér udělil, dostala oddělení, jež měla na starost příslušnou zeměpisnou oblast a teroristickou organizaci, příkaz věnovat zvláštní pozornost informacím, které útok umožní. Byly to jiné informace než o tom, co cíl plánuje nebo jaké má komplice. Omezovaly se výhradně na fakta, která by umožnila určit, zda je útok „operačně proveditelný“, a musely se shromažďovat čtyřiadvacet hodin denně. Jakmile se naskytla příležitost úder provést, opět byl požádán premiér, aby ho v této konkrétní chvíli povolil. Jakmile svůj souhlas udělil, operační ředitelství hlavního štábu armády určilo „orgán, jenž útok provede, a jakou metodou a typem munice“. Když celý plán schválil náčelník hlavního štábu, potřebovalo Spojené velitelství ještě pozitivní identifikaci cíle alespoň ze dvou různých zdrojů; to bylo stadium zaměření.

Pak byla štafeta předána „vykonavateli“, většinou letectvu.

Z hlediska schématu nebyla značná část nového systému atentátů vlastně vůbec nová – zpravodajci shromažďovali informace, premiér schvaloval a síly v terénu prováděly útoky stejně jako v sedmdesátých a osmdesátých letech v Evropě a Libanonu. Byly tu však významné rozdíly. Jeden zkušený zpravodajský důstojník v této souvislosti parafrázoval Marshalla McLuhana, „důležité je rozšíření“, tedy že užití vyspělé technologie vytvořilo zcela novou realitu. Zapojení všech zpravodajských organizací, nejlepšího komunikačního vybavení a počítačů na světě a nejvyspělejší vojenské technologie počet atentátů prudce zvýšilo, protože systém je mohl provádět zároveň. Do té doby „trvalo Mosadu řadu měsíců, ba i roků naplánovat a uskutečnit jeden útok“, upozornil jeden důstojník Šin Bet. Ale teď „jsme mohli ze Spojeného velitelství provést čtyři až pět denně.“

Při operacích řízených ze Spojeného velitelství bylo v roce 2000 zabito čtyřiadvacet lidí, v roce 2001 čtyřiaosmdesát, v roce 2002 sto a jeden člověk a o rok později sto třicet pět lidí. Na rozdíl od sporadických atentátů Mosadu v zahraničí už Izrael nemohl popírat – alespoň ne důvěryhodně –, že za atentáty stojí.

„Nemohli jsme tvrdit, že tyto operace provedla třeba vláda Finska,“ uvedl ředitel výzkumného oddělení Amanu brigádní generál Josi Kuperwasser. Byly tu i hmatatelné důkazy – Palestinci nasbírali řadu raket, které kvůli technickému selhání nevybuchly, a na těch bylo hebrejské slovo michcholit („štěteček“), označení varianty protitankové střely Michchol („štětec“), která se užívala proti živým cílům.

Také kritika cílených atentátů v Izraeli i zahraničí vedla k nutnosti každý z nich odůvodnit a zveřejnit podrobnosti o činnosti obětí, které Izraeli poskytovaly pádný důvod k reakci. To, co bylo kdysi považováno za velmi kompromitující, tedy přiznat odpovědnost za vraždu, se nakonec postupně stalo oficiální politikou.

„Snažit se dál vyhýbat odpovědnosti by bylo směšné,“ vysvětlil Dov Weissglass. „Už pár minut po útoku vybírali Palestinci ze zasaženého auta zlomky střely s názvem izraelské firmy. Navíc jsme chtěli dosáhnout odstrašujícího účinku. Nad Gazou to jen bzučelo, všemi směry létaly tisíce letounů. Neměli tam ani minutu klidu. Obyvatelé Gazy dospěli do situace, kdy jim všechno, co obsahovalo elektronické záření, od mobilu až po topinkovač, připadalo jako zařízení, které může přilákat izraelskou raketu. Vládla tam naprostá panika.“

Armáda začala po každém útoku vydávat prohlášení a Šin Bet, která až do vypuknutí intifády velice nerada komunikovala s médii, jim poskytovala výňatky z příkazu k likvidaci – jakési shrnutí činů zabitého muže. Izrael proměňoval svou komunikační politiku od základů a v podstatě vedl propagandistickou válku.

Vysvětlování, či dokonce zdůrazňování toho, co bylo dlouhá léta státní tajemství, vyžadovalo nový jazyk a nové eufemismy. Například slovo „intifáda“, které má přídech lidového povstání, nahradila „válka sebevražedných atentátníků“. Smrti nevinných civilistů při cíleném atentátu se začalo říkat „nezek agavi“, bezděčná škoda či újma, a časem se vžil akronym obou slov „naza“.

„Slova jako ,atentát‘, ,likvidace‘, ,zabití‘, nebo snad dokonce ,vražda‘, byla příliš nepříjemná, a tak se nehodila,“ vysvětlil jeden vysoký představitel premiérského úřadu. „Proto jsme hledali výrazy, které jsou neemociální a sterilní a vyjadřují zlo, jemuž jsme se snažili předejít tím, že jsme dělali, co jsme dělali.“ Zpočátku se používalo „paamon“, což znamená „zvon“, ale je to také akronym „preventivní akce“, ale to nebylo dost působivé. Pak bylo zamítnuto několik dalších návrhů, včetně krycích názvů, které dlouho používali zpravodajci, jako třeba „negativní ošetření“. Nakonec zvolili „sikul memukad“, hebrejský termín pro „cílené preventivní odstranění“. V hebrejštině zní jaksi technicky a čistě a vyjadřuje vše, co chtěl obranný resort vnějšímu světu sdělit.

I když tyto eufemismy byly možná užitečné pro public relations, nebylo jasné, zda je nové otevřené izraelské tažení – ať už „vraždy“, nebo „cílené preventivní akce“ – vlastně legální.

Jistě nikoho nepřekvapí, že některé rodiny zabitých Palestinců a obětí „bezděčných škod“ si to nemyslely. Obracely se s prosbou o pomoc na lidskoprávní organizace a zkušené liberální levicové izraelské advokáty a ti podávali stížnosti k Nejvyššímu soudu a požadovali vyšetření a trestní stíhání odpovědných osob nebo alespoň zákaz cílených atentátů a vydání nařízení, aby v izraelsko-palestinském konfliktu platila jen běžná bezpečnostní legislativa.

Proti nové politice neprotestovaly jen cíle. Například ředitel Amanu generálmajor Aharon Zeevi-Farkaš sice v podstatě nic nenamítal proti atentátům obecně, ale domníval se, že jsou nebezpečně krátkozraké.

„Vláda zkoumala každé rozhodnutí, úvahu či zmínku o nějakém subjektu výhradně z hlediska politiky cílených atentátů,“ upozornil. „Najednou se musela o všem radit nejprve s Šin Bet, která nahromadila obrovskou moc. Považoval jsem to za problematické.“

S tím překvapivě souhlasil i předchozí ředitel Šin Bet Ami Ajalon, jehož zásadní přestavba zpravodajského a operačního systému nový program cílených atentátů umožnila. Namítal, že Šin Bet zabíjí lidi bez předchozího zvážení relevantního politického a mezinárodního dění a nechápe, kdy může takový atentát plameny konfliktu utlumit a kdy naopak rozdmýchat.

Například jedenatřicátého července 2001 vypálily armádní bezpilotní letouny několik střel na kancelář Džamála Mansúra, člena politického křídla Hamásu, který zároveň studoval na univerzitě Al-Nadžáh v Náblusu a dělal ředitele jednoho palestinského výzkumného institutu.

Byl zabit a s ním i jeden jeho spolupracovník a šest dalších palestinských civilistů, včetně dvou dětí. Mluvčí armády v prohlášení uvedl, že to sice byla politická a mediální osobnost, ale podílel se na terorismu a organizoval sebevražedné útoky. Ami Ajalon zavolal na velitelství Šin Bet a zeptal se vysokého představitele u telefonu, jestli tam u nich náhodou nezešíleli. „Vždyť tenhle člověk zrovna před dvěma týdny veřejně prohlásil, že podporuje ukončení teroristických útoků a že by měl dostat šanci mírový proces!“ řekl mu.

Činitel odpověděl, že o takovém prohlášení nevědí. „Jak to, že to nevíte?“ burácel Ajalon. „Vždyť bylo ve všech palestinských novinách! Ví to celý svět!“

Dalším atentátem, s nímž Ajalon nesouhlasil, byl na Ráida Karmího, jednoho z velitelů ozbrojených milicí Tanzím, které byly součástí hnutí Fatah. Jednotka začala provádět teroristické útoky a likvidace Karmího měla stále víc důvodů kvůli vraždám izraelských obchodníků, osadníků a vojáků na obsazených územích. Karmí už několik pokusů o atentát přežil a při své činnosti si dával mimořádný pozor.

Nakonec však Šin Bet přece jen objevila jeho slabinu. Karmí každé odpoledne navštěvoval svou milenku, manželku jednoho svého podřízeného, a vždycky chodil stejnou cestou kolem zdi nábluského hřbitova. Vždycky se podél ní sunul kvůli obavám, že se mu nad hlavou vznáší bezpilotní letoun. Jednou v noci agenti Ptáků vyměnili ve zdi na Karmího trase jeden kámen za jiný, který byl naplněn velmi výbušným materiálem. Když druhý den Karmí opět mířil na dostaveníčko s milenkou, bombu dálkově odpálili a muže na místě zabili.

Ajalon nepochyboval, že se Karmí podílel na teroristických atentátech, ale tvrdil, že načasování útoku – uprostřed intenzivní americké iniciativy, která měla přinést klid zbraní, jejž podpořil i Arafát – bylo chybné a vlastně i nezákonné. „Existují určitá válečná pravidla, která mají umožnit ukončení válek a zajistit, aby je nikdo nestupňoval. Jsou proto zakázané válečné činy, když je jasné, že konec konfliktu jen oddálí.“ Ajalon tvrdil, že Fatah po zabití Karmího teroristickou činnost zesílil, a dokonce začal provádět i sebevražedné útoky.

Ředitel Šin Bet Dichter Ajalonovi vytkl, že nezná informace, podle nichž se Karmí podílel na plánování útoků a on ani Arafát nikdy neměli v úmyslu terorismus zastavit. Když Ajalon nenašel žádného ochotného posluchače v Šin Bet, zavolal ministrovi obrany Šaronovy vlády, Binjaminovi „Fuádovi“ Ben-Eliezerovi a hlasitě ho pokáral: „Na návštěvu má přijet (americký ministr zahraničí Colin) Powell a Arafát hledá příležitost k obnově mírového procesu. Vydal rozkaz všem svým jednotkám, že teroristické útoky zakazuje.“ Ajalon tak citoval aktuální informace, že Arafátův příkaz ovlivnil interní debatu ve Fatahu, které se zúčastnil i Karmí. „Tak proč ho Šin Bet chtěla zabít? Proč bylo nutné zabíjet jednoho z Arafátových mužů přesně v tuhle chvíli? Jen proto, že byla operační příležitost?“

Ben-Eliezer mu podle Ajalonových slov odpověděl: „Co ode mě chcete? To ten bláznivý Dichter!“ Ajalon namítl: „To vy jste ministr obrany, ne Dichter. Je to vaše odpovědnost, ne jeho.“

„Říkám tomu banalita zla,“ vypůjčil si Ajalon později poznatek Hannah Arendtové o tom, co se stane, když se obyčejní lidé ocitnou v mravně zkažené situaci, která povzbuzuje jejich konformitu. „Na zabíjení si zvyknete. Lidský život se promění v něco obyčejného, co si můžete lehce vzít. Čtvrt hodiny či dvacet minut přemýšlíte, koho zabít. Pak dva tři dny o tom, jak ho zabít. Zabýváte se taktikou, nikoli důsledky.“

Izraelci možná morální důsledky nového programu důkladně nezvažovali, ale zato dobře věděli, že musí poskytnout právní ochranu důstojníkům a jejich podřízeným, jimž by mohlo později hrozit trestní stíhání, ať už v Izraeli, nebo v zahraničí. Začátkem prosince 2000 si náčelník hlavního štábu Šaul Mofaz zavolal do své kanceláře generálního vojenského prokurátora, generálmajora Menachema Finkelštejna.

„Předpokládám, že víte, že Izrael někdy uplatňuje politiku ,negativního ošetření‘,“ řekl mu. „Je v současné právní situaci přípustné, aby Izrael veřejně zabíjel určité osoby, které se podílejí na terorismu? Je to zákonné, nebo nezákonné?“

Finkelštejn byl ohromen. „Uvědomujete si, na co se mě ptáte, pane náčelníku?“ zeptal se ho. „Generální vojenský prokurátor vám má říct, kdy můžete zabíjet lidi bez řádného soudu?“

Mofaz si to uvědomoval. Zeptal se znovu: je zákonné vraždit podezřelé palestinské teroristy?

Finkelštejn mu odpověděl, že je to delikátní a složitá otázka, která vyžaduje komparativní studii zákonů z celého světa a nejspíš i vypracování zcela nové právní koncepce. „Inter arma enim silent leges,“ použil citát z Cicerona. Za války zákony mlčí.

A nařídil týmu bystrých mladých advokátů v armádě, aby vymysleli nějaké řešení. Osmnáctého ledna 2001 dostali premiér, státní zástupce, náčelník hlavního štábu, jeho zástupce a ředitel Šin Bet přísně tajný právní názor s Finkelštejnovým podpisem. Dokument s názvem „Zásahy proti osobám přímo se podílejícím na útocích na Izraelce“ začínal tímto prohlášením: „V rámci tohoto názoru jsme se poprvé ujali úkolu analyzovat otázku legality vyprovokovaných zabraňovacích akcí…“ (další eufemismus) „prováděných armádou… Armáda a Šin Bet tvrdí, že tyto akce jsou prováděny s cílem zachránit životy izraelských civilistů a příslušníků bezpečnostních složek. Proto jde v podstatě o činnost, jež se opírá o morální základ pravidel sebeobrany, tedy případu podle výroku ,přichází-li někdo s úmyslem tě zabít, vstaň a zabij ho jako první‘.“

Poprvé byl navržen právní nástroj, který měl potvrdit mimosoudní popravy bezpečnostními silami. Názor konstatoval, že jeho autoři udělali, co mohli, aby nalezli „rovnováhu mezi právem člověka na život a povinností bezpečnostních složek ochránit občany státu“.

Pro Finkelštejna to byl nelehký okamžik. Byl nábožensky založený a výborně znal Bibli a dobře věděl, že Bůh nedovolil králi Davidovi vybudovat Chrám, protože ve jménu lidu Izraele zabil tolik nepřátel. Finkelštejn přemýšlel, zda bude jednou potrestán i on. „Předložil jsem ten názor rozechvělýma rukama,“ přiznal. „Bylo jasné, že nejde o pouhou teorii, ale že oni ho opravdu použijí.“

Názor v podstatě překvalifikoval právní vztah mezi Izraelem a Palestinci. Konflikt už nebyl předmětem vynucování práva, kdy policie zatýká podezřelé, aby mohli stanout před soudem. Intifáda byla spíše „ozbrojeným konfliktem, jenž sice ještě není válkou“, ale platí v něm válečná pravidla. A ta umožňují udeřit na nepřítele, ať je kdekoli, pokud ovšem bude platit rozdíl mezi bojovníky a civilisty.

V klasických válkách se dají rozlišit celkem snadno: členové ozbrojených sil nepřítele jsou legitimními cíli, když jsou ve službě. Jenže při konfrontaci mezi Izraelem a Palestinci je toto rozlišení obtížnější. Kdo je nepřítel? Jak se dá poznat? A kdy, pokud vůbec, přestává být nepřítelem?

Právní názor předpokládal nový druh účastníka ozbrojeného konfliktu: „nezákonného bojovníka“, jenž se účastní ozbrojených operací, ale není vojákem v plném smyslu slova. Tento výraz se vztahoval na každého, kdo byl aktivním členem teroristické organizace, i když byla jeho činnost okrajová. Dokud však je aktivním členem takové organizace, může být považován za bojovníka – i třeba ve chvíli, kdy spí v posteli – na rozdíl od vojáka na dovolené, jenž svlékl uniformu. Po intenzivních debatách v Mezinárodním právním oddělení izraelského generálního vojenského prokurátora tato obsáhlá interpretace „bojovníků“ nakonec vyústila v problém, jemuž se říkalo „otázka syrského kuchaře“: Kdyby byl Izrael v normálním válečném stavu se Sýrií, každý syrský bojovník by mohl být legitimně zabit, dokonce i kuchař v zásobovací koloně. Podle tohoto měřítka a vzhledem k obecné definici „nezákonného bojovníka“ v izraelsko-palestinském konfliktu se dalo předpokládat, že cílem může být každý, kdo pomáhá Hamásu – třeba i žena, která vyprala šaty sebevražednému atentátníkovi, než se vydal splnit úkol, anebo taxíkář, jenž vědomě převážel členy Hamásu z místa na místo.

To ale bylo podle zmíněného názoru až příliš extrémní. Ten proto stanovil, že útočit lze pouze na ty, o nichž jsou k dispozici „přesné a spolehlivé informace, že dotyčná osoba provedla útok nebo vyslala útočníky“. Navíc zabíjení nelze použít jako trest za činy v minulosti nebo k zastrašení dalších bojovníků – jen když „je téměř jisté, že cíl bude v budoucnu takové akce provádět dál“.

Názor rovněž zdůraznil, že pokud je to možné, je lepší někoho zatknout než zabít, zejména v oblastech ovládaných izraelskou armádou. Na rozdíl od profesionálních vojáků v řádné válce se na nezákonné bojovníky nevztahuje trestní imunita ani postavení válečného zajatce, takže mohou být zatčeni a souzeni v běžném trestním řízení.

Když je nutné někoho zabít, musí platit „princip úměrnosti“. Názor stanovil, že každé zabití musí být co nejzdrženlivější tak, aby „druhotné ztráty na životech a poškození majetku při operaci nepřiměřeně nepřevýšily vojenské výhody, jež se od akce očekávají“.

A nakonec – příkaz k likvidaci může podepsat pouze premiér nebo ministr obrany.

Izraelští důstojníci přijali tento dokument s pocitem úlevy. „Bylo to odborné potvrzení, že postupujeme v souladu s kritérii mezinárodního práva,“ řekl zástupce ředitele Šin Bet Diskin. V roce 2003 stát předložil neutajovanou verzi celého názoru Nejvyššímu soudu a ten ji v roce 2006 stvrdil.

I když však Finkelštejn našel argumenty, podle nichž Izrael postupoval podle mezinárodního práva, mezinárodní názor byl úplně jiný.

Premiér Šaron měl v psacím stole knížečku, kterou občas vyndával, aby ji ukázal diplomatům, kteří ho navštívili. Dostal ji od izraelské policie a byly v ní barevné fotografie jednoho autobusu pořízené jen několik minut potom, co se v něm odpálil sebevražedný atentátník. V každém koutě ležela bezhlavá těla a lidské údy. Oheň spálil obětem na těle šaty a zbarvil jim kůži zelenými a modrými skvrnami. „Vždycky, když přišel některý z těch otravných diplomatů, aby si s námi zase promluvil o likvidaci toho či onoho teroristy, Arik ho přinutil, aby si ty fotky prohlédl,“ vzpomínal vedoucí Šaronova úřadu a premiérův důvěrník Dov Weissglass. „Diplomat v brožurce listoval, snímek po snímku, a Arik sledoval, jak poulí oči, když každé to zvěrstvo spatří. Nedovolil mu vynechat ani jediné znetvořené tělo nebo krk bez hlavy. A když diplomat skončil, Arik se ho s klidem zeptal: ,A teď mi řekněte – vy byste dovolil, aby se takové věci děly ve vaší zemi?‘“

Aby měl Šaron ještě víc materiálu, který by mohl diplomatům ukazovat, koupili Weissglassovi lidé od palestinské tiskové agentury fotografie Arabů zabitých za údajnou kolaboraci s Izraelem. Někteří byli skutečně agenty Šin Bet, ale jiní byli pouze oběťmi zlovolného vyřizování účtů. Několik vražd na snímcích provedl vůdce gangu Muhammad Tabwa, jemuž se pro jeho krutost přezdívalo Hitler. „Střílel je jako psy a měl kolem sebe barbarský dav lidí,“ řekl Weissglass. „Palestinci vypadali jako bezuzdná masa maniaků.“

Šaron samozřejmě nikomu neukazoval výsledky izraelských útoků. Jeho vizuální pomůcky byly beztak k ničemu – zbytek světa tento program dál kritizoval, stejně jako Šaronovo agresivní rozšiřování židovských osad na obsazených územích. Diplomaté řady zemí tvrdili, že tyto dvě věci a izraelská krev v ulicích spolu souvisejí. Dokonce i Spojené státy považovaly cílené atentáty za nelegitimní, pokud ne rovnou za válečný zločin, a osady za zbytečnou provokaci.

Šaron taková tvrzení vždycky okamžitě odmítl. „Můj problém je,“ prohlašoval, „že jsem se narodil už dávno, dlouho před vámi. A tak si pamatuji ty tisíce Židů, které Arabové povraždili už před okupací. Mezi těmi dvěma věcmi žádná souvislost není.“

Uvědomoval si však, že se musí nějak dohodnout se Spojenými státy, pokud má mít sebemenší naději na zmírnění hněvu zbytku světa.

„Pokud vzešlo nějaké ponaučení z onoho období,“ zmínil se Šaron jednou o osmdesátých letech, kdy byl ministrem obrany, „pak to bylo to, že nikdy není dobré dostat se do sporu s Američany.“

Šaron měl naštěstí dobrý vztah s prezidentem Georgem W. Bushem, jenž nastoupil do úřadu v téže době jako on. Bush přijel do Izraele už v listopadu 1998, brzy po svém znovuzvolení guvernérem Texasu, na návštěvu, kterou zorganizovali texaští židovští republikánští podnikatelé jako nezbytnou součást cesty do Bílého domu. Šaron byl tehdy politickým vyvržencem, ale proletěl se s guvernérem Bushem nad zemí vrtulníkem. Vylíčil mu bezpečnostní hrozby, jimž Izrael čelí, a pobavil ho historkami o svých vojenských hrdinských činech. Bush po výletě usoudil, že „Šaron je člověk, jemuž může věřit,“ řekl Fred Zeidman, jeden z organizátorů cesty do Izraele. Výlet zanechal v guvernérovi hluboký dojem; Bush neustále zdůrazňoval, jak je „pro Texasana těžké uvěřit, že Izrael je tak maličký… a jak málo obyvatel žilo v průběhu dějin mezi nepřátelskou linií a velkými městy“.

O dva a půl roku později odjel Šaron po svém drtivém volebním vítězství do Washingtonu. Jeho spolupracovníci, kteří návštěvu zařizovali, řekli svým americkým protějškům, že Šaron je vůči Spojeným státům nedůvěřivý a že ho ranilo, jaký postoj vůči němu zaujímaly v předchozích dvou desetiletích. Prezident Bush se to dozvěděl a nařídil, aby všichni vynaložili maximální úsilí, aby se Šaron cítil vítán: Sešel se s nejvyššími vládními představiteli, prezident pro něj uspořádal večírek v Blairově domě, čestnou přehlídku stráží i pozdrav s jedenadvaceti dělovými salvami. „Šaron se vznášel v oblacích,“ vzpomínal jeho zahraniční poradce Šalom Turdžeman. „Dokonce i na něj, skeptika a cynika, toto zacházení hluboce zapůsobilo a on si uvědomil, že s ním opravdu chtějí spolupracovat.“

Nakonec Weissglass dostal nápad: „Ariku, ta vřelost, podpora a přátelství, kterých se ti od americké vlády dostává jako bojovníkovi proti terorismu, vždycky vyprchá, když přijde na ten tvůj nekompromisní postoj vůči osadám. Čím větší ochotu projevíš vůči americkým požadavkům zastavit osadnický projekt, tím méně tě budou Američané chtít podrazit v otázce likvidace padouchů.“

A tak Weissglass se Šaronovým souhlasem vypracoval tajnou dohodu s americkou poradkyní pro národní bezpečnost Condoleezzou Riceovou a jejím zástupcem Stephenem Hadleym: Izrael výrazně omezí výstavbu nových osad a Američané za to podpoří jeho válku proti Palestincům a politiku cílených atentátů.

„Potom už vládla naprostá disproporcionalita,“ řekl Weissglass. „Na jedné straně nás nikdy nepokárali ani za nejpřísnější opatření proti Palestincům a jen mlčeli anebo někdy vyjádřili nezbytnou lítost, když zahynuli nevinní lidé. A na druhé straně, když se objevila sebemenší zmínka o nějaké plánované osadě, třeba jen v okrajovém pravicovém blogu, volala mi ve tři ráno Condi (Riceová) a seřvala mě.“

Jakmile prezidentu Bushovi jeho představitelé v Izraeli a na palestinských územích potvrdili, že Šaron drží slovo, operační a zpravodajská spolupráce mezi oběma zeměmi se výrazně prohloubila. Evropské státy Izrael dál ostře kritizovaly, ale USA v Radě bezpečnosti opakovaně vetovaly všechny pokusy o jeho odsouzení za atentáty. Nakonec to arabské země prostě vzdaly a přestaly předkládat stížnosti na toto téma.

Jedenáctého září 2001 navedli džihádističtí únosci dvě letadla do Světového obchodního střediska v New Yorku a třetí na Pentagon. Čtvrté havarovalo v Pensylvánii na poli poté, co cestující únosce přemohli.

„Stížnosti na nás zničehonic ustaly,“ konstatoval předseda izraelské Rady pro národní bezpečnost generálmajor Giora Ejland. „Prostě z (mezinárodní) agendy vypadly.“

Izrael se celá desetiletí snažil světu vysvětlit svá drastická opatření a najednou to nebylo nutné. Nějaký čas se zdálo, že je všichni chápou. Šaron okamžitě nařídil zpravodajským organizacím, aby Američanům předaly všechny složky o „Modrém trolovi“, jak znělo krycí jméno al-Káidy v Súdánu, a další zpravodajské informace. Později také přikázal Šin Bet a armádě, aby se o své zkušenosti dělily s hosty ze zahraničí, kteří se do země přijížděli dozvědět víc o nejlepším protiteroristickém programu na světě.

„Měli jsme tu zástupy lidí,“ řekl Diskin, který přijímal prominentní hosty. Šaron vydal v rámci svého vztahu s Bushem příkaz, „(Američanům) všechno ukázat a předat a všude je pustit, včetně do Spojeného velitelství, a to i v době operací.“ Američané chtěli ze všeho nejvíc zjistit, jak funguje integrovaný systém atentátů, kdy spolupracovaly všechny zpravodajské organizace, a jak Izrael vyvinul schopnost provádět řadu operací současně. Systém, který celé mezinárodní společenství ještě před několika týdny odsuzovalo, se najednou stal modelem, jejž chtěli všichni napodobit.

„Útoky z jedenáctého září poskytly naší válce bezvýhradnou mezinárodní legitimitu,“ řekl Diskin. „Mohli jsme úplně uvolnit provazy, které nás do té doby poutaly.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ

„ CÍL BYL ZLIKVIDOVÁN,
ALE OPERACE SE NEVYVEDLA“

Když byl Avi Dichter mladým důstojníkem u Šin Bet, vyslýchal sociálního pracovníka z Pásma Gazy jménem Saláh Šaháda. Palestinci bylo čtyřiadvacet a pocházel ze severního města Beit Hanún. Byl výborný student a ke studiu inženýrství a medicíny ho přijaly univerzity v Turecku a Sovětském svazu. Šahádova rodina však byla chudá, a tak se musel spokojit se studiem sociální práce v egyptské Alexandrii. Když je dokončil, dostal práci v Aríši na Sinajském poloostrově, nedaleko hranic s Gazou.

Právě tam si ho v roce 1977 povšiml Dichter. „Byl jiný,“ řekl, „upravený a dobře oblečený a nosil takový kufřík jako James Bond. Dělal celkově dobrý dojem.“ Dichter se domníval, že by mohl Šahádu získat jako agenta nebo spolupracovníka.

Jejich schůzka však nic nepřinesla.

Po pěti letech v sociálních službách se Šaháda začal angažovat ve sboru pedagogů Islámské univerzity v Gaze a později se stal vůdcem studentů a zároveň kazatelem v jedné místní mešitě. V rámci své činnosti se seznámil se zakladatelem Hamásu šejchem Jásínem a stali se z nich blízcí přátelé. Šahádu fascinovalo Jásínovo charisma, vědomosti i vize nastolení muslimské teokracie v celé Palestině. Jásín zase našel v Šahádovi muže s pozoruhodnou schopností velet a řídit.

Jásín mu prozradil jedno velké tajemství: Pod rouškou dobročinné práce a náboženské činnosti plánuje vytvoření vojenské teroristické sítě, která bude bojovat proti Izraeli. A jmenoval Šahádu šéfem celého projektu. Ten byl zatčen už v roce 1984 v první vlně tažení Šin Bet proti Hamásu (jenž tehdy působil pod jiným názvem) a odsouzen, ale dva roky nato byl propuštěn. V roce 1988 byl zatčen znovu, usvědčen z dlouhé řady činů spojených s terorismem a odsouzen k deseti letům vězení. I z věznice však velel vojenskému křídlu Hamásu.

V září 1998 si trest odpykal, ale zůstal v administrativní vazbě,***** protože podle Šin Bet by jeho propuštění představovalo „bezprostřední a jistou hrozbu bezpečnosti v regionu“. Dlouhá léta strávená v izraelských věznicích mu v Gaze zajistila postavení hrdiny.

V roce 2000 požádala palestinská samospráva Izrael, aby Šahádu a některé jeho druhy propustil, aby Palestincům ukázala, že jí záleží na všech občanech, včetně členů Hamásu, kteří se těšili velké popularitě. Saláh Šaháda je na rozdíl od radikálnějšího šejcha Jásína pragmatik a řídicí pracovník s humanitním vzděláním, tvrdila samospráva Izraelcům. Byla to doba velkých nadějí, těsně před summitem v Camp Davidu.

Ehud Barak a Jásir Arafát udržovali těsné styky a snažili se uspíšit mírový proces. Izrael chtěl proto dělat vstřícná gesta, aby palestinská samospráva zvítězila nad tamějšími skeptiky. Také aktivita Hamásu byla díky úspěchům Šin Bet nebývale nízká.

A tak Izrael žádosti vyhověl. Šaháda podepsal slib, že se nevrátí k teroristické činnosti, jak to museli slíbit všichni vězni, které Izrael propouštěl, a palestinská samospráva se za něj zaručila.

Z dnešního pohledu možná Izraelci, kteří s osvobozením souhlasili, vypadají naivně, „ale tehdy jsme měli pocit, že skutečně existuje naděje“, řekl jeden bývalý agent Šin Bet.

Čtyři měsíce po svém propuštění se Šaháda nezákonné činnosti vyhýbal, ale pak vypukla intifáda a on se vrátil na bojiště. Podle jeho složky v Šin Bet „byly jeho tehdejší postoje extrémnější, Šaháda se začal věnovat podněcování, řízení a výchově, podílel se na plánování i realizaci vražedných teroristických operací a rovněž se angažoval ve vedení ozbrojeného křídla Hamásu.“

Téměř třicet let poté, co se Avi Dichter pokoušel Šahádu naverbovat, Šin Bet už o tomto muži, jemuž dala krycí jméno Vlajkonoš, nashromáždila tlustou složku. Dichter se s ním mnohokrát sešel, když byl Šaháda ve vězení (kde pod nátlakem nejrůznějších forem donášel na své spoluvězně). Šaháda „pro nás představoval hlavní hrozbu, ještě větší než Jásín,“ upozornil Dichter. „Na rozdíl od něj byl vzdělaný a měl zkušenosti s řízením, takže měl mimořádné operační schopnosti.“

Šaháda inicioval a řídil rozvoj nových bojových metod, jako například odpalování minometných střel s plochou dráhou letu na obrněné vozy nebo užití výbušných zařízení proti tankům. Přišel také s novými způsoby nasazení sebevražedných atentátníků proti lodím a kamionům. A rovněž zavedl rakety Qassám se strmou dráhou letu, jež zásadně změnily způsob boje Hamásu proti Izraeli. Šahádův význam chápal i velitel Šin Bet pro jižní oblast: „Osobně vydává rozkazy k provádění útoků, určuje teroristickou politiku a vydává příkazy, kdy se mají atentáty provést. Je hnací silou a ztělesněním útoků.“

Podle složky Šin Bet se Šaháda přímo podílel atentátech, které od července 2001 do července 2002 zabily čtyři sta sedmdesát čtyři lidi a zranily dalších 2649. Šin Bet ho intenzivně sledovala, ale protože Šaháda operoval z Gazy, nemohl ho Izrael zatknout. Ani palestinská samospráva nejevila snahu uplatnit svou záruku, že Šaháda nebude útočit na Izraelce.

A tak se jeho jméno ocitlo na příkazu k likvidaci a rozjela se operace Vlajkonoš.

Před cíleným atentátem, tedy „stisknutím spouště“, musely totožnost muže, který měl být zabit, potvrdit dva samostatné zdroje v reálném čase. Proces „zaměření“ měl zaručit, že zemře správná osoba, „a ne její přítel nebo bratr, dvojník anebo nějaký kolemjdoucí“, vysvětlil Avi Dichter. Šin Bet, Aman a letectvo ze všech sil snažily zajistit, aby nikdy nedošlo k omylu. „Nesmíme dopustit další Lillehammer,“ opakoval pořád Dichter. Velitelé ve Spojeném velitelství operaci mnohokrát raději zrušili, než by riskovali útok na nesprávného muže.

V praxi bylo „zaměření“ cíle mnohem obtížnější, než by se mohlo zdát. V řadě případů byl jedním ze dvou požadovaných zdrojů palestinský agent, který cíl znal, a musel ho identifikovat ze skrytého stanoviště v závěrečném stadiu operace. Šin Bet a Jednotka 504 Amanu měly mnoho zdrojů, ale „tihle chlapi nebyli zrovna vrchní rabíni,“ řekl Dichter, a naznačil tak, že morální úroveň těchto zrádců svého lidu a přátel se mu dvakrát nelíbí. „Museli jsme k nim přistupovat s notnou dávkou nedůvěry.“

Spojené velitelství mělo také pravidlo, že pokud se cíl ztratil z dohledu, zaměřování se ruší a musí začít znovu. Pokud byl například cíl pozitivně identifikován a pak nastoupil do auta, které se po cestě schovalo pod střechou čerpací stanice, kde na ně nebylo vidět, musel celý proces začít zase od začátku. K takovým situacím docházelo mnohokrát, třeba kvůli zatažené obloze, a často znamenaly zrušení útoku. Kvůli tomuto přísnému identifikačnímu postupu měla Šin Bet dokonale přesné výsledky. „Zaměřování na sto procent,“ zdůraznil Dichter. „Bohužel ne ve všech případech byl cíl zničen. Zato ve všech případech, kdy jsme zaútočili, to bylo na cíl, na který jsme útočit chtěli.“ Cílené útoky měly navíc zamýšlený účinek. V polovině roku 2002 začala izraelská válka proti sebevražednému terorismu vykazovat výsledky: počet Izraelců zabitých sebevražednými atentátníky klesal. Ještě v březnu bylo mrtvých pětaosmdesát; v červenci už jen sedm, v srpnu rovněž sedm a v září šest.

Šin Bet sice vkládala obrovské úsilí do zaměření cíle, ale mnohem méně se věnovala zjišťování, zda je cíl sám a nejsou kolem něj nevinní civilisté.

Navzdory pravidlům a pojistkám Izrael prováděl cílené atentáty v tak velkém měřítku, že k omylům docházet muselo, a třebaže jich bylo relativně málo, umírali i nevinní lidé.

Někdy také ti, kdo vydávali rozkazy, záměrně zvažovali, zda není přípustné zabít i lidi kolem cíle, protože ho nikdy nelze zastihnout o samotě. Vždy, když se takové úvahy vyskytly, požádaly armáda a Šin Bet mezinárodní právní oddělení, aby jim do Spojeného velitelství poslalo zástupce, kteří tam s nimi budou sedět. „Nás to ale stavělo do velmi složité situace,“ řekl šéf tohoto oddělení Daniel Reisner, „protože je jasné, že když byl přítomen právník a neřekl ne, je to, jako by řekl ano.“

A tak byl do generálního štábu přizván generální vojenský prokurátor a zúčastňoval se nejpřísněji utajovaných bezpečnostních porad. Šin Bet právníkům zpřístupňovala své složky o kandidátech na cílený atentát, pokud si je chtěli prostudovat. Reisner a další zástupci mezinárodního právního oddělení byli často na Spojeném velitelství, když se nějaký útok prováděl. Jejich přítomnost byla podle Finkelsteina jakousi „právní zárukou“, jejíž nutnost představitelé bezpečnostních složek pociťovali pro případ, že by někdy byli trestně stíháni, ať už v Izraeli, nebo v zahraničí.

Hlavní otázkou mezinárodního právního oddělení bylo, jak v praxi uplatňovat „přiměřenost“, která teoreticky vyžadovala, že škody způsobené Izraelem nesmějí převýšit výhody. Kolik nevinných životů, pokud vůbec nějaké, smí Izrael ohrozit, aby zabil nebezpečného teroristu?

„Teroristé naší starosti, abychom neublížili nevinným, zneužívali,“ upozornil Reisner. „Když přecházeli ulici, brali si do náruče děti a obklopovali se civilisty. Jednou, když jsem byl na Spojeném velitelství, jsme odpálili střelu na teroristu stojícího na střeše. A pak jsme najednou spatřili, že zvedl nějaké dítě. Dal jsem samozřejmě okamžitě rozkaz, aby se střela přesměrovala do volného terénu.“

Právníkům dělalo potíže zformulovat univerzální pravidlo pro vedlejší ztráty. „Každý případ se musel posuzovat individuálně,“ vysvětlil Reisner. „Ale jedno jasné pravidlo jsme měli – všichni jsme byli rodiče a nemohli jsme souhlasit se zabíjením dětí. Nikdy, opravdu nikdy jsme takový cílený atentát neschválili.“

Vždycky, když zpravodajské informace předem prokázaly „pozitivní vědomost o přítomnosti dětí“ v zóně úderu, operace nebyla povolena. Naopak přítomnost několika dospělých, kteří měli nějaké spojení s odsouzeným mužem, nemusela nutně operaci zastavit, i když třeba neměli vazby na teroristické organizace. Totéž platilo o manželkách, přátelích a nejrůznějších přepravcích, například o taxíkářích.

Operace Vlajkonoš byla zvlášť ošemetná. Souhlas s útokem na Vlajkonoše byl podle údajů Šin Bet nejméně dvakrát stažen kvůli obavám ze zranění nevinných lidí. Poprvé to bylo šestého března 2002. Šaháda se s vysokou mírou jistoty nacházel v jednom bytě v jižní Gaze, ale protože byl v budově velký počet civilistů, jeho žena Lejla a možná i jejich patnáctiletá dcera Imán, byl útok odvolán.

Tři dny nato se sebevražedný atentátník vyslaný Šahádou odpálil v kavárně Moment nedaleko premiérovy rezidence v Jeruzalémě a zabil jedenáct civilistů.

Šestého června byl z podobného důvodu odvolán další pokus o atentát na Šahádu. A o dvanáct dní později zabil sebevražedný útočník z ozbrojeného křídla Hamásu devatenáct cestujících autobusu v Jeruzalémě.

V izraelském bezpečnostním resortu panovala hmatatelná frustrace. „Vyprávěl jsem o našem problému svým americkým protějškům a je to rozhořčilo,“ vyprávěl náčelník hlavního štábu Moše Jaalon.

„Popsal jsem jim, jak jsme nejdřív útok zrušili, protože s ním byla jeho manželka, bez které Šaháda nikam nechodí. Podle nich to bylo šílené. ,Cože?‘ divili se, ,vy jste nezaútočili kvůli jeho manželce?‘ Měli v případě vedlejších ztrát úplně jiná kritéria, než byla naše pravidla, jimiž jsme si svázali ruce.“

V červenci 2002 ministr obrany Binjamin Ben-Eliezer schválil další plán zabití Šahády, tentokrát tak, že do vzduchu vyletí byt. V tomto případě však byla omezení týkající se civilistů jiná.

Operace opět „nebude povolena, pokud budou ve zmíněném bytě ženy a děti,“ napsal Ben-Eliezer. Přítomnost Šahádovy manželky však měla být tentokrát výjimkou. Kdyby v bytě v inkriminované chvíli byla, operace měla pokračovat. Výjimkou byli i muži, ať už sousedé, nebo kolemjdoucí, vinní či nevinní. I ti směli zemřít.

„Nakonec jsme už neměli na vybranou,“ vysvětlil Jaalon. „Nemohli jsme dělat nic jiného. Viděli jsme, jak se postupně prolévá další a další židovská krev. Nedělal jsem si žádné iluze, že by Hamás přestal bez Šahády teroristické útoky provádět, ale jeho schopnost realizovat hrůzostrašné atentáty díky svým zkušenostem, vědomostem i známostem neměla obdoby.“

Šaháda se často přemisťoval, ale devatenáctého července byl spatřen ve dvoupatrové budově v hustě obydlené čtvrti Ad-Daradž na severu města Gaza, kde žili hlavně uprchlíci.

Informace od lidských zdrojů naznačovaly, že v přízemí se nalézají prázdné skladištní prostory, takže budova se perfektně hodila k bombardování. Jen se to muselo udělat rychle, než Šaháda zase odejde.

Zástupce ředitele Juval Diskin k tomu velkou chuť neměl. Požadoval, aby zpravodajští důstojníci shromáždili víc informací. I kdyby byl dům prázdný, byly kolem něj plechové chatrče, v nichž nejspíš bydlely celé rodiny. Chtěl, aby se nejdřív zjistilo, zda nelze provést pozemní operaci, například využít odstřelovače. Průzkum provedený oddělením letectva, jež mělo na starosti prognózu výsledku útoků, naznačoval, že v chatrčích by došlo k „velkým ztrátám“.

Vážné pochybnosti se objevily i při diskusích v armádě. Velitel ředitelství operací generálního štábu doporučil počkat osmačtyřicet hodin, během nichž se „plechové chatrče vyklidí, aby bylo jisté, že v nich nikdo není“. Také zástupce náčelníka hlavního štábu Gabriel

„Gabi“ Aškenazi měl námitky proti provedení operace dřív, než bude k dispozici víc informací.

Jenže tlak na likvidaci věčně unikajícího Šahády byl příliš velký. Velitel Šin Bet pro jižní oblast Diskinovo hodnocení odmítl, jelikož jeho vlastní zpravodajská hlášení naznačovala, že v noci nejsou plechové chatrče vedle Šahádovy budovy obydleny. Apeloval na ředitele Šin Bet Dichtera a ten schválil okamžité zabití Šahády bombou shozenou z bojového armádního letounu.

Ředitel Amanu Aharon Zeevi-Farkaš rozhodnutí podpořil. „Jestli se lidí jako Saláh Šaháda nezbavíme, budou trpět další a další Izraelci,“ vysvětlil později svůj názor. „V takových situacích bývá pravděpodobné, že jsou zraněni i palestinští civilisté.“ A dodal: „Když je třeba si vybrat mezi dvěma dětmi, já dávám přednost tomu, aby neplakalo dítě izraelské.“

Pilot nastoupil do svého bojového letounu F-16 na ploše letiště na letecké základně Chacor v centrálním Izraeli. Jeho stroj nesl jednotunovou bombu. Dvě půltunové by sice způsobily jen omezené škody a vybuchly na menší ploše, ale nevědělo se přesně, kde v domě Šaháda bude. Nemělo smysl zničit jen třeba první patro, pokud by spal u dveří vedoucích na ulici. Větší bomba zajistí, že zahyne.

Operace byla už třikrát předtím zrušena; nejprve proto, že devatenáctého připadlo na pátek, tedy muslimský den odpočinku, kdy budou ulice plné lidí, a pak i následující dvě noci dvacátého a dvacátého prvního, protože zpravodajci byli přesvědčeni, že s Šahádou je jeho dcera.

Večer dvaadvacátého července byl však tým názorově rozdělen. Všichni se sice shodovali, že v bytě je i Šahádova žena a rozkazy dovolují operaci provést, ale jen někteří členové týmu byli přesvědčeni, že informace naznačují nepřítomnost dcery.

Juvala Diskina, který úder řídil, zcela nepřesvědčily odhady, že pravděpodobnost Imániny přítomnosti v bytě je malá.

Zavolal Dichterovi, své pochybnosti mu sdělil a doporučil, aby byl útok odvolán, ale – jak zjistilo oficiální vyšetřování – „ředitel Šin Bet zvážil všechny údaje a odhady a dospěl k závěru, že existuje velmi vysoká pravděpodobnost, že Imán v domě není, a proto nařídil operaci provést“.

Dichter zatelefonoval vojenskému tajemníkovi premiéra Šarona. Ten Šarona vzbudil a premiér povolil „okamžité provedení“ pumového útoku.

Pilot začal zavírat kryt kabiny. Najednou k letadlu přiběhl velitel jeho základny a vylezl po žebříku ke kokpitu. „Chceš vědět, o koho jde?“ zeptal se pilota a navigátora. Tedy koho mají zabít.

„Jděte pryč,“ odpověděl pilot. „Nechceme to vědět. Nehraje to roli.“

Svým způsobem nehrálo. Muži, kteří prováděli vlastní zabíjení, řídili letadla a vypouštěli bomby, toho často věděli nejmíň ze všech. Z výšky viděli jen malé terče upřesněné dvanácti číslicemi souřadnic a vědět víc nebylo třeba.

Zazněla siréna a F-16 dostal povolení ke startu. Bylo jedenáct hodin v noci dvaadvacátého července. Let z Chacoru do Gazy trval dvě minuty, ale pilot dostal rozkaz letět na západ, nad moře, daleko do tmy. „Šaháda letadla cítil a slyšel a pak utekl,“ vyprávěl pilot později.

„Čekali jsme tedy padesát minut nad mořem. Teprve pak mi můj letový dispečer do vysílačky řekl, ,leť‘.“

Letadlo vyrazilo jako blesk na východ, pak se obrátilo zase na západ a shodilo bombu. „Určitě jste to viděl ve filmu,“ řekl pilot. „Přesně tak to vypadá. Zasáhneme cíl a dům spadne.“

Ve dnech předtím, než F-16 vzlétla, provedli letečtí zpravodajci řadu průzkumných letů nad domem, kde se Šaháda skrýval. Potom letecké snímky prozkoumali analytici a spatřili solární ohřívače, vyvěšené prádlo a satelitní antény připevněné k chatrčím. Bydleli tam lidé. Myslel si to i odpovědný důstojník Šin Bet. Celá oblast je hustě obydlená, poznamenal, a proto předpokládá, že v chatrčích se bydlí taky.

Šin Bet však nedostala od žádného zdroje „pozitivní informace“, jež by s určitostí tvrdily, že jsou chatrče obydlené. Jinými slovy, nikdo nepřišel a jasně neřekl, v téhle chatrči bydlí ta a ta rodina. Jak se operační plány upřesňovaly a čas úderu se blížil, převládlo nad zdravým rozumem vzrušení z toho, že se naskytla příležitost zlikvidovat člověka, který se podílel na zavraždění skoro pěti set lidí, včetně třiceti, kteří zahynuli po dvojím zrušení atentátu. V nějaké neznámé chvíli se podle lidí z Šin Bet „žádné pozitivní informace“ proměnily ve znění, „žádní civilisté tam nebydlí“.

„Lokalizace Šahády vytvořila možnost, která by se pravděpodobně nikdy anebo v nejbližší budoucnosti neopakovala,“ zněl později závěr vyšetřovací komise: „Představoval časovanou bombu, kterou bylo třeba neutralizovat.“

Výsledek byl katastrofální. Šaháda byl na místě mrtev a s ním i jeho asistent Záhir Nasar a manželka. Stejně tak jeho dcera Imán a deset dalších civilistů, včetně sedmi dětí, z nichž nejmladšímu byl necelý rok. Sto padesát dalších lidí bylo zraněno.

Na místo činu přišel pár hodin po katastrofě komentátor deníku Ha‘arec Gideon Levy, jehož články odrážejí znepokojení liberálních Izraelců z tíživého postavení Palestinců. Vzpomínal na to takto:

„Prý se domnívali, že jsou tam neobydlené chatrče. Byly to dvouaž třípatrové domy – žádná taková budova není v Gaze neobydlená. A lidé, kteří chtěli zlikvidovat Šahádu, to věděli.

Nejsem naivní ani přecitlivělý. Kdybych se mohl spolehnout na to, že náš systém umí být zdrženlivý, docela jistě bych podpořil zabití člověka jako Saláh Šaháda, pokud by byl sám a bylo by možné zajistit, že nikdo jiný nepřijde k úhoně. Ale vím, že spoléhat na jejich zdrženlivost není možné. Neexistuje žádná kontrola, interní ani veřejná, takže si mohou dělat, co chtějí. Výsledky cílených atentátů jsou hrozné, hrozné! Tento případ je toho jasným důkazem. Byly zavražděny celé rodiny. V nemocnici jsem viděl malého chlapce, který měl tělo plné střepin a umíral. Hrozné.“

Avimu Dichterovi důsledky okamžitě došly. „Cíl byl zlikvidován, ale operace se nevyvedla,“ konstatoval.

Zajímavé bylo, že mezinárodní společenství útok příliš neodsoudilo. Zato v Izraeli vypukla bouře protestů. Ostrá kritika zaznívala i z médií, která obvykle jen opakovala prohlášení armádního mluvčího a Šin Bet, ale tentokrát zveřejňovala i prozrazená vzájemná obviňování těch, kdo se na operaci podíleli. V Izraeli bylo slyšet stále víc hlasů, které se ptaly, zda je moudré používat cílené atentáty jako zbraň.

Velitel letectva generálmajor Dan Chaluc, jenž se na operaci přímo nepodílel, protože byl zrovna v zahraničí, se na média velice zlobil a chtěl své podřízené podpořit. Poskytl interview listu Ha‘arec, v němž všechny kritiky ostře odsoudil a prohlásil, že někteří z nich by měli být trestně stíháni za ohrožování národní bezpečnosti. Zdůraznil, že za svými piloty jednoznačně stojí a likvidaci Šahády naprosto schvaluje, i když vyjádřil „lítost nad ztrátou životů nezúčastněných osob“.

Připomněl, že se krátce po operaci sešel s letci, kteří se útoku zúčastnili. „Chlapci, můžete v noci klidně spát,“ řekl jim. „Udělali jste přesně to, k čemu jste dostali rozkaz. Neodchýlili jste se ani o milimetr doleva nebo doprava. Ať všichni ti, kdo s tím mají problém, přijdou za mnou.“

Chaluc, sám bývalý pilot, dodal: „Kdybyste ale přesto chtěli vědět, jak je mně, když vypustím bombu, tak vám to povím: Ucítím lehké zachvění na křídle, když se bomba uvolní, za vteřinu to přejde a to je vše. Tak to cítím já.“

Tento rozhovor, a zejména výraz „lehké zachvění na křídle“, jenž se stal v Izraeli metaforou lhostejnosti k životům nevinných, ještě víc rozdmýchal vášně. Zděšení byli i někteří letci. Pilota, který bombu shodil, zpočátku nezajímalo, na koho ji shodil – „to je pěkné,“ řekl, když mu velitel potvrdil, že to byl Šaháda – ale jen jestli to byl dobrý zásah. „Ale o pár dní později,“ dodal, „přišli do letky tři kluci, záložníci. A povídají: ‚Co jste to udělali? Zabíjíte a vraždíte.‘“

Mezi záložními piloty, kteří po propuštění z armády slouží v době míru jeden den každý týden a v době války naplno, narůstala vzpoura. Byli většinou starší, žili jako civilisté a viděli svět spíš z perspektivy demokratické vlády než armádní převahy. Skupiny pilotů – letci a záložníci Sajeret Matkalu – posílaly do médií dopisy s prohlášením, že se odmítají podílet na agresivních akcích proti Palestincům, a zejména na cílených atentátech. Protestující letci a vojáci věděli, že za podpis otevřeného dopisu zaplatí vysokou cenu. Ve vypjaté atmosféře, kterou vyvolalo krveprolití sebevražedných teroristů, považovalo mnoho Izraelců tato prohlášení za nic menšího než velezradu a někteří nejvyšší představitelé armády za odmítnutí plnit rozkazy v době války.

Zvlášť překvapivý byl podpis brigádního generála Jiftacha Spektora, pilota se světovým rekordem dvanácti sestřelených nepřátelských nadzvukových stíhaček, jehož mnoho lidí považovalo za nejlepšího bojového pilota v historii izraelského letectva. Dalším signatářem byl podplukovník Joel Peterberg, uznávaný pilot vrtulníku s vyznamenáním za mimořádnou statečnost při záchraně pozemní jednotky přepadené v Libanonu.

„Šalom, jmenuji se Joel,“ řekl na jedné protestní demonstraci. „Byl jsem pilotem vrtulníků Cobra, Apache a Blackhawk v izraelské armádě a dnes odmítám sloužit v izraelských okupačních silách… Jsme vojáci míru. Měli bychom válku, smrt a zármutek zastavit. Vy stojíte v čele státu, v čele armády, a ponesete důsledky. Jestli ne u izraelských soudů, pak u soudu v Haagu, a jestli ne v Haagu, pak před svým Stvořitelem.“

Před intifádou byly cílené atentáty především utajovanými činy malých samostatných týmů, jež pracovaly pro Mosad daleko za hranicemi země. Prováděly se možná v národním zájmu, ale morální úvahy se týkaly jen hrstky agentů a ministrů. Jakmile se však tyto omezené operace proměnily v rozsáhlé zabíjecí akce, staly se jejich spoluviníky tisíce lidí. Vojáci, personál Šin Bet, lidé, kteří shromažďovali, filtrovali, analyzovali a rozesílali informace; ti všichni se na nich přímo podíleli a často výrazněji než ti, kdo pak samotný atentát provedli. V létě 2002 už nemohl žádný Izraelec předstírat, že netuší, co se jeho jménem děje.

Protesty se většinou setkaly s rozhněvaným odmítnutím. Bývalý agent Šin Bet Ehud Jatom, který zabil oba vězně z autobusu č. 300, byl tehdy politikem Likudu Binjamina Netanjahua (v roce 2003 se dostal i do Knesetu). Ti, kdo odmítají sloužit, jsou „defétisté“, prohlásil. „Je třeba je odsoudit, trestně stíhat, zbavit hodnosti a vyhodit z armády.“ A ta skutečně oznámila, že propustí všechny, kdo svůj podpis pod protestními dopisy neodvolají.

Tři dny po zveřejnění dopisu pilotů se sešli nejbližší poradci Ariela Šarona na jeho Fíkovníkové farmě (Chavat Šikmim) v jižním Izraeli. Jeden z nich označil dopis za „kvílení defétistů“. Šaron však na něj zvýšil hlas: „To se mýlíš,“ odsekl. „Nejsou to žádní beatnici, kteří se hlásí do armády s náušnicí a zelenými vlasy. Na tomhle seznamu jsou lidé, kteří pro Izrael vykonali ty nejodvážnější skutky.“

Šaron se na své poradce podíval. Chápal, jak tíživá situace je. „Cedry zachvátil oheň,“ prohlásil.

***** Zadržování bezprostředně nebezpečného jedince bez oficiální obžaloby, kdy nemůže proběhnout soud, protože přelíčení by odhalilo citlivé bezpečnostní informace a ohrozilo informátory, kteří je shromáždili. Administrativní vazba trvá, dokud hrozba nepomine (pozn. překl.).

KAPITOLA TŘICÁTÁ

PRVNÍ VZPOURA V JEDNOTCE 8200

V jedné anekdotě se vypráví, že když někdo zemře, přijde do nebe a stane před Bohem, jenž sedí na své trůně. Bůh se každého nového mrtvého ptá, zda by měl zůstat v nebi, nebo by měl být svržen do pekla. Všichni odpoví, Bůh vynese rozsudek a pak předstoupí další zemřelý.

V oné anekdotě je vždycky posledním dotazovaným zpravodajský důstojník. V armádě a zpravodajských službách právě takoví lidé rozhodují, které informace z celé záplavy údajů, jež každý den přicházejí, stojí za to sledovat detailněji. Rozhodují, co je důležité a co ne. Svým způsobem rozhodují, kdo stane ve frontě před Božím trůnem.

Když tam předstoupí zpravodajský důstojník, Bůh se ho zeptá:

„Tak kam patříš ty?“

„Nikam,“ odpoví trochu rozmrzele muž. „Na mé židli sedíte vy.“ Zpravodajským důstojníkem byl i Amir (nikoli skutečné jméno), bystrý mladík přidělený k Jednotce 8200, jedné z nejprestižnějších v izraelské armádě. Jako jeho ostatní kolegové pracoval na základně chráněné vyztuženým betonem a sledoval informace. Většinu přicházejícího materiálu nebylo možné přeložit ani zpracovat, protože ho prostě bylo příliš mnoho a času málo. Úkolem zpravodajského důstojníka proto bylo rozhodnout, které komunikační kanály a vysílání by se měly odposlouchávat. Vojáci jako Amir rozhodovali, které části informací protříděných jeho podřízenými je třeba přeložit a rozeslat. Byl odpovědným redaktorem „článku“, jak se v Jednotce 8200 říká zpravodajské zprávě; napsal titulek a určil, kdo si má článek přečíst. Musel například rozhodnout, zda je ten, kdo mluví v zachyceném rozhovoru, majitel obchodu objednávající zboží, anebo džihádista, který předává kódované instrukce k přípravě bomby. Kdyby udělal chybu, mohli by zemřít nevinní lidé – na jedné straně Izraelci a na druhé nebohý majitel obchodu. A musel dospět k závěru velmi rychle. Oficiálně měl Amir a jeho kolegové na základně Turban Jednotky 8200 za úkol bránit teroristickým útokům. Neoficiálně rozhodovali o tom, koho Izrael zabije. Cílený útok sice povoloval Šaron a mezi nimi a úřadem premiéra byl ještě dlouhý řetězec velitelů, ale politici jen schvalovali doporučení bezpečnostních služeb, která do značné míry formulovali zpravodajští důstojníci. „Naše role při výběru cílů k likvidaci byla značná,“ připustil jeden z nich. „Mohl jsem určit, zda je někdo podle mého odhadu koordinátor buňky, abych se pak na něj ,nalepil‘ a nasbíral o něm dost informací k tomu, aby se stal cílem likvidace. Pokud se ten člověk skutečně podílel na terorismu, netrval takový proces déle než několik týdnů.“

Jednotka 8200 také často vybírala budovy, které se mají bombardovat. Šaron a náčelník hlavního štábu Moše Jaalon připisovali odpovědnost za každý teroristický útok palestinské samosprávě, i když útočníci třeba pocházeli z řad jejích odpůrců, jako byl Hamás nebo palestinský Islámský džihád. Izrael tak za každý útok podnikal odvetné kroky proti samosprávě a bombardoval její objekty. Většinu z nich tvořily kanceláře civilní vlády a často byly opakovaně bombardovány tytéž, dokonce i potom, co už byly zničeny a nikdo v nich nepracoval. Tyto odvetné útoky měly Palestincům vyslat určitý vzkaz, ale zároveň umožňovaly izraelským politikům a vojákům dát průchod frustraci a hněvu.

„Cíle odvetných bombardování se nevybíraly proto, aby bylo dosaženo nějakého konkrétního vojenského cíle,“ vysvětlil Amir, „ale spíš jako politický signál, který by se dal jednoduše shrnout jako ,my jim ukážeme‘.“

Izrael zpočátku vždycky palestinské vedení předem informoval, že se letectvo chystá nějakou konkrétní budovu zničit, aby dal lidem uvnitř čas k odchodu. Časem se však tato praxe do určité míry vytratila a později, koncem roku 2002, letectvo často bombardovalo v noci, bez předchozího upozornění a s předpokladem, že budovy jsou v tu dobu prázdné. Bylo to v podstatě jen čistě symbolické tažení.

Pátého ledna 2003 proklouzli do Tel Avivu dva sebevražední atentátníci Brigád mučedníků Al-Aqsá hnutí Fatah a vydali se ke starému hlavnímu autobusovému nádraží. V 18:26 se odpálili nedaleko městského centra. Obětí bylo třiadvacet a raněných více než stovka, včetně mnoha kojenců a dětí.

Palestinská samospráva útok odsoudila a slíbila udělat maximum, aby dopadla jeho strůjce. Izraelce však upřímnost odsouzení nepřesvědčila. Atentátníci přece pocházeli z organizace, která je součástí Fatahu, a tomu velel Arafát. Lidé z Fatahu tvořili i většinu členů palestinské samosprávy. Premiér Šaron okamžitě svolal vedení resortu obrany k poradě ve své kanceláři a společně rozhodli, že akce proti palestinské samosprávě vystupňují.

Po této schůzi a necelé tři hodiny po útoku náčelník hlavního štábu Jaalon rozhodl, že bude bombardován Cíl 7068, což byl krycí název pobočky Fatahu v městě Chán Júnis v Pásmu Gazy. Tentokrát se měl úder odehrát bez varování a nikoli v noci. Armáda si schválně a trpělivě počká, až budou v budově lidé.

V 23:45 poslalo oddělení cílů (Anaf Matarot) Amanu žádost na základnu Turban, aby o budově Fatahu v Chán Júnisu shromáždila informace. V 0:31 Turban zprávu o zvoleném cíli poslal.

Podle ní nebyl Cíl 7068 napojen na teroristickou činnost. Seržant, který průzkum provedl, jasně a bez obalu napsal: „Nebombardujte je – nic zlého neudělali.“

„To bylo velmi neúřední vyjádření,“ poznamenal Amir, „a já jsem samozřejmě musel formulaci změnit na něco úřednějšího, než jsem zprávu odeslal. Ale jeho nadpis výstižně vyjadřoval její obsah. Neodehrávala se tam žádná činnost, která by souvisela s terorismem, jen běžná kancelářská práce týkající se místních politických aktivistů, vyplácení sociálních dávek a platů. Byla to taková místní pobočka odborů.“ Druhý den brzy ráno Amir, který předpokládal, že bombardování Cíle 7068 bude jen dalším symbolickým úderem, sdělil ústředí Amanu, že v budově nikdo není a bombardování může klidně začít.

„Zatím se čeká,“ dozvěděl se od zástupce oddělení cílů Amanu.

„Čekají, až se úřad otevře.“

„Cože? A koho čekají?“

„Nikoho konkrétního. Prostě kohokoli. Dej nám vědět, až bude někdo uvnitř.“

Amirovi to připadalo zvláštní a domníval se, že jde o nedorozumění. Přítomnost civilistů v budově byla vždycky důvodem ke zrušení útoku, a ne k jeho zahájení. Čekat na lidi – úředníky, uklízečky, sekretářky – znamenalo jednoznačné porušení právního názoru Finkelštejna. Útok na civilisty byl vlastně jasný válečný zločin.

O žádné nedorozumění však nešlo. Oddělení cílů vydalo písemný rozkaz, aby každý pochopil, že čekají na „znamení“, že jsou v budově lidé: „Znamení = pokus o telefonát. Nečekejte, až se telefonující představí, ani na nějaký rozhovor. Hlaste jakékoli znamení, že jsou v budově lidé, bez ohledu na to, kdo telefonuje nebo o čem mluví.“ Jinými slovy záměrem bylo prostě někoho zabít – kohokoli.

Rozkaz znepokojil některé zpravodajské důstojníky, ale troufli si o něm mluvit jen v kantýně. „Seděli jsme tam tři a večeřeli,“ vzpomíná Amir. „A někdo povídá napůl v legraci, ale v podstatě vážně, ,hele, není tohle přesná definice prokazatelně nezákonného rozkazu?‘ Vyslovil to jen tak, nijak důrazně, ale všichni jsme se nad tím zamysleli. Třeba jsme opravdu překračovali rudou čáru. Třeba je to nepřípustné. Jak se dozvíme, koho zabíjíme? Možná půjde o nějaké dítě z nedaleké školy, které si odskočilo zatelefonovat. Možná o úředníka, co má vydávat peníze z pomoci OSN, nebo o uklízečku, která přišla ještě před začátkem pracovní doby.“

To, že takový rozhovor probíhal mezi členy Jednotky 8200, bylo příznačné. Byla to skupina, která se nejvíc snažila varovat Aman ve dnech před nečekaným útokem na Izrael v říjnu 1973, že Egypt a Sýrie směřují k válce.

Po tomto selhání „jsme schválně na místa zpravodajských důstojníků vybírali lidi s vyhraněnými názory, kteří přemýšlí nekonvenčně a nebudou se bát říct, co si myslí,“ upozornil přední blízkovýchodní expert Telavivské university profesor Ejal Ziser, který byl jako záložník vedoucím výběrové komise zpravodajských důstojníků.

Jelikož měli už v tak mladém věku přístup k přísně tajnému materiálu, armáda se jim snažila během dlouhého výcviku vštípit smysl pro morálku a právní odpovědnost. Jedna přednáška byla například o občanských právech a jejich porušování, k němuž někdy dochází v důsledku odposlouchávání. Lektoři účastníkům kursu zdůrazňovali, že nesmějí zneužívat obrovské moci, kterou mají, k žádnému jinému účelu než k získávání informací ve prospěch bezpečnosti státu. Jako příklad uváděli jeden incident z roku 1995, kdy několik mužů z Jednotky 8200 v rámci snahy najít nějaké rozhovory o Usámovi bin Ládinovi náhodou zachytili a schválně nahráli několik mobilních hovorů Toma Cruise, jenž tehdy pracoval na Blízkém východě, s jeho tehdejší manželkou Nicole Kidmanovou. Pak nahrávky rozdávali kamarádům a nahlas předčítali přepis.

„Pokud se takové odposlouchávání považovalo za zakázané a amorální,“ upozornil Amir, „pak je jasné, že by se mělo zakázat i bombardování tamté budovy. Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím víc jsem si uvědomoval, že je zakázáno takový rozkaz uposlechnout.“

Amir se o tom zmínil nadřízenému zpravodajskému důstojníkovi i velení Jednotky 8200. Velitelé řekli, že „chápou, že je tu jistý problém“, a operace byla odložena na neurčito. „To mě uspokojilo a mohl jsem se vrátit na své místo, které jsem předtím asi ve dvě ráno opustil. Měl jsem pocit, že jsme to vyřešili jednou provždy.“

Jenže když druhý den ráno znovu usedl k svému počítači a začal řídit směnu, zavolalo oddělení cílů a sdělilo mu, že bombardování pobočky Fatahu v Chán Júnisu brzy začne. Amir cosi namítl, ale důstojník na druhé straně zakódovaného telefonu se rozzlobil.

„Co ti na tom připadá tak vysloveně nezákonné? Jsou to Arabové.

Všichni jsou teroristi.“

„V mé jednotce,“ odpověděl Amir, „velmi jasně rozlišujeme mezi teroristy a nezúčastněnými lidmi, jako jsou ti, kteří běžně pracují v cílové budově.“

Nikoho však nepřesvědčil a operace mezitím už beztak začala. Dvě ozbrojené stíhačky F-16 kroužily nad Středozemním mořem a čekaly na rozkaz. Budovu z dálky fotografoval bezpilotní letoun. Jakmile by jim Amir potvrdil, že v budově někdo je, byly by na ni vypáleny dvě střely Hellfire.

Amir se rozhodl, že nebude spolupracovat. Oheň mezi cedry se šířil.

Na velení Jednotky 8200 začaly přicházet netrpělivé telefonáty letectva a Amanu. „Vaše jednotka prý odmítá poskytnout ty a ty informace, říkali,“ vzpomínal tehdejší velitel Jednotky 8200 brigádní generál Jair Kohen. „Odpovídal jsem, že se určitě mýlí a není pravda, že by 8200 neposkytovala informace, a nikdy se nic takového nestalo a nestane.“

V 10:05 Amirovi zavolalo velitelství jednotky. „Jair (Kohen) říká, že není čas na otázky, ale je čas jednat,“ dozvěděl se. Operační rozkaz vyžadoval, aby bylo bombardování dokončeno do 11:30, kdy budou na nedaleký školní dvůr vycházet děti.

„Jde o vysloveně nezákonný rozkaz a já nemám v úmyslu ho uposlechnout,“ prohlásil Amir. „To, že ho velitel prohlásil za zákonný, ještě neznamená, že zákonný je.“

Telefon se odmlčel. „Předal jsem vzkaz velitele tak, jak byl vysloven,“ uslyšel Amir. „Jsem rád, že v téhle chvíli nejsem na tvém místě.“ Pár minut nato mu jeden z jeho vojáků sdělil, že z budovy Fatahu se telefonuje. Nějaký člověk tam řešil mzdy, a navzdory potížím palestinské samosprávy a probíhající válce se snažil vyplatit peníze jakýmsi zaměstnancům. Nějaká sekretářka zase klevetila o jednom místním gigolovi.

Byl to signál k útoku. Stíhačky mohly odpálit rakety. Izrael mohl oba ty lidi zabít.

Amir seděl na své židli velícího důstojníka. „Najednou jsem pocítil takový klid,“ vyprávěl. „Měl jsem pocit, že můžu udělat jen jednu věc. Bylo mi jasné, že k téhle operaci by nemělo dojít, že znamená překročení rudé čáry, že je to vysloveně nezákonný rozkaz, nad kterým vlaje černá vlajka, a že je mou povinností vojáka i člověka, abych ho odmítl splnit.“

A nařídil, aby se zmíněné informace nepředaly dál. Nařídil, aby všichni přestali pracovat.

V 10:50, pouhých čtyřicet minut předtím, než se časové okno operace mělo zavřít, přijel na základnu přímý Amirův velitel J., zprostil ho služby a sedl si na křeslo zpravodajského důstojníka sám. Nařídil jednomu z vojáků, aby ohlásil, že jsou v budově lidé. Bombardování mohlo začít.

Ale bylo už pozdě – letouny se vrátily na letiště Tel Nof. Teď dostaly nové informace a zase vzlétly, ale než dorazily k cíli, ukazovaly hodiny 11:25 a zvonil školní zvonek.

Téhož dne večer poslalo velení Jednotky 8200 naléhavý vzkaz řediteli Amanu, v němž k operaci vyjádřilo vážné výhrady. Byl předán ministrovi obrany a ten útok na Cíl 7068 zrušil.

Šlo o plné ospravedlnění Amirova morálního postoje, ale už bylo pozdě uklidnit bouři, kterou „vzpoura v 8200“ rozpoutala v armádě. Velení Jednotky 8200 bylo terčem ostré kritiky ze všech koutů resortu obrany, a dokonce i premiér Šaron dal najevo, že na to, co se stalo, pohlíží s velkou nelibostí. Brigádní generál Kohen byl povolán na schůzi generálního štábu, která se celá věnovala Amirovi. Měl by jít před vojenský tribunál, tvrdili důstojníci, a pak aspoň na šest měsíců do vězení. Jeden generál zašel ještě dál: „Ten důstojník by měl být odsouzen za vlastizradu a postaven před popravčí četu.“

Všichni měli v čerstvé paměti protesty letců po útoku na Šahádu před několika měsíci a odmítnutí příslušníků Sajeret Matkalu účastnit se cílených atentátů. Někdo, snad z některé konkurenční jednotky, prozradil všechno médiím. Žádné detaily sice neuvedl, ale vzhledem k už tak dost vypjaté náladě veřejnosti to stačilo k tomu, aby do ulic vyšli demonstranti levice i pravice. I když to bylo jen pár dní před volbami do Knesetu, řada novinových titulků se věnovala „odmítačům“. Armáda a zpravodajské služby měly obavy, že by Amir mohl být první z mnoha vojáků, kteří odmítají plnit rozkazy. Z pohledu velitelů bylo třeba utlumit palestinské povstání a nebyl čas na změkčilé liberály s námitkami.

„Jednotka 8200 je ztělesněním kultury utajení, nikdy není na očích, vždycky je sama a izolovaná od zbytku armády, vysoce kvalitní a skrytá,“ řekl jeden člověk, jenž tehdy sloužil ve vysoké pozici.

„A najednou se ocitla ve světle reflektorů v armádě a v tom nejnegativnějším možném kontextu. Všichni pořád říkají, že se 8200 skládá z rozmazlených dětiček z nejlepší části Tel Avivu, které přijdou do armády, absolvují nejlepší výcvik na světě a pak své schopnosti prodají za miliardy v začínajících high-tech firmách a že jsou určitě všichni levičáci a gayové. Jednotka se neustále snaží proti těmto představám bojovat, a najednou dostane cejch, že je plná anarchistů, kteří odmítají plnit rozkazy.“

Armáda rezolutně odmítla Amirovo tvrzení, že rozkaz k zabití civilistů je vysloveně nezákonný. Zaprvé spoušť mačká někdo konkrétní, a ne někdo jiný, kdo se na operaci podílí, a jen tento konkrétní člověk může odmítnout splnit rozkaz, když je přesvědčen o jeho nezákonnosti, prohlásil vedoucí ředitelství lidských zdrojů armády generálmajor Elazar Štern. Velitel Jednotky 8200 přizval k debatě o celé věci i profesora filozofie Asu Kašera. I ten byl přesvědčen, že Amirovo počínání je morálně nesprávné. „Za žádných okolností bych nemohl chování tohoto zpravodajského důstojníka podpořit,“ prohlásil. „V situaci, v níž jsme byli, neměl jako zpravodajský důstojník na nějaké vzdálené základně morální právo určovat, že je rozkaz vysloveně nezákonný. Neznal všechny podrobnosti a nevěděl nic o širší taktice, kterou zvolil náčelník hlavního štábu… Podpořil bych otázky či pochybnosti, ale rozkaz by se v takových okamžicích neměl odmítat splnit.“

Amir byl potichu propuštěn bez obvinění, a soudy tak nedostaly možnost rozhodnout, zda byl rozkaz k vraždění civilistů v Cíli 7068 zákonný.

Útok na Cíl 7068 byl porušením pravidel, která stanovil generální prokurátor mezinárodního právního oddělení armády – tedy že cílem určeným k likvidaci musí být jedinec, jenž se přímo podílí na terorismu. To ale nebylo jediné pravidlo, které se nyní až příliš často porušovalo v rámci všeobecného úpadku morálních a právních zásad. Existovalo také pravidlo, že je třeba vyšetřit každou akci, při níž byli spolu s cílem zabiti nevinní civilisté. Ve skutečnosti se však nedodržovalo. Výjimkou bylo šetření atentátu na Šahádu, jež dospělo k závěru, že za smrt dvanácti civilistů nenese nikdo odpovědnost, a i to bylo nařízeno jen kvůli velkému tlaku veřejnosti a mezinárodního společenství na Izrael.

Další pravidlo, které se nyní často porušovalo, zase stanovilo, že nemá dojít k zabití, pokud existuje nějaká „rozumná možnost cíl zatknout“, tedy když lze teroristu zadržet, aniž jsou ohroženy životy vojáků či civilistů. Voják zpravodajského oddělení jednotky Duvdevan Alon Kastiel k tomu podotkl: „Po vypuknutí intifády se všechno na vojně změnilo. Předtím jsme se velice snažili, abychom hledané dostali živé. Když začala intifáda, tenhle postup skončil. Bylo jasné, že jdeme zabíjet.“

Operační rozkazy z tohoto období naznačují, že se zabití hledaného muže očekávalo už v okamžiku identifikace. Například při operaci Dvě věže byl operační rozkaz rozporuplný: „Zaprvé: cílem je zatčení. Zadruhé: pokud zaměření (pozitivní identifikace) prokáže, že jde o některého z velitelů palestinského Islámského džihádu jako Wálid Ubajd, Zijád Maláiša či Adham Júnis, jednotka má povolení k intercepci.“ Výraz „intercepce“ je eufemismus pro „likvidaci“ či „zabití“ a začal se často používat proto, aby se obešla armádní pravidla. Podle toho také operace skončila – Maláiša byl „zaměřen“ a byla provedena „intercepce“ – byl zastřelen.

Pravidelně docházelo ještě k dalšímu porušování armádních předpisů, které souviselo s nařízením, že schválit cílený útok smí pouze premiér. Představitelům Amanu se nelíbilo, že Šaron udělil v otázce cílených atentátů hlavní pravomoc organizaci Šin Bet.

Aby Aman armádní pravidla obešel, zřídil úplně stejný paralelní orgán, který měl bez nutnosti žádat o Šaronův souhlas provést „intercepci“ každého, kdo je spojen se sháněním, výrobou, skladováním, přepravou nebo používáním zbraní pro teroristické skupiny. „Rozkazy mi bránily v provádění cílených atentátů, ale nikdo nám nezakazoval vystřelit na každého, kdo odpálil Qassám nebo přepravoval výbušniny,“ prohlásil jeden velitel Amanu.

Někdy byla zásilka zbraní nebo skupina odpalující Qassámy zjištěna v reálném čase, takže zabití bylo skutečně ospravedlnitelné. Často však byla „intercepce“ jen výrazem pro předem naplánovaný atentát, protože Aman chtěl, aby byla určitá osoba mrtvá. „Říkali jsme tomu intercepce, ale byl to samozřejmě atentát,“ připustil jeden představitel Amanu. „Prováděli jsme jednu operaci za druhou, nepřetržitě.“ Některé byly legitimními vojenskými akcemi, ale jiné útoky na důležité teroristy a mnoho dalších se pohybovalo někde mezi oběma těmito kategoriemi.

V průběhu doby se vojenské i zpravodajské organizace neustále zlepšovaly ve vymýšlení novátorských způsobů, jak na oficiální předpisy vyzrát. Armáda značně rozšířila postupy týkající se zahájení střelby; například v oblastech, kde se to teroristy jen hemžilo, měli vojáci příkaz střílet bez varování na každého, kdo drží v ruce jakoukoli zbraň, zápalnou lahev nebo výbušné zařízení a potom jen potvrdit zabití. Aby se vyvolala situace, kdy ozbrojení teroristé vyjdou z úkrytu do ulic či uliček, kde budou vystaveni izraelské střelbě, byla vypracována metodika s krycím názvem Slaměná vdova.

Během konfliktu na obsazených územích se používalo několik variant taktiky Slaměné vdovy, které měly vylákat útočníky ze skrýší, aby se na ně dalo střílet z maskovaných pozic odstřelovačů. Jednou z variant bylo, že izraelská jednotka zatkla na ulici okázale a všem na očích nějakého druha teroristů, což přimělo ozbrojence, aby vylezli a na vojáky zaútočili. Jindy zase jezdilo sem a tam po ulici obrněné vozidlo, z jehož tlampače se ozývala arabská nahrávka výkřiků, jako: „Tak kde jsou všichni hrdinové Izzuddína al-Qassáma? Proč nevyjdete ven a nebojujete? Uvidíme, jestli jste chlapi!“ Anebo ještě provokativnější pokřik: „Všichni bojovníci džihádu jsou teplouši!“ nebo:

„Hamasníci jsou čubčí synové! Vaše matky šlapou ulici a dávají zadarmo každému, kdo si řekne!“ To jsou jen některé jemnější poznámky; ostatní jsou do tisku ještě méně vhodné. Je to možná překvapivé, ale tahle metoda fungovala dobře. Ozbrojenci vycházeli ven, po otravném vozidle stříleli a nakonec je zabil odstřelovač Slaměné vdovy schovaný v nedalekém bytě.

Operace Slaměné vdovy připravily o život desítky ozbrojenců všech možných palestinských organizací. Z vojenského hlediska byl tento systém úspěšný, a tak izraelská armáda dostala v ulicích palestinských měst celkem volnou ruku. Zákonnost těchto akcí je však přinejlepším diskutabilní.

V létě 2002 už Šin Bet a její partneři dokázali zabránit více než osmdesáti procentům útoků dřív, než si vyžádaly oběti. Cílené atentáty prokazatelně zachraňovaly lidské životy. Údaje však zároveň vykazovaly jeden znepokojivý trend: stoupal počet pokusů o útok. Místo aby byli Palestinci unavení, objevovali se stále noví útočníci. Znamenalo to, že se Izrael musí zaměřit na větší počet cílů. To ale zároveň zvýšilo obavy, že se teroristické skupiny časem poučí z každé jednotlivé porážky, přizpůsobí se a budou chytřejší a krutější, což povede k potenciálně nekonečné eskalaci potenciálně nekonečné války.

„Měli jsme pocit, že máme zhruba rok, možná o maličko déle, na to, abychom jim zasadili takovou ránu, že jim to z jejich pohledu už nebude stát za to,“ vysvětlil jeden tehdejší vysoký představitel Šin Bet. Tyto obavy daly vzniknout novému plánu s krycím jménem Trhání sasanek. I když Izrael už dříve označoval každého člena teroristických organizací za „časovanou infrastrukturu“, skoro nikdy neubližoval politickým vůdcům. Uvažování se však změnilo. „Hamás nedělal rozdíly mezi politickým a vojenským křídlem,“ vysvětlil ředitel Amanu generálmajor Zeevi-Farkaš. Předáci, jimž se říká ,političtí‘, se podílejí na všem. Určují politiku i vydávají rozkazy, kdy útoky provádět a kdy být zdrženliví.“ Podle tohoto tvrzení bylo jediným důvodem prohlášení o existenci politického křídla vybudovat si mezinárodní postavení a poskytnout určitým předákům imunitu před atentáty. „Museli jsme vypracovat nějaký jednoznačný odstrašovací prostředek,“ řekl Zeevi-Farkaš. „Neexistoval žádný politický vůdce, na kterého bychom nechtěli útočit.“

Teď byl tedy cílem každý předák Hamásu a palestinského Islámského džihádu. Plán zněl zabít je všechny.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

TRHÁNÍ SASANEK

Ibráhím al-Maqadma věděl, že se ho Izraelci chystají zabít. Alespoň si to měl myslet, protože mu to řekla zpravodajská služba palestinské samosprávy. Slyšela to od jednoho dvojitého agenta Šin Bet, který jí prozradil, že ho Izraelci pověřili zjištěním Maqadmových zvyklostí. Z jakého jiného důvodu by Šin Bet chtěla vědět, kam kdy chodí, když ne proto, aby ho zabila?

Možná tomu nevěřil. Maqadma vydal několik knih a článků o náboženství, džihádu i přistěhovalectví Židů do Palestiny a byl teoretikem islámu. Jako extremistický stratég Hamásu obhajoval svatou válku s cílem zničit židovský stát a sloužil jako spojka mezi politickým a vojenským křídlem skupiny. Byl však také zubařem, oblíbeným asistentem na Islámské univerzitě v Gaze a učeným členem akademické obce, jenž se většinou zabýval politikou a přímo se nepodílel na teroristických operacích.

Agenti palestinské samosprávy mu řekli, aby se nějakou dobu příliš neukazoval na veřejnosti a počkal, až Izraelce unaví po něm pátrat. Maqadma však jejich rady nedbal a dál vyučoval na univerzitě jako obvykle. Osmého března 2003 okolo půl desáté dopoledne ho jeho asistent a dva bodyguardi vyzvedli doma ve čtvrti Šejch Radwán v městě Gaza.

Pozoroval je izraelský bezpilotní letoun.

Asistent zavolal děkanovi univerzity a sdělil mu, že Maqadma za chvíli přijede a očekává, že na něj studenti počkají v posluchárně, „přestože je jeho život v ohrožení,“ dodal asistent dramaticky, ačkoli tomu nejspíš sám nevěřil.

Maqadma, asistent a bodyguardi ujeli po ulici Al-Džalá‘ jen asi tři sta metrů, než automobil zničily čtyři střely Hellfire odpálené ze dvou vrtulníků Apache.

Spolu s malým dítětem, které si hrálo poblíž na ulici, byli prvními oběťmi operace Trhání sasanek, kterou Šaron a jeho bezpečnostní kabinet schválili začátkem roku 2003. Základním předpokladem bylo, že to, co předáci džihádistických teroristických skupin chtějí po svých stoupencích, tedy sebevražedné atentáty, získá jiný rozměr, když za to bude hrozit odveta v podobě zabití. Vedoucí politicko-bezpečnostního personálu ministerstva obrany Amos Gilad to popsal takto: „Všichni vědí, že existence těch dvaasedmdesáti panen v ráji se nedá dokázat, a ti vůdci nejsou ochotni si to ověřit osobně.“

Operace Trhání sasanek byla rafi vanější než velké tažení atentátů na politické vůdce, kterou obhajoval ředitel Amanu generál Zeevi-Farkaš. Cílem vlastně nemělo být pozabíjet všechny předáky Hamásu a palestinského Islámského džihádu. Například zakladatel Hamásu šejch Jásín na prvním seznamu cílů nefi oval kvůli obavám, že kdyby byl zabit, zapojilo by se do boje ještě víc Palestinců. Smysl operace byl však stejný – ukázat Hamásu a palestinskému Islámskému džihádu, že říkat si politický funkcionář už jako ochrana nefunguje.

Debata o defi parametrů trvala několik měsíců, stejně jako dosáhnutí shody, zda jsou takové atentáty zákonné, morální a především strategicky praktické. „Přirovnání terorismu k hadovi, který zahyne, když mu useknete hlavu, je tak zjednodušující, že člověka až znepokojuje, že tomu někdo věří,“ namítal Ami Ajalon, předchůdce Aviho Dichtera ve funkci ředitele Šin Bet. „Teroristická organizace je vystavěná jako jakási forma. I když třeba nějakou hlavu má, pak je to hlava ideologická, která sotva ovládá hlavu operační.“ Jinými slovy, operační hledisko velkou roli nehrálo. Vytvářelo však precedens v otázce obdoby. Pokud jsou legitimními cíli političtí vůdci Hamásu, upozornil, co třeba „(izraelský) ministr obrany, který ze své kanceláře schvaluje operace? Není legitimním cílem likvidace i on?“

Přesto byla operace Trhání sasanek spuštěna. Tři měsíce po útoku na Maqadmu vypálil izraelský bezpilotní letoun střelu na druhého nejvýše postaveného vůdce Hamásu Abdal‘azíze Rantisího, ale jen ho zranil. Dvanáctého srpna zase pět střel z vrtulníku Apache zabilo nedaleko sídla OSN v Gaze Ismá‘íla Abú Šanaba, zakladatele Hamásu, vůdce jeho politického křídla a jednoho z jeho hlavních mluvčích v arabských a zahraničních médiích.

Jak se před zahájením operace Trhání sasanek obávali zkušení činitelé ministerstva zahraničí, mezinárodní společenství skutečně dělalo rozdíl mezi útoky na členy vojenského a politického křídla. Atentát na Abú Šanaba vyhrotil mezinárodní debatu o izraelských akcích, přestože Západ uznával, že Izrael vede nelítostnou válku proti sebevražedným atentátníkům.

Generální tajemník OSN Kofi Annan útok odsoudil s prohlášením, že Izrael neměl žádné právo provést „mimosoudní atentát“ na vysoce postaveného vůdce Hamásu. Šéf zabitého Abú Šanaba šejch Jásín vyjádřil své úmysly ještě drsněji: „Izrael překročil všechny meze a zaplatí za to,“ řekl palestinským médiím.

Jak přesně Izrael za svou nejnovější eskalaci zaplatí, nebylo jasné, a možná ani Jásínovi. Stará pravidla byla krutá a barbarská, ale aspoň vymezovala jakési zdánlivé taktické hranice. Zabití Abú Šanaba, který se zabýval politikou Hamásu, a nic mu proto nehrozilo, jak si mysleli vůdci hnutí, s Hamásem hluboce otřáslo. Jásín musel vymyslet nějakou odvetu, a rychle.

Krátce po atentátu nařídil, aby se šestého září sešlo celé vojenské i politické vedení hnutí doma u dr. Marwána Abú Ra‘se, známé náboženské osobnosti v Gaze a poslance Palestinské legislativní rady. Bylo to mimořádně riskantní – shromáždění všech nejvyšších velitelů na jednom místě představovalo jeden obří cíl útoku. Kdyby se tajemství prozradilo, mohl Jásín jen doufat, že zabití všech najednou by Izraeli nestálo za potenciální vedlejší ztráty.

Ředitel Šin Bet Avi Dichter se o poradě dozvěděl od lidských i z technických zdrojů a usoudil, že by se útok provést měl. „Za celou svou kariéru jsem nezažil, že by tak nebezpečný protivník udělal tak nebezpečnou a obrovskou strategickou chybu,“ řekl.

Porada měla začít ve čtyři. Ve 15:40 už byly ve vzduchu dvě stíhačky F-16 s jednotunovými bombami a kroužily nad Středozemním mořem, aby nevzbudily pozornost účastníků schůzky v domě. Analytické křídlo letectva vypočítalo, že ke zničení třípatrové budovy, kde Abú Ra‘s bydlel, je zapotřebí právě tak silné bomby.

V 15:45 si náčelník hlavního štábu Jaalon zavolal operační analytiky s mapami a leteckými fotografiemi.

„Jak odhadujete vedlejší ztráty?“ zeptal se jich.

Nedaleko Abú Ra‘sova domu stál pětipatrový činžák. Bydlelo tam skoro čtyřicet rodin. „Ve čtyři hodiny asi muži ještě nebudou doma z práce,“ odpověděl ředitel Amanu Zeevi-Farkaš, „ale je jasné, že uvnitř jsou desítky žen a dětí.“

„A co se jim stane, když použijeme jednotunovou bombu?“

„Desítky mrtvých, možná i víc,“ odvětil jiný analytik.

Nikdo ještě nezapomněl, jaké protesty následovaly po fiasku s atentátem na Šahádu. „Nebyl mezi námi ani jediný člověk, který by byl posedlý zabíjením,“ zdůraznil Šaronův poradce Dov Weissglass. „Naopak – letectvu časem došlo, že sedm až osm mrtvých civilistů nadělá mnohem víc škody, než jsou výhody, které přinese likvidace jednoho teroristy.“ Letectvo se dokonce snažilo vyrobit munici s menším dosahem výbuchu a nahradilo až devadesát procent výbušného materiálu cementem. Jenže cementová bomba třípatrový dům nezničí.

Jaalon se připojil k telefonické poradě se Šaronem, Dichterem a třemi dalšími lidmi. „Pane premiére,“ řekl, „doporučuju útok odvolat. Za tu operaci zaplatí životem desítky civilistů. Vyhrajeme bitvu, ale prohrajeme válku jak na mezinárodním poli, tak doma. Lidé v Izraeli nestrpí další útok na ženy a děti. K boji potřebujeme interní i vnější legitimitu, ale tenhle útok bude nejspíš ničivý.“

Dichter namítl, že Izrael promarní historickou příležitost zasadit svému hlavnímu nepříteli „možná nenapravitelnou“ ránu.

Jaalon ale trval na svém: „Tohle nemůžeme za žádných okolností udělat,“ prohlásil. „Mohli bychom sice zlikvidovat celé vedení Hamásu, ale taky bychom riskovali statisíce demonstrantů na Rabinově náměstí, kteří budou křičet, že jsme brutální armáda, která vraždí ženy a děti. Tomu se musíme vyhnout. Naše šance přijde. Však na ně dojde.“

Šaron útok odvolal.

Dichter se uchýlil na Spojené velitelství, celý vzteklý a zklamaný. Paradoxní bylo, že právě on přiznal jako první fiasko s Šahádou a uvědomil si, že zabití a zranění velkého množství civilistů znamená, že „cíl byl zlikvidován, ale operace se nevyvedla“.

Jenže schůzka Hamásu byla historická. „Porada týmu premiantů,“ říkal jí. Prošel si o ní všechny zpravodajské informace a za několik minut našel řešení. V nejvyšším patře se zataženými závěsy se nacházel díván, obývací pokoj vystlaný koberci, kde se setkání obvykle konala. Dalo se předpokládat, že porada proběhne právě tam, a Dichterovi to potvrdil i analytik Spojeného velitelství. Dichter si proto zavolal operační analytiky a zeptal se jich, jestli existuje způsob, jak zničit pouze tuto část domu a zároveň zajistit, že nebudou poškozeny okolní budovy. Odpověď byla kladná: Kdyby se do okna odpálila malá raketa se čtvrttunovou hlavicí, byla by likvidace všech přítomných v místnosti jistá, ale mimo ni by střela způsobila jen malé anebo vůbec žádné škody.

Dichter znovu sehnal všechny telefonem a řekl jim, že porada se nejspíš bude konat ve druhém patře. Zeevi-Farkaš však o tom zapochyboval a ani Jaalon o tom nebyl přesvědčen. „Přišlo mi poněkud divné, že by nahoru vynášeli Jásína na invalidním vozíku,“ řekl. „Ale tak zněl odhad Šin Bet. Nejvyšší patro umím zničit, aniž způsobíme ztráty v okolních domech. To můžeme provést.“

Následovala další porada nejvyšších představitelů přes zabezpečený telefon. Šaron poslouchal, dokud Dichter a Jaalon nedomluvili, a pak operaci schválil.

Spojené velitelství nasadilo tři bezpilotní letouny, které měly mít dům na očích. Sledovaly, jak účastníci přijíždějí a vcházejí dovnitř. Informace Šin Bet byly přesné – bylo tam celé politické a vojenské velení Hamásu, včetně Jásína na invalidním vozíku, Ahmada Džabarího, který nastoupil jako polní velitel po Šahádovi, a Muhammada Dajfa, velitele Brigád Izzuddína al-Qassáma. Toho se Izraelci snažili zabít už déle než sedm let od chvíle, kdy začátkem roku 1996 nahradil Jahjá Ajjáše. „Vždycky jsme ho připravili o ruku nebo o nohu, ale všechno přežil,“ konstatoval jeden vysoce postavený činitel Šin Bet, který byl onoho dne na Spojeném velitelství.

V 16:35 vypálil pilot stíhačky F-16 do okna se zataženými závěsy ve třetím patře střelu. „Alfa,“ ohlásil přímý zásah. Horní část budovy vybuchla a trosky, včetně cihel a nábytku, létaly všemi směry. Analytici na Spojeném velitelství se snažili zahlédnout i části těl. Obrovská exploze otřásla celou čtvrtí.

Jenže porada se konala v přízemí. „Jen vstali, oprášili se a vyběhli z domu,“ řekl Dichter. „Viděli jsme, jak běží jako o život. Dokonce se mi zdálo, že šejch Jásín vstal v panice z vozíku a dal se do běhu.“

Dichter chtěl vyslat celou letku bezpilotních letounů, aby bombardovaly všechna auta, která uháněla z parkoviště, ale ministr obrany Mofaz ho zarazil, protože by „při tom pravděpodobně přišli k úhoně civilisté“.

„Rozhlédl jsem se po místnosti,“ řekl Dichter, „a viděl jsem, jak jsou všichni zoufalí, že jsme promarnili šanci. Byla to klasická ukázka, jakou cenu musíte zaplatit kvůli problémům, které vyvolala celá ta věc s Šahádou. Ani si netroufám spočítat Izraelce, kteří byli zabiti a zraněni kvůli tomu rozhodnutí nevyhodit do vzduchu celý dům. Později jsme je museli řešit jednotlivě, jednoho po druhém. Někdy jsme byli díky obrovskému úsilí úspěšní. A musím bohužel přiznat, že někteří z nich jsou dodnes naživu.“

Tři dny po útoku na dům Abú Ra‘se, těsně před šestou hodinou, se ke skupině stovky izraelských vojáků čekajících v parnu pozdního odpoledne před vojenskou základnou Crifin připojil muž v uniformě s velkým batohem. Autobusová zastávka a zároveň stanoviště, kde se stopovalo, měla vysokou střechu, která skýtala stín před palčivým sluncem. Muži tam čekali na autobus nebo nějaké auto, jež rádo sveze vojáky, kteří spěchají na krátkou dovolenou.

O pár minut později se k zastávce přiblížila vojenská hlídka. Muž, sebevražedný atentátník Hamásu, zřejmě dostal strach, že bude odhalen, a stiskl tlačítko.

Zahynulo devět vojáků a osmnáct bylo zraněno.

Hamás kolem sebe mlátil jako zběsilý, aby se Izraeli pomstil za útok na dům Abú Ra‘se a cílené atentáty na své politické vůdce. Kvůli odvetám se vrátil k stejné technicky nenáročné, ale vysoce účinné teroristické taktice, která byla hlavní příčinou izraelské eskalace – k sebevražedným útočníkům.

Úkol byl svěřen velitelství Hamásu v Rámalláhu, jež řídilo buňku, která už byla v kontaktu s několika potenciálním sebevražednými atentátníky z palestinské vesnice Beit Liqja severozápadně od Jeruzaléma. Den před útokem u Crifinu poslali jednoho sebevraha do restaurace v Jeruzalémě, ale ten v poslední minutě couvl, zřejmě ze strachu. Další naverbovaný atentátník Iháb Abú Sálim pak byl onen mladík, který se druhý den odpálil na zastávce u Crifinu.

Premiér Šaron se zprávu dozvěděl na schůzce se svým indickým protějškem Atalem Bihárím Vádžpejím v Novém Dillí. Na dobu své nepřítomnosti pověřil ministra zahraničí Silvana Šaloma, aby „podnikal nezbytné odvetné akce“. Šalom svolal naléhavou poradu velitelů armády a zpravodajských služeb na ministerstvu obrany.

V deset hodin večer, čtyři hodiny po vraždě vojáků z Crifi se Šalom zeptal činitelů Šin Bet a Amanu, kteří se schůze účastnili, koho z Hamásu by mohli okamžitě zabít. Sebevražedný útok nesmí zůstat bez odpovědi.

„Máme celkem dobře vysledovaného Mahmúda az-Zahara,“ odpověděl jeden vysoký důstojník Šin Bet. Zahar byl chirurgem, ale také jedním ze zakladatelů Hamásu, a byl považován za vůdce extrémní frakce hnutí.

„Možná bychom ho dokázali dostat, ale mělo by to důsledky, protože by při tom přišly k úhoně nezúčastněné osoby.“

Uplynula hodina. Debata se částečně točila okolo otázky, co s Jásirem Arafátem. Silvan Šalom už dlouho vyzýval k jeho zabití nebo alespoň vyhoštění. „Organizuje terorismus, stojí za útoky, a dokud tu bude, nemáme šanci zastavit krveprolití a dosáhnout s Palestinci nějaké dohody.“ Šalom dodal, že mu volal jeden velmi vysoce postavený člen americké vlády, když se o útoku dozvěděl, a zeptal se ho: „Máte v úmyslu toho hajzla sejmout?“

Názory na to, co udělat s Arafátem, se různily. Rozhodně však bylo jasné, že jde o závažné rozhodnutí, které může přijmout pouze premiér. V 23:20 vešli do místnosti poradci. Tvářili se vážně. Udeřil další sebevražedný atentátník, tentokrát v kavárně Hilel v jeruzalémské čtvrti Ha-Mošava ha-Germanit („Německá kolonie“). Zahynulo sedm lidí a sedmapadesát bylo zraněno. Mezi oběťmi byl i ředitel pohotovostní jednotky v nemocnici Šaarej Cedek MUDr. David Apelbaum a jeho dcera Nava, která se měla druhého dne vdávat.

Takže Zahar to měl spočítané.

Šalom zavolal satelitním telefonem bývalému veliteli Flotily 13 Joavu Galantovi, jenž se podílel na mnoha cílených atentátech a nyní dělal vojenského tajemníka premiérovi. Galant vzbudil Šarona (v Indii je o dvě a půl hodiny víc než v Izraeli) a ten raketový útok na Zaharův dům okamžitě schválil, ale s tím, že k němu musí dojít až po půl deváté druhý den ráno – až dospělí odejdou do práce, děti budou ve škole a na ulicích bude klid.

Ale co Zaharova rodina? V atmosféře po dvou hrůzostrašných útocích během šesti hodin, které zděsily celý Izrael, této otázce nikdo nevěnoval příliš velkou pozornost.

Ráno senzory základny Turban zachytily Zaharův telefonát z domu – z jeho pracovny ve druhém patře.

Spojené velitelství uvědomilo Šaloma. Pár vteřin nato přišla další zpráva z Turbanu – zmíněným hovorem je Zaharovo interview pro arabskou pobočku BBC. Šalom si dělal starosti, jaký účinek by měl útok na živé vysílání – „Bože chraň, aby bylo slyšet výbuch“ – a tak nařídil odklad až do chvíle, kdy rozhovor skončí. Personál Spojeného velitelství poslouchal, dokud neslyšel, že Zahar zavěsil.

Jelikož šlo pevnou linku s jediným přístrojem a Zaharův hlas jednoznačně identifikovali kvalifikovaní odposlouchávači z Turbanu i novinář BBC, Zaharův „rozsudek smrti“ byl schválen, třebaže ho neviděl žádný agent Šin Bet ani kamera v jeho pracovně. Dva vrtulníky Apache vypálily celkem tři střely, zdemolovaly dům a zabily devětadvacetiletého Zaharova syna Chálida a jednoho osobního strážce a těžce zranily Zaharovu ženu. Sám Zahar vyvázl s pouhými oděrkami – při rozhovoru seděl na zahradě s kávou, cigaretou a bezdrátovým telefonem.

Operace Trhání sasanek nefungovala v praxi ani zdaleka tak dobře jako teoreticky. Izrael několik důležitých cílů minul a Hamás se pomstil dvěma sebevražednými atentátníky, šestnácti mrtvými a pětasedmdesáti raněnými. A třebaže nejrůznější protiteroristická opatření, jež Izrael přijal, včetně cílených atentátů na ozbrojence Hamásu, pomohla do určité míry snížit počet mrtvých a raněných Izraelců, neměla operace Trhání sasanek kýžený vliv na množství pokusů o teroristický útok. Političtí činitelé Hamásu byli možná vystrašení, ale organizace neměla nouzi o lidi, kteří se chtěli stát šahídem.

Debata v resortu obrany sílila – co s šejchem Jásínem? Navzdory Ajalonově myšlence o hadech a utínání hlav bylo stále jasnější, že tohoto vůdce Hamásu bude třeba odstranit.

Šin Bet a Sajeret Matkal spolupracovaly na složitém plánu jeho únosu a uvěznění. Pak ale od svého nápadu upustily, protože každou takovou operaci by skoro jistě provázela přestřelka a kulka by mohla zasáhnout vojáky, kolemjdoucí i samotného šejcha. Navíc nebylo vůbec jisté, že by návrat šejcha Jásína do vězení sebevražedné útoky zastavil. Izraelští politici si pamatovali, že v době jeho dlouhého věznění (která skončila ponižující dohodou s králem Husajnem po neúspěšném pokusu o zabití Chálida Mišála) došlo k velkém množství vražd a únosů Hamásu i vlnám sebevražedných útoků, jejichž cílem bylo dosáhnout jeho osvobození.

Jediným účinným způsobem, jak se s Jásínem vypořádat, bylo ho zabít.

Izraelští představitelé však se zmáčknutím spouště v Jásínově případě víc váhali, přestože se všichni shodovali, že se aktivně podílí na řízení i plánování terorismu Hamásu. Izrael ho málem zabil o rok dříve na poradě „týmu premiantů“, ale tam byli i vojenští činitelé. Zavraždit jen jeho samotného bylo něco docela jiného. Šejch Jásín byl zakladatelem hnutí Hamás, celosvětově známým politickým vůdcem a náboženskou osobností uznávanou na celém Blízkém východě.

Při jedné debatě v listopadu Avi Dichter namítl: „Zavraždění tohoto konkrétního člověka patrně rozdmýchá požár na celém Blízkém východě a přinese nám vlnu terorismu i zpoza hranic.“ Námitky měl i ředitel politického a politicko-vojenského oddělení ministerstva obrany generálmajor Amos Gilad, který byl jinak znám militantními názory: „Šejch Jásín je klasickou ukázkou ideologa smrti a strůjce nekonečného vraždění,“ prohlásil, ale souhlasil s těmi, kdo se obávali velkých nepokojů v celém islámském světě v reakci na likvidaci osoby považované za muslimského duchovního vůdce.

Jaalon namítl, že Jásína nikdo za duchovního vůdce nepovažuje a jeho zabití žádnou odvetu nevyvolá, snad jen hněvivé odsouzení.

„Je nemyslitelné, abychom kolem něj pořád kroužili a zabíjeli všechny ostatní, jen jeho ne,“ prohlásil.

Ministr obrany Mofaz razil ještě drsnější přístup: „Nejenže na něj musíme zaútočit, ale taky nemám problém s tím, udělat to hodně nápadně,“ tedy aby nebylo pochyb, že atentát provedl Izrael.

I když Šaron v podstatě souhlasil s Jaalonem i Mofazem, Dichter byl jeho významným poradcem pro terorismus a cílené atentáty. Zdálo se, že vzhledem k odporu Dichtera a dalších ztratil trochu své jistoty i rozhodný Šaron.

Generálmajor Giora Ejland přidal k obavám ještě jednu: špatnou reklamu. Copak nevyvolá problémy, když Izrael zabije „starého, ubohého a skoro slepého invalidu na vozíku? Nebudeme vypadat jako Divoký západ?“. To Šarona příliš netrápilo, ale vyžádal si další názory.

Hlavní armádní filozof Asa Kašer podpořil Jaalona: „Názorové rozdíly v politické a vojenské elitě, které přiživovaly mezinárodní lidskoprávní organizace, by dlouho znemožnily i útok na Hitlera. A názorové rozdíly na nejvyšších místech jsou zvlášť problematické, když jde o teroristické organizace.“ Hlavní vojenský advokát byl naopak důrazně proti atentátu. Jelikož Finkelštejn a tři roky před ním Daniel Reisner zformulovali pravidla cílených atentátů, účastnili se i se svým personálem řady akcí a poskytovali jim právní podporu. Někdy také nařídili odklad operace kvůli obavám ze zranění nevinných lidí. V Jásínově případě jejich silný odpor poprvé pramenil z totožnosti dané osoby. Reisnerovu názoru se připisoval stále větší význam zčásti i proto, že v té době vznikl Mezinárodní trestní soud. Vysokým politikům v Izraeli začalo dělat starosti, že by mohli být kvůli cíleným atentátům obžalováni, a hledali právní podporu.

Jaalon však trval na svém, a tak se celá otázka přenesla do kanceláře nejvyššího státního zástupce, nejvyšší odborné právní autority v Izraeli. Bylo to vůbec poprvé, co se u něj stal předmětem debaty cílený atentát na konkrétní osobu.

Představitelé Amanu a Šin Bet s sebou přinesli všechny důkazy, které o Jásínovi nashromáždili – založil Hamás, nenávistně kázal proti existenci Izraele, zřídil teroristickou mašinérii, byl už v osmdesátých letech odsouzen za příkaz k únosu a vraždu izraelských vojáků, sháněl zbraně a peníze k vojenským aktivitám, obhajoval sebevražedný terorismus a podobně.

Finkelštejn s Reisnerem tvrdili, že při vší úctě k rozhodnutí ho zabít se přece cílený atentát neprovádí jako pomsta nebo trest, ale jen aby se zabránilo budoucímu útoku.

Zpravodajské informace z poslední doby však nenaznačovaly, že by se Jásín na terorismu přímo podílel. „To ale jen proto, že ví, jak bedlivě ho sledujeme,“ namítl jeden ze zástupců Amanu. „Dává si dobrý pozor, aby nic neřekl ani po telefonu, ani elektronickou cestou.“

Nejvyšší státní zástupce Eljakim Rubinštejn podpořil názor hlavního vojenského prokurátora a prohlásil, že atentát neschválí, dokud mu někdo nepředloží jednoznačný důkaz, který spojuje Jásína s terorismem a „obstojí před soudem“.

Krátce na to, čtrnáctého ledna 2004, se přes hraniční přechod Erez pokusila vstoupit do Izraele jedenadvacetiletá žena z Pásma Gazy. Musela projít detektorem kovu jako všichni Palestinci. Když procházela, zaznělo hlasité pípání. „Platina, platina,“ řekla pohraničníkům a ukazovala si na nohu, jako že má platinový implantát.

Pohraničníci ji poslali do detektoru znovu a pak ještě potřetí. Pípal a pípal. Zavolali svou kolegyni, aby ženu podrobila prohlídce. A ta při ní odpálila bombu, která zabila čtyři osoby provádějící prohlídku a deset dalších lidí zranila.

Jmenovala se Rím Sálih Rijášíová. Měla dvě děti, jedno tříleté a druhé osmnáctiměsíční.

Druhý den svolal šejch Jásín tiskovou konferenci doma u jednoho ze svých stoupenců. Seděl na svém vozíku zahalený do hnědé deky s velkým srdcem ze spleteného věnce a nápisem „Hamás“. Usmíval se. „Poprvé jsme použili ženu místo muže,“ oznámil. „V boji proti nepříteli je to novinka.“ Šejch, jenž v minulosti vydal několik fatew (náboženských nařízení) proti nasazování žen na sebevražedné atentáty, prohlásil, že změnil názor. „Svatá válka zavazuje všechny muslimy, muže i ženy. Je to důkaz, že odboj bude pokračovat, dokud nevyženeme nepřítele ze své domoviny.“

Pro Izrael změna taktiky představovala velkou hrozbu. „Ptali jsme se sami sebe, jak dokážeme zvládnout vlnu sebevražedných atentátnic, které budou do země přicházet,“ řekl ministr obrany Mofaz. I za špinavé války existují určité normy slušnosti. „Je mnohem těžší prohlížet ženy a předcházet tomu, aby k nám nepřinesly výbušniny.“

Kromě tohoto Jásínova prohlášení mohl Aman předložit nejvyššímu státnímu zástupci Rubinštejnovi i tajné nahrávky pořízené Jednotkou 8200 na základně Turban, kde Jásín říká svému operačnímu personálu, že by se ženy daly jako sebevražedné atentátnice najímat. „Měli jsme jasné důkazy vycházející ze zpravodajských informací, že existuje přímé spojení mezi politickým vedením Hamásu, v jehož čele stojí šejch Jásín, a plánovači a vykonavateli teroristických útoků,“ shrnul Farkaš.

Důkazy Rubinštejna přesvědčily: Jásín může být legálně zabit. Sešla se vláda, aby rozhodla. Proti byl však pořád Šimon Peres: „Bál jsem se, že pak začnou zabíjet izraelské politiky,“ vysvětlil později. „Domníval jsem se, že právě s Jásínem dokážeme dosáhnout mírové dohody.“

Ministři však většinou jediného hlasu rozhodli, že Jásín je teroristický vůdce. „Nepřesvědčila mě varování, že kvůli tomu atentátu dojde k zemětřesení nebo nastane konec světa,“ řekl tehdejší ministr obchodu, průmyslu a komunikací Ehud Olmert, jenž patřil k většině. Běžnou součástí celého postupu bylo, že kabinet nechal na Šaronovi   a Mofazovi, aby schválili některý z návrhů armády a Šin Bet, kdy a jak útok provést. Šaronovi poradci řekli americké poradkyni pro národní bezpečnost Condoleezze Riceové, že Jásín se stal z izraelského pohledu legitimním cílem. „Následovala dost drsná výměna názorů,“ vzpomíná Weissglass. „Měli obavy, že na Blízkém východě vypukne všeobecné povstání.“

Šaron naznačoval i na veřejnosti, že považuje Jásína za cíl, ale vedlo to jen k posílení bezpečnosti vůdce Hamásu. Nevycházel z domu s výjimkou návštěvy mešity nebo své sestry, ale obojí měl nedaleko. Mezi těmito třemi místy ho přepravovaly dva minibusy, jeden se zdvižným zařízením pro Jásínův invalidní vozík, a druhý pro jeho ochranku. Jeho život se omezoval na tento trojúhelník a on i jeho lidé předpokládali, že se Izrael neodváží zaútočit na žádné z těchto míst, kde se vyskytovala spousta žen a dětí a v mešitě i nevinných civilistů. Mezi těmito třemi místy byly ale mezery. Večer jedenadvacátého března vezl automobil Jásína do mešity k modlitbám a jeho tělesní strážci jeli za ním ve druhém minibusu.

Mofaz nařídil, aby byly oba vozy zničeny na zpáteční cestě. Ve vzduchu byly vrtulníky a nad hlavou bzučely bezpilotní letouny. Jásínův syn Abdalhamíd Jásín už věděl své a cítil nebezpečí. Uháněl proto do mešity.

„Otče, neodcházej odsud!“ varoval ho. „Na mešitu (Izraelci) nezaútočí.“

A tak se šejch a jeho ochranka rozhodli být opatrní a zůstat v mešitě.

Uběhlo několik hodin. Spojené velitelství a všechny jednotky byly v pohotovosti, letectvo se střídalo ve směnách, aby udrželo bezpilotní letouny i útočné vrtulníky ve vzduchu, a dovolilo jim přistát, jen když jim došlo palivo. Šejch se utábořil na matraci na podlaze a usnul. Probudil se brzy, protože neměl dost pohodlí. Po modlitbách za úsvitu chtěl domů. „Vrtulníky nebylo slyšet,“ řekl syn. „Všichni si mysleli, že nebezpečí pominulo.“

I tak to ale bylo riskantní. Aby zmátli ty, co je sledovali, rozhodli se naložit šejcha na invalidní vozík a pak s ním utíkat domů. Minibus by jen přilákal pozornost. „Abych řekl pravdu, nenapadlo mě, že by stříleli po invalidovi na vozíku,“ přiznal Abdalhamíd.

Sledování však samozřejmě stále pokračovalo a bezpilotní letouny je dál monitorovaly termokamerami. Z hlavního vchodu vyšli nějací lidé a rychle prošli kolem minibusů zaparkovaných u vstupu. Tlačili invalidní vozík.

Velitel letectva Chaluc nemohl zahájení palby povolit, protože rozkaz ministra obrany Mofaze mu umožňoval střílet pouze na oba minibusy.

„Pane ministře,“ řekl Chaluc, „minibusy zaměřené nemáme, ale vidíme skupinu bodyguardů, jak uhánějí s invalidním vozíkem, v němž sedí někdo s kefíjou. Máme povolení?“

Mofaz ho vyzval, aby promluvil s pilotem vrtulníku Apache a zeptal se, jestli vidí vozík jasně a dokáže ho zasáhnout.

„Vidím ho velmi jasně,“ odpověděl pilot. „Dokážu je trefit.“

„Povoleno,“ oznámil Mofaz.

„Rašaj,“ tlumočil Chaluc pilotovi vysílačkou.

Na videopřenosu se objevil záblesk a pak se obrazovka na vteřinu zatměla. Potom létaly všemi směry kusy invalidního vozíku, jedno kolo vzhůru a mimo obraz a lidé leželi na zemi nebo se po ní plazili.

„Žádám povolení o dodatek,“ řekl pilot.

„Povoleno,“ odpověděl Mofaz.

Zemi zasáhla další raketa a zabila všechny, kdo byli ještě naživu.

Mofaz zavolal Šaronovi, který na výsledek operace napjatě čekal doma na své Fíkovníkové farmě. „Máme nahrávku,“ oznámil mu.

„Soudě podle záběrů to vypadá slibně. Byl to přímý zásah, ale počkejme si na zprávy z dalších zdrojů.“

Během několika minut monitorovací tým na základně Turban potvrdil, že komunikační kanály Hamásu praskají ve švech. „Šejch Jásín se stal šahídem i s řadou svých strážců,“ sdělovali si členové organizace. Jeho syn Abdalhamíd byl těžce raněn. Šaron nařídil, aby vzbudili jeho poradce a všichni se připravili na důsledky.

Washington přijal zprávu o atentátu s hlubokým znepokojením.

„Jsou na pokraji hysterie,“ hlásil Šaronovi Weissglass. Uklidňoval Riceovou, aby si nedělala starosti, protože Izrael očekává, že arabský svět bude reagovat jen odsouzením a to bude vše. „Condi,“ řekl jí svým klidným a přesvědčivým hlasem, „dokonce ani od palestinské samosprávy nečekáme nic neobvyklého. Vyhlásili třídenní národní smutek, ale obchody jsou otevřené. Bude to v klidu.“

Jakmile dny národního smutku uběhly, nejvyšší orgán Hamásu, rada Šúrá, jmenovala Jásínovým nástupcem Abdal‘azíze Rantisího. Přísahu složil na fotbalovém hřišti v jednom uprchlickém táboře v Gaze. Na tribuně před očima velkého davu sedělo celé vedení hnutí, sledovalo přehlídku ozbrojenců v uniformách a líbalo novému vůdci ruku. „Budeme proti nepříteli bojovat všude, ukážeme mu, co znamená odboj!“ prohlásil Rantisí ve svém prvním projevu a slíbil, že vraždu Jásína pomstí. Izraelci o plánech uspořádat přehlídku a ceremoniál věděli, ale Šaron nařídil Šin Bet a letectvu, aby neútočily, protože se bál, že by byli zasaženi i civilisté. Rovněž bylo jasné, že tam budou zahraniční televizní štáby, které by izraelský útok přenášely živě.

Šaron však už mezitím stihl schválit zavraždění nového vůdce. Toto rozhodnutí bylo mnohem snadnější. Rantisí postrádal Jásínovu náboženskou autoritu a nebyl ani uznávaným arabským politikem. Jeho zapojení do terorismu bylo nezpochybnitelné a nejdůležitější bylo, že už existoval precedens – teď mohl být zlikvidován kterýkoli předák Hamásu.

Rantisí byl opatrný a snažil se klamat. Stěhoval se z úkrytu do úkrytu, nosil paruky a používal různé kódy v mobilu. Turban však neměl s jeho sledováním problém. Sedmnáctého dubna, jen pár týdnů potom, co se ujal velení Hamásu, šel domů zařídit poslední detaily nadcházejícího sňatku svého syna Ahmada. Byla to krátká návštěva – dal manželce peníze v hotovosti, které potřebovala k dokončení příprav, a zase odešel. Jel zrovna po ulici Al-Džalá‘, když jeho subaru trefila střela Michchol.

Ohořelé trosky jeho vozu obklopily stovky lidí. Záchranáři se Rantisímu a jeho dvěma poradcům, kteří s ním byli v autě, marně pokoušeli zachránit život. Fotografie, kterou zveřejnila agentura Reuters, ukázala křičící a plačící dav a muže, který zvedá ruce potřísněné krví mrtvého vůdce.

„Byl to dětský lékař, který se zabýval hlavně vražděním dětí,“ řekl Mofaz tisku. Dosud nevyslovené varování pak vyslovili Šaronovi poradci. „Arafát by si měl povšimnout, že každý, kdo se věnuje terorismu, by se měl obávat o svůj osud,“ prohlásil jeden z nich.

Zabití Rantisího bylo sto šedesátým osmým atentátem od konce roku 2000, kdy intifáda vypukla. Tou dobou už operace Trhání sasanek stihla v Hamásu vyvolat šok a zmatek. Jeho rada Šúrá okamžitě jmenovala nástupce Rantisího, ale byl to nějaký bezvýznamný člověk, jehož jméno bylo tajné, aby i on neskončil mrtvý. Všichni vysocí představitelé Hamásu přijali velmi přísná bezpečnostní opatření a v podstatě trávili většinu času tím, že se snažili zůstat naživu.

„Sionistickému nepříteli se povedlo zavraždit mnohé naše bojující bratry a teď velice potřebujeme každičkého opravdového bojovníka,“ hlásala webová stránka Hamásu. „Není pražádných pochyb o tom, že jedním z hlavních důvodů úspěšnosti nepřítele je neopatrnost, protože elektronická špionážní letadla nikdy neopouštějí prostor nad Gazou. Množství očí, jež mají tento úkol na starosti, neznají spánek a vrtulníky Apache jsou se svými střelami připraveny a jen čekají na příležitost. Každý den i každou hodinu jste terčem atentátu.“

Dva týdny po zabití Rantisího přijel do Izraele na naléhavou schůzku s Mofazem, Jaalonem a Dichterem generál Umar Sulajmán, egyptský ministr zpravodajských služeb a nejmocnější člověk káhirského režimu hned po prezidentu Mubárakovi. „Přináším smířlivý vzkaz,“ oznámil Sulajmán. A předložil návrh Hamásu na příměří založené na rovnici „žádné atentáty – žádné teroristické útoky“.

Mofaz poděkoval Sulajmánovi, že přijel. Řekl mu, že jako vždy oceňuje snahu Egypta o usmíření v regionu, ale že není o čem jednat. Izrael nezastaví ani cílené útoky obecně, ani tažení s cílem zlikvidovat vedení Hamásu, zdůraznil.

Sulajmán se rozzlobil: „Jedu sem až s Káhiry s nabídkou zastavení útoků. To jste přece chtěli, tak proč teď trváte na svém?“

„Hamás chce příměří jen proto, aby mohl posílit,“ odpověděl Mofaz. „Musíme ho porazit, a ne mu dovolit dýchat.“

Sulajmán tedy apeloval na Šarona, který ho vřele přivítal, ale také neustoupil. „Názor našeho resortu obrany zní, že s příměřím nesmíme souhlasit,“ vysvětlil mu. „A já nemohu svým generálům odporovat.“ Nabídl jen to, že Izrael bude chování Hamásu bedlivě sledovat.

Členové Hamásu se snažili izraelským bezpilotním letounům a vrtulníkům Apache ztížit pátrání. Přemisťovali se, jen když to bylo nutné, jezdili na motocyklech a vyhledávali úzké uličky. Ale k ničemu jim to nebylo – dva zabily střely v Gaze třicátého května a další zahynul o dva týdny později při útoku v uprchlickém táboře Balata. Tentýž den přijel za Šaronem opět osobně Sulajmán – po četných telefonátech, které následovaly po jeho předchozí návštěvě: „Pane premiére, teď už víte, že Hamás svou nabídku myslí vážně a přestal podnikat útoky.“

Šaron tedy nerad souhlasil, že cílené atentáty zastaví. A Hamás nařídil okamžitý a naprostý konec sebevražedných útoků.

Teď měl Ariel Šaron v boji proti terorismu navrch. V této době, kdy se situace trochu zklidnila, začal dokonce uvažovat o politickém řešení historického konfliktu na Blízkém východě. Blízký vztah s prezidentem Bushem i celou americkou vládou založený na dohodě, že výměnou za toleranci cílených atentátů zmrazí výstavbu osad, dovedl Šarona k závěru, že Američané chtějí Státu Izrael upřímně pomoct, a dospěl k novým poznatkům.

„Šaron usoudil, že je jedno, kdo v Bílém domě sedí, protože všichni budou vždycky považovat osady za vážný problém,“ vysvětlil Weissglass.

A pro Šarona byly osady, které ve svých předchozích funkcích z celého srdce podporoval, otázkou nikoli náboženskou a ideologickou, ale bezpečnostní. „V okamžiku, kdy pochopil, že představují břemeno, a ne výhodu, už neměl problém s jejich vyklizením a klidně se otočil k osadníkům zády.“ Zapřisáhlý jestřáb Šaron, jenž si vybudoval kariéru na agresivní politice vůči Arabům, a zejména Palestincům, „prodělal dramatickou změnu“, pokračoval Weissglass. „Chtěl odejít ze scény jako ostřílený generál, který se proměnil ve velkého mírotvorce.“

Šaron byl však stále přesvědčen, že uskutečnění jeho vize brání jedna zásadní překážka: Jásir Arafát. Smířil se už s tím, že nelze žádným způsobem zabránit vzniku samostatného palestinského státu, ale jeho nenávist vůči palestinskému předákovi neochabovala. Považoval Arafáta za člověka, který „zřídil na územích, kterým vládne, teroristický režim a organizovaně a pod oficiální záštitou tam cvičí teroristy, podněcuje, financuje, vybavuje a vyzbrojuje je a posílá je do celého Izraele zabíjet“. V jednom telefonátu s ruským ministrem obrany Sergejem Ivanovem nazval Arafáta „patologickým lhářem a vrahem, který nařizuje zabíjení dětí, žen a kojenců“.

Když armáda obsadila část Arafátova sídla v Rámalláhu, získaly izraelské zpravodajské služby většinu jeho archivu a právě tento materiál poskytl pro Šaronovo obvinění stovky důkazů. Arafát vlastnoručně podepisoval příkazy k převodu obrovských finančních částek na podporu teroristické činnosti Fatahu a spolu se svými nejbližšími spolupracovníky se také dopouštěl bezprecedentní korupce. Z dokumentů vyplývalo, že Arafát opakovaně porušoval slib Izraeli i mezinárodnímu společenství, že vybuduje skutečně demokratický stát s moderní ekonomikou a jedinou armádou. Nedokázal se změnit z velitele partyzánské skupiny ve vůdce demokratického státu a dál řídil palestinskou samosprávu stejnými manipulačními metodami, pomocí korupce a způsobem „rozděl a panuj“, jakými vedl Organizaci pro osvobození Palestiny – vše s cílem zajistit si přežití jako palestinský předák.

V rámci úsilí delegitimizovat Arafáta umožnil Šaron několika novinářům (mně a pak i hrstce zahraničních kolegů) do tohoto archivu nahlédnout a zveřejnit jej ve světě. Zároveň nařídil převod peněz z tajného fondu ředitele Mosadu jako příspěvek k vydání knihy o těchto dokumentech v zámoří.

Šaron dokonce zvažoval rozšíření jedné videonahrávky, kterou koncem sedmdesátých let natočila rumunská zpravodajská služba. Bývalý šéf rumunské státní policie v dobách Sovětského svazu generál Ion Mihai Pacepa, který o Arafátovi řekl, „nikdy jsem neviděl tolik inteligence, krve a ohavnosti u jediného člověka“, na této nahrávce vzpomíná, jak jeho lidé nainstalovali skryté kamery ve státním penzionu, kde Arafát bydlel po setkání s rumunským prezidentem Nicolaem Ceauşescuem. Kamery tam zachytily homosexuální styky Arafáta s jeho tělesnými strážci. Šaron řekl svým poradcům, že se tato nahrávka dostala do rukou izraelských zpravodajců a on zvažuje její anonymní rozšíření po internetu.

Od tohoto nechutného nápadu nakonec upustil, když Izrael dosáhl svých cílů jinak – přesvědčil americkou vládu, že je Arafát nenapravitelný. Izrael získal jednoznačné důkazy o jeho podílu na pašování zbraní na lodi Karine A z Íránu teroristickým skupinám palestinské samosprávy. Flotila 13 při operaci Noemova archa tuto loď na moři zastavila. Její posádka byla zatčena a podrobena výslechu a při něm pašování spojila se jménem jednoho blízkého Arafátova spolupracovníka. Předseda samosprávy však napsal prezidentu Bushovi osobní dopis, v němž popřel, že by se on či jeho lidé na pašování podíleli. Zpravodajské informace, včetně odposlechů, dokumentů i přepisů výslechů, jež do Bílého domu odvezl jeden vysoký představitel Amanu v kufříku připoutaném k ruce řetízkem, byly ale mnohem přesvědčivější. Když Bush zjistil, že mu Arafát bezostyšně lhal, prohlásil ho za nepoužitelného, a čtyřiadvacátého června 2002 vyzval palestinský lid, aby si zvolil nového vůdce.

Po několika hrůzostrašných útocích na Izraelce vydal Šaron v listopadu 2002 příkaz obklíčit Arafátovo sídlo Mukatu a držet Arafáta a některé jeho muže v obležení. Instrukce zněly co nejvíc „tomu psovi z Mukaty“, jak mu premiér říkal, znepříjemnit život – občas mu vypnout elektřinu, jindy vodu. Pak Šaron nařídil rotě obrněných buldozerů D9, aby každých pár dní zdemolovala v areálu nějakou zeď. Dál ale panovaly neshody v tom, co vlastně s Arafátem s konečnou platností udělat. Někdo soudil, že Izrael by na něj měl zaútočit a zlikvidovat ho. Jiní byli toho názoru, že by takový útok měl být neurčitý a bez spojení s Izraelem. Další lidé dávali přednost exilu a jiní tvrdili, že ho má Izrael nechat v Mukatě „shnít“.

Po jednom závažném útoku v dubnu 2002 veřejnost zaslechla soukromý rozhovor Šarona s náčelníkem hlavního štábu Mofazem. Na jisté veřejné akci seděli blízko mikrofonů a netušili, že je televizní štáb už zapojil a zpovzdálí je natáčí.

Mofaz: „Musíme se ho zbavit.“

Šaron: „Cože?“

Mofaz: „Musíme se ho zbavit.“

Šaron: „Já vím.“

Mofaz: „Hned teď využít příležitosti. Další už nebude. Chci s vámi hned mluvit.“

Šaron: „Až se do toho pustíme… Nevím, jakou metodu k tomu používáte (uchichtl se). Ale všechny uspíte… (zvážní). Musíme být opatrní!“

Není jasné, co Šaron myslel větou, „až se do toho pustíme“, ale armáda a zpravodajské služby měly připravený plán pro každou případnou strategii. Velitel letectva Dan Chaluc, který byl nadšeným zastáncem vyhoštěním Arafáta do exilu, vybral za potenciální nový domov předsedy samosprávy dva malé ostrůvky – u pobřeží Libanonu a u Súdánu. Podle jeho názoru tam měl být Arafát odeslán se dvěma poradci a jen trochou jídla a vody na cestu; a pak by Izrael oznámil světu, kde se předák nachází. Speciální pěchotní jednotky měly obsadit Mukatu a potom vstoupit do Arafátova pokoje. Izrael uvažoval, že by do celého areálu ještě před útokem pustil uspávací plyn, aby ušetřil lidské životy.

Nakonec byla operace zrušena, protože „jsme nemohli zajistit, že by z ní Arafát vyšel živý“, vzpomíná velitel traumatologické jednotky armádní zdravotnické služby podplukovník MUDr. Amir Blumenfeld.

„Měli jsme co do činění se starcem s řadou zdravotních problémů a bylo také možné, že vypukne bitva s vojáky, kteří ho přišli unést.“

Úvahy o Arafátově osudu nakonec dorazily až do Washingtonu. Představitelé Bushovy vlády se obávali, že Šaron nařídí vraždu Arafáta stejně, jako se rozhodl zlikvidovat Jásína. Na schůzce v Bílém domě čtrnáctého dubna 2004 Bush Šarona požádal o slib, že Arafátovi neublíží. Podle jednoho z účastníků premiér prezidentovi odpověděl, že jeho žádost chápe („je mi jasné proč“). Bush viděl, že se Šaron snaží vykroutit, a naléhal na něj, dokud mu výslovně neslíbil, že Arafáta nezabije.

Už před svým slibem Šaron po poradě s nejvyššími představiteli armády a zpravodajských služeb dospěl k závěru, že Izrael nesmí být jakkoli považován za pachatele Arafátovy vraždy. Po Šaronově slibu prezidentu Bushovi to bylo ještě důležitější.

A potom tento muž, jemuž se tolikrát podařilo uniknout smrti, najednou podlehl záhadnému střevnímu onemocnění. Laboratorní testy, provedené z podnětu nejrůznějších stran, dospěly k rozdílným závěrům. Podle některých byly na Arafátových šatech i ostatcích stopy polonia, radioaktivní látky používané k atentátům. Jiní odborníci zase tvrdili, že zemřel přirozenou smrtí. Arafátův lékařský spis z francouzské vojenské nemocnice u Paříže, kam směl být předák s Šaronovým svolením přepraven, aby nezemřel na území pod izraelskou kontrolou, obsahuje řadu otazníků a nevylučuje ani možnost, že zemřel na AIDS. Izraelci kategoricky popírali, že by se Izrael na Arafátově smrti podílel. „Arafáta jsme nezabili,“ opakovali slavnostně nejvyšší činitelé zpravodajských služeb i politického vedení země.

Na druhé straně však není pochyb, že načasování Arafátovy smrti bylo dost pozoruhodné, protože přišlo brzy po atentátu na Jásína. Loajální Šaronův stoupenec Uri Dan ve své knize Ariel Šaron: Zasvěcený portrét tvrdí, že Šaron na jedné pozdější schůzce s Bushem prohlásil, že se už necítí vázán svým slibem Arafáta nezabít, a prezident na to nereagoval. V téže době si Dan jednou Šaronovi postěžoval a zeptal se ho, proč Arafáta neposlal do vyhnanství nebo ho nepostavil před soud: „Takže Arafát má naprostou imunitu?“

A Šaron odsekl: „Nech mě dělat věci po svém.“ Dan poznamenal, že Šaron pak „náš rozhovor najednou ukončil, což bylo mezi námi neobvyklé“. Dál napsal, že se Arafátův zdravotní stav začal pro oné Šaronově schůzce s prezidentem zhoršovat, a nakonec usoudil: „Ariel Šaron vstoupí do učebnic dějin jako člověk, jenž zlikvidoval Arafáta, aniž ho zabil.“ I kdybych znal odpověď na otázku, co Jásira Arafáta zabilo, nesměl bych ji v této knize napsat, ba ani uvést, že odpověď znám – vojenský cenzor v Izraeli mi jakoukoli zmínku o tomto tématu zakazuje.

Lze ale říci s jistotou, že Šaron se Arafáta zbavit chtěl, protože ho považoval za „dvounohou šelmu“ a nepodařilo se mu ho zabít už o dvacet let dříve. Pokud jeho likvidaci skutečně nařídil, bylo to v naprosté tajnosti a věděla o tom jen mnohem menší skupina, než bylo běžné u jiných cílených atentátů. Šaron cíl takové operace definoval, aniž ho přiznal: „Nedávné události budou nejspíš představovat historický zlom,“ uvedl v oficiálním prohlášení po Arafátově smrti. „Jestli se po Arafátově éře objeví nějaké jiné seriózní a odpovědné vedení, které bude dělat to, co má… vznikne obstojná příležitost k tomu, abychom s ním koordinovali nejrůznější kroky, či dokonce obnovili diplomatická jednání.“

Nejvyšší politici sice nikdy žádný přímý podíl na Arafátově smrti nepřiznali, ale všichni se tehdy shodovali, že jeho odchod zlepšil bezpečnost Izraele. Mahmúd Abbás (přezdívaný Abú Mázin), jenž byl po něm jmenován předsedou samosprávy, a nový palestinský premiér Salám Fajjád, který měl těsné vztahy s americkou vládou, zahájili neúnavné tažení proti terorismu. Dokonce i skeptici z Šin Bet přiznávají, že Palestinci po nástupu Abbáse a Fajjáda mysleli záměr zastavit terorismus vážně a klid, jenž po Arafátově smrti zavládl, byl z velké části výsledkem těsné bezpečnostní spolupráce s těmito dvěma muži. Válka neustálých odvet v podobě sebevražedných a cílených atentátů, která mezi Izraelem a Palestinci vypukla v září 2000, pomalu ustávala, až nakonec skončila docela.

Izrael za války proti palestinskému terorismu za druhé intifády zavedl řadu opatření, včetně pozemních přepadů armády s cílem rozsáhlého zatýkání a vybudování bezpečnostní bariéry mezi Západním břehem a Izraelem, která sebevražedným atentátníkům zkomplikovala průniky do Izraele. I když však tyto kroky teroristy o něco zbrzdily, statistika jasně ukazuje, že se dál snažili vražedné teroristické akce provádět i po těchto opatřeních a útoky přestaly až po obrovském množství cílených útoků na teroristy a – jako v případě operace Trhání sasanek – po vraždách teroristických předáků.

Díky zdokonalené mašinérii cílených útoků tak izraelské zpravodajské služby zvítězily nad tím, co mnoho let považovaly za nezničitelné – nad sebevražedným terorismem. Díky investování celostátních zdrojů, urputné vytrvalosti a spolupráci zpravodajských a operačních složek i energickému vedení Ariela Šarona Izrael dokázal, že je možné srazit vražednou a zdánlivě nezlomnou teroristickou síť na kolena.

Cena za cílené útoky však byla velká. Zaplatili za ně především nevinní Palestinci coby „nezamýšlené ztráty“. Zahynula spousta nevinných lidí a tisíce dalších, včetně mnoha dětí, byly zraněny anebo doživotně zmrzačeny. Další si nesli psychické následky nebo zůstali bez střechy nad hlavou.

Jeden vysoký představitel Šin Bet řekl: „V minulosti, kdy bylo všechno tajné a z právního hlediska pochybné, jsme mohli provádět jen velmi málo útoků. Kolik se jich dá podniknout, aniž se nepřijde na pachatele? Ale v okamžiku, kdy generální vojenský prokurátor tyto akce zlegalizoval jako košer, zákonné a veřejné, otevřeli jsme výrobní linku atentátů. Dneska je naše svědomí čistější, ale životem za to zaplatilo mnohem víc lidí.“

Gabriella Blumová, od roku 2018 profesorka práva na Harvardově univerzitě, byla důstojnicí Sboru generálního vojenského prokurátora izraelské armády a spoluautorkou memoranda, které cílené atentáty legalizovalo. V roce 2017 vyjádřila hlubokou lítost: „Velmi mě znepokojuje, že to, co bylo původně povoleno jako výjimečný čin ve výjimečných případech, se stalo běžnou praxí.“

Cílené atentáty také Izrael ještě víc marginalizovaly a delegitimizovaly v očích světa. David se zase choval jako Goliáš.

Náčelník hlavního štábu Chaluc se pokusil vysvětlit, proč Izrael politiku cílených atentátů přijal: „Taková jsou běžná pravidla jednání na

Blízkém východě – teroristům došlo, že jsme šílenci, že nepolevíme, dokud neskončíme, a už nejsme ochotni si nechat nic líbit.“

Přestože však měla smrt dvou velmi významných osobností, Jásína a Arafáta, rozhodně výrazný dopad na celý region, Ami Ajalon se nemýlil, když řekl, že i když zavraždění vůdců patrně nasměruje běh dějin jinam, nemusí to být nutně lepší cesta než ta předchozí – může dosažení míru klidně ještě víc prodloužit.

Ukázalo se, že Arafát byl jediný, kdo dokázal víceméně udržet jednotu Palestinců pod vládou samosprávy. Jejímu předsedovi Abbásovi se to po Arafátově smrti nepodařilo. Hamás ovládl Gazu a zřídil tam druhý palestinský útvar. Toto nové uspořádání představovalo pro Izrael vážnou hrozbu, mnohem větší, než jakou kdy byl Arafát.

Hamásu se povedlo vládu nad Gazou převzít díky obrovské podpoře Íránu. Paradoxně je těžko uvěřitelné, že by hnutí dokázalo v pásmu zřídit vlastní stát, kdyby byl stále naživu Jásín, který důrazně protestoval proti jakékoli spolupráci či stykům s Íránem a vnutil svůj názor celému hnutí.

Zabití šejcha Jásína bylo nepochybně nejhorší ranou, jakou Hamás za celou dobu své existence utržil, a nejvýznamnějším faktorem v přání tohoto hnutí uzavřít s Izraelem příměří. Způsobilo však ještě jeden nepravděpodobný zvrat běhu blízkovýchodních dějin – Jásínovo odstranění ze scény znamenalo pád poslední překážky plánu Íránu, nejnebezpečnějšího nepřítele Izraele, stát se regionální velmocí.

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

RADIKÁLNÍ FRONTA

Bašár Asad se stal prezidentem nečekaně.

Háfiz Asad, jenž se v listopadu 1970 chopil moci v Sýrii, očekával, že po něm nastoupí jeho nejstarší syn Básil. Ten ale zahynul při autonehodě. Pak dával Asad přednost svému nejmladšímu synovi Máhirovi, který si zvolil vojenskou dráhu. Ukázalo se však, že má příliš horkou hlavu a sklony k záchvatům zuřivosti a výbuchům vzteku. Třetí syn Madžd zase trpěl vrozenou nemocí, na kterou později zemřel. Zůstal je Bašár. Bylo mu devětadvacet a studoval v Londýně postgraduálně oftalmologii, když ho otec hned po Básilově osudné nehodě povolal v roce 1994 zpět do Damašku.

Bašár byl odjakživa považován za nejslabšího z Asadových synů, trochu duchem nepřítomného, zasněného a jakoby ustrašeného. Otec si byl jeho slabin možná vědom, ale starost o pokračování vlády rodiny pro něj byla prioritou. Poslal Bašára do armády, kde rychle dosáhl hodnosti plukovníka, a pak ho jmenoval velitelem syrských jednotek v Libanonu, aby získal zkušenosti. Koncem devadesátých let byl Bašár dostatečně připraven na prezidentství. Háfiz Asad zemřel v červnu 2000 a o měsíc později byl Bašár zvolen hlavou státu.

Právě v této době však bylo Asadovo dědictví problematické. V předcházejícím desetiletí se rozpadl Sovětský svaz, skončila studená válka a Rusko nemělo na Blízkém východě ani zdaleka takový vliv jako dřív. Světová aréna se proměňovala a Bašár Asad v ní musel pro Sýrii najít místo.

Syrské hospodářství bylo v horším stavu než kdykoli předtím. Státní pokladna byla prázdná a armáda sice patřila k největším v regionu, ale byla částečně zastaralá a nutně potřebovala moderní zbraně. Hlavně však Izraeli dál patřily Golanské výšiny, které na Sýrii dobyl v roce 1967. Byla to hluboká a stále otevřená rána, jejíž zhojení nedovolovala národní hrdost.

V polovině roku 2000 měl Asad na vybranou: buď mohl ze Sýrie udělat spojence poslední supervelmoci, Spojených států, anebo Íránu, vznikající regionální mocnosti. Nebylo to těžké rozhodnutí. Háfiz Asad deset let před svou smrtí ohromil svět, když souhlasil, že se připojí k alianci vytvořené Spojenými státy proti jiné arabské zemi, která měla vytlačit Saddáma Husajna z Kuvajtu. Doufal, že za to něco získá – hospodářské výhody, vyškrtnutí Sýrie ze seznamu zemí zapojených do terorismu a obchodu s drogami anebo tlak na Izrael, aby se stáhl z Golanských výšin. Nic z toho ale nezískal.

Tři měsíce před svou smrtí se Háfiz Asad sešel s prezidentem Billem Clintonem v Ženevě na schůzce, která měla završit americké diplomatické úsilí o dosažení mírové dohody mezi Sýrií a Izraelem. Clinton přivezl Asadovi vzkaz od premiéra Ehuda Baraka, jenž byl tou nejlepší nabídkou, jakou kdy Asad od Izraele dostal – skoro úplné stažení z Golanských výšin pouze s tou výjimkou, že „syrští vojáci nesmočí nohy v Galilejském jezeře“, tj. nebudou natrvalo rozmístěni na jeho břehu. Asad Clintona vyslechl a krátce po zahájení summitu plán zmařil.

Pro Izrael a Spojené státy to byl důkaz Háfizovy nelogické neústupnosti, kterou šlo snad připsat bolestem žaludku a demenci, kterou trpěl. Pro Asada, jenž miloval konspirační teorie, byl summit dalším důkazem, že USA jsou izraelským satelitem, a nikoli naopak, a že spojenectví s Američany mu nikdy nepřinese ani celistvé Golanské výšiny, ani žádnou jinou důležitou výhodu.******

A Izrael vypadal slabší.

Ehud Barak provedl v květnu 2000 bezpodmínečné stažení z Libanonu, což Asad považoval za ponižující porážku Izraele. Byl to pro něj důkaz, že efektivní využití partyzánské války přiměje ke kapitulaci i nejmocnější vojenskou sílu v regionu.

Háfiz Asad na syna Bašára naléhal, aby okupované Golany dobyl zpět. Také mu však radil, aby se vyhýbal přímé konfrontaci s Izraelem, který by Sýrii skoro jistě porazil. Írán však měl už tehdy teroristické skupiny, které bojovaly místo něj, především Hizballáh, a vedly proti Židům asymetrickou válku. Bašár Asad byl proto přesvědčen, že je lepší, když budou špinavou válku, která třeba přinutí Izrael k ústupkům, vést radikálové. Proč prolévat syrskou krev, když jsou džihádisté tak ochotní prolévat svou?

A tak Asad udělal ze spojenectví s Hizballáhem a jeho mecenáši v Teheránu hlavní součást své bezpečnostní doktríny. Sýrie podepsala s Íránem řadu dohod o společné obraně, vojenských dodávkách a vývoji zbraní a Teherán věnoval Asadovi půldruhé miliardy dolarů na přestavbu armády.

Mnoho vysoce postavených íránských teokratů považovalo Asada a jeho alawitské bratry za kacíře, zrádce svaté tradice a bezvěrce, kteří urážejí Alláha. Na druhou stranu měla Sýrie silnou armádu, hranice s Izraelem a lepší mezinárodní pověst než Teherán.

Íránská vláda měla také své problémy. Zemí zmítala vážná hospodářská krize a perská společnost byla rozštěpená a sílil v ní odpor vůči ajatolláhům. Írán patřil spolu se Severní Koreou a Irákem k nejizolovanějším zemím na světě, jichž se všichni stranili. Prezident Bush ve svém projevu o stavu unie v lednu 2002 tyto země označil za „osu zla“. A potom americká vláda ještě víc zpřísnila protiíránské sankce.

Sýrii Bush do „osy zla“ nezahrnul, protože Američané stále doufali, že by ji mohli obrátit k Západu, zčásti i proto, že udržovala přátelské vztahy s mnoha západními zeměmi, zejména s Francií a Německem.

„Snažili jsme se s ním (Asadem) spolupracovat v boji proti teroristům, kteří na nás útočili v Iráku,“ řekl Michael Hayden, šéf Národní bezpečnostní agentury a CIA v prvním desetiletí jednadvacátého století, a dodal, že tyto naděje se brzy rozplynuly.

Spojenectví se Sýrií bylo v íránském nejlepším zájmu. Teherán jí mohl nabídnout peníze v hotovosti, které Damašek zoufale potřeboval, i vyspělou vojenskou techniku, jako motory na pevný pohon k raketám dlouhého doletu. Sýrie zase mohla Íránu poskytnout přímý přístup k jeho hlavnímu nepříteli a navíc mohla sloužit jako most k širšímu světu. A přes syrské přístavy a letiště mohl také proudit íránský import i export, což zmírňovalo mezinárodní izolaci Teheránu.

Írán zároveň řídil své zástupné milice v Libanonu, kde měla Sýrie početné vojsko a prováděla tam zpravodajské operace. Aby mohli Íránci zásobovat a udržovat v chodu Hizballáh, museli mít volnost pohybu, a tu jim mohli Syřané povolit i umožnit.

Mladý Asad však udělal víc, než si jen vybral stranu, na které bude stát.

Jeho otec Íráncům řadu desetiletí dovoloval, aby do Damašku letecky dopravovali zbraně a odtamtud je vozili kamiony Hizballáhu. Háfiz Asad však Íráncům pomáhal pouze tím, že je bez omezení nechával dělat si svoje, a pečlivě a obezřetně se vyhýbal jakýmkoli těsnějším stykům s džihádisty. Bašár Asad však vycítil příležitost. Udělalo na něj velký dojem vítězství Hizballáhu nad Izraelem i doktrína generálního tajemníka hnutí Hasana Nasralláha, který přirovnal Izrael k „pavučině“, z dálky silné, ale zblízka slabé.

Asad mladší se rozhodl zcela svěřit svůj osud do rukou teokratů a džihádistů a dát jim k dispozici veškeré syrské zdroje. Začátkem roku 2002 otevřel Hizballáhu zbrojnice vlastní armády a poskytl mu moderní sovětské zbraně, které Íránu chyběly, i rakety dlouhého doletu typu země-země. A Nasralláhovi, jehož považoval za vzor, otevřel brány svého paláce.

Sýrie měla k posílení Hizbaláhu i praktické důvody. Libanon znamenal pro Sýrii i Asadovy generály záchranu hospodářství; získávali tam velkorysé zakázky, na nichž se podílela i libanonská vláda. V poslední době se však v Libanonu objevila řada vlivných osobností, které požadovaly, aby Syřané ze země odešli. Náčelník hlavního štábu Hizballáhu Imád Mugníja je proto začal z pověření Íránců a Syřanů postupně likvidovat. Vraždy vyvrcholily atentátem na nejvýznamnějšího politika na Blízkém východě Rafíka Harírího, který byl dvakrát libanonským premiérem a snažil se zmobilizovat svět, aby pomohl vyhnat Syřany z jeho země.

Bylo jasné, že Írán, Hizballáh a Sýrie mají podobné zájmy a vzájemná spolupráce i pomoc v nouzi jim dokonale vyhovuje. Zrodilo se tak spojenectví, které izraelské zpravodajské služby nazvaly „radikální frontou“.

Aliance jedné teroristické organizace, zavrhované teokracie a zmodernizovaného národního státu umožnila rostoucí síti partyzánů, samozvaných revolucionářů a kriminálníků provádět operace s nebývale vysokou vojenskou účinností. Vůdci Íránu a Sýrie i Hizballáhu vymýšleli strategie a dodávali materiál nesourodé sbírce ozbrojenců, kteří se rozlezli po celém Blízkém východě.

Nejvyšší operační velení této sítě se skládalo ze tří mužů: Kásima Sulejmaního z íránských Revolučních gard, Imáda Mugníji z Hizballáhu a generála Muhammada Sulajmána ze Sýrie. Do tohoto spolku byl přizván i předák Islámského džihádu Ramadán Šalah, který působil v Damašku pod záštitou Íránu a Sýrie a směl se účastnit některých porad.

Jejich zástupci byli šéf výzkumu a rozvoje Hizballáhu Hasan al-Laqqís a vůdce palestinského Islámského džihádu v Libanonu Mahmúd al-Madžzúb. Hamás nehrál v radikální frontě žádnou oficiální roli, protože sunnita šejch Jásín šíitskými Íránci opovrhoval. Exilový vůdce Hamásu Chálid Mišál však smýšlel jinak a nařídil operačnímu veliteli hnutí v Damašku Izzuddínovi aš-Šejchu Chalílovi, aby s ostatními členy fronty udržoval těsné kontakty.

Díky své síti kontaktů a přepravních tras začala radikální fronta přepravovat stále větší množství stále smrtonosnějšího materiálu k boji proti Izraeli. Hizballáh z Bejrútu podporoval a vyzbrojoval palestinské teroristy a vyplácel prémie za každého zabitého Izraelce při sebevražedném útoku. V Sýrii nebo Íránu se rozmontovávaly rakety a pak se po částech pašovaly po souši či po moři do pásma Gazy, kde si je bojovníci Palestinského islámského džihádu opět smontovali. Madžzúb zase zajišťoval, aby stejným způsobem dostávali rakety i ozbrojenci Palestinského islámského džihádu v Libanonu. Mišál a Šejch Chalíl dostávali od Íránu značnou finanční pomoc (patrně bez vědomí Jásína) a Gaza zase odborné znalosti k amatérské výrobě střel.

Laqqís z Hizballáhu začal budovat obrovské množství bunkrů a skladišť raket v jižním Libanonu, které by se daly použít proti izraelské invazi nebo při zahájení ofenzivy. Sklady byly tak dokonale maskované, že si izraelské zpravodajské služby jejich výstavby vůbec nevšimly. Stejně tak Izrael v podstatě netušil, jaké množství smrtonosné výzbroje se tam vyrábí. V roce 2003 Hizballáh podle jednoho odhadu vlastnil největší arzenál, jaký kdy nějaká partyzánská skupina měla.

Mít u hranic a na obsazených územích nepřátele nebylo pro Izrael samozřejmě nic nového. Teď byl však obklopen v podstatě jedinou koordinovanou silou – Hizballáhem v Libanonu, palestinským Islámským džihádem na palestinských územích a Sýrií na severu. A všechny dostávaly peníze a zbraně z Íránu.

V Izraeli měl shromažďování zpravodajských informací a boj s vnějšími hrozbami na starosti Mosad. Jeho úsilí však ani zdaleka neodpovídalo situaci, z velké části proto, že se nepřizpůsobil měnící se době. Jeho neschopnost pronikat do džihádistických skupin, nedostatek technologických schopností ve světě, kde mají všichni k dispozici mobil a kódovací software, i řada vážných operačních neúspěchů v čele s nepodařeným pokusem o atentát na Mišála ukazovaly, že Mosad nestačí a nefunguje účinně. Írán byl důmyslnější a vynalézavější soupeř než kterýkoli arabský stát, do kterého se Mosad kdy snažil proniknout, a Bašár Asad navíc v Sýrii zavedl přísná bezpečnostní opatření v terénu.

Mosad se tu a tam pokusil nebezpečné akce členů radikální fronty zmařit. Například se dozvěděl, že zkušený odborník ruského vojenského průmyslu generál Anatolij Kuncevič pomáhá Sýrii s výrobou nejnebezpečnější chemické zbraně – nervové látky VX. Oficiální protesty Moskva ignorovala. A tak Kuncevič během letu z Aleppa do Moskvy v dubnu 2002 zemřel záhadnou smrtí.

Tento úspěch byl však ojedinělý. Proti radikální frontě neexistovala žádná konsistentní spolehlivá strategie a Izraelci dál žili v nebezpečné nevědomosti o plánech a akcích nepřítele. Ve srovnání s úspěchy Šin Bet a Amanu na obsazených územích Mosad působil jako slabý článek zpravodajské komunity.

Premiér Šaron z něj byl zoufalý. Na jeho vkus byl příliš ospalý a jalový a po dřívějších operačních neúspěších příliš nerad riskoval.

Přístup ředitele Mosadu Efrajima Halevyho byl pravým opakem Šaronova; premiér chtěl neustále přebírat iniciativu a útočit. Jak vysvětlil Dov Weissglass, „v době, kdy se Izrael ocitl v jedné z nejobtížnějších bitev, uprostřed druhé intifády, jsme nedokázali pochopit, proč tak úžasný orgán jako Mosad v podstatě neexistuje. Halevy měl nekonečně vyvinuté diplomatické vlastnosti, ale ty operační jako by byly jen doplňkem a nadbytečnou a postradatelnou věcí“.

Právě v této době intifáda vrcholila a hlavními a nejnaléhavějšími cíli na seznamu chystaných atentátů byli lidé, kteří terorismus podněcovali.

Hizballáh zřídil pod íránským vedením Jednotku 1800, která poskytovala peníze a výcvik k dalším sebevražedným útokům teroristické skupině Tanzím, jež vznikla pod záštitou Arafátova Fatahu. Palestinský Islámský džihád v Libanonu zase finančně, výcvikem i poradenstvím podporoval sebevražedné útoky svých členů na Západním břehu a v Gaze.

Jelikož Mosad nepřicházel s žádnou iniciativou, jak tomu zabránit, pokusil se mezeru vyplnit Aman. „Mosad nebyl operační partner,“ řekl jeho ředitel Aharon Zeevi-Farkaš. „A my v Amanu jsme přitom věděli o padesáti Palestincích na Západním břehu, kteří za peníze a s podporou Jednotky 1800 Hizballáhu neúnavně organizovali sebevražedné útoky. Situace už byla neúnosná.“ A tak se Aman rozhodl „zaútočit na řadu cílů Hizballáhu, aby jeho předákům ukázal, že za své akce musí zaplatit“.

Šéf boje proti terorismu v Amanu plukovník Ronen Kohen sestavil seznam cílů (říkalo se mu Dvanáct mušketýrů), na němž figurovali ozbrojenci Jednotky 1800 Hizballáhu a další z Islámského džihádu a Hamásu.

Jedno jméno patřilo i Qaisi Ubajdovi, jenž byl kdysi agentem Šin Bet, ale pak zběhl k Jednotce 1800 Hizballáhu. Podařilo se mu nalákat jednoho vysokého záložního důstojníka izraelské armády do Dubaje. Muž byl v dluzích a Ubajd mu slíbil, že mu z finančních potíží pomůže. Důstojník padl do pasti, byl omámen, naložen do bedny a odeslán diplomatickou poštou z íránského velvyslanectví v Dubaji do Bejrútu.

Při výslechu pak vyzradil Hizballáhu a Syřanům závažná vojenská tajemství. A potom Ubajd, který znal hodně izraelských Arabů a hovořil plynně hebrejsky, začal verbovat sebevražedné útočníky.

Ubajd byl izraelský občan a u místních zpravodajských služeb platilo pravidlo nezabíjet Izraelce. Vzhledem k vážné hrozbě sebevražedných atentátů však platit přestalo. Kohenův seznam „mušketýrů“ ovšem nezahrnoval nejvyšší činitele Hizballáhu, Mugníju a jeho dva zástupce ani generálního tajemníka Nasralláha. „Báli jsme se, že by to mohlo spustit regulérní válku,“ vysvětlil jeden z mužů, kteří se na operaci podíleli.

Na poradě s Šaronem, kde se projednávala, Zeevi-Farkaš s Kohenem upozornili, že i když Šin Bet odvádí skvělou práci a likviduje nejvýznamnější teroristy na Západním břehu a v Gaze, nikdo ještě nezakročil proti předákům organizací, které jim poskytují podporu z jiných zemí. Šarona nebylo těžké přesvědčit. „Je jenom škoda, že žádná taková iniciativa nepřijde od našich přátel,“ poznamenal kysele v narážce na Mosad.

Prvním cílem byl Ramzí Nahára, překupník drog, a izraelský agent, který po stažení Izraele z Libanonu zběhl a byl jedním z Ubajdových kolegů, kteří unesli onoho izraelského důstojníka. Šestého prosince 2002 jel se svým synovcem Eliem Ísou domů do vesnice Ain Ebel v jižním Libanonu. U vjezdu do vsi vedle projíždějícího auta explodovalo velké výbušné zařízení maskované jako balvan a oba je zabilo. Další byl na řadě Alí Husajn Saláh, jehož libanonské ministerstvo vnitra vedlo jako řidiče íránského velvyslanectví v Bejrútu, zatímco ve skutečnosti byl členem Jednotky 1800. Druhého srpna 2003 jel svou luxusní černou limuzínou BMW s diplomatickou poznávací značkou do práce na ústředí Jednotky 1800 v bejrútské čtvrti Dáhija. V 8:32 ráno vybuchlo velké výbušné zařízení schované na zadním sedadle vozu, roztrhlo vůz vedví a odmrštilo jej patnáct metrů od obrovského kráteru, který výbuch udělal na silnici. „Exploze rozervala na dva kusy i Saláha a v každé půlce auta byl jeden z nich,“ stálo ve zprávě Amanu o této akci.

Hizballáh už po smrti Saláha neskrýval jeho skutečné zaměstnání a televizní stanice hnutí Al-Manár uvedla, že „truchlí nad smrtí jednoho z největších mudžáhidů (svatých válečníků).“

Dvanáctého července 2004 odešel ze svého domu v bejrútské šíitské čtvrti Harát Hreik Ghálib Awalí, který zavražděného Saláha v Jednotce 1800 nahradil. Nastoupil do svého mercedesu a otočil klíčkem v zapalování. Pár vteřin nato auto vybuchlo. Byl vážně zraněn a odvezen do nemocnice, ale cestou zemřel.

K atentátu se přihlásila nová skupina, která se v Libanonu objevila poprvé a naposled. Říkala si Džund aš-Šám („Vojáci Levanty“). Toto sunnitské uskupení prohlásilo: „Popravili jsme jeden ze symbolů věrolomnosti, šíitu Gháliba Awalího.“

Hizballáh nepochyboval, že jde o dezinformaci Izraele a ve skutečnosti stojí za atentátem právě on. Hasan Nasralláh na Awalího výpravném pohřbu ve své eulogii poznamenal, že zesnulý byl členem speciální jednotky, která podporuje boj Palestinců. „Je to šahíd naší cesty do Palestiny, šahíd za Jeruzalém a mešitu Al-Aqsá v konfliktu se sionistickým subjektem,“ prohlásil Nasralláh nad Awalího rakví potaženou žlutou vlajkou Hizballáhu. A obvinil z atentátu velitele Amanu Zeeviho-Farkaše.

Šaron si úsilí Zeeviho-Farkaše vážil, ale uvědomoval si, že v boji proti radikální frontě je třeba dělat víc a rovněž je nezbytná i zásadní změna Mosadu.

Šaron chtěl Halevyho nahradit. Dostal návrhy několika jmen, včetně veteránů Mosadu i generálů armády. Myslel však jen na jediného muže: Meira Dagana, svého dobrého přítele, který pod ním sloužil v armádě. Dagan byl drsný a agresivní, přesně takový, jakého Šaron k boji proti radikální frontě potřeboval.

Dagan v roce 1995 z armády odešel a později se stal ředitelem protiteroristického oddělení při premiérově úřadu. Zřídil tam tajný orgán zvaný Oštěp, který měl bránit toku finančních prostředků nepřítele.

„Připisoval jsem velkou důležitost hospodářské válce, která musela být nedílnou součástí našeho tažení proti našemu hlavnímu odpůrci,“ vysvětlil Dagan.

Průzkumy Oštěpu vedly k tomu, že Izrael postavil mimo zákony všechny organizace, které spravovaly prostředky pro Hamás. Některé pocházely od bohatých muslimů v zahraničí. (Oštěp rovněž vyzval FBI a její evropské protějšky, aby udělaly totéž ve svých zemích, ale bylo to ještě před jedenáctým zářím a výzvu nikdo nevyslyšel.) Na jedné schůzi byl kontrast mezi stylem Dagana a Halevyho zvlášť patrný. Mosad na ní předložil informace, jež naznačovaly, že Írán posílá část peněz Hamásu přes jistou evropskou banku s ústředím v Curychu.

„To není žádný problém,“ řekl Dagan. „Tak ji podpálíme.“

„Co podpálíme?“

„Tu banku přece,“ odpověděl Dagan. „Adresu známe, ne?“

Účastníci mu vysvětlili, že nejde o hotové peníze, ale elektronické převody prostřednictvím systému SWIFT, a skutečné peníze se hromadí jinde.

„No a co?“ opáčil Dagan. „Pojďme ji stejně podpálit. Manažeři té banky si aspoň uvědomí, že nejde o zákonné peníze. To nemůže škodit.“

Dagan si nakonec nechal poradit a vypálení banky nenařídil. Obecně měl však přístup, který Šaron hledal – byl to „šéf Mosadu s dýkou v zubech“, jak premiér řekl několika svým poradcům.

To ovšem neznamenalo, že se hrnul do nějaké větší konfrontace s nepřítelem. Právě naopak – Dagan stále tvrdil, že Izrael musí udělat maximum, aby se vyhnul otevřenému vojenskému konfliktu se všemi státy v regionu, protože by ho nemohl jasně vyhrát.

„Úkolem izraelského obranného resortu je další konflikt co nejdéle a ze všech sil odkládat a ke konkrétním útokům na nepřítele používat skryté prostředky,“ říkával Dagan svým novým podřízeným v Mosadu.

Dagan převzal Mosad v září 2002. Brzy potom ho Šaron pověřil tajným bojem, který měl zmařit íránský jaderný program. Teherán už od konce devadesátých let investoval obrovské částky do plánu získat co nejrychleji schopnost vyrábět jaderné zbraně, a kde mohl, nakupoval vybavení i odborníky. Šaron i Dagan považovali jaderný Írán za hrozbu pro samotnou existenci Izraele.

Dagan získal slib, že dostane, co bude chtít – peníze, personál i nekonečné prostředky –, jestli ajatolláhům zabrání sestrojit atomovou bombu. Všechno přijal a pustil se práce.

„Šaron udělal dobře, že ho jmenoval,“ poznamenal Weissglass. „Jakmile Meir nastoupil, začal dělat zázraky.“

Dagan se nastěhoval do své nové kanceláře v hlavní budově Mosadu a pověsil si na zeď fotografii svého dědečka, jak klečí a s hrůzou hledí na německé vojáky před sebou pár minut předtím, než ho zavraždili.

„Podívejte se na tu fotku,“ říkával Dagan agentům Mosadu, než je poslal plnit úkol. „Já jsem tady, my, muži a ženy Mosadu jsme tady proto, abychom zajistili, že se tohle už nikdy nestane.“

Nový šéf rozhodl, že celý Mosad rozpustí a znovu sestaví tak, jak mu to bude vyhovovat. Nejprve se detailně zaměřil na shromažďování zpravodajských informací. Neměly se už sbírat jen tak a pak se zařazovat do nějakých neužitečných složek – Dagan požadoval informace, které by se daly okamžitě použít proti nepříteli. Chtěl, aby na jejich základě mohl rychle provádět preventivní operace, sabotáže, přepady, cílené atentáty a vraždy. Pod vedením nového ředitele měl být Mosad bojovnou organizací.

„Řekl jsem Arikovi (Šaronovi), že podle mého musí celá organizace projít obrovskými změnami,“ řekl Dagan. „Ale varoval jsem ho, ,musíš se rozhodnout, jestli jsi ochotný za to zaplatit. Já, ty i celý Mosad budeme mít věčně na krku novináře. Nebude to lehké. Jsi ochotný tuhle cenu zaplatit?‘ Řekl, že je. Arik uměl člověka podpořit.“

Dagan Šarona často osobně vídal, když přicházel pro souhlas s tajnými operacemi. Jeden vysoký důstojník Mosadu popsal všeobecnou atmosféru takto: „Byly to hysterické dny. Dagan chodil do práce brzy a až do noci nepřestával na všechny řvát, že nic nedělají a jsou k ničemu.“

Podle Dagana bylo zejména důležité „postavit do latě“ personál oddělení Křižovatky, který měl na starosti najímání a řízení agentů. To bylo podle jeho názoru „skutečné srdce Mosadu“: „Za každou operací stojí lidské zdroje, ať už ji naplánujete jakkoli,“ říkal.

Nejdůležitějšími zaměstnanci Křižovatky byli „sběrači“ (akronym kaca), důstojníci, kteří verbovali a řídili agenty. Byli to důmyslní profesionálové, kteří uměli manipulovat s lidmi.

Podle Dagana však sběrači manipulovali i s Mosadem. Oddělení Křižovatky ve stavu, v jakém bylo po jeho nástupu, označil za „systém totálního klamu, který obelhává sám sebe a krmí se lží“, aby sebe i Mosad přesvědčil o své úspěšnosti. „Celé roky si dělali, co chtěli. Najmou chlápka, který roznáší čaj v nějaké kanceláři nedaleko jaderné továrny, a řeknou, že mají agenta uvnitř Íránského atomového programu. Potřebovali popadnout za límec a nakopnout do zadku.“

Dagan změnil postupy Křižovatky a požadoval, aby všichni agenti absolvovali test na detektoru lži, aby prokázali, že jsou spolehlivými zdroji. Důstojníci oddělení vehementně protestovali a nechtěli své agenty této zkoušce vystavit. „Bude to vypadat jako nedostatek důvěry; urazí se a nebudou s námi už chtít spolupracovat.“

Ředitel však jejich námitky hrubě odbyl: „Copak jste idiot?“ zeptal se jednoho. „Takový člověk zrazuje svou zemi, všechno, co je mu drahé. Myslíte, že by nebyl ochotný za peníze podstoupit i test na detektoru lži?“

Podle Dagana byl odpor vůči detektoru lži v podstatě pokusem zaměstnanců Křižovatky zabránit „odhalení vlastních podvodů“, protože najímali nespolehlivé agenty. Snažil se osobně poznat každého ze stovek důstojníků-sběračů na celém světě a často je vídat. „Člověk, který řídí agenty a nikdy neviděl ředitele Mosadu, ho najednou vídá každé tři měsíce, a ten se zajímá nejen teoreticky o něj, ale i o jeho operace. A ptá se ho, kdy měl úspěch nebo proč ho neměl. Šéfům takového důstojníka to později výrazně bránilo mě balamutit.“

Jakmile Dagan postavil Mosad na základy vhodné k účinné válce, zúžil také jeho poslání. Prohlásil, že organizace bude mít jen dva širší cíle. Zaprvé jimi bude každá nepřátelská země, která se snaží získat jadernou zbraň, tedy zejména jaderný program Íránu. Je třeba narušit a zastavit dovoz vybavení a surovin; v továrnách, které už fungují, bude docházet k závažným sabotážím a jaderní vědci se budou pronásledovat, zneschopňovat, a pokud to bude nutné, i zabíjet.

Druhým cílem Mosadu bude radikální fronta. S Íránem či Sýrií se sice neplánovala žádná totální válka, ale Mosad mohl ničit trasy, jimiž proudily zbraně pro Hizballáh a palestinský Islámský džihád. Právě tak může jít po jednotlivých teroristech a likvidovat vysoké představitele radikální fronty, i kdyby to byli syrští generálové.

Ředitel Amanu Zeevi-Farkaš na Šaronův příkaz souhlasil, že jeho vojenská rozvědka bude s Mosadem plně spolupracovat a vytvoří s ním společný „zpravodajský fond“, kde se budou sdílet veškeré informace. Pro Mosad to znamenalo obrovské rozšíření praktických zdrojů.

Aby tuto spolupráci obou organizací někdo koordinoval a řídil i stovky operací Mosadu, jmenoval Dagan velitele operační jednotky Duha Tamira Parda. Býval důstojníkem v Sajeret Matkalu a stál vedle Jonatana Netanjahua, když ho při záchranné operaci v Entebbe zasáhla kulka. Pardo byl odvážný voják se strategickou představivostí a nezkrotnou energií. Dagan ho jmenoval svým náměstkem.

V květnu 2003 Pardo předložil Daganovi a nejvyššímu velení Mosadu výsledek intenzivního čtyřměsíčního úsilí – přísně tajný plán na zastavení íránského jaderného programu. „Základním předpokladem je, že tak vyspělý stát s bohatstvím zdrojů jako Írán, který se snaží získat atomovou bombu, ji nakonec opravdu získá,“ spustil Pardo.

„Jinými slovy, okamžité zastavení celého projektu může být pouze výsledkem změny názoru nebo politického vedení v Íránu.“

Místností zašuměly povzdechy a mumlání, ale Pardo pokračoval:

„Izrael má v této situaci tři možnosti. Zaprvé: Írán dobýt. Zadruhé: vyvolat v Íránu změnu režimu. A zatřetí: přesvědčit současné vedení země, že cena, kterou za jaderný projekt zaplatí, je větší než to, co může získat, kdyby ho zastavilo.“

Protože první i druhá možnost byla nereálná, zůstala jen třetí – podnikat veřejné i tajné akce, které na ajatolláhy vyvinou takový tlak, že se rozhodnou program zastavit. „A mezitím, než dospějí k závěru, že se jim nevyplatí,“ shrnul Dagan, „musíme využít řadu prostředků k neustálému zpomalování snahy jadernou bombu získat, aby ji v rozhodujícím okamžiku neměli.“

Dagan měl troufalý nápad, jak toho dosáhnout: požádat o pomoc přátele Izraele i země, které jsou zdánlivě jeho nepřáteli. Věděl, že i když je většina států na Blízkém východě navenek protiizraelská, v soukromí jsou vstřícnější a pragmatičtější. „Zájmy Izraele a mnoha arabských zemí se protínají, a v mnohém,“ zdůraznil. Zájmy většiny těchto států, jako Jordánsko, Egypt, Saúdská Arábie, emiráty v Perském zálivu, Maroko a podobně, nebyly stejné jako zájmy radikálních šíitských revolucionářů a jejich spojenců v Damašku, natož pak jejich dobře vyzbrojených zástupných milicí. Tyto arabské země se představy, že by měl Írán jadernou zbraň, bály možná ještě víc než Izrael.

Z operačního hlediska měly zpravodajské služby těchto zemí nad Mosadem řadu výhod – jejich agenti byly Arabové, kteří dokonale ovládali jazyk, udržovali diplomatické styky (někdy i dost dobré, alespoň zdánlivě) se státy, které byly nepřítelem Izraele, a mohli po těchto nepřátelských zemích celkem bez omezení cestovat. V mnoha případech už měli řadu let své agenty v Sýrii, Íránu či Libanonu kvůli vnitroarabskému mocenskému boji.

Dagan proto Mosadu nařídil posílit tajné vztahy se zahraničními zpravodajskými službami. Výsledkem této spolupráce bylo v následujících letech mnoho pozoruhodných úspěchů – schopnost rozpoznávat, sledovat a zabíjet teroristy v Libanonu a Sýrii, informace o tom, která íránská velvyslanectví vysílají do celého světa teroristické buňky nebo o jaderném programu ajatolláhů. Přestože tyto arabské země Izrael odsuzovaly v OSN, spolupracovaly s ním na neutajovanějších akcích.

Daganovy reformy narazily na urputný interní odpor a později vedly i k odchodu řady vysokých činitelů Mosadu. Je to uzavřená a tajnůstkářská organizace, která si až fanaticky hlídá svá tajemství – každá spolupráce, která by mohla vyžadovat vyzrazení vlastních metod a zdrojů zahraničním a zejména arabským institucím, se považovala za svatokrádežnou. Pro Dagana to byl ale nesmysl a pouhá výmluva kvůli intelektuálnímu a operačnímu úpadku.

„Podle mě neměli pravdu a bylo neprozřetelné být proti spolupráci s jinými (blízkovýchodními zpravodajskými) službami, které na situaci nahlížely stejně jako my,“ řekl. „Mosad musel k dosažení svých cílů zmobilizovat vše, co mohl, každý zdroj, každého spojence. Tak jsem jim řekl, ať přestanou plácat blbosti, že musíme dát dohromady vlastní modrobílý kapitál a s jinými zpravodajskými službami spolupracovat. Rozhodl jsem, že předmětem obchodní výměny může být všechno, co neohrozí nás nebo naše zdroje, jinak že nás nikdo nebude brát vážně. Když jsem do Mosadu nastoupil, odešlo tři sta lidí, byl to pořádný exodus. Ale jsem rád, že jsou někteří z nich pryč.“

Vzhledem k poptávce po stále větším počtu operací Dagan také zrušil některé operační bezpečnostní předpisy Mosadu, které platily velice dlouho, někdy i několik desetiletí. Než nastoupil, byla kvůli potenciálním problémům zrušena každá operace, kdy nebylo k dispozici dost cestovních pasů, kreditních karet a zabezpečených komunikačních prostředků. Z těchto důvodů bylo zrušeno velké množství operací.

Za Dagana ale ne. „Zavolal si odpovědného člověka z pasové jednotky, který varoval, že dokumentace není dostatečně bezpečná a při prověřování neobstojí, a řekl mu, že jestli do druhého dne ráno nebude u něj na stole ležet dalších pět pasů, tak ať tam místo nich položí písemnou výpověď,“ uvedl jeden účastník mnoha debat v kanceláři ředitele Mosadu.

Dagan to potvrdil a bezpečnostní obavy odmítl. „Nesmysl. Když se ponoříte do hloubky, vždycky najdete nějaké blbosti. Všechno jsou to jen majzes (v jidiš „báchorky, povídačky“) a výmluvy, aby nemuseli nic dělat.“

Dagan byl přesvědčen, že cílené atentáty jsou důležitá a nezbytná zbraň, ale jen pokud se využívají důsledně a jako součást širšího arsenálu, kam patřila i další opatření – tajná, diplomatická a finanční. Každé jednotlivé zabití si mohl nepřítel vyložit jako ojedinělou a jednorázovou nehodu, a dokonce i nepřetržité vraždy se daly označit za výsledek určitých okolností a fatální následek pro ty, kdo si nedávali pozor. Aby však byly atentáty účinné strategicky, musely být trvalou hrozbou.

„Sporadické likvidace nemají žádný smysl,“ upozornil Dagan. „Ale likvidace vysokých velitelů a zároveň údery na celé velení jako stálá a trvalá politika jsou velmi dobré. Když říkám ,velení‘, myslím to samozřejmě v nejširším slova smyslu. Vybral bych k likvidaci vždycky číslo jedna? Nemusí to tak nutně být. Hledám nějaký velicí operační orgán, který skutečně všechno řídí a má v terénu největší vliv.“

Aman a Mosad sestavily seznam kandidátů radikální fronty k „negativnímu ošetření“. Problém byl v tom, že všichni žili v takzvaných zájmových zemích, kde Mosad takové operace většinou neprováděl. Dagan však rozhodl, že změní i tohle pravidlo.

„Když jsem do Mosadu přišel, tak v zájmových zemích žádné opravdové operační schopnosti neměl,“ řekl. Aby Dagan situaci napravil, vytvořil nejprve dokumentační systém (pasů, falešných životopisů apod.), který agentům v případě nějakého podezření umožní přestát i dlouhý výslech.

Dagan rovněž změnil dlouhodobou politiku pouze „modrobílých“ atentátů, tedy takových, které provádějí Izraelci. Na základě vlastních zkušeností s nesčetnými likvidacemi v době vojenské služby v Gaze a Libanonu dával přednost zástupným subjektům. „Jsem ochoten uronit i slzu nad rakví takového agenta nebo zástupce, který zemře a vrátí duši svému stvořiteli. Věřte, že bych nad ním lkal upřímně. Ale raději uvidím mrtvé takovéhle lidi než své (izraelské/židovské) agenty.“

Dagan také Mosad nutil k modernizace technologie. Technickému světu sice moc nerozuměl, ale uvědomoval si, že je nezbytný a Mosad v tomto ohledu výrazně pokulhává za zpravodajskými službami jiných zemí, a dokonce i za jinými organizacemi v Izraeli. Jmenoval šéfem technologického oddělení zkušeného operačního důstojníka „N.“, který znal potřeby agentů v terénu.

Změny, jež Dagan zavedl, začaly brzy přinášet výsledky. Byl přesvědčen, že nastal čas k zahájení operací, a nařídil, že odteď se musejí všechny cílené atentáty v zahraničí odehrávat pod jeho velením a musí je řídit jeho náměstek Tamir Pardo.

Aman byl proti tomu. Mezi Mosadem a Aharonem Zeevim-Farkašem a Ronenem Kohenem z Amanu vypukla hlasitá hádka. Nakonec rozhodl Šaron: Sýrie bude spadat do působnosti Dagana a údery v Libanonu zůstanou v pravomoci Amanu.

V době tohoto tajného byrokratického procesu Izrael zaznamenal znepokojivé změny i v byrokratické struktuře nepřítele. Atentát na šejcha Jásína v březnu 2004 v podstatě odstranil všechna omezení, jimiž Jásín blokoval styky s Íránem. „Jakmile byl ze hry, těžiště Hamásu se z území ovládaného Izraelem přeneslo na vedení v Sýrii a Libanonu a nejvlivnějším vůdcem hnutí se stal Chálid Mišál,“ řekl Jicchak Ilan ze Šin Bet.

Mišál svým mužům v čele s Izzuddínem aš-Šejchem Chalílem nařídil, aby sdělil Íráncům, že Hamás od nich teď může přijímat jakoukoli pomoc. Íránce to potěšilo: Teď, když se Hamás stal plnoprávným členem spolku, byla „odbojová“ fronta úplná. Íránci pak pod Chalílovým dohledem začali do Pásma Gazy posílat části raket, které měly zvětšit dolet a smrtonosnost arsenálu hnutí. Zároveň do Gazy přijeli instruktoři Revolučních gard.

Šestadvacátého září 2004 nasedl Chalíl u svého domu v jižním Damašku do vozu. Jakmile dosedl, zazvonil mu mobilní telefon a nějaký muž řekl: „Já, Abú Rámí, hádá Ramzí min Tubás“ („Abú Rámí, tady je Ramzí z Tubásu“, vesnice na Západním břehu). „Ano,“ řekl Chalíl,

„Jak ti můžu pomoct?“ Telefon zmlkl. Vteřinu nato auto vyletělo do vzduchu a Chalíl byl mrtev.

Další byl na seznamu vůdce palestinského Islámského džihádu v Libanonu Mahmúd al-Madžzúb. Šestadvacátého května 2006 v 10:30 odešel z kanceláře hnutí v jiholibanonském přístavním městě Sidón spolu se s svým bratrem Nidálem, který mu dělal tělesného strážce. Když Nidál otevřel dveře u místa řidiče, vybuchla dálkově ovládaná bomba ukrytá ve dveřích, odpálená z nedalekého stanoviště, a oba muže zabila.

„Samozřejmě nepřebírám za tyhle události odpovědnost,“ řekl Dagan o těchto úderech v souladu s oficiální izraelskou politikou, že se země nebude k cíleným atentátům za svými hranicemi hlásit. A dodal:

„Ale pokud má Stát Izrael co do činění s takovou hrozbou jako Hamás, palestinský Islámský džihád a sebevražedné atentáty, je nemyslitelné, aby Mosad nepřiložil ruku k dílu.“

Útoky na členy Jednotky 1800, Islámského džihádu a Hamásu zasadily těmto skupinám velkou ránu, ale celkovou situaci nezměnily. Radikální fronta dál představovala vážnou hrozbu a své akce proti Izraeli koordinovala.

Izraelská veřejnost vždycky velmi silně prožívala únosy svých vojáků. Nasralláh, který o této speciální přecitlivosti dobře věděl, nařídil svým mužům, aby únosy prováděli co nejčastěji, a totéž radil i svým partnerům z radikální fronty. Některé pokusy selhaly, ale ty, co byly úspěšné, těžce nahlodaly izraelskou sebedůvěru.

V říjnu 2000 zvláštní jednotka Hizballáhu pod Mugníjovým velením unesla tři izraelské vojáky na hlídce u izraelsko-libanonských hranic. Aby Izrael zajistil jejich návrat, dohodl se s Hizballáhem na ponižující výměně vězňů.

Vězňové Islámského džihádu, kteří byli v jejím rámci propuštěni, se vrátili k teroristické činnosti hned, jak se vrátili do Gazy, a zahájili hrůzostrašnou řadu sebevražedných útoků. Těmto osvobozeným vězňům se podařilo osm atentátů, při nichž zahynulo devětatřicet civilistů. Teprve pak se Šin Bet a armádě povedlo je pozabíjet anebo znovu zatknout.

Pětadvacátého června 2006 vylezlo z jednoho tunelu sedm členů Hamásu. Kopali ho tajně řadu měsíců – ze studně v Pásmu Gazy pod hraniční plot až k nedaleké izraelské vesnici. Při své troufalé operaci se připlížili k izraelskému vojenskému ležení, zabili dva vojáky, další zranili a jednoho, Gilada Šalita, odvlekli s sebou do Gazy. Na plot mezi Izraelem a pásmem provokativně pověsili Šalitovu neprůstřelnou vestu.

Šin Bet ani armáda nedokázali vězněného Šalita vypátrat. Šin Bet a Aman většinou umějí shromažďovat zpravodajské informace i provádět operace v Gaze nesmírně účinně, ale tentokrát se Hamásu vyplatil výcvik, který mu poskytla íránská rozvědka. Šalit strávil v zajetí pět let a Izrael po celou dobu neměl ani tušení, kde ho zadržují.

V době útoku byl už Hamás vládnoucí silou – šest měsíců předtím jeho politické křídlo s íránskou pomocí vyhrálo volby do palestinské samosprávy. Zvolený premiér Ismá‘íl Haníja, jenž přežil řadu izraelských pokusů o atentát, včetně bombardování palestinského vedení („týmu premiantů“) v roce 2003, odjel do Teheránu a získal příslib pomoci ve výši dvou set padesáti milionů dolarů. „Írán je pro Palestince strategicky významný,“ prohlásil během své návštěvy. „Sionistický režim nikdy neuznáme. Budeme pokračovat v džihádu, dokud neosvobodíme Jeruzalém!“ Vrátil se do Gazy s pětatřiceti miliony dolarů v hotovosti nacpanými v několika objemných kufrech.

Izrael na smrt svých vojáků a únos Šalita reagoval mohutným bombardováním Gazy a zabil přes dvě stě Palestinců. Provedl také razie na Západním břehu a unesl řadu ministrů Hamásu. Hnutí však necouvlo – požadovalo, aby Izrael výměnou za jediného vojáka propustil jeden tisíc palestinských vězňů.

Dva týdny po Šalitově únosu, dvanáctého července, vystupňovala radikální fronta tlak ještě víc. Ozbrojenci Hizballáhu unesli dva vojáky na hlídce u severních hranic. To už bylo na Izraelce příliš a nový premiér Ehud Olmert (nástupce Šarona, jehož postihla mrtvice), řekl svým spolupracovníkům, že s Hizballáhem jednou provždy „vyjebe“. Arik Šaron nikdy neváhal použít sílu, ale byl skeptický, že by Izrael mohl vyhrát válku proti ozbrojencům Hizballáhu. Olmerta nalákalo ujišťování náčelníka hlavního štábu generálporučíka Dana Chaluce, který si byl jistý, že Hizballáh lze porazit ze vzduchu a bez ohrožení pozemních vojsk. Byl přesvědčen, že „s výjimkou tu a tam nějakého osla, který převáží kaťušu“, bombardéry letectva schopnost hnutí útočit na Izrael ochromí.

To byl ale fatální omyl, za nějž Izrael draze zaplatil a který ukončil Chalucovu vojenskou dráhu. Vzdušné bombardování pozic Hizballáhu sice skutečně způsobilo hnutí výrazné škody, ale jeho soustava bunkrů, odpalovacích zařízení a ukrytých komunikačních systémů odolala. Izrael o ní věděl velmi málo. Říkal jí „přírodní hájemství“; vznikla pod dohledem Hasana al-Laqqíse na rozkaz Imáda Mugníji a s pomocí vyspělého zařízení z Íránu a Sýrie. Rakety Hizballáhu zasypávaly severní Izrael dál. Nakonec izraelská armáda devětadvacátého července nerada zahájila neúčinnou pozemní invazi. Zničila sice Hizballáhu některé pozice, ale utrpěla těžké ztráty a o dva týdny později se zahanbeně stáhla.

Celé tažení, jemuž se v Izraeli říká druhá libanonská válka, skončilo ponižující porážkou a nedosáhlo téměř žádného ze svých cílů. Nejmocnější vojenskou sílu na Blízkém východě porazila už dvakrát v šesti letech stejná partyzánská armáda. „Bylo to něco jako severovietnamská armáda po ofenzivě Tet,“ řekl Dagan. „I když se ofenziva Hizballáhu nezdařila a utržil velké rány, válku vyhrál.“

Když bylo podepsáno příměří, stal se Nasralláh nejpopulárnějším vůdcem arabského světa jako po mnoha letech jediný, kdo se vojensky postavil Izraeli a zvítězil.

Izrael se snažil neúspěch na bojišti kompenzovat pokusy o atentát na předáky Hizballáhu, zejména na Nasralláha. „Kdyby se nám bylo podařilo ho zabít, bylo by to celou situaci změnilo,“ soudí Chaluc.

„Snažili jsme se, ale marně.“ Izrael třikrát získal konkrétní informace o Nasralláhově místě pobytu. Jednou bombardoval budovu krátce potom, co z ní generální tajemník odešel. Dvakrát bomby trefily místo, kde byl, ale nepronikly silnou vrstvou vyztuženého betonu nad podzemním bunkrem, kde se skrýval. „Je neuvěřitelné, co pod zemí vybudovali,“ poznamenal Chaluc. „Trefíte jeden bod a najednou spatříte, jak vychází kouř z nějaké díry na konci ulice, a dojde vám, že tam dole je nějaký tunel, o kterém jste neměl ani tušení.“

Stejně dopadly i další pokusy o likvidaci vysoce postavených činitelů Hizballáhu. Dvacátého července se Izrael pokusil zabít Laqqíse, když zaměřil jeho mobilní telefon. Letoun F-16 vypálil střelu na byt v Bejrútu, kde se mobil nacházel, ale ukázalo se, že Laqqís ho tam nechal a odešel. Zabit byl jeho syn. „Nepřistupovali jsme k těmhle akcím (atentátům) tak připraveni, jak jsme měli být,“ přiznal Chaluc.

V červnu 2007, rok po zabití čtyř vojáků a zažehnutí další války, se ozbrojencům Hamásu znelíbilo, že navzdory volebnímu vítězství hnutí ovládají instituce palestinské samosprávy dál členové Fatahu Abú Mázina. Povraždili velké množství jeho představitelů v Gaze, celé pásmo ovládli a zřídili v podstatě samostatný stát Hamásu.

Pro Izrael už situace nemohla být horší. Na severu i jihu ho obklopovaly země a hnutí s vojenskou silou a velkým rozpočtem, které ovládala radikální fronta, a židovský stát byl po únosu svých vojáků a porážce ve válce v roce 2006 pochroumaný a nejistý.

Měsíc potom, co Hamás převzal v Gaze moc, uspořádali nejvyšší velitelé radikální fronty tajný summit v Damašku, aby projednali další společný postup proti nepříteli.

Vládla tam slavnostní atmosféra. Frontě se podařilo obnovit sebevražedné atentáty v Izraeli, desetitisíce raket a střel dostřelily z Libanonu a Pásma Gazy kamkoli na izraelské území, Hizballáh předchozí léto odrazil izraelský pokus o zničení hnutí; Hamás vyhrál volby do palestinské samosprávy a vybudoval si vlastní stát v Gaze a Írán a Sýrie výrazně pokročily ve výrobě jaderných zbraní.

Všichni přítomní se shodli, že situace je nejlepší, v jakou mohla „osa odboje“ doufat.

Izraelští politici sledovali konferenci z dálky a spřádali plány. Dagan věděl, že tahle válka se bude muset vést ve stínu, bude plná rizik a nebudou v ní platit žádná omezení.

****** Americká vláda Donalda Trumpa uznala v březnu 2019 izraelskou suverenitu nad Golanskými výšinami (pozn. překl.).

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

ZABITÍ MAURICE

Ibráhím Uthmán se usadil v baru vídeňského hotelu vedle pohledné cizinky. Byl ve středním věku a měl řídnoucí vlasy a povislá víčka, ale žena vedle něj vypadala, že ji zajímá si s ním přinejmenším povídat. Mluvila francouzsky – a Uthmán francouzsky uměl! – a měla ráda Paříž a psy. Uthmán ji pozval na skleničku a vyprávěl jí o pudlech, které chová doma v Damašku.

Uthmán byl ředitelem Syrské komise pro atomovou energii. Žena byla agentkou Mosadu. Izraelci si nebyli jistí, jaká tajemství Uthmán skrývá, ale věděli, že v lednu 2007 bude ve Vídni a tam bylo relativně jednoduché provést operaci. Ani ji nepovažovali za zvlášť důležitou – prováděla se souběžně s několika jinými, které měli za významnější.

Zatímco agentka u baru naslouchala Uthmánovým historkám o pudlech, tým agentů Duhy mu prohledal pokoj. Předběžná prohlídka nic cenného nepřinesla, a tak se pokusili neúspěšně otevřít těžký zamčený kufřík, jejž Uthmán v pokoji nechal. Aby uspěli a nezanechali žádné stopy, museli vynaložit obzvláštní úsilí a agent, který Uthmána sledoval, přitom hlásil, že Uthmán začíná vypadat unaveně a brzy se vrátí do pokoje.

„Jdu dovnitř, řekněte mi, kolik mám času!“ zašeptal velitel, opustil své pozorovací stanoviště a vstoupil do pokoje, aby převzal velení. Uthmán už podepsal šek. „Máte asi čtyři minuty,“ odvysílala jedna z hlídek. Syřan své nové známé poděkoval a domluvil se s ní, že se uvidí ráno u snídaně a možná se i zase sejdou. Pak se vydal k výtahu.

„Dvě minuty,“ hlásila hlídka, „vypadněte odtamtud.“

Tým Duhy v pokoji zrovna otevřel kufřík a začal co nejrychleji kopírovat obrázky uvnitř, aniž vnímal, co na nich je. Uthmán byl už ve výtahu. „Jedna minuta do kontaktu,“ řekl napjatý hlas do vysílačky. To už bylo všechno ofocené a kufr zase sbalený a zamčený. „Výtah přijel, rychle pryč!“

Uthmán byl na chodbě a do pokoje mu chybělo třicet vteřin, skoro na něj už viděl. Jeden z členů týmů se chystal provést trik, který měl odvést Uthmánovu pozornost, tedy že bude předstírat opilce a polije ho whisky ze skleničky. Když ale zbývalo jen pár vteřin, vyšel z pokoje i zbytek skupiny a rychle se pustil chodbou opačným směrem. „Jsme venku, všechno v pořádku, konec operace,“ ozval se klidný a sebejistý hlas velitele.

Materiál, který tým Mosadu okopíroval, nebyl rozšifrován okamžitě. Od vniknutí do Uthmánova pokoje ve Vídni uplynuly asi dva týdny, než se na dokumenty někdo podíval.

Tehdy Mosad poprvé spatřil obrázky reaktoru.

Sýrie se snažila získat atomovou bombu. Dělala výrazné pokroky, a přesto se jí podařilo celý projekt zcela utajit. Tohle nebyla situace, kdy by stačilo zlikvidovat pár nejdůležitějších lidí. Bylo zapotřebí nějaké drastické akce úplně jiného druhu.

Bašár Asad choval překvapivě velký respekt k izraelským zpravodajským službám, proto se tak nesmírně snažil je oklamat. Byl přesvědčen, že každá zpráva, kterou Sýrie pošle elektromagnetickou cestou – telefonem, mobilem, faxem, SMS nebo e-mailem –, izraelští zpravodajci zachytí. „Opravdu věřil, že pokaždé, když Mustafa zavolá Muhammadovi, Mojšele je poslouchá,“ řekla jedna důstojnice z Jednotky 8200 a dodala: „Tak moc se zase nemýlil.“

Aby Asad zmenšil riziko na minimum, nařídil generálovi Muhammadu Sulajmánovi, své spojce s radikální frontou, aby vybudoval stínovou armádu, samostatnou a nezávislou na obranném resortu. Nevěděli o ní ani nejvýše postavení politici a důstojníci, včetně náčelníka hlavního štábu a ministra obrany. Sulajmán nařídil, aby se veškerá důležitá komunikace odehrávala pouze na papíře v obálkách zapečetěných voskem, které doručovali kurýři na motocyklech. Tento ústup od elektronického věku fungoval. Izraelské zpravodajské služby o Sulajmánově organizaci celé roky nevěděli.

Sulajmánovo největší tajemství bylo ukryto ve vyprahlé oblasti Dajr az-Zauru v severovýchodní Sýrii, v hloubi kaňonu jen několik kilometrů od břehů Eufratu. Generál tam od roku 2001 dohlížel na výstavbu budovy, v níž měl být umístěn jaderný reaktor, který Sýrie zakoupila za íránské peníze od Severní Koreje. Měl Syřanům umožnit výrobu plutonia k atomové bombě, která Asadovi umožní, aby se strategicky vyrovnal Izraeli, jak věřil.

Sulajmán dělal, co mohl, aby místo utajil, a Uthmán byl jedním z mála lidí, jimž důvěřoval. Uthmán o reaktoru věděl, ale nechal materiál o něm ve svém kufříku. Teď o něm proto věděli i Izraelci.

Když se v lednu 2007 dostaly dokumenty do rukou Mosadu, jeho ředitel Dagan se měl zrovna stát hlavním poradcem pro obranu a strategii Ehuda Olmerta. Ten v červenci 2006 rozhodl, že Izrael půjde do války proti Hizballáhu, a Dagan rozhodně nesouhlasil s plánem náčelníka hlavního štábu Dana Chaluce porazit milice pouze leteckým bombardováním. Řekl tehdy kabinetu: „Já Libanon znám a taky znám Hizballáh. Bez početných pozemních jednotek to nebude stačit.“ Čím víc času plynulo a Daganovy obavy se potvrzovaly, tím pozorněji Olmert naslouchal jeho názorům.

Dagan uměl nahlédnout lidem do duše, ale měl talent i na public relations. Vyprávěl Olmertovi nejšťavnatější historky z operací a okouzlil ho svou osobností i světem špionáže a zvláštních operací. Když Olmert ztratil víru v armádu a rozsáhlá vojenská tažení, svěřoval svému šéfovi špionáže stále víc pravomocí k vedení stínové války proti radikální frontě. „Já Meirovi věřím,“ říkal. „Potřeboval moji podporu ke schvalování těch šílených nápadů, s kterými jeho organizace přicházela.“

Objevem reaktoru si Dagan vysloužil další ostruhy, zejména proto, že ho nedokázala najít žádná jiná zpravodajská služba, včetně americké. Reaktor byl však především zdrojem vážného znepokojení. Zpráva, že hlavní nepřítel země se nachází v pokročilém stadiu vývoje jaderných zbraní, o kterých Izraelci nic nevěděli, se okamžitě rozšířila po všech izraelských zpravodajských službách.

„Meir za mnou s tím materiálem (s obrázky z Uthmánova pokoje) přišel a bylo to jako zemětřesení,“ vzpomínal Ehud Olmert. „Došlo mi, že odteď bude všechno jinak.“

Brzy potom poslal Dagana do Spojených států, aby informoval poradce pro národní bezpečnost Stephena Hadleyho a ředitele CIA Michaela Haydena.

Když jel Dagan na ústředí CIA v Langley výtahem do sedmého patra, byl tam už známým a vítaným hostem. Vědělo se, že zvlášť dobře vychází s Haydenem: „Byl věcný, zpravodajský důstojník každým coulem, a naslouchal tomu, co jsem navrhoval,“ řekl Dagan. Hayden byl zase přesvědčen, že Dagan je „přímočarý, mluví bez obalu, je nepokrytě upřímný, skromný, srdečný a inteligentní“.

Oba muži vybudovali mezi zpravodajskými službami obou zemí největší oboustrannou důvěru, jaká kdy existovala, a zahájili éru těsné spolupráce. Hayden popsal vztah mezi oběma organizacemi jako vzájemně se doplňující: „My jsme velcí, bohatí, technicky vyspělí a globální,“ zatímco Izraelci jsou „malí, úzce zaměření, kulturně a lingvisticky schopní a soustředění na konkrétní cíle“, čímž myslel džihádistický terorismus a snahu blízkovýchodních zemí vyvíjet zbraně hromadného ničení.

Vždycky, když Dagan do CIA přijel, přivezl s sebou nějaké citlivé informace i návrhy na společné operace, některé značně nápadité. Na této dubnové schůzce však ani tak ostřílený zpravodajec jako Hayden neočekával takovou bombu. „Dagan se posadil, otevřel kufřík a vyndal barevné kopie obrázků reaktoru v Dajr az-Zauru.“

Dagan s Haydenem materiál dlouho probíral a ptal se, jestli mají jeho experti stejný názor jako izraelská analýza. Dobře věděl, že navzdory schopnostem Mosadu v Sýrii nemá jeho organizace skoro žádné informace o situaci týkající se jaderné dohody se Severní Koreou. A tak Haydena požádal, aby informace, které přivezl, „zařadil do kontextu širších vědomostí CIA o Severní Koreji“.

Hayden zajel druhý den ráno do Bílého domu za prezidentem Georgem W. Bushem. Když spolu s dalšími účastníky porady čekal, až prezident přijde, naklonil se k viceprezidentovi Dickovi Cheneymu, jenž dlouho tvrdil, že Syřané se snaží sehnat jaderné zbraně, a pošeptal mu: „Měl jste pravdu, pane viceprezidente.“

Bush schůzi ukončil dvěma jasnými a v praxi protichůdnými příkazy: „Zaprvé: ujistěte se, že je to pravda. Zadruhé: nesmí to uniknout.“ Hayden se vrátil do Langley a přemýšlel, jak má izraelské informace potvrdit, aniž je rozšíří. „Abyste získal jistotu, musíte do toho zapojit víc lidí, jenže tím se zvyšuje riziko, že se tajemství prozradí.“

Zatímco se snažil najít mezi oběma příkazy rovnováhu, zahájily CIA a další americké služby „intenzivní a řadu měsíců trvající úsilí s cílem potvrdit informace, které nám Izrael o reaktoru dodal, a shromáždit další podrobnosti z vlastních zdrojů a metod“. Závěry společného týmu Pentagonu, CIA a Národní bezpečnostní agentury přišly v červnu a byly stejně znepokojivé jako ty izraelské: „Naši zpravodajští experti jsou přesvědčeni,“ napsal tým, „že onen objekt je jaderný reaktor téhož typu, jaký si vlastními silami vybudovala Severní Korea v Jongbjonu… Máme pádné důkazy k přesvědčení, že tento reaktor není určen k mírovým účelům.“

USA se zavázaly bránit bezpečnost Izraele, a tak Olmert chtěl, aby svůj slib splnily a reaktor zničily. Důležitou roli hrál čas – odborníci z izraelského jaderného zařízení v Dimoně usoudili, že podle fotek nemá syrská továrna daleko k dokončení. Odhadli, že bude v provozu za půl roku, a jestli se bude s bombardováním čekat až do té doby, dojde k radioaktivnímu zamoření a ekologické katastrofě.

Pro americké letectvo to byl z operačního hlediska poměrně jednoduchý úkol. Letka neviditelných bombardérů B-2 mohla celou stavbu zničit bez jakýchkoli zvláštních problémů. Blízkovýchodní experti CIA však usoudili, že americké bombardování v regionu by bylo nesmírně nebezpečné.

„Moji analytici jsou velmi konzervativní,“ řekl Hayden Daganovi v „nejupřímnějším rozhovoru, jaký jsem s ním kdy vedl“, jak se vyjádřil. Podle něj mu Asadova rodina připomíná rodinu Corleoneových z Kmotra. Jenže když byl zabit Sonny, měl don ještě nadaného Michaela, který ho mohl nahradit. Když byl ale při nehodě zabit Básil Asad, „musel se Háfiz spokojit s Fredem/Bašárem“, který se podle CIA „vždycky přepočítá“.

„Po stažení z Libanonu (v roce 2005) by Asad neunesl další trapas,“ řekl Hayden, „a protože byl slabý, musel ukázat sílu a pomstít se válkou.“

Dagan měl opačný názor: „Musíte se na to dívat z Asadova pohledu,“ prohlásil. „Na jedné straně chtěl vždycky dosáhnout strategické rovnoprávnosti s Izraelem, a proto usiluje o jadernou zbraň. A na druhé se vždycky raději vyhnul přímé konfrontaci s námi. Kdyby šel navíc po bombardování do války, odhalil by existenci jaderné továrny – tedy že ji vybudoval, porušil smlouvu o nešíření jaderných zbraní a neřekl o tom ani svým spojencům Rusům. Ti by se něco takového dozvěděli neradi. Kdybychom provedli útok tajně, vůbec nic jsme o něm nezveřejnili a nepřivedli ho do trapné situace, Asad by nic nepodnikl.“

Konečné rozhodnutí padlo na schůzi s prezidentem, která se kvůli vysokému stupni utajení nekonala v Západním křídle Bílého domu, ale ve Žluté oválné pracovně obytného křídla, aby se neobjevila na seznamu prezidentských porad v archivu.

Americký útok podpořil jen viceprezident Cheney; tvrdil, že by ho Spojené státy měly provést, aby varovaly nejen Sýrii, ale i Severní Koreu a Írán.

Ministryně zahraničí Riceová uznávala, že reaktor v Sýrii představuje pro Izrael „existenční hrozbu“, ale nedomnívala se, že by se do toho měly plést Spojené státy. Hayden sice jasně uvedl, že reaktor je v pokročilém stadiu výstavby, ale Sýrie má k získání atomové bomby ještě daleko.

Amerika už vedla v muslimských zemích dvě války, a Bush proto dospěl k závěru, že „Mike (Hayden) mi právě řekl, že reaktor nepředstavuje akutní hrozbu, takže to neuděláme“.

Izrael se tak mohl spoléhat jen sám na sebe.

Jaderné zbraně v syrských rukou by existenční hrozbu pro Izrael nepochybně představovaly. Analytici Amanu však souhlasili s Haydenem a varovali Olmerta, že útok na Sýrii bez nějaké otevřené předchozí provokace by mohl vést k mohutné vojenské reakci Asada. Dagan naopak bombardování rozestavěného reaktoru doporučil, a to okamžitě, dřív než bude aktivován. „Stát Izrael nemůže dopustit, aby země, s kterou je ve válečném stavu, měla jaderné zbraně,“ prohlásil. Dagan nesmírně riskoval. Pokud by se mýlil, otevřená válka by sice asi skončila izraelským vítězstvím, ale vyžádala by si tisíce životů.

Přesto i navzdory tomuto obrovskému riziku Daganův názor díky jeho osobnímu kouzlu, sebedůvěře a úspěchům v minulosti převážil. Ve čtvrtek šestého září ve tři hodiny po půlnoci odstartovaly z letecké základny Ramat David v severním Izraeli asi pětadvacet kilometrů od Haify desítky bojových letounů. Zamířily na západ ke Středozemnímu moři a pak na jih. To byla součást běžného nacvičování evakuace základny, jež znaly arabské zpravodajské služby, které izraelské letectvo sledovaly. Takže nic zvláštního. Tentokrát však chtěli organizátoři cvičení muže u obrazovek radiolokátoru v Damašku schválně zmást. V určitém místě nad mořem se oddělila formace sedmi stíhaček F-151 a zamířila opačným směrem – na sever. Posádky znaly přesný cíl, jejž měly zničit, i jeho pravou povahu. Důležitost úkolu jim svěřil jejich velitel těsně před startem. Stroje letěly velmi nízko podél Středozemního moře, pak nad Tureckem a potom vstoupily do syrského vzdušného prostoru. Ze vzdálenosti padesáti kilometrů odpálily na tři objekty jaderného komplexu dvaadvacet střel.

Syřany to naprosto zaskočilo. Jejich vzdušná obrana nic nezaznamenala, dokud rakety nebyly vypáleny, takže nebyl čas budovy vyklidit. Vystřelili několik protileteckých raket, ale to už byly letouny dávno pryč.

Brzy nato americké a izraelské satelity nad Sýrií zdokumentovaly naprosté zničení celého areálu. Olmert poslal Asadovi tajný vzkaz přes tureckého premiéra Recepa Tayyipa Erdoğana, v němž stálo, že pokud Asad zachová zdrženlivost, Izrael zprávu o útoku nezveřejní. Ušetří tak Sýrii problémů z odhalení závažného porušení smlouvy o nešíření jaderných zbraní, jejímž je signatářem. Svět se také nemusí dozvědět, že židovský stát právě Sýrii zničil drahý vojenský výzkum a technologii, do kterých řadu let investovala, což by byla situace, která by skoro jistě vyžadovala nějakou odvetu, aby si Damašek zachránil pověst. Když se celá věc udrží v tajnosti, bude to pro všechny lepší.

Největším vítězem operace Netradičně, jak znělo její krycí jméno, byl Dagan, jehož organizace přinesla informace, které syrský projekt odhalily, a jenž „měl nakonec pravdu, zatímco moji analytici se mýlili“, jak řekl ředitel CIA Hayden.

Po úspěchu operace Netradičně otevřel Olmert ještě víc vládní peněženku a přidělil Mosadu nejvíc peněz, kolik kdy organizace dostávala. Jeden představitel Mosadu řekl: „Neexistovala ani jediná činnost, která by se odložila nebo zrušila z finančních důvodů. Organizace neuvěřitelně rostla. Dostali jsme všechno, o co jsme si řekli.“

„Arik (Šaron) a Rabin váhali se schvalováním operací daleko víc,“ konstatoval spokojeně Olmert. A dodal: „Během svého premiérského mandátu jsem schválil tři sta operací (Mosadu) a jen jedna byla neúspěšná – a tu jsme udrželi pod pokličkou.“

Od chvíle, kdy Dagan Mosad převzal, patřila k jeho prioritám likvidace šéfa ozbrojených sil Hizballáhu Imáda Mugníji. Nebyl jen cílem Dagana – izraelské zpravodajské služby i armáda se ho snažily zabít už téměř třicet let. Hizballáh byl nepřítel, jenž v předchozích desetiletích způsobil Izraeli největší ztráty operačně i politicky, a Dagan byl přesvědčen, že hlavní hnací silou, která za úspěchy hnutí stojí, je jediný muž. „Mugníja,“ prohlásil, „je náčelníkem hlavního štábu i ministrem obrany zároveň. (Generální tajemník) Nasralláh je politickým vůdcem, a ne vojenským velitelem ani tím, kdo dojednává skutečné dohody se Syřany a Íránci. Nasralláh nanejvýš říká ,ano‘.“

Mugníja byl ve skutečnosti mezinárodně hledaný zločinec na útěku a figuroval na předních místech seznamu dvaačtyřiceti zemí. Zatykač na něj vydaly desítky států a FBI nabídla za informace vedoucí k jeho dopadení pětadvacet milionů dolarů. V osmdesátých letech Mugníja zabil v Libanonu stovky Američanů bombami v automobilech a unesl a umučil k smrti několik vysokých amerických činitelů. „Američané nezapomínají,“ poznamenal Dagan.

„Dělají dojem, že jsou liberálové,“ – v Izraeli znamená výraz „liberální“ i „odpouštějící“ a „milosrdný“ – „ale ve skutečnosti k tomu mají daleko.“

Problém byl v tom, že ho nikdo nedokázal najít. Mugníja byl přízrak. Věděl, že západní zpravodajské služby vynakládají obrovské prostředky, aby ho vypátraly, a on se jim stejně usilovně snažil uniknout – používal falešné dokumenty dokonce i v Libanonu, omezoval kontakty jen na úzký kruh rodinných příslušníků a důvěryhodných spolupracovníků a mimořádně pečlivě zabezpečoval veškerou komunikaci.

V červenci 2004 byl ale zabit významný velitel Hizballáhu Ghálib Awalí, s nímž explodoval mercedes. Hnutí o něm natočilo vzpomínkový film, jenž se pak promítal na interních shromážděních. Mosad získal kopii a v prosinci ho pustil skupině expertů z Jednotky 8200 a Mosadu. Na celonoční poradě ho potom pitvali v naději, že o tomto neprůhledném hnutí zjistí nějaké nové podrobnosti.

Pozdě v noci, když všichni seděli společně v místnosti na ústředí Mosadu s pohledem upřeným na promítací plátno, jedna důstojnice z Jednotky 8200 najednou vykřikla: „To je on! Maurice!“

Maurice bylo Mugníjovo krycí jméno.

Na plátně byl zrovna Hasan Nasralláh ve svém hnědém šatu duchovního a s černým turbanem na hlavě a hleděl na obrovský monitor stolního počítače, na němž byla mapa. Vedle něj stál muž, jemuž většinou nebylo zcela vidět do tváře, ale na zlomek vteřiny se ukázal celý vždy, když se pohnul; měl plnovous, brýle, maskovací uniformu a čepici a ukazoval Nasralláhovi na mapě různé body. Byl to Imád Mugníja.

Nakonec tedy měli přece jen nějaké vodítko. V následujících dnech se objevila řada návrhů, včetně nápadu pokusit se vypátrat člověka, který film natočil, a naverbovat ho jako agenta, anebo zřídit fiktivní firmu, která dodává zařízení jako onen stolní počítač, jejž Mugníja používal, nastražit do něj výbušninu a odpálit ho, až u něj Mugníja bude.

Dagan všechny návrhy odmítl. Mosad ještě nebyl připraven. „Jen se nebojte,“ řekl svým lidem. „Však na něj dojde.“

K průlomu došlo díky vytrvalosti a vynalézavosti Aharona Zeeviho-Farkaše z Amanu. Tento bývalý velitel Jednotky 8200 inicioval vývoj stále dalších metod získávání lepších elektronických informací o nepříteli. Aman Zeeviho-Farkaše a Daganův Mosad společně vyvinuly nový operační systém, jejž nazvali HUGINT; kombinoval získávání informací jak pomocí lidských zdrojů (HUMINT), tak elektronickou cestou (SIGINT). Využíval agentů Mosadu i elektronických metod ke zlepšení schopnosti Jednotky 8200 odposlouchávat zprávy nepřítele. Jedním z vývojářů metody HUGINT byl Josi Kohen (v době, kdy tato kniha vznikala, byl ředitelem Mosadu), jemuž jeho kolegové říkají „Model“, protože nesmírně dbá na svůj zevnějšek. V roce 2002 byl jmenován vedoucím oddělení speciálních operací Křižovatky, která pro Mosad verbuje agenty. Kohen byl považován za jednoho z nejlepších náborářů v dějinách organizace; patřil k těm nemnohým, jimž se podařilo proniknout i do Hizballáhu a Islámských revolučních gard a naverbovat v jejich řadách agenty. Pohyboval se pod falešnou identitou nejrůznějších evropských podnikatelů a dokázal využít svých rozsáhlých všeobecných vědomostí i znalosti lidské povahy k tomu, že sehnal obrovské množství agentů a zdokonalil metodologii systému HUGINT. Za své úspěchy byl vyznamenán Cenou izraelské bezpečnosti, nejvyšším oceněním v obranném resortu.

V roce 2004 jmenoval Dagan Kohena šéfem íránských operací Mosadu. Díky Kohenovým agentům a HUGINTu se Jednotce 8200 podařilo zčásti rozšifrovat komunikační systém íránské vlády, a Izrael tak mohl hlouběji proniknout do husté komunikační sítě velitelů radikální fronty. Získal tím i víc informací o Mugníjovi: další vodítka, další zachycenou počítačovou a telefonní komunikaci i další agenty, kteří něco důležitého zaslechli nebo spatřili.

Jak se Izraelci nakonec dozvěděli, představitelé radikální fronty se nejraději scházeli v Damašku, kde se pod ochranou syrské tajné služby cítili v bezpečí. Mugníja byl po vítězství Hizballáhu ve válce v roce 2006 přesvědčen, že Izrael výrazně vystupňuje úsilí o jeho i Nasralláhovu likvidaci. Přidělil proto generálnímu tajemníkovi elitní oddíl tělesných strážců a přemluvil ho, aby se neobjevoval na veřejnosti ani nevystupoval naživo v televizi a trávil co nejvíc času ve velitelském bunkru Hizballáhu v bejrútské čtvrtí Dáhija.

Sám se z Bejrútu přestěhoval do Damašku, jak z bezpečnostních důvodů – cítil se bezpečněji ve městě ovládaném syrskými zpravodajskými službami, které byly považovány za drsné a profesionální –, tak proto, že měl v syrské metropoli často co dělat.

I když byla ochrana Sulajmánovy „stínové armády“ velmi účinná,

„Mugníjova obezřetnost neochabla ani v Damašku,“ zdůraznil Dagan. Jen úzký okruh lidí věděl, že se do syrského hlavního města přestěhoval, a ještě méně jich tušilo, kde bydlí, jak se pohybuje či jaké jméno má ve svém falešném cestovním pasu.

Izraeli se však podařilo sehnat agenta v úzkém okruhu lidí kolem Sulajmána, „a tak jsme o něm v Damašku věděli víc, než když byl v Bejrútu,“ vzpomínal Dagan.

Damašek byl ale hlavní město zájmové země a vedle Teheránu nejnebezpečnější místo, kde mohl Mosad působit. Bylo jasné, že časté příjezdy do Sýrie a odjezdy z ní, které jeho agenti potřebovali k naplánování a přípravě operace, by je vystavily příliš důkladnému prověřování, i kdyby měli sebelepší krytí. A vzhledem k nesmírně citlivé povaze informací Dagan usoudil, že tentokrát nemůže využít arabské informátory.

Dagan se tedy opět rozhodl obejít jedno dlouho platné železné pravidlo Mosadu – obrátil se na jinou zemi, aby mu s atentátem pomohla. Pozval se na další schůzku s Haydenem.

Exekutivní příkaz č. 12333 však CIA zakazuje provádět a podporovat atentáty. Třebaže byly obě země přesvědčeny, že zabíjet lidi je přípustné, měly na to poněkud rozdílný právní pohled. USA se většinou nepodílely na zabití někoho v zemi, s kterou nejsou ve válce anebo s ní nevedou ozbrojený konflikt.

Právní poradci CIA přišli nakonec s řešením, které útok na Mugníju v Sýrii legalizovalo – v rámci sebeobrany, protože Mugníja posílal ze Sýrie své muže do Iráku, aby tam podněcovali šíitské milice k teroristickým útokům na Američany.

Prezident Bush Daganově žádosti o pomoc vyhověl, ale jen pod podmínkou, že bude tajná, bude zabit pouze Mugníja a samotný atentát neprovedou Američané. Prezidentovi to musel osobně zaručit sám premiér Olmert. (Hayden odmítal o americké účasti mluvit ještě dlouhá léta.)

Spojené státy tehdy ještě měly v Damašku velvyslanectví, takže američtí podnikatelé mohli do Sýrie jezdit a zase odjíždět celkem bez problémů. CIA, které pomohla NASA, tak mohla do země vyslat své lidi a využít místní agenty.

Jeden z velitelů akce uvedl: „Byla to gigantická operace několika různých sil. Obě země do ní investovaly šílené prostředky, a pokud vím, bylo to nejvíc peněz, co se kdy vynaložily na zabití jediného člověka.“

S pomocí Američanů byl Mugníja konečně vypátrán. Zjistilo se, že se často schází se svými druhy z radikální fronty v nejrůznějších zpravodajských objektech – v kancelářských budovách přísně střežených syrskými policisty a vojáky a v bezpečných domech s hlídači v civilu. Rovněž se ukázalo, že Mugníja pravidelně navštěvuje tři pohledné místní ženy, jež mu Sulajmán sehnal k oddechu a pro zábavu. Na návštěvu k těmto ženám s sebou Mugníja nikdy nebral tělesné strážce, což umožňovalo jeho sledování i zásah nepřítele na místě, které neměl pod kontrolou. Byly to „vážné operační chyby v terénu“, upozornil jeden z velitelů operace. „Po tolika letech jsou nakonec i ti nejopatrnější lidé najednou plní sebedůvěry, že se jim nemůže nic stát.“

Jenže při operaci na kterémkoli z těchto míst mohli Izraelci sotva dodržet slib Američanům, že neublíží nikomu jinému než Mugníjovi, nemluvě o obrovském riziku, které by museli podstoupit agenti.

Plánovači Mosadu přišli s řadou nápadů, ale všechny byly zamítnuty. Existovala jen jedna reálná možnost – zaútočit na Mugníju, až bude cestovat z místa na místo. I to ale mělo pořád řadu závažných problémů. Nebylo jasné, jestli ho agenti dokážou sledovat a zlikvidovat v době, kdy pojede nebo půjde, protože byl téměř neustále obklopen bodyguardy a přemisťoval se různými trasami a v různou dobu, kterou Mosad nemohl předvídat. Rovněž nebylo jasné, jak by agenti dokázali uprchnout dřív, než by dostaly upozornění přístavy a letiště a byly by uzavřeny.

Úvahy zabraly několik měsíců, protože Dagan odmítal jeden plán za druhým. V listopadu 2007 přišel k Daganovi do kanceláře jeden z technologických expertů Mosadu přezdívaný „Louskáček“ s návrhem zlikvidovat Mugníju bombou odpálenou na dálku. Měla by zabít jen jeho bez vedlejších ztrát a agenti v terénu by měli dost času zmizet z místa činu. Dagan řekl, že je ochoten tento plán schválit, i když byl přesvědčen, že má velmi malou šanci na úspěch.

Základním předpokladem Louskáčkova plánu bylo, že v Damašku nebude možné Mugníju sledovat, a proto se bude muset najít způsob, jak výbušné zařízení umístit do něčeho, co má často u sebe. Jednou možností byl mobilní telefon, jako byl ten, který v roce 1995 zabil

„Inženýra“ Ajjáše. Byla však zamítnuta, protože Mugníja telefony často měnil. Jediným předmětem, jejž používal neustále, byl jeho vůz, tehdy luxusní stříbrné Mitsubishi Pajero.

Mosad věděl, že Mugníja i jeho osobní strážci automobil často prohlížejí zespodu i vevnitř, zda s ním někdo nemanipuloval. Bylo však jedno místo, které nekontrolovali nikdy – kryt na náhradní pneumatiku na zadku vozu. S americkou pomocí byly do Sýrie propašovány součásti důmyslného výbušného zařízení i úplně stejný kryt na pneumatiku jako ten na Mugníjově autě.

Po mnoha měsících příprav a pečlivého sledování se začátkem ledna 2008 agentům Mosadu podařilo dostat se k zaparkovanému autu v době, kdy byl Mugníja na noční návštěvě u jedné ze svých milenek. Sundali náhradní pneumatiku a nasadili nový kryt s bombou uvnitř. Zároveň namontovali několik miniaturních kamer a vysílač, aby mohli agenti Mosadu v Damašku sledovat, co se děje těsně vedle vozu.

Experti Mosadu na výbušniny slíbili, že pokud se bomba odpálí přesně ve chvíli, kdy se bude Mugníja chystat do auta nastoupit, výbuch ho zabije. Aby si však byli stoprocentně jistí, navrhli, aby se bomba odpálila, až bude vůz parkovat vedle jiných automobilů – výbuch se od nich odrazí a napáchá o hodně větší škody.

Šest dlouhých týdnů tým Mugníju sledoval a podával hlášení do místnosti zvláštního velitelství mimo ostatní oddělení Mosadu, kam směla vstoupit jen hrstka vyvolených. Okolnosti byly opakovaně – celkem dvaatřicetkrát – skoro vhodné, ale operace byla nakonec v poslední vteřině odvolána, protože Mugníju někdo doprovázel nebo byli v okolí další lidé anebo on sám nastoupil do vozu příliš rychle – bomba byla účinná, jen když byl mimo vůz.

Ráno dvanáctého února agenti Mosadu Mugníju sledovali, jak se blíží k autu ještě s jedním mužem. „Hele, to je Sulejmaní!“ vykřikl jeden z agentů. Velitel Islámských revolučních gard Sulejmaní se opíral o pajero a stál velmi blízko Mugníji. Z toho, jak spolu mluvili (zvuk agenti k dispozici neměli), bylo jasné, že mají velmi přátelské vztahy. Na velitelství zavládlo vzrušení z toho, že se naskytla příležitost zabít oba najednou. Nejdřív však bylo třeba získat souhlas. Dagan byl doma v Roš Pině a truchlil nad smrtí matky, která zemřela dva dny předtím. Představitel Mosadu, jenž operaci velel, tedy zatelefonoval premiérovi Ehudu Olmertovi. Ten ale zakázal operaci provést. Slib, který dal americkému prezidentovi, byl jasný – zabít Mugníju a nikoho jiného.

Tentýž den zhruba v půl deváté večer přijel Mugníja do bezpečného domu v luxusní damašské čtvrti Kafr Súsa, vzdáleného jen pár set metrů od jednoho z nejdůležitějších ředitelství syrské zpravodajské služby. Sešel se s několika poradci syrského generála Sulajmána a dvěma důstojníky Hizballáhu a asi ve tři čtvrti na jedenáct z ještě probíhající schůze odešel. Vyšel z budovy, tentokrát sám, a zamířil k svému pajeru na parkovišti. Když vstoupil mezi svůj vůz a jeden sousední zaparkovaný podél jeho, byl těsně předtím, než otevřel dveře, vydán rozkaz k odpálení.

Bomba vybuchla. Imád Mugníja, který byl třicet let pouhý přízrak, byl konečně mrtev.

Syřané byli v šoku. Partyzánský bojovník a mistr taktiky, jemuž se tři desetiletí dařilo unikat zpravodajcům a armádám Izraele, Spojených států a čtyřiceti dalších zemí, byl zavražděn doslova před dveřmi jejich vlastní zpravodajské služby; výbuch dokonce rozbil několik oken budovy.

„Jen si představte, co to muselo se Syřany udělat,“ řekl Dagan. „Přímo v srdci nejstřeženějšího místa v Damašku. Představte si, co to muselo udělat s Asadem a Hizballáhem, když jim došlo, že ani v Damašku nejsou v bezpečí.“

A dodal: „Nepřítel takhle získá dojem, že k němu zpravodajské služby pronikly stoprocentně a vědí o něm všechno, jak o organizaci, tak o hostitelské zemi.“

Prezident Asad si rozsah katastrofy uvědomil a chtěl se od celé věci co nejvíc distancovat. Kondoloval Nasralláhovi, ale naznačil mu, aby se nezmiňoval o tom, že k útoku došlo v Sýrii. Dokonce navrhl, aby se trosky pajera i s mrtvým tělem přepravily v noci do Bejrútu, aby to vypadalo, že Mugníja zemřel tam.

Nasralláh odmítl. Měl na Syřany vztek, že nedokázali jeho druha ohlídat. Někteří členové Hizballáhu i Mugníjova manželka dokonce Syřany neprávem obvinili z podílu na atentátu. Asad byl nucen to popřít a opakovaně se omluvit. Nasralláh vydal příkaz, že na pohřeb v Bejrútu nesmí být pozván žádný syrský představitel.

Mugníjův pohřeb se konal za hustého deště. Průvod šíitských smutečních hostů se potkal se sunnity, kteří se právě vraceli ze vzpomínkového obřadu za svého milovaného vůdce Rafíka Harírího, jenž byl zavražděn na Mugníjův příkaz přesně o tři roky dříve. Takový je život v Libanonu.

Tisíce lidí se nacpaly do obřího hangáru v jižním Bejrútu, kde Hizballáh někdy pořádal větší shromáždění. Desetitisíce dalších zůstaly venku. Mugníjova rakev spočívala na pódiu a smuteční hosté se na ni pokoušeli sáhnout, aby se i jich dotkla jeho sláva a svatost během jeho poslední cesty. Kolem rakve na pódiu stála čestná stráž členů milicí Hizballáhu v khaki uniformách vedle vážných tváří předáků hnutí v černých hábitech. Na zdech visely tisíce plakátů s poslední fotografií Mugníji, která se směla zveřejnit až teď po jeho smrti, a stejnou drželi v rukou i smuteční hosté. Byl na ní nápis „Velký hrdina-mučedník“. Dav truchlících volal po pomstě.

Nasralláh zůstal věrný slibu, jejž svému zesnulému druhovi dal; zůstal ve svém bunkru a na pohřbu se neukázal. Davy lidí mohly jeho chvalořeč sledovat na obřích obrazovkách uvnitř hangáru i před ním. Vychválil svého nejvyššího velitele pompézními slovy: „Zasvětil svůj život mučednictví, ale čekal mnoho let, než se jím sám stal také.“

Zmínil se i o zavraždění svého předchůdce ve funkci generálního tajemníka Abbáse Músáwího, které jen posílilo odpor a mělo za následek další pokoření Izraele. „Izraelci netuší, co krev šejcha Abbáse pro Hizballáh znamenala a jakou emocionální a duchovní jednotu nám přinesla,“ prohlásil. „Ať si svět zapíše a já to na svou odpovědnost prohlašuji, že proměna Mugníji v šahída znamená historický začátek pádu Státu Izrael!“

Dav odpověděl: „K tvým službám, ó, Nasralláhu!“

Nasralláh uzavřel svou řeč výhrůžkou: „Překročili jste meze, sionisté! Jestli chcete otevřenou válku,“ (tedy válku mimo území Izraele i Libanonu) „máte ji mít, a všude!“

Nasralláh a Íránci jmenovali nejméně čtyři muže, kteří měli převzít Mugníjovy povinnosti. Otevřená válka se však nikdy nekonala. Stejný zpravodajský průnik, jenž umožnil nainstalovat bombu do Mugníjova pajera, pomohl Izraeli zabránit i všem plánovaným útokům Hizballáhu. Vyšel mu jen jeden, když se sebevražedný atentátník odpálil vedle autobusu s izraelskými turisty v Bulharsku a zabil šest lidí a třicet dalších zranil.

Teprve po Mugníjově smrti se ukázalo, že legendy o něm nelhaly.

„Měl lepší operační schopnosti než celá ta čtveřice, která nastoupila na jeho místo, dohromady,“ řekl Dagan. Mugníjova nepřítomnost byla zvlášť patrná v tom, že hnutí nedokázalo reagovat na jeho vraždu. „Kdyby mohl Mugníja pomstít svou vlastní smrt, situace by byla diametrálně odlišná. Naštěstí pro nás nemohl,“ konstatoval jeden důstojník Amanu.

Syrský generál Sulajmán přišel během necelých šesti měsíců o jadernou továrnu, kterou se mu pět let dařilo tajit, a blízkého důvěrníka a spojence, jenž unikal smrti několik desetiletí. Cítil ponížení a vztek, a tak nařídil, aby se k odpálení na Izrael nachystaly střely Scud, z nichž některé nesly i chemické hlavice. Požadoval po Asadovi agresivní odvetu. Asad však odmítl. Generálův hněv chápal, ale také věděl, že otevřený útok na Izrael, natož pak chemický, není v syrském zájmu. K tomuto rozhodnutí „bylo třeba sebekázně“, komentoval to Olmert na schůzce s vůdcem republikánské menšiny ve Sněmovně reprezentantů Johnem Boehnerem. „Bašár není žádný blbec.“ A svým nejbližším poradcům řekl, že „Asad, kterého všichni milujeme i nenávidíme, reaguje zdrženlivě a pragmaticky.“

Stejně jako Asad byl i Olmert nucen krotit své podřízené, z nichž byli mnozí přesvědčeni, že by měl být zabit i syrský prezident. Spolčil se přece s teroristy a s Íránci. „Všechny ty historky o pokrokovém západním očním lékaři byly nakonec jen zbožné přání,“ poznamenal jeden vysoký představitel Amanu. „Místo toho máme extremistického vůdce. A na rozdíl od svého otce je nevyrovnaný a má sklony k nebezpečným dobrodružstvím.“

Olmert to však odmítl: „Přesně s tímhle člověkem se dá uzavřít mírová smlouva,“ prohlásil.

Něco jiného byl Sulajmán. „To byl opravdu zmetek s pozoruhodnými organizačními a manévrovacími schopnostmi,“ zdůraznil Olmert. Sulajmán byl v mnoha ohledech druhým nejmocnějším vůdcem Sýrie; kancelář měl v prezidentském paláci naproti Asadově, a jak konstatovala jedna přísně tajná zpráva americké Národní bezpečnostní agentury, „zabýval se třemi hlavními oblastmi: interními syrskými záležitostmi souvisejícími s režimem a stranou; citlivými vojenskými otázkami a zatřetí záležitostmi týkajícími se Libanonu, díky nimž byl zjevně napojen jak na Hizballáh, tak na další hráče libanonské politické scény“.

Tentokrát však Izraelci věděli, že není naděje na zapojení USA. Mugníja, který zabil stovky Američanů, byl něco jiného než syrský generál, vysoký představitel suverénního státu. A tak začali Izraelci plánovat sami, jak se Sulajmána zbavit.

Po útoku na Mugníju byla v Damašku posílena bezpečnostní opatření, takže nápad provést operaci tam byl zamítnut. Sulajmán měl důkladnou ochranu a neustále ho doprovázel konvoj obrněných vozidel, a Izraelci proto zavrhli i použití výbušného zařízení. Meir Dagan dospěl k závěru, že Mosad bude potřebovat pomoc. Nakonec se toho zatoužila chopit armáda. Sláva, která se na Mosad snesla po Mugníjově zabití, zažehla i ve vojenských představitelích touhu provést atentát na někoho důležitého – „aby prst na spoušti držel voják, a ne člověk z Mosadu“.

V pátek prvního srpna 2008 asi ve čtyři hodiny odpoledne skončil Sulajmán s prací v paláci dřív než obvykle a vyrazil se svým zabezpečeným konvojem na sever. Směřoval do svého letního sídla, které si vybudoval u Středozemního moře nedaleko města Tartús. Byla to prostorná vila s velkou terasou z leštěného kamene s výhledem na moře. Generál pozval na večer řadu místních hodnostářů, aby s ním, manželkou Rahab a nejbližšími poradci povečeřeli. Obsluhoval je personál a byli tam samozřejmě i tělesní strážci.

Společnost seděla u kulatého stolu, odkud měla úchvatný výhled na slunce zapadající do moře. Po Sulajmánově levici seděla jeho žena a po pravici vedoucí jeho úřadu. Oba muži kouřili tlusté kubánské doutníky.

Najednou se generál na židli prudce zaklonil a pak se převrátil dopředu a padl tváří do talíře. Praskla mu lebka a úlomky kostí a kousky mozku a krev potřísnily Rahab. Byl střelen šestkrát, nejprve do hrudi, hrdla a doprostřed čela a potom třikrát zezadu. Zasažen byl pouze Sulajmán. Byl mrtev dřív, než jeho obličej dopadl do talíře.

Oba odstřelovači z Flotily 13, kteří kulky vypálili ze dvou různých míst na pláži, byli během třiceti vteřin v gumových člunech a uháněli k lodi. Na pláži po nich zůstalo jen pár levných syrských cigaret jako součást dezinformací, které měly vraždu vydávat za vnitřní záležitost Sýrie.

Zatímco ve vile začalo horečné pátrání po střelcích, velitel Sulajmánových bodyguardů zavolal do prezidentského paláce a informoval Asada, že jeho nejbližší poradce byl zabit. Šest kulek ze dvou směrů a přitom nikdo vrahy neviděl. Asad ho vyslechl a pak asi minutu mlčel. „Co se stalo, stalo se,“ řekl pevně. „Je to vojenské tajemství nejvyššího stupně. Hned ho pohřběte, okamžitě, a nikomu nic neříkejte. To je vše.“ Pohřeb se konal druhý den v naprosté tajnosti.

„Byl to první případ, kdy se Izrael zaměřil na legitimního vládního představitele,“ konstatovala americká Národní bezpečnostní agentura.

Meir Dagan byl teď ředitelem úplně jiného Mosadu, než byl ten, který o šest let dříve zdědil. Daganův Mosad už nebyl bázlivou institucí, kterou podlamují vlastní neúspěšné a lajdácké operace, ale pronikl do Hizballáhu i Sulajmánovy stínové armády, přerušil systém předávání zbraní a vyspělé technologie mezi členy radikální fronty, zabil řadu jejích aktivistů, a dokonce zavraždil i dlouho hledaného Imáda Mugníju.

Dagan také vypracoval plán, jak zastavit jaderné ambice Íránu. Zatím byl pozoruhodně úspěšný. Byl to přístup sestávající z pěti částí: velkého mezinárodního diplomatického tlaku, hospodářských sankcí, podpory íránských menšin a opozičních skupin a pomoci v jejich úsilí svrhnout režim, narušování dodávek vybavení a surovin pro jaderný program a konečně z tajných operací, včetně sabotáží továren a cílených atentátů na nejdůležitější osobnosti programu.

Cílem této ucelené snahy, neboli „řady přesně cílených operací, které mají změnit realitu“, jak to vyjádřil Dagan, bylo projekt co nejvíc zpomalit. Dřív než Írán stačí atomovou bombu vyrobit, mu buď měly sankce způsobit vážnou hospodářskou krizi, která by íránské politiky přinutila program ukončit, anebo měly být opoziční strany dost silné na to, aby svrhly vládu.

V rámci podpory tohoto snažení nakonec formálně vznikla čtyřstranná spolupráce CIA, americké Národní bezpečnostní agentury,

Mosadu a Amanu vycházející ze smlouvy o spolupráci podepsané Bushem a Olmertem, která zahrnovala i vzájemnou výměnu zdrojů a metod („totální vzájemný striptýz,“ shrnul dohodu jeden s premiérových poradců).

Americké zpravodajské služby a ministerstvo financí spolu s jednotkou Mosadu Oštěp zahájily rozsáhlé tažení hospodářských kroků s cílem omezit íránský jaderný program. Obě země se také začaly zaměřovat na íránský nákup zařízení pro tento projekt, zejména na díly, které Írán neuměl vyrobit sám, a zabavovaly jejich dodávky, aby nedorazily k adresátovi. To pokračovalo celá léta, v době Bushovy vlády i za Baracka Obamy.

Íránci však nepovolili. V červnu 2009 Mosad spolu s americkou a francouzskou zpravodajskou službou objevil, že Teherán vybudoval další tajnou továrnu na obohacování uranu v Qomu. Prezident Obama to pak o tři měsíce později dramaticky oznámil a odsoudil na veřejnosti a ještě víc přitvrdil hospodářské sankce. Probíhaly i tajné společné sabotáže, jimž se podařilo vyvolat řadu poruch íránského zařízení jaderného programu – přestávaly fungovat počítače, občas shořely transformátory, nepracovaly správně odstředivky. Při největší a nejvýznamnější společné operaci Američanů a Izraelců proti Íránu, které se říkalo Olympijské hry, způsobily velké škody přístrojům na obohacování uranu počítačové viry, z nichž jeden je znám jako Stuxnet.

Poslední složku Daganova plánu – cílené atentáty na vědce – prováděl Mosad sám, protože Dagan věděl, že by se na nich USA nechtěly podílet. Mosad sestavil seznam patnácti nejdůležitějších vědců k likvidaci, většinou členů „zbrojní skupiny“, kteří měli na starosti vývoj výbušného zařízení ke zbraním.

Čtrnáctého ledna 2007 zemřel za záhadných okolností dr. Ardešír Hoseinpúr, čtyřiačtyřicetiletý jaderný expert, jenž pracoval v továrně na obohacování uranu v Isfahánu. V oficiálním oznámení o jeho smrti stálo, že se udusil „při úniku plynu“, ale íránská zpravodajská služba je přesvědčena, že se stal obětí Izraelců.

Dvanáctého ledna 2010 v 8:10 hodin ráno vyšel ze svého domu v luxusní čtvrti v severním Teheránu Masúd Alimohammadí a zamířil k svému vozu. V roce 1992 si udělal doktorát z fyziky elementárních částic na Šarífově technické univerzitě a začal tam přednášet. Později se zapojil do jaderného programu a stal se jedním z jeho hlavních vědeckých pracovníků. Když otevřel dveře svého auta, vybuchl motocykl zaparkovaný vedle něj a zabil ho.

Likvidace vědců, tedy zaměstnanců suverénního státu, kteří se vůbec nepodíleli na terorismu, se v Mosadu neobešla bez interní debaty. Na jedné poradě, kde se schvalovaly operace, u Dagana v kanceláři vstala jedna zpravodajská důstojnice podřízená náměstkovi ředitele Tamiru Pardovi a řekla, že její otec je jedním z předních vědců izraelského jaderného programu. „Podle způsobu uvažování, který tady převládá,“ prohlásila, „by byl můj otec legitimním cílem likvidace. Myslím, že to není ani morální, ani zákonné.“

Všechny takové námitky však byly odmítnuty.

Íráncům bylo jasné, že jejich vědce někdo vraždí, a tak je začali bedlivěji hlídat, zejména šéfa zbrojní skupiny Mohsena Fachrizádeho, jenž byl považován za strůjce celého projektu. Íránci rozmístili u domů těchto odborníků automobily s policisty, udělali jim ze života noční můru a nahnali jim i jejich rodinám obrovský strach.

Tato řada úspěšných operací měla ještě jeden účinek, jejž Izrael nezamýšlel, ale nakonec působil v jeho velký prospěch – všichni členové radikální fronty se začali bát, že mezi ně Izrael pronikl, a vynakládali obrovské úsilí, aby zjistili únik informací a ochránili před Mosadem své lidi. Íránci navíc začali být paranoidní, že veškeré zařízení a materiál, které pro svůj jaderný program získali za spoustu peněz na černém trhu, je infikován, a tak každičkou jeho součástku pořád dokola kontrolovali. Tato činnost výrazně zpomalila další části atomového projektu, a některé dokonce zastavila.

Daganův Mosad byl už zase Mosadem legendárním, jehož se všichni buď báli, nebo ho obdivovali, ale nikdy nad ním neohrnovali nos. Jeho zaměstnanci byli hrdí, že v něm pracují. Dagan do něj vnesl troufalost, která by se dala nazvat furiantstvím, kdyby nebyla tak dokonale a naprosto účinná.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

PŮSOBIVÝ TAKTICKÝ ÚSPĚCH, KATASTROFÁLNÍ STRATEGICKÝ NEÚSPĚCH

Mahmúd Mabhúh vstoupil do haly hotelu Al-Bustan Rotana těsně před půl devátou večer jako jeden z mnoha hostů, kteří přicházejí a odcházejí. Stejně jako všechny ostatní i jeho zachytila průmyslová kamera nad vchodem. Měl černé vlasy s patrnými kouty a hustý černý knír. Na sobě měl černou košili a plášť, jenž mu byl trochu velký. V Dubaji byla poměrně chladná noc; většinou bývá teplo.

Byl ve městě necelých šest hodin a už se stačil setkat s jedním bankéřem, který mu pomáhal zařizovat nejrůznější mezinárodní finanční transakce nezbytné k nákupu speciálního sledovacího zařízení pro Hamás v Gaze. Rovněž se sešel se svým pravidelným kontaktem z íránských Revolučních gard, který sem přiletěl, aby koordinoval dvě velké zásilky zbraní pro palestinské extremistické islamistické hnutí.

Mabhúh býval v Dubaji pracovně často. Když do tohoto maličkého městského státu devatenáctého ledna 2010 přiletěl, byla to už jeho nejméně pátá návštěva za necelý rok. Cestoval s palestinským pasem (emirát byl jednou z mála zemí, které dokumenty vydané palestinskou samosprávou uznávaly), ale měl v něm falešné jméno i povolání. Ve skutečnosti byl už několik desetiletí vysokým představitelem Hamásu. Před dvaceti lety unesl a zavraždil dva izraelské vojáky a nedávno – poté, co Mosad v Damašku zlikvidoval jeho předchůdce Izzuddína aš-Šejcha Chalíla – dostal na starosti zásobování Hamásu zbraněmi.

Jeden dva kroky za Mabhúhem šel muž s mobilním telefonem, který s ním nastoupil do výtahu. „Už jedu,“ řekl do svého mobilu. Mabhúh to možná slyšel, ale zdálo se, že to ani nezaznamenal. Na tom, že turista v Dubaji řekne svému známému, že už jede, není nic zvláštního.

Mabhúh byl od přírody nesmírně opatrný. Věděl, že ho Izraelci chtějí zabít. „Je třeba se mít na pozoru,“ řekl o rok dříve v rozhovoru pro stanici Al-Džazíra, „ale mně, buď Alláh pochválen, říkají ,liška‘, protože umím vytušit, co je za mnou, a dokonce i co je za zdí. Chválabohu mám vysoce vyvinutý smysl pro bezpečnost. My ale víme, jaká cena se za naši cestu platí, a nemáme s tím problém. Doufám, že zemřu mučednickou smrtí.“

Výtah zastavil ve druhém patře. Mabhúh vystoupil. Muž s mobilem zůstal a jel výš. Určitě turista.

Mabhúh zahnul doleva a kráčel k svému pokoji č. 230. Chodba byla prázdná. Jen tak ze zvyku přelétl pohledem rám dveří a zámek, jestli tam nejsou nějaké zářezy, škrábance nebo náznak násilného vniknutí. Nebylo tam nic.

Vstoupil do pokoje a zavřel za sebou dveře. Zaslechl nějaký hluk a otočil se, o co jde. Pozdě.

Plán likvidace Mahmúda Mabhúha byl schválen čtyři dny předtím, patnáctého ledna, na narychlo svolané schůzi ve velkém konferenčním sále vedle kanceláře Meira Dagana; izraelská vojenská rozvědka pronikla na e-mailový server, který Mabhúh používal, a zjistila, že si rezervoval letenku z Damašku do Dubaje na devatenáctého ledna.

Na této poradě sedělo kolem dlouhého stolu zhruba patnáct lidí, včetně zástupců zpravodajského, technologického a logistického oddělení Mosadu. Nejdůležitější osobou této konference byl hned po Daganovi šéf Caesareje „Svátek“. Byl holohlavý a podsaditý a byl pověřen velením operace Plazmová obrazovka.

Mabhúh figuroval na izraelském likvidačním seznamu už dlouho. Rok předtím se situace na hranicích s Pásmem Gazy tak zhoršila, že Izrael sedmadvacátého prosince 2008 zahájil operaci Lité olovo – mohutný útok, jenž měl Hamásu zabránit v neustálém odpalování raket Qassám a Kaťuša na izraelská města. Hamás dokázal z Pásma Gazy vypálit velké množství střel díky zbraním, které sháněl a dopravoval Mabhúh s pomocí íránských Revolučních gard.

Izraelské zpravodajské informace o Hamásu se v posledních letech výrazně zlepšily, a tak operace začala mohutným leteckým bombardováním s krycím jménem Dravci, jehož terčem byla skladiště, kde Hamás ukrýval rakety. Mosad zjistil, že zásoby zbraní doplňuje Hamásu síť, kterou řídí právě Mabhúh. Posílaly se z Íránu do Port Súdánu v Rudém moři a pak se pašovaly přes Egypt a Sinaj do pásma Gazy četnými tunely, aby je nezachytili egyptští pohraničníci a hlídky. Mosad sledoval i lodě na moři a pak nákladní automobily, které je odvážely z Port Súdánu. V lednu 2009 provedlo izraelské letectvo čtyři dálkové útoky a konvoje i s doprovodem zničilo.

„Tyhle akce pašovací trasy z Íránu k Hamásu značně poškodily,“ zdůraznil Dagan. „Ne že by je zcela zničily a my jsme definitivně vyhráli, ale výrazně je zredukovaly.“

Tehdy však Mabhúh s kamiony z neznámého důvodu necestoval a odjel ze Súdánu jinak. Aby to Dagan napravil, požádal Olmerta o souhlas s jeho „negativním ošetřením“ a dostal jej. A Binjamin Netanjahu, který se stal v březnu 2009 předsedou vlády po Olmertovi, souhlas potvrdil.

Dubaj byl k zabití Mabhúha nejpříhodnějším místem. Všude jinde, kde trávil čas (v Teheránu, Damašku, Súdánu nebo Číně) fungovaly výkonné tajné služby, které pro útočný tým Mosadu představovaly mnohem větší problém. Dubaj se však jen hemžil turisty a zahraničními byznysmeny a podle Mosadu měl o hodně slabší bezpečnostní a zpravodajské složky. Byl sice zájmovou zemí a oficiálně nepřítelem Izraele, ale Mosad měl už za sebou vraždu jednoho muže v centru Damašku a syrského generála v jeho vlastní vile. Agent Hamásu v turistické Dubaji bude proti tomu relativně snadný cíl.

I tak ale operace vyžadovala větší tým rozdělený na menší komanda, která by cíl spatřila, až do Dubaje přijede, a sledovala ho, zatímco další mezitím připraví a provedou útok v hotelovém pokoji a zajistí, aby to vypadalo, že Mabhúh zemřel přirozenou smrtí. Potom budou muset zahladit všechny důkazy a odjet ze země dřív, než bude tělo nalezeno, kdyby náhodou někdo pojal podezření, že nešlo o přirozenou smrt.

Ne všichni si mysleli, že je Mabhúh tak důležitý, aby stál za tolik námahy a rizika. Někteří dokonce Daganovi řekli, že pro „negativní ošetření“ nesplňuje základní podmínky. Všichni v Mosadu se shodovali, že si Mabhúh smrt zasluhuje, jenže k tomu, aby mohla být provedena operace v zájmové zemi, by musel pro Izrael představovat vážnou hrozbu a jeho likvidace by měla zásadně vyvést nepřítele z míry. Mabhúh ale nesplňoval ani jedno z těchto kritérií. Po všech předchozích úspěších však byli Dagan a další představitelé Mosadu tak plní sebedůvěry, že operaci stejně podnikli.

Tým agentů Caesareje Mabhúha poprvé v Dubaji sledoval v roce 2009 – ne s cílem ho zabít, ale prozkoumat, jak se pohybuje, a hlavně se ujistit, že je to skutečně on. Čtyři měsíce nato, v listopadu, jel tým Plazmové obrazovky do Dubaje znovu, tentokrát aby ho zlikvidoval. Otrávili nápoj, který mu hotelová služba přinesla na pokoj, ale buď popletli dávku, anebo se Mabhúh napil málo, protože jen omdlel. Když se zase probral, návštěvu přerušil a vrátil se do Damašku, kde doktor jeho mdloby připsal záchvatu mononukleózy. Mabhúh se s touto diagnózou spokojil a ani ho nenapadlo, že by šlo o pokus o atentát.

Tento zvrat vyvolal v Mosadu hlubokou frustraci. Organizace riskovala životy lidí i peníze a úkol nebyl splněn. Svátek trval na tom, že tentokrát nesmí dojít k žádné chybě – útočný tým z Dubaje neodjede, dokud se na vlastní oči nepřesvědčí, že je Mabhúh mrtvý.

Na poradě vedle kanceláře Meira Dagana patnáctého ledna se objevila jedna námitka. Dokumentační oddělení bude mít potíže připravit věrohodné nové falešné pasy pro celý tým. Do Dubaje jelo přes dvacet lidí a někteří vstoupí do stejné země se stejnou identitou už potřetí během pouhých šesti měsíců. V bázlivějších dobách Mosadu pod vedením Halevyho by byla operace zrušena jen z tohoto jediného důvodu. Dagan a Svátek se však rozhodli to risknout. Vyšlou tým s dokumenty, které má.

Svátek beztak neočekával žádné problémy. Připouštěl sice, že nález mrtvoly nejspíš vzbudí podezření a může následovat vyšetřování, ale to už bude tým dávno zpět v Izraeli. Policie nebude mít žádné důkazy, na kterých by stavěla. Nebude vyzrazeno žádné tajemství Mosadu a nikdo nebude dopaden. Na celou věc se brzy zapomene. A tak Dagan nadiktoval svému hlavnímu asistentovi konečné rozhodnutí: „Plazmová obrazovka – provedení povoleno.“ A když účastníci schůze odešli, svým hlubokým hlasem dodal: „A všem přeju hodně štěstí.“

První tři členové týmu Plazmové obrazovky přistáli v Dubaji osmnáctého ledna v 6:45 hodin ráno. Během dalších devatenácti hodin přiletěl zbytek skupiny – nejméně sedmadvacet lidí – z Curychu, Říma, Paříže a Frankfurtu. Dvanáct pasů bylo britských, šest irských, čtyři francouzské, čtyři australské a jeden německý. Všechny byly pravé, ale žádný nepatřil osobě, která byla jeho nositelem. Některé si Mosad vypůjčil od jejich majitelů, kteří žili v Izraeli, ale měli dvojí občanství, jiné získal pod falešnou identitou a další odcizil a jiné zas patřily zesnulým.

Devatenáctého ve 2:09 ráno přistáli „Gail Folliardová“ a „Kevin Daveron“. Měli být srdcem celé operace – řídili předsunuté velitelství, komunikační personál, hlídače i pozorovatelny. Ubytovali se každý v jiném pokoji v hotelu Jumeirah. Oba platili hotově, zatímco řada dalších členů týmu platila kartou firmy Payoneer, jejímž ředitelem byl jeden veterán komanda izraelské armády.

Recepční Srí Rahaju si od nich vzal peníze a dal Folliardové pokoj číslo 1102 a Daveronovi 3308. Než šla Folliardová spát, objednala si u pokojové služby lehké jídlo. Daveron zase vypil nealkoholický nápoj z pokojového minibaru.

Velitel celé operace „Peter Elvinger“ přistál na letišti jedenadvacet minut po Folliardové a Daveronovi. Měl francouzský pas. Když prošel pasovou kontrolou, provedl manévr proti případnému sledování (hebrejsky maslul): vyšel dveřmi ven z terminálu, počkal tři minuty a pak se obrátil a vrátil se zase dovnitř na předem domluvenou schůzku s dalším členem týmu, jenž přijel na letiště už před ním automobilem. Maslul prováděli neustále všichni členové skupiny jako běžné opatření; často se převlékali nebo maskovali, například parukou nebo falešným knírem. Jde o to se ujistit, že vás nikdo nesleduje, a umožnit změnu totožnosti v různých stadiích operace.

Elvinger a jeho kontakt spolu hovořili necelou minutu a velitel pak odjel taxíkem do hotelu.

Brzy odpoledne celý tým napjatě očekával příjezd Mabhúha. Měl přiletět ve tři hodiny, ale jejich informace měly pořád určité mezery. Tým Plazmové obrazovky například nevěděl, kde bude Mabhúh bydlet, kdy a kde bude mít schůzky ani jak se bude přemisťovat z místa na místo. Skupina nemohla být po celém městě a mohla ho ztratit, a tak se nedalo předem naplánovat, jak se k němu dostat tak blízko, aby byl zabit. „Je to ten typ útoku, kdy cíl sám určuje, jak a kdy má být zlikvidován,“ řekl jeden zkušený agent.

Někteří členové týmu byli ubytováni ve třech hotelech, v nichž Mabhúh bydlel při předchozích návštěvách. Další sledovací tým čekal na letišti a trávil čas zdánlivým klábosením do telefonu. Zbytek skupiny, sedm osob, bylo s Elvingerem v jiném hotelu, a vyčkávali.

Mabhúh přiletěl v 15:35. Skupina ho sledovala do hotelu Al-Bustan Rotana a poslala vzkaz ostatním agentům v dalších hotelech, že mohou svá stanoviště opustit. Členové týmu používali často mobilní telefony, ale aby nevolali přímo na čísla kolegů, vytáčeli jedno číslo v Rakousku, kde je jednoduchá, předem nainstalovaná ústředna přepojila, ať už na jiné číslo v Dubaji, nebo na velitelství v Izraeli.

Členové týmu, kteří už byli v hale hotelu Al-Bustan Rotana, měli na sobě tenisové oblečení a s sebou rakety, třebaže kupodivu bez obvyklých pouzder. Když Mabhúh dostal klíč od pokoje, dva z nich s ním nastoupili do výtahu. A když ve druhém patře vystoupil, šli v diskrétní vzdálenosti za ním a všimli si, že bydlí v čísle 230. Jeden z obou mužů to nahlásil mobilem přes Rakousko a pak se oba vrátili do haly.

Jakmile se Elvinger dozvěděl číslo Mabhúhova pokoje, dvakrát si zatelefonoval – nejprve do hotelu Al-Bustan Rotana, kde si rezervoval pokoj. Požádal o číslo 237, přímo naproti pokoji 230. Potom zavolal leteckou společnost a objednal si letenku do Mnichova přes Katar na tentýž večer.

Něco po čtvrté hodině odpoledne Mabhúh z hotelu odešel. Tým, jenž ho sledoval, si všiml, že dělá preventivní bezpečnostní opatření, jakýsi svůj vlastní maslul. Měl k tomu své důvody – skoro všichni jeho druhové z Hamásu od konce osmdesátých let zemřeli nepřirozenou smrtí. Jeho manévry však byly prosté a nevynalézavé, a tým tak neměl problém ho sledovat dál.

Kevin Daveron čekal v hale hotelu Al-Bustan na Elvingera, který dorazil v 16:25. Beze slova podal Daveronovi kufřík a pak šel k recepci. Bezpečnostní kamera jasně zachytila jeho červený pas Evropské unie. Když se zapsal do pokoje č. 237, podal opět beze slova klíč Daveronovi a vyšel z hotelu bez kufříku.

Dvě hodiny nato vstoupili do hotelu po dvojicích čtyři muži. Všichni měli baseballovou čapku, která jim zakrývala tvář. Nesli dvě velké tašky. Tři z nich byli „vykonavatelé“ z Caesareje a čtvrtý byl expert na otvírání zámků. Šli rovnou k výtahům a do pokoje č. 237. Hodinu nato, v 19:43, dostal sledovací tým v hale volno a nahradily jej „čerstvé oči“. Falešní tenisté odešli z haly čtyři hodiny poté, co přišli. V deset hodin skupina sledující Mabhúha ohlásila, že cíl míří zpátky do hotelu. Daveron a Folliardová hlídali na chodbě a otvírač zámků se pustil do dveří pokoje č. 230. Chtěl jej přeprogramovat, aby univerzální klíč Mosadu dveře otevřel a neponičil je, ale zároveň nenarušil normální funkci pravého klíče. Z výtahu vystoupil jakýsi turista, ale Daveron se s ním dal rychle do řeči na nějaké nevinné téma, aby odvedl jeho pozornost. Turista nic neviděl, zámek byl otevřen a tým vešel do pokoje.

A tam čekal.

Mabhúh se pokusil utéct zpátky na chodbu, ale popadly ho dva páry silných paží. Třetí muž mu rukou zacpal ústa a druhou přitiskl Mabhúhovi na krk nástroj, jenž pomocí ultrazvukových vln vpravuje do těla léky, aniž poruší pokožku. Obsahoval anestetikum suxamethonium chlorid s komerčním názvem Scoline, které se v kombinaci s dalšími léky používá při chirurgických zákrocích. Látka způsobuje ochromení a také zadušení, protože zastavuje svaly, které se používají při dýchání. Muži své sevření nepovolili, dokud Mabhúh neochabl. Zatímco jeho tělo postupně ochrnovalo, položili ho na zem. Mabhúh byl při plném vědomí, myslel, viděl a slyšel. Jen se nemohl pohnout. V koutcích úst se mu vytvořila pěna. Zachrčel.

Tři cizí muži na něj nezúčastněně hleděli a pro jistotu mu pořád zlehka přidržovali paže.

To byla poslední věc, kterou v životě viděl.

Vykonavatelé mu na dvou místech zkusili puls, jak jim poradil lékař Mosadu, aby se ujistili, že tentokrát je skutečně mrtvý. Svlékli mu boty, košili a kalhoty, úhledně je složili do skříně a položili tělo do postele a přikryli dekou.

Celá akce trvala dvacet minut. Pomocí techniky, kterou Mosad pro takové příležitosti vynalezl, zavřela skupina dveře tak, aby vypadaly zamčené zevnitř a nasazený byl i řetízek. Na kliku pověsili ceduli s nápisem Nerušit, dvakrát zaklepali na dveře pokoje číslo 237 na znamení, že úkol byl splněn, a zmizeli ve výtazích.

Folliardová odešla o minutu později, Daveron za další čtyři a potom i sledovací tým z haly. Během čtyř hodin většina skupiny Dubaj opustila a po čtyřiadvaceti hodinách tam nezbyl nikdo.

V Tel Avivu vládla spokojená nálada, kterou později kdosi popsal jako „euforii z historického úspěchu“. Všichni zúčastnění – Meir Dagan, Svátek i útočný tým – byli přesvědčeni, že odborně provedli další operaci. Dagan zabití oznámil Netanjahuovi: „Mabhúh nás už otravovat nebude.“

Hotelová ochranka našla tělo až druhý den odpoledne, když během dne nikdo nereagoval na opakované klepání pokojské. Nezdálo se však, že je nějaký důvod ke znepokojení. Vypadalo to, že obchodník ve středním věku zemřel v posteli v zamčeném pokoji na infarkt nebo mrtvici bez jakýchkoli známek zápasu nebo zranění. Mabhúhovo tělo bylo převezeno do márnice, kde zaznamenali datum úmrtí a zaregistrovali ho pod falešným jménem, jež měl v pasu. Celé záležitosti nevěnoval nikdo více ani méně pozornosti než smrti kteréhokoli jiného cizince ve středním věku v Dubaji.

Představitelé Hamásu v Damašku se však začali divit, že se muž, jehož vyslali, aby zprostředkoval několik zbrojních dohod, po návratu neohlásil, jak měl. Druhý den, jedenadvacátého ledna, se místní zmocněnec začal poptávat na policejních stanicích a v márnicích a nakonec v jednom chlazeném boxu objevil Mabhúhovo tělo, které si nikdo nevyzvedl.

Jeden činitel Hamásu kontaktoval policejního náčelníka, generálporučíka Dháhiho Chalvána Tamíma, a sdělil mu, že onen mrtvý s palestinským pasem byl ve skutečnosti vysoce postaveným členem hnutí. Rovněž mu řekl, že jeho smrt nebyla téměř jistě přirozená a s největší pravděpodobností za ní stojí Mosad.

Mnohokrát vyznamenaný osmapadesátiletý Chalván si osobně předsevzal, že svou zemi zbaví zločinců i zahraničních agentů, kteří Dubaj využívají ke své nezákonné činnosti. „Seberte si svý lidi, bankovní účty, zbraně a podělaný falešný pasy a vypadněte z mý země, zatraceně!“ zařval do telefonu.

Přesto nemohl připustit, aby se tam potuloval Mosad a zabíjel lidi. Chalván vytáhl mrtvolu z márnice a dal provést pitvu. Výsledky nebyly jednoznačné a nebylo možné určit, zda byl Mabhúh zavražděn, ale Chalván pracoval se základním předpokladem, že se představitel Hamásu nemýlil.

Izraelští agenti mají v porovnání se svými americkými a britskými protějšky tu nevýhodu, že musí používat falešné pasy. Komando CIA získá bez problémů legitimní pasy amerického ministerstva zahraničí, i když s falešnými jmény, má jich v podstatě nekonečnou zásobu a podle potřeby překrývá jednu totožnost druhou. Americké a britské pasy jsou přijímány po celém světě a málokdy upoutají nežádoucí pozornost.

U izraelských to tak není. Jsou k ničemu, když se potřebujete dostat do mnoha afrických a asijských zemí, kde má Mosad občas zájem někoho zabít nebo tam provést jinou tajnou operaci. Proto běžně padělá kopie podle pasů jiných, méně podezřelých zemí. Ve světě po útocích z jedenáctého září však začalo být padělání pasů složitější.

Dokumenty vyrobené neobratně nebo použité příliš často mohly ohrozit operaci a životy agentů. Takže když Halevy akce rušil kvůli nedostatku dostatečně řádných dokumentů, nebylo to jen z bázlivosti. A když Dagan po zdráhajících se technicích tak vehementně požadoval pasy a totožnosti vyrobené narychlo, bylo to od něj odvážné jen do chvíle, kdy dojde k nějakému velkému průšvihu.

Dagan dovolil týmu Plazmové obrazovky použít v Dubaji stejnou identitu čtyřikrát. Chalvánovi nedělalo žádné potíže sestavit seznam všech, kdo do Spojených arabských emirátů vstoupili krátce před Mabhúhem a hned po jeho smrti zase odjeli. Stejně tak nebylo těžké zúžit tento seznam na ty, kdo přijeli a odjeli v době tří předchozích Mabhúhových návštěv v Dubaji. Chalván tak získal jména, která se dala porovnat se záznamy v hotelech, z nichž skoro všechny měly u hlavní recepce kamery. Policie tak brzy věděla, kdo kdy přijel, kde bydlel a jak vypadal.

Vrahové dávají přednost hotovosti, protože je anonymní a většinou se nedá vystopovat, odkud peníze pocházejí. U kreditních karet nebo předplacených platebních karet Payoneer to možné je. Větší množství hovorů na rakouskou přepojovací ústřednu se registruje a lze si jich všimnout, když se na to někdo zaměří, a stejně tak se registrují vytáčená čísla. Rekonstruovat pohyb všech agentů Mosadu a členů Plazmové obrazovky a zjistit spojení mezi nimi proto nebylo nic těžkého. Chtělo to jen prokousat se spoustou údajů.

Chalván z množství průmyslových kamer sestavil videopříběh celé operace. Součástí byly dokonce i útržky neobratných úhybných manévrů maslul. Kamera nad dveřmi koupelny v jednom z hotelů například ukázala, že Daveron do ní vešel jako holohlavý a vyšel s vlasatou hlavou, a ani si nevšiml, že ho snímá kamera, přestože nebyla skrytá. Nebylo to sice nic, co by tým prozradilo v reálném čase, ale nedbalé provedení změny totožnosti vyšetřovatelům rozhodně usnadnilo práci.

Potom Chalván uspořádal tiskovou konferenci a celý videopříběh zveřejnil na internetu, aby ho viděl celý svět. Vyzval Dagana, aby „byl chlap“ a k útoku se přiznal. Vyzval k vydání mezinárodního zatykače na něj i na Netanjahua. Interpol skutečně vydal zatykače na všech sedmadvacet členů týmu, i když jen pod jejich nepravými jmény.

Země, jejichž pasy Izrael použil, byly bez sebe vzteky. Řada z nich s Mosadem potichu spolupracovala, ale ne do takové míry, aby své občany, ať už fiktivní, nebo skutečné, nechaly zatáhnout do atentátů. Některé vlády nařídily zástupcům Mosadu ve svých zemích, aby okamžitě odjeli, a několik let mu nedovolily vyslat nové. A všechny s ní omezily spolupráci.

Byla to katastrofa, kterou způsobila domýšlivost. „Mám Izrael i Izraelce rád,“ řekl jeden z bývalých šéfů německé zpravodajské služby, „ale s vámi byl vždycky ten problém, že všechny podceňujete – Araby, Íránce, Hamás. Jste vždycky nejchytřejší a myslíte si, že vždycky dokážete všechny přelstít. Tyhle trapné zmatky bychom si ušetřili, kdybyste byli trochu skromnější a měli trochu víc respektu vůči druhé straně, i když si třeba myslíte, že je to jen Arab bez vzdělání nebo Němec bez představivosti.“

V jistém ohledu to pro Izrael nehrálo roli. Ostrá odsouzení na mezinárodní scéně spolu s podobnými, jimž země pravidelně čelí kvůli zacházení s Palestinci, vyvolaly vlnu vlastenectví. O svátku Purim, který se slavil jen několik týdnů po celé aféře, byl v Izraeli oblíbeným kostýmem tenisový hráč s pistolí. Stovky Izraelců s dvojím občanstvím dobrovolně nabízely své pasy Mosadu k použití při příštích operacích. A jeho webová stránka byla plná dotazů, zda organizace nemá volná místa.

Uvnitř Mosadu však byla situace jiná. Odhalení a negativní pozornost jej operačně velmi poškodily, i když se Chalvánovi nikdy nepodařilo žádného pachatele trestně stíhat. Kvůli odhalení tolika agentů a nutnosti vypracovat nové postupy a metodologie, když o těch starých psala média, byla zrušena řada nejrůznějších operací.

Šéf Caesareje Svátek si uvědomil, že ho dubajský skandál připravil o možnost usilovat o místo ředitele Mosadu, a začátkem července 2010 dal výpověď.

Meir Dagan dělal, jako by se nic nestalo. Obecně vzato byl rozhodně přesvědčen, že „v některých případech musí ředitel Mosadu odevzdat klíče, když se mu přihodí malér, který poškodí stát, protože tlak na zemi pak poleví“. Z Daganova pohledu však k ničemu nedošlo – nenastal žádný zádrhel ani chyba. „Zaútočili jsme na důležitý cíl, ten je mrtvý a všichni vojáci se vrátili domů,“ shrnul celou operaci.

Teprve v roce 2013 v rozhovoru pro tuto knihu poprvé přiznal:

„Udělal jsem chybu, když jsem tým vyslal s těmi pasy. Bylo to výhradně moje rozhodnutí. Za to, co se stalo, nesu plnou odpovědnost já.“

Když se dubajské fiasko odvíjelo, měl Netanjahu „pocit déjà vu“, řekl jeden z jeho poradců – jako by se opakoval rok 1997. I tehdy ho Mosad ujišťoval, že může zajet do „nenáročné“ zájmové země, Jordánska, a čistě zlikvidovat Chálida Mišála. Akce skončila ostudou a kapitulací. Nedalo se říct, jak dlouho bude doznívat ta dubajská. A tak se premiér rozhodl, že musí Mosad trochu přibrzdit a schvalovat mu méně nebezpečných operací.

Přibrzdit bylo třeba i Dagana.

Oba muži spolu nikdy moc dobře nevycházeli. Netanjahu měl problematické vztahy se všemi šéfy zpravodajských služeb. „Netanjahu se na nikoho nespoléhá, a tak podnikal tajné diplomatické kroky, aniž ředitele složek informoval,“ řekl Netanjahuův poradce pro národní bezpečnost Uzi Arad. „Krok za krokem jsem sledoval, jak se mezi ním a řediteli rozevírá propast nedůvěry.“

Dagan si jen myslel, že premiér příliš dlouho váhá, než nějakou operaci schválí, ale zároveň se bojí, aby nebyl za váhavého považován – což je nevhodná kombinace neuróz pro politika, který má chránit svůj lid.

Dagan ale v Mosadu zůstával. Pokračovalo tažení proti Íránu, které probíhalo na několika rozvětvených, vzájemně propojených a komplikovaných frontách. A po úspěšném lednovém útoku na Masúda Alimohammadího požádal Dagan Netanjahua o souhlas s posílením tohoto tažení a zabitím zbývajících třinácti vědců zbrojní skupiny. Netanjahu se bál dalšího trapasu a příliš nespěchal. Další útok schválil až v říjnu. Devětadvacátého listopadu 2010 vyhodili dva motocyklisté do vzduchu automobily dvou předních představitelů íránského jaderného programu tak, že na ně připevnili přísavné miny a ujeli. Doktora Mádžida Šahrijárího výbuch Peugeotu 206 zabil, zatímco Ferejdúnovi Abbásímu-Davanímu a jeho manželce, která byla ve voze s ním, se podařilo z Peugeotu 206 utéct dřív, než před Univerzitou Šahída Beheštího explodoval.

Tou dobou však už bylo jasné, že cílené atentáty společně s hospodářskými sankcemi a sabotážemi počítačů íránský jaderný program zpomalily, ale nezastavily. Program „dospěl mnohem dál, než jsem doufal“, řekl ministr obrany Ehud Barak. Spolu s Netanjahuem usoudili, že se Írán blíží k bodu, kdy budou továrny nezničitelné, a shodli se, že by měl Izrael zakročit a zničit je dřív, než se tak stane. Nařídili armádě a zpravodajským službám, aby se připravily k operaci Hluboká voda – mohutnému útoku s podporou komand v srdci Íránu.

Do příprav úderu a očekávané následné války proti radikální frontě investovali okolo dvou miliard dolarů.

Dagan, a nejen on, si myslel, že útok je šílenství. Považoval ho za cynický krok dvou politiků, kteří si úderem chtějí získat širokou podporu veřejnosti v příštích volbách, a ne za střízlivé rozhodnutí v národním zájmu. „Bibi se naučil techniku, jejíž podstatou bylo sdělit vzkaz během krátké doby. Dosáhl v tom pozoruhodného mistrovství a uměl toho dobře využívat. Zároveň je to však taky nejhorší manažer, jakého znám. Má jednu podobnou vlastnost jako Ehud Barak – oba jsou přesvědčeni, že jsou největší géniové na světě. Netanjahu je jediným premiérem (v dějinách), který se ocitl v situaci, kdy jeho názor odmítal celý obranný resort. Poznal jsem řadu premiérů,“ pokračoval Dagan, „a ani jeden z nich nebyl svatý, věřte mi, ale jednu věc měli společnou: když dospěli do bodu, kde se křížil osobní zájem s národním, vždycky vyhrál ten národní. Jen o dvou to nemohu říct – o Bibim a Ehudovi.“

Averze mezi Daganem a Netanjahuem dosáhla vrcholu v září 2010. Dagan tvrdil, že premiér využil jedné schůzky s ním, ředitelem Šin Bet a náčelníkem hlavního štábu, která měla být údajně o Hamásu, k nezákonnému nařízení příprav k útoku. „Když jsme odcházeli z místnosti, řekl, ,ještě okamžik, řediteli Mosadu a náčelníku hlavního štábu. Rozhodl jsem se uvést armádu i vás do stavu ‚O plus 30‘“.

„O plus 30“ byla zkratka pro „třicet dní do operace“. Znamenalo to, že Netanjahu říká mohutnému útoku na Írán „operace“ místo „válečný čin“, jak by bylo výstižnější. O válce musela hlasovat vláda, ale operace směl nařizovat premiér.

Dagana ohromila jeho lehkomyslnost. „Užití (vojenského) násilí by mělo neúnosné následky. Pracovní předpoklad, že íránský jaderný program se dá úplně zastavit vojenskou ofenzivou, je nesprávný… Kdyby Izrael zaútočil, (íránský nejvyšší vůdce) Chameneí by děkoval Alláhovi; sjednotilo by to íránský lid k podpoře programu a Chameneí by mohl říct, že musí mít atomovou bombu proto, aby ubránil Írán před izraelskou agresí.“

Už jen pouhé uvedení izraelských sil do stavu pohotovosti před útokem může vést k válce, namítal Dagan, protože když Syřané a Íránci uvidí mobilizaci, mohli by podniknout preventivní akci.

Barak měl jinou verzi tohoto sporu. Prohlásil, že s premiérem jen zkoumali proveditelnost útoku. Tak či onak, nezáleželo na tom – vztahy mezi Daganem a Netanjahuem se nezvratně pokazily. Dagan řídil Mosad už osm let, déle než kdokoli v dějinách s výjimkou Isera Harela. Vrátil mu dobrou pověst, skomírající a bázlivou organizaci oživil a navrátil jí původní slávu, které se dřív těšila celá desetiletí. Pronikl mezi nepřátele Izraele hlouběji, než se považovalo za možné, zlikvidoval cíle, které několik desítek let unikaly smrti či dopadení, a na mnoho let zbrzdil existenční hrozbu židovskému státu.

Nic z toho však nehrálo roli. Dubaj skončil trapasem nebo jen posloužil jako záminka. V září 2010 Netanjahu Daganovi sdělil, že mu mandát neprodlouží.

Anebo Dagan odešel sám. „Sám jsem se rozhodl, že už toho bylo dost,“ řekl. „Chci dělat jiné věci. A pravda taky je, že jsem ho už měl plné zuby.“

Tamir Pardo, který nastoupil na místo ředitele po Daganovi, musel napravit velkou část operačních týmů i postupů, které poničily dozvuky dubajského útoku. Pověřil N., který se podílel na naplánování útoku na Mugníju, aby vypracoval zhodnocení napáchaných škod, a později ho jmenoval svým náměstkem. Rekonstrukce operačních jednotek však činnost Mosadu nezastavila, zejména ne tu, jež se týkala íránského jaderného programu. Po několika měsících ve funkci se Pardo vrátil k cíleným atentátům, které jeho předchůdce pozastavil.

V červenci 2011 jeden muž na motorce sledoval doktora jaderné fyziky a dlouholetého vědeckého pracovníka Íránské agentury pro atomovou energii Dariuše Rezáinežáda, dokud nedojel k jednomu místu nedaleko Tábora imáma Alího, jedné z nejdůkladněji opevněných základen Revolučních gard, kde se nachází i experimentální prostor k obohacování uranu. Tam motocyklista vytáhl pistoli a Rezáinežáda zastřelil.

V listopadu 2011 došlo k mohutnému výbuchu na jiné základně Revolučních gard asi padesát kilometrů západně od Teheránu. Z města byl vidět oblak kouře a třásla se tam okna. Satelitní snímky ukázaly, že skoro celá základna byla zničena. Při explozi zahynul vedoucí oddělení vývoje raket Revolučních gard generál Hasan Tehrání Moghaddam a s ním šestnáct jeho lidí.

Přestože byl po smrti i Mabhúh, z Íránu do Gazy dál proudily dodávky zbraní přes Súdán. Mosad je stále sledoval a izraelské letectvo na konvoje útočilo. Největším úspěchem bylo, když Mosad objevil tři sta tun vyspělých zbraní a výbušnin maskovaných jako civilní zboží v jednom vojenském objektu jižně od Chartúmu, kde čekaly na dodání do Gazy. Ve skrýši byly rakety krátkého i středního doletu a moderní protiletecké a protitankové střely, tedy zbraně, které by podle Izraele „narušily rovnováhu“. Aby se nedostaly do Gazy, řekl jeden z důstojníků Amanu, kteří s nálezem seznámili premiéra Netanjahua, „doporučovali bychom na Hamás zaútočit i bez předchozí provokace, abychom mu zabránili v jejich rozmístění.“

Tyto zbraně však nikdy nikam nejely. Čtyřiadvacátého října 2012 ve čtyři hodiny ráno objekt bombardovaly izraelské stíhačky F-15 a zničily je. Zabily také členy Hamásu a Islámských revolučních gard, kteří u nich v tu chvíli byli. Exploze rozsvítily nebe nad Chartúmem, strhávaly střechy a rozbíjely okna. Obyvatelé města trpěli jen proto, že jejich vláda se rozhodla dovolit, aby země byla součástí pašovací trasy teroristů. Po tomto incidentu však súdánské úřady Revolučním gardám sdělily, že už nic takového nepovolí.

Pardo stejně jako jeho předchůdci neriskoval život izraelských agentů při zabíjení v zájmových zemích, zejména na tak nebezpečných místech jako Teherán. Všechny útoky na íránské půdě prováděli členové místních ilegálních opozičních hnutí a/nebo příslušníci kurdské, balúčské a ázerbajdžánské etnické menšiny, kteří jsou nepřáteli režimu.

Tyto cílené atentáty byly účinné. Informace, jež do Mosadu přicházely, naznačovaly, že útoky vyvolaly „bílé dezerce“, tedy že íránští vědci dostali takový strach, že řada z nich požádala o přeložení k civilním projektům. „Každá organizace má jen omezené možnosti přinutit vědce, aby pracoval na nějakém projektu, když nechce,“ vysvětlil Dagan. Aby Mosad strach vědců ještě zesílil, hledal cíle, které nepracovaly na nejvyšších pozicích jaderného programu, ale jejichž likvidace by vyvolala co největší obavy mezi co největším počtem jejich kolegů na téže úrovni. Dvanáctého ledna 2012 odešel ze svého domu chemický inženýr z továrny na obohacování uranu v Natanzi Mostafa Ahmadí-Rošan a zamířil do své laboratoře v centru Teheránu. Několik měsíců předtím se ve všech médiích na celém světě objevila jeho fotka, na které doprovází prezidenta Mahmúda Ahmadínežáda při prohlídce jaderných zařízení. Teď k jeho vozu opět přijel motocyklista a připevnil na něj přísavnou minu, která ho na místě zabila. Jeho manželce, jež seděla vedle něj, se nic nestalo, ale všechno viděla a vyprávěla to kolegům, celá zděšená z toho, co se stalo.

Podle amerického zákona je zakázáno vraždit vědce, ať již pracují na čemkoli, a tak Spojené státy o těchto akcích nikdy nevěděly a vědět nechtěly. Izraelci Američanům nikdy své plány nesdělili, „a to ani se spikleneckým mrknutím a úsměvem“, řekl ředitel CIA Michael Hayden. Při tom ovšem ani v nejmenším nepochyboval, které přijaté opatření mělo na zastavení íránského jaderného programu největší účinek: „To proto, že někdo zabíjel jejich vědce.“

Na první schůzi Národní bezpečnostní rady s novým prezidentem v roce 2009 se Barack Obama ředitele CIA zeptal, kolik štěpného materiálu už Írán v Natanzi nahromadil.

Hayden odpověděl: „Pane prezidente, já odpověď na vaši otázku znám a za minutku vám ji řeknu. Mohu vám ale poskytnout i jiný úhel pohledu? Vůbec na tom nezáleží. V Natanzi nejsou žádné elektrony či neutrony, které by se někdy objevily v nějaké jaderné zbrani. V Natanzi se budují vědomosti. V Natanzi se buduje sebedůvěra a potom se ty vědomosti a sebedůvěra vezmou, uplatní se jinde a obohatí uran. A ty vědomosti, pane prezidente, jsou uloženy v mozcích vědců.“

Hayden dal jasně najevo, že „tyto akce nejsou ani v nejmenším spojeny s Amerikou. Jsou nezákonné a my (CIA) bychom je nikdy nedoporučili ani nehájili. Podle mého osobního zpravodajského úsudku však měla smrt těchto lidských bytostí na jejich jaderný program obrovský dopad.“

Režim ajatolláhů v Teheránu chtěl jaderné zbraně proto, aby z Íránu udělal regionální velmoc a zajistil jim moc v zemi i v budoucnu. Izraelské a americké akce, a zejména izraelské cílené atentáty a viry v rámci operace Olympijské hry, však program výrazně zpomalily. A mezinárodní sankce uvrhly Írán do vážné hospodářské krize, která mohla režim položit.

Tyto sankce, a zvlášť ty, které zavedla Obamova vláda (včetně odstřihnutí Íránu od mezinárodního systému převodu peněz SWIFT), byly tak tvrdé, že vedoucí Oštěpu E. L. v srpnu 2012 odhadoval, že kdyby se mu povedlo USA přesvědčit k ještě několika dalším hospodářským krokům, íránská ekonomika by do konce roku zbankrotovala. „Taková situace by opět přivedla do ulic davy lidí a nejspíš by vedla ke svržení režimu,“ řekl.

To ale Binjaminu Netanjahuovi nebránilo v přípravách na otevřený vojenský útok na Írán. Není úplně jasné, zda chtěl svůj plán vůbec někdy uskutečnit; jeho ministr obrany Ehud Barak soudil, že „kdyby to záleželo na mně, Izrael by byl zaútočil“. Jiní lidé jsou zase přesvědčeni, že Netanjahu, který měl konečné slovo, chtěl jen přesvědčit Obamu, že Izrael zaútočit chce, aby ho dovedl k závěru, že Amerika do války stejně zabředne, takže bude lepší, když Spojené státy provedou útok samy a jako první, aby si jej mohly načasovat.

Obamova vláda se obávala, že izraelský útok vyžene nahoru ceny ropy a na Blízkém východě zavládne chaos, který sníží prezidentovy šance na znovuzvolení v listopadu 2012. Vláda také odhadovala, že Izrael pravděpodobně zaútočí brzy, a znepokojeně sledovala každý jeho pohyb – zdrojem obav, že izraelský útok na Írán je za dveřmi, se stalo dokonce i pravidelné cvičení jedné vojenské brigády. V lednu se ve své kanceláři v Senátu sešla s ředitelem Tamirem Pardem americká senátorka Dianne Feinsteinová, která po něm žádala, aby jí vysvětlil důvody k pohybu izraelské 35. brigády, který zachytil americký satelit. Pardo o běžném cvičení nic nevěděl, ale později varoval Netanjahua, že neustálý tlak na Spojené státy bude mít na následek nějaký dramatický krok, ale patrně ne takový, v jaký Netanjahu doufá. Pardo byl osobně přesvědčen, že ještě dva roky hospodářského a politického tlaku pravděpodobně Írán přiměje, aby za nějakých příznivých podmínek kapituloval a svého jaderného programu se vzdal.

Netanjahu ho však odmítl poslechnout a nařídil mu, aby pokračoval v atentátech – a armáda v přípravách k útoku.

V prosinci se Mosad chystal zlikvidovat dalšího vědce, ale těsně před útokem Obama, který se bál izraelského útoku, souhlasil s íránským návrhem zahájit tajná jednání v Maskatu, hlavním městě Ománu.

„Američané nám o těchto rozhovorech nikdy neřekli, ale udělali vše, abychom se o nich dozvěděli,“ řekla jedna důstojnice Mosadu, která jednání v Maskatu odhalila. Doporučila Pardovi, aby plány atentátu okamžitě zrušil. „Nesmíme ho provést, když probíhá politický proces,“ varovala ho. Pardo s ní souhlasil a požádal Netanjahua o povolení všechny atentáty přerušit na dobu, kdy rozhovory probíhají.

Lze předpokládat, že kdyby rozhovory byly začaly až o dva roky později, Írán by se jich účastnil ve značně slabší kondici. I tak ale dohoda, která byla nakonec dojednána, obsahovala íránské ústupky v řadě požadavků, které ajatolláhové dlouhá léta odmítali. Írán souhlasil, že skoro celý jaderný program zruší a na mnoho dalších let se podřídí přísným omezením a dohledu.

Pro Dagana dohoda znamenala hned dvojí vítězství: Jeho pětidílná strategie vůči Íránu dosáhla mnoha svých cílů a Netanjahu pochopil, že provedení útoku v průběhu jednání s Íránem by bylo políčkem do tváře Američanů. Znovu a znovu ho odkládal, a když bylo podepsáno konečné znění dohody, zrušil ho úplně, alespoň pro nejbližší budoucnost. Dagan však spokojený nebyl. Byl zahořklý a frustrovaný z toho, jak mu Netanjahu ukázal dveře, a nehodlal si to nechat líbit. V poslední den ve funkci v lednu 2011 pozval na ústředí Mosadu skupinu novinářů a zcela bezprecedentně a k údivu přítomných žurnalistů ostře napadl premiéra i ministra obrany. Když skončil, vstala hlavní vojenská cenzorka s hodností brigádního generála a prohlásila, že vše, co právě Dagan řekl o izraelských plánech útoku na Írán, spadá do přísně tajné kategorie a nelze to v médiích zveřejnit.

Když Dagan viděl, že mu vojenská cenzorka zabránila ve zveřejnění jeho poznámek, prostě je v červnu zopakoval na jedné konferenci na telavivské univerzitě před stovkami účastníků s vědomím, že člověk jeho postavení nebude trestně stíhán.

Daganova kritika Netanjahua byla pronikavá a osobní, ale vycházela i z hluboké změny postoje, kterou Dagan ve funkci ředitele Mosadu prodělal v pozdějších letech a jež byla mnohem důležitější než jeho urputný boj s premiérem kvůli íránskému jadernému programu.

Dagan byl spolu se Šaronem a většinou kolegů v izraelském resortu obrany a zpravodajství řadu let přesvědčen, že všechno vyřeší síla a nejlepším způsobem, jak se postavit k izraelsko-arabskému sporu, je „oddělit Araba od vlastní hlavy“. Byl to však mylný názor, navíc nebezpečně rozšířený.

Po celou dobu své existence předkládaly Mosad, Aman a Šin Bet, patrně nejlepší zpravodajská služba na světě, izraelským politikům dříve či později operační reakce na každý problém, k jehož řešení byly vyzvány. Úspěchy zpravodajských služeb však u většiny nejvyšších politiků přiživovaly iluzi, že tajné operace mohou být nejen taktickým, ale i strategickým nástrojem a lze je používat místo skutečné diplomacie k ukončení geografických, etnických, náboženských a národních sporů Izraele. Kvůli fenomenální úspěšnosti izraelských tajných operací většina nejvyšších politiků v této fázi izraelských dějin tuto taktickou metodu boje proti terorismu a existenčním hrozbám podporovala a povýšila nad skutečnou vizi, státnictví a upřímnou touhu po politickém řešení, jež je nutné k dosažení míru.

Příběh izraelských zpravodajských služeb převyprávěný v této knize je v mnoha ohledech zprávou o dlouhé řadě působivých taktických úspěchů, ale i o katastrofálních strategických neúspěších.

Tohle všechno Dagan ke konci života pochopil stejně jako Šaron. Dospěl k závěru, že sto padesát let dlouhý konflikt s Palestinci může ukončit jen politické řešení, tedy existence dvou samostatných států, a že výsledkem politiky Netanjahua bude stát dvounárodnostní se stejným počtem Arabů jako Židů s rizikem neustálých represí a vnitrostátních svárů místo sionistického snu o demokratickém židovském státě s početnou židovskou většinou. Obával se, že svět vyslyší výzvy k hospodářskému a kulturnímu bojkotu Izraele kvůli okupaci, „stejně jako to bylo v případě bojkotu Jižní Afriky“. A ještě víc se bál vnitřního rozkolu v Izraeli a ohrožení demokracie a lidských práv.

Na jednom shromáždění v Tel Avivu před volbami v březnu 2015, jehož účastníci požadovali, aby voliči pro Netanjahua nehlasovali, Dagan premiéra rétoricky oslovil: „Jak můžete nést odpovědnost za náš osud, když se tak bojíte ji na sebe vzít? Proč chce stát v čele národa někdo, kdo nechce dělat vůdce? Jak se stalo, že země, která je několikrát silnější než všechny ostatní v regionu, nedokáže udělat nějaký strategický krok, který by naši situaci změnil? Odpověď je prostá: máme vůdce, který vede jen jediný boj – za své vlastní politické přežití. A kvůli této válce nás dostal do situace, kdy se staneme dvounárodnostním státem – a to bude konec sionistického snu.“

Dagan před davem desetitisíců lidí zvolal: „Já nechci dvounárodnostní stát! Nechci stát apartheidu! Nechci vládnout třem milionům Arabů! Nechci, abychom byli zajatci strachu, zoufalství a slepých uliček! Jsem přesvědčen, že přišla chvíle se probudit, a doufám, že izraelští občané už nebudou zajatci strachu a obav, které nás dnem a nocí ohrožují.“

Už na něm byly vidět známky rakoviny. Svou řeč zakončil se slzami v očích: „Tohle je největší politická krize v dějinách státu. Zasluhujeme si politické vedení, které určí nové pořadí priorit. Vedení, které bude sloužit lidu, a ne samo sobě.“

Jeho snaha však byla marná. Přestože se jako nejlepší šéf izraelských služeb těšil obrovskému obdivu, Daganův projev vyzněl naprázdno – stejně jako výzvy mnoha dalších bývalých ředitelů zpravodajských služeb a armádních velitelů ke kompromisní dohodě s Palestinci i jiné úpravě vztahů Izraele se světem.

Bývaly doby, kdy většina Izraelců považovala slova generálů za posvátná. Jejich tažení proti Netanjahuovi však vždycky skončila neúspěchem, a podle některých pozorovatelů ho dokonce posílila. Izrael prošel v posledních desetiletích obrovskými změnami a síla starých elit, včetně generálů a jejich vlivu na veřejné mínění, zeslábla. Sílí elity nové – Židů z arabských zemí, ortodoxních židů a pravice. „Myslel jsem si, že dokážu měnit a přesvědčovat,“ řekl mi Dagan smutně v polovině března 2016, pár týdnů před svou smrtí, když jsme spolu naposledy telefonovali. „A byl jsem překvapený a zklamaný.“

Smutnou realitou, v níž skončil život Meira Dagana, je rozkol mezi většinou Izraelců a generály, kteří už mají dost bojů, a i když měli kdysi „nůž mezi zuby“, později pochopili meze síly.

PODĚKOVÁNÍ

V posledních sedmi a půl letech, kdy jsem pracoval na této knize, jsem měl to štěstí a čest seznámit se s řadou úžasných, nadaných, moudrých a přátelských lidí, kteří mi poskytovali podporu a dávali dobré rady.

Z celého srdce děkuji Joelu Lovellovi a Andymu Wardovi, kteří mi jedenáctého března 2010 poslali e-mail, jímž to všechno začalo a v němž se mě zeptali, zda bych nechtěl napsat knihu o Mosadu. Šachar Alterman, můj blízký přítel a redaktor mých knih v hebrejštině, pak navrhl, abychom se zaměřili na dějiny izraelského užití vražd a cílených atentátů. Joel se stal šéfredaktorem The New York Times Magazine, kde jsem s ním úzce spolupracoval. Je to člověk, který vezme do ruky rukopis, učeše ho a dovede na hranici dokonalosti ustlané postele v pokoji prvotřídního hotelu, abych si vypůjčil příměr, jejž kdysi použil David Remnick. Andy Ward mě a rozpracovanou knihu nikdy neopustil, ani když se stal šéfredaktorem nakladatelství Random House, ani když přišel termín odevzdání a já jsem knihu neodevzdal. Andy celý projekt řídil až do samého konce.

Rovněž bych rád poděkoval i dalším členům týmu Random House za jejich obrovské přispění a pomoc, zejména Seanu Flynnovi za redakci první verze a Samueli Nicholsonovi za práci na konečném rukopisu. Oba jsou ukázkovým příkladem vzácného plemene vynikajících redaktorů, kteří mnohokrát vyjádřili to, co jsem chtěl napsat, mnohem lépe, než se to podařilo mně.

Obzvláštní díky patří mému agentovi ve Spojených státech Raphaelu (Rafeovi) Sagalynovi, jenž bedlivě a odpovědně sledoval každé stadium mé práce, tak trochu jako když otec pečuje o problematické dítě s vážnými kázeňskými problémy. Vždy, když to bylo nutné, mě dokázal vrátit k práci a uklidnit všechny, které se mi podařilo rozzlobit tím, že jsem opět nedodržel termín a překračoval původně dohodnutou délku.

Čtyři lidé se mnou úzce spolupracovali podstatnou dobu, kterou jsem na knize strávil: Ronnie Hope byl mnohem víc než jen schopný překladatel z hebrejštiny do angličtiny. Byl to i kamarád a kolega z oboru, jehož rady týkající se stavby, formy a obsahu byly neocenitelné. Pracoval na nejrůznějších hrubých verzích knihy s důslednou obětavostí, často v krutých a nezvyklých denních i nočních hodinách. Rovněž musím Ronniemu poděkovat, že vymyslel název celé knihy.

Bezpříkladný byl takt a moudrost Jael Sasové, projektové manažerky knihy v Izraeli. Úsilí, které věnovala poznámkám a bibliografii, by jí nikdo nezáviděl, ale Jael se jim věnovala s klidem a velkou zručností. Postarala se i o pokojnou, příjemnou a věcnou atmosféru, která mi umožnila práci dokončit.

Dr. Nadav Kedem ověřoval fakta a dělal mi akademického poradce. U knihy, která je tak plná tajných detailů, je téměř nemožné neudělat žádnou chybu, ale Nadav a redaktoři Random House Will Palmer a Emily DeHuffová dosáhli stavu, kdy je tam nejméně chyb, jak je možné.

Při budování stavby knihy byly neocenitelné znalosti, výjimečně bystrý mozek, originální způsob přemýšlení a představivost Adi Engelové. Jsem přesvědčen, že její stránky jsou prosyceny nesmlouvavým duchem Adiny oddanosti lidským právům.

Těmto čtyřem lidem jsem nesmírně vděčný – nepřeháním, když říkám, že na této knize mají velký podíl.

Kim Cooperová a Adam Vital mi pomohli při mých prvních pokusech pracovat ve Spojených státech. Díky svým skvělým radám i víře v tento projekt od samého počátku mají na výsledném produktu velkou zásluhu. Richard Plepler mě povzbuzoval do práce a naučil mě v pravou chvíli ono velmi důležité slovo v jidiš. Mé díky rovněž patří Danu Margalitovi a Ehudovi (Udimu) Ejranovi, kteří jsou oba tak vzdělaní a moudří, za přečtení mého rukopisu a cenné postřehy; dr. Čenu Kugelovi za jeho pomoc při luštění písma profesora Otto Prokopa (jenž provedl pitvu Wádího Haddáda); a Vanesse Schlesierové, která nám pomohla s překladem z němčiny a pomáhala mi i s rekonstrukcí neúspěšného atentátu na Chálida Mišála v Ammánu. Na tomto místě bych také rád poděkoval lékaři jordánské královské rodiny MUDr. Sámímu Rabábovi za jeho pomoc v Jordánsku. Velmi kolegiálně se ke mně chovala řada novinářů, historiků a fotografů, kteří mi pomáhali radou i archivním materiálem: Ilana Dajanová, Itaj Vered, Jarin Kimor, Joram Mejtal, Šlomo Nakdimon, Dov Alfon, Klaus Wiegrefe, Zeev Drori, Moti Golani, Beny Moris, Nir Man, Šachar Bar-On, Joav Gelber, Ehud Jaari, Ziv Koren, Alex Livak a zesnulý Aharon Klein. Rovněž děkuji Tal Milerové a Lioru Jaakovimu za rešerše v prvním období a Chajimu Vacmanovi, Irovi Moskovicovi a Deboře Cherové za překlady a redakční práci v oné době. Na tomto místě také děkuji za dlouhodobou podporu a přátelství Eranu Zmorovi a Joramu Rozovi, majitelům nakladatelství Kinneret Zmora-Bitan, jež vydává mé knihy v Izraeli, a jeho šéfredaktorovi Šmueli Rosnerovi.

Právníci Ejtan Maoz, Jack Čen a Dvora Čenová mi poskytli důležité rady týkající se nejrůznějších právních otázek.

Je mou milou povinností vyjádřit díky nejrůznějším lidem z celého světa, kteří mi pomáhali na cestách, když jsem pátral po informacích o tajných izraelských operacích. Jsou jimi Gunther Latsch, jenž mě nechal nahlédnout do složek služby Stasi; Robert Baer a zesnulý Stanley Bedlington, kteří mi pomohli se vyznat v hlubinách CIA; Crispin Thorold a Marianne El Hajjová ze zvláštního tribunálu vyšetřujícího smrt Rafíka Harírího v Haagu, jimž vděčím za fascinující materiál o vražedných komandech Hizballáhu; 202. výsadkářskému praporu izraelské armády děkuji za ochranu před pokusy Hamásu o vyhození nábluské kasby do vzduchu, když jsme tam byli, a Aqlu al-Hášimovi za to, že nás zachránil před palbou v jižním Libanonu (byl si jistý, že je neprůstřelný, dokud ho nezabilo výbušné zařízení Hizballáhu); dále argentinský zvláštní prokurátor, zesnulý Alberto Nisman, jenž mi dovolil být svědkem jeho boje o odhalení pravdy o explozi v Židovském středisku AMIA v Buenos Aires a netušil, že bude příští obětí tohoto incidentu; „J.“, který mě doprovázel do zóny hranic tří států v Ciudad del Este a trval na tom, abychom okamžitě odešli z mešity bratrance generálního tajemníka Hizballáhu; Calder Walton, jenž se se mnou podělil o průkopnický výzkum týkající se britské zpravodajské služby a ilegálních židovských milicí v mandátní Palestině; můj mentor z univerzity v Cambridge, profesor Christopher Andrew, jemuž děkuji za návod k tomu, jak se vyznat v dokumentech KGB z Mitrochinova archivu, jež odhalil jako první; „Etan“, „Jiftach“ a „Výhoda“, kteří mi poskytli mnoho rad a vědomostí a pomohli mi dát dohromady složitou síť souvislostí, jež byla základem k mnoha informacím uvedeným v této knize.

Zvláštní a velmi upřímné díky patří mému příteli a kolegovi Holgeru Starkovi za pomoc týkající se německé zpravodajské služby a resortu obrany a za podporu, společné projekty, přátelství i mnohá tajemství, která spolu sdílíme a nikdy jsme je neřekli nikomu než jeden druhému. Moje agentka v Německu Hannah Leitgebová a novinář a redaktor Georg Mascolo velice přispěli k vydání německého překladu této knihy v nakladatelství DVA/Spiegel. Velké díky jim oběma i zaměstnancům tohoto nakladatelství, zejména Julii Hoffmannové a Karen Guddasové.

Profesor Jacob Raz, odborník na zenbuddhismus a nesmírně osvícený člověk, se mě pokusil naučit umění stručnosti. Objem této knihy, který je poloviční oproti původnímu rukopisu, je důkazem, že se mu to alespoň částečně podařilo.

A nakonec děkuji všem, kdo mi poskytli rozhovor a byli mými zdroji, za čas, úsilí a ochotu a v některých případech i velké riziko, jež podstoupili. Patří mezi ně i ti, které ostře kritizuji, nebo ti, z jejichž popisu vlastních činů mi stydla krev v těle. Všichni se ochotně se mnou podělili o své vzpomínky a otevřeli mi srdce, abych mohl vyslechnout a převyprávět příběh o nevyhnutelném, násilném a někdy i nesmiřitelném střetu mezi nutností národa se bránit a základními principy demokracie a morálky.

Za nejlepší části této knihy vděčím všem lidem uvedeným výše.

Jakékoli chyby jsou mé a přebírám za ně odpovědnost.

POZNÁMKY

POZNÁMKA KE ZDROJŮM –

11 Snaha přesvědčit izraelský resort obrany: Izraelské obranné síly a Archiv ministerstva obrany (pod nějž spadá i archiv Amanu) povolily pouze přístup k malému množství složek a v nich k materiálům, které pocházejí z otevřených médií – jinými slovy šlo o dokumenty s nulovou původní hodnotou. Služba Šin Bet souhlasila jen s tím, že mi pošle řadu tabulek týkajících se teroristických útoků a údaje o několika konkrétních teroristech, ale odmítla mi odhalit jakákoli fakta o svých vlastních akcích. Mosad nepěstuje s médii vůbec žádné styky. Selhalo i úsilí zajistit si spolupráci s jeho oddělením zvláštních operací, Caesareou. Historik jednotky J. mi na žádost o rozhovor odpověděl slovy: „I kdybych byl poslední člověk ve zpravodajských službách, který se za vámi ještě nevydal, v žádném případě bych s vámi nespolupracoval. Hnusí se mi člověk, který vám dal můj telefon, ať už to byl kdokoli, a hnusíte se mi i vy.“ (Výměna textových zpráv s J. z 15. srpna 2015).

11 Stížnost k Nejvyššímu soudu: Nejvyšší soud (Bagac) 4801/07, dr. Ronen Bergman a Jediot achronot vs. Úřad premiéra, generální ředitel ministerstva obrany, Mosad a ředitel Mosadu, Šin Bet a ředitel Šin Bet a Komise pro atomovou energii.

11 Ani resort obrany neseděl: Rešeršní práce vedla k odhalení špionážní činnosti lidmi, kteří měli blízko k náčelníkovi hlavního štábu, a to proti ministrovi obrany Ehudu Barakovi, což je popsáno v mé pozdější knize Jáma (se spoluautorem, novinářem Danem Margalitem). Uri Misgav, „Ex-CoS Gabi Ashkenazi Pressed the Shin Bet to Open an Investigation Against a Journalist“, Ha‘arec, 29. 11. 2013. Richard Silverstein, „IDF Chief Threatened Journalist with Espionage for Exposing Rampant Military Corruption“, Tikun Olam, 20. 12. 2013, https://www.richardsilverstein.com/2013/12/20/ idf-chief-threatened -journalist-with-espionage-for-exposing-rampant-military-corruption/.

12 Žádný z tisíce rozhovorů: Většina rozhovorů se odehrála poté, co jsem začal v roce 2010 pracovat na této knize. Jejich menší počet proběhl v rámci rešeršní práce týkající se jiných projektů ve dvou předchozích desetiletích. Žádný z nich nebyl oficiálně schválen.

PŘEDMLUVA

15  Dagan neměl média v lásce: Rozhovor s Meirem Daganem, 29. 5. 2013.

15 Kvůli tomu se na mě velmi hněval: Kvůli těmto mým publikovaným článkům přiměl Dagan premiéra Ehuda Olmerta nařídit službě Šin Bet, aby mě bedlivě sledovala a zjistila zdroje úniku informací. Rovněž odposlouchávala telefony vedoucích nejrůznějších oddělení Mosadu. Po tomto vyšetřování Dagan vyhodil svého tehdejšího náměstka, jehož obvinil z úniku informací, přestože ten to vehementně popíral. Ronen Bergman, „Dismissal at Mossad’s High Command“, Jediot achronot, 10. 7. 2007.

18 Napětí mezi oběma muži: Rozhovor s „Eldym“ v červnu 2014, a s „Nietzschem“ v červenci 2007.

19 Čísla mluví sama za sebe: Tyto údaje se týkají všech atentátních operací, o nichž byly shromážděny informace při práci na této knize, a většina z nich je v ní zmíněna. Určit přesná čísla je ale složité, protože operace má někdy smíšený cíl – úřady a areály nepřítele i konkrétní osoby. Zde uvedené číslo zahrnuje i akce Fronty za osvobození Libanonu od cizinců, teroristické organizace, kterou Izrael řídil v Libanonu v letech 1980–1983 a jež sama provedla řadu útoků na mnoho členů OOP i palestinské civilisty, ale i neúspěšné pokusy operace Nasolená ryba, jejímž cílem bylo zabít Arafáta a která si vyžádala životy mnoha civilistů. Jelikož není možné nahlédnout do většiny materiálů v sejfech zpravodajských služeb, uvedený odhad je střízlivý. Skutečné číslo je pravděpodobně výrazně vyšší.

20 Za druhé intifády: Zdroje Šin Bet uvádějí, že za druhé intifády připadalo na každou úspěšnou atentátní operaci pět až sedm pokusů na tentýž cíl, které skončily neúspěchem. Některé operace byly zrušeny ještě před zahájením střelby a jiné se nezdařily, protože byla střela odvedena jinam, když byli v cílové zóně spatřeni civilisté; další byly neúspěšné, protože střely minuly cíl. Za operace Dravec, která spustila konflikt mezi Izraelem a Hamásem v roce 2008 tím, že se v pásmu snažila vyvolat „šok a zděšení“, bylo provedeno více než tisíc bombardování; cílem některých z nich byl personál a jiných budovy a skladiště. Rozhovory s Ehudem Barakem, 1. 7. 2013, Joavem Galantem, 1. 6. 2011 a „Amazonasem“, červen 2017.

20 Pro srovnání: v době prezidentství George W. Bushe: V rozhovoru s autorem (12. 6. 2016) tvrdil Tim Weiner, autor autoritativní historie CIA Legacy of Ashes (Dědditví popela), že nebyl úspěšný žádný z pokusů CIA o atentát na politiky, jako byl kubánský Fidel Castro. Navíc byly tyto pokusy po vraždě Johna F. Kennedyho zastaveny. Weiner nicméně řekl, že CIA se i potom podílela na shromažďování zpravodajských informací a operační pomoci partnerům USA po celém světě a že tito zastupující partneři zabili mnoho tisíc lidí díky přímé i nepřímé podpoře CIA – někteří zemřeli při mučení, jiní při polovojenské činnosti ve stínu války, kterou agentura vedla až do konce války studené. Celkový počet lidí zabitých těmito americkými partnery lze těžko stanovit, ale podle Weinera mezi nimi bylo i přes dvacet tisíc osob podezřelých z členství ve Vietkongu. Po nejrůznějších vyšetřováních činnosti CIA vydali prezidenti Ford a Carter nařízení, které zpravodajským službám zakazovalo cílené atentáty provádět. Po teroristických útocích z jedenáctého září 2001 však byly znovu obnoveny, především pomocí bezpilotních letounů v Pákistánu, Afghánistánu, Somálsku a Jemenu. Údaje v textu byly převzaty z odborného institutu New America ve státě Washington, https://www.newamerica.org/in-depth/americas-counterterrorism-wars/ pakistan/.

KAPITOLA PRVNÍ

25 Wilkin byl velitelem Židovské jednotky: Rozhovory s Davidem Šomronem, 26. 5. 2011, a Jicchakem Šamirem, leden 1997.

25 Díky informacím, které mu dodávali: Eldad Haruvi, Vyšetřování Palestiny, s. 230 (hebrejsky).

26 Prováděl tak „osobní teror“: Rozhovor s Jicchakem Šamirem, leden 1997.

26 Wilkin věděl, že po něm jdou: Haruvi, Vyšetřování Palestiny, s. 191 (hebrejsky). Banaj, Anonymní vojáci, str. 243 (hebrejsky). Morton se atentátu bál, a tak byl převelen do britské kolonie Trinidad, ale Lechi se ho pokusila zavraždit i tam. Jachav, Jeho krev na jeho hlavu: Vraždy a popravy za éry jišuvu, s. 286 (hebrejsky).

26 Žádný z těchto detailů: Haruvi, Vyšetřování Palestiny, s. 235.

26 „Měli jsme příliš mnoho práce a hlad“: Rozhovor se Šomronem, 26. 5. 2011.

26 Wilkin vyšel z důstojnické ubytovny: Ben-Tor, Lexikon Lechi, s. 119–120 (hebrejsky).

27 „Jediné, co mě mrzelo“: Rozhovor se Šomronem, 26. 5. 2011.

27 Kořeny této strategie lze vysledovat k osmi mužům: Datum této historické schůzky není úplně jasné. Většina hebrejských zdrojů udává 29. září a anglické 28. září. Všechny se však shodují, že to bylo v předvečer svátku Simchat Tóra, ten tehdy připadl na 30. září 1907.

28 Ben-Cvi a jeho sedm soudruhů: Na počtu účastníků nepanuje shoda. Většina zdrojů udává osm, ale některé tvrdí, že deset. Je možné, že se později našli lidé, kteří s akcí chtěli být spojováni, když se z ní stala historická událost.

28  Mnozí žili v žalostné bídě: Chagaj, Jicchak Ben-Cvi: Vybrané dokumenty, s. 15–16 (hebrejsky).

28 Někteří z nich byli bývalými členy ruských levicových revolučních hnutí: To, že Židé vstupovali do revolučních hnutí už v polovině osmdesátých let 19. století, nebylo nijak výjimečné. Vital, A People Apart: A Political History of the Jews in Europe 1789–1939, s. 400–415.

29 Všichni byli zoufale chudí: Obzvláštní horlivostí se vyznačovala Manja Šochatová, která se ke skupině připojila brzy potom, ale už předtím se zúčastnila řady teroristických akcí v Rusku nebo ukrývala zbraně ilegálního hnutí u sebe doma v Oděse. Když její skrýš nedopatřením spatřil jeden student, Šochatová neváhala. Vytáhla pistoli s tlumičem a nebohého studenta zastřelila. Potom s jedním přítelem uřízli mrtvole nohy, aby se jim vešla do kufru, a ten odeslali na smyšlenou adresu. Lazar, Šest mimořádných jedinců, s. 52–53 (hebrejsky).

29 Strážci Ha-Šomeru na koních: Jachav, Jeho krev na jeho hlavu, s. 40 (hebrejsky).

30 Aby skupina uplatnila autoritu, neváhala použít sílu: Jachav, Jeho krev na jeho hlavu, s. 33–39 (hebrejsky).

30 Hagana byla v prvních letech ovlivněna: Později se ukázalo, že Manja Šochatová, jedna ze zakladatelek Ha-Šomeru, která vrahy poslala, vycházela z chybných informací. Dalia Karpel, „The Untold Story About the Wrong Arab, Who Got Assassinated by Manya Shochat“, Ha‘arec, 5. 6. 2009. Jachav, Jeho krev na jeho hlavu, s. 41 (hebrejsky). Lazar, Šest mimořádných jedinců, s. 78–93.

31 Třicátého června 1924 – pouhý den předtím…: Nakdimon, De Haan: První politická vražda, s. 171–182 (hebrejsky). Rozhovor se Šlomem Nakdimonem, 18. 2. 2015. E-mail od Nakdimona, 29. 5. 2017.

31 Ben-Gurion však hleděl na takové činy s nelibostí: Výpověď Jisraele Galiliho, Archiv Jicchaka Tabenkina (YTA), 5/7/1–2–15.

31 K cíleným atentátům na arabské a britské nepřátele i na Židy: Stejně jako ilegálnímu odboji hrozila infiltrace a odhalení i sionistickým buňkám. Židovští informátoři, ať už potvrzení, nebo pouze podezřelí z donášení, byli brzy zlikvidováni – 26 jich zabil Irgun a 29 Lechi. Sám Ben-Gurion schválil likvidaci mnoha židovských informátorů Haganou a postaral se, aby se o jejich smrti vědělo, aby odradila ostatní. Gelber, Pučící květ lilie: Izraelské zpravodajské služby za války za nezávislost, 1948–1949, s. 553 (hebrejsky). Čísla pocházejí z rešeršní práce novináře Šloma Nakdimona.

32 Že by se mohly používat jako zbraň: Ronen Bergman, „Akta Škorpion“, Jediot achronot, 30. 3. 2007.

32 „Židy ponižovali, ničili a vraždili“: Rozhovor s Mordechajem Gichonem, 7. 5. 2010.

32 Snažili se z nich vytáhnout podrobnosti: Zprávy, které posílali členové brigády, včetně Gichona, vedení Hagany a jišuvu v Palestině, byly prvními informacemi o rozsahu zkázy evropských Židů, nejprve z Itálie a Rakouska a v říjnu 1945 také z Polska i samotných táborů smrti. Židovská brigáda, Úkol vypátrat příbuzné vojáků, Deník mise, Pinchas Lebling, říjen 1956, ve sbírkách Muzea Židovské legie, Muzejní jednotka ministerstva obrany.

33 „Říkali jsme si, že neustaneme“: Rozhovor s Hanochem Bartovem, 6. 6. 2010.

34 „Pomsta je dnes činem s nulovou národní hodnotou“: O odvetných operacích věděli i představitelé ultralevicového hnutí Ha-Šomer ha-cair a mlčky s nimi souhlasili. Halamiš, Meir Jaari, s. 283 (hebrejsky).

34 Určité druhy odvet proti nacistům: Další odvetnou iniciativu zahájila skupina Židů, kteří bojovali proti Němcům jako partyzáni pod velením Aby Kovnera. Chtěli zabít šest milionů Němců tak, že otráví zásoby pitné vody. Později plán změnili a pokoušeli se zabít německé válečné zajatce tím, že jim otráví chléb. Vědci jišuvu jim dodali arzén, ale dodnes není známo, zda o tomto plánu věděli politici v Palestině. Partyzáni tvrdí, že se jim podařilo zabít tisíce Němců, ale americká armáda, která tábor hlídala, uvádí, že několik desítek lidí jen onemocnělo žaludeční otravou. Rozhovor s Dinou Poratovou, říjen 2014. Porat, Beyond the Corporeal: The Life and Times of Abba Kovner, s. 224–248. Bar-Zohar, Mstitelé, s. 40–47 (hebrejsky).

34 „Pomsta, ale ne bez rozmyslu“: Výpověď Kalmana Kita, Historický archiv Hagany, 48.42.

34  „Hledali jsme velké ryby“: Rozhovor s Gichonem, 7. 5. 2010.

34 Fungoval také nátlak: Výpověď Dova Gura, HHA, 12.36. Gelber, Dobrovolníci židovské Palestiny v britské armádě, s. 307–308 (hebrejsky).

34 Nesmlouvavě na vybranou – buď spolupráce, nebo smrt: Výpovědi v seriálu Mstitelé, režie Jarin Kimor, který se vysílal na izraelské televizní stanici 1 v roce 2015. Přepis svědectví v autorově archivu s laskavým souhlasem Jarina Kimora.

34 „Ten gój se sesypal a řekl, že bude spolupracovat“: Výpověď Jisraele Karmiho, HHA, 51.4.

35 „Nikdo mě nepodezříval“: Rozhovor s Gichonem, 7. 5. 2010. Deník zpravodajského důstojníka prvního praporu brigády (autorův archiv, od Gichona).

35 V týmu nanejvýš pěti mužů: Aby skupina mstitelů, která přes den předstírala, že jsou vojáky britské armády, zamaskovala svou noční činnost, dělala, že jsou členy imaginární jednotky Rota TTG. Její název používali i na dokumentech předkládaných hlídkám u zátarasů, když prováděli nějakou operaci anebo pašovali zbraně a lidi, kteří přežili holokaust. Písmena TTG, která britské hlídky považovaly za supertajnou jednotku – tak tajnou, že o ní v životě nikdo neslyšel – ve skutečnosti znamenala tilhas tízí gešeftn, které částečně v jidiš a částečně arabsky znamená „podnik polib mi prdel“. Eldar, Vojáci stínů, s. 12, 17 (hebrejsky).

36 „Většinou jsme Němce vozili k nevelké linii opevnění“: Výpověď Šaloma Giladiho, HAA, 150.004.

36 Operace trvala jen tři měsíce: Bar-Zohar, Mstitelé, s. 37 (hebrejsky).

36 Metody zjišťování totožnosti cílů byly nedostatečné: Rozhovor s Joavem Gelberem, 16. 5. 2011. Naor, Laskov, s. 141–143 (hebrejsky). Veteráni Gmulu přiznávají jen jedinou chybu: V červnu 1945 si byli jisti, že vypátrali a zlikvidovali esesáka Adolfa Eichmanna, který poslal na smrt miliony Židů. Řadu let po tomto atentátu získal Izrael informace, že je Eichmann naživu, a oni si teprve tehdy uvědomili, že se zmýlili.

36 Gmul byl zrušen: Gelber, Pučící květ lilie, s. 457–460 (hebrejsky).

37 Vůdcem templerů v Palestině: Mann, Šarona: Léta bojů, 1939–1948, s. 111–113 (hebrejsky).

37 „Zeptal jsem se jich, jestli vědí, že je peklo i na zemi“: David Giladi, „With the Son of Wagner from Sarona, and with the Guest from the Monastery in Budapest“, Jediot achronot, 29. 3. 1946. „The ,Palestinians‘ Were Supervising the Extermination“, Jediot achronot, 31. 3. 1946.

37 „Najednou začali přijíždět rozjásaní Němci“: Rozhovor s Rafim Ejtanem, 24. 1. 2013.

37 „Speciální oddíl“ Hagany: „German Shot Dead“, Palestine Post, 24. 3. 1946. Mann, Šarona, s. 111–138 (hebrejsky).

37 Jicchak Sade si uvědomoval, že nejde o běžnou vojenskou operaci: Jachav, Jeho krev na jeho hlavu, s. 96 (hebrejsky).

37  Aby jim dodal odvahy, vyprávěl jim o jednom člověku, jehož zastřelil: Mann, Šarona, s. 124 (hebrejsky).

37 Číhal… útočný tým na Wagnera: Sauer, The Story of the Temple Society, s. 260. Rozhovor s Ejtanem, 24. 1. 2013.

38 „Mělo to okamžitý účinek“: Časem, v rámci dohody o reparacích mezi západním Německem a Izraelem po holokaustu a druhé světové válce, Izrael souhlasil, že templery za majetek, který nechali v Palestině, odškodní. Mann, Kirja v Tel-Avivu: 1948–1955, s. 29–30 (hebrejsky).

38 Jednotky Hagany začaly nejprve zabíjet Araby: Když byli například zabiti čtyři Židé a tři další zraněni v jedné telavivské kavárně 10. srpna 1947, vydalo se pětičlenné komando Hagany, aby zabilo muže, jehož považovali za velitele této akce. Nenašli ho doma, ale zabili pět kolemjdoucích, kteří se snažili utéct. Jachav, Jeho krev na jeho hlavu, s. 91 (hebrejsky).

38 „Osobní teroristické operace“: Jachav, Jeho krev na jeho hlavu, s. 97 (hebrejsky).

39 Jicchak Šamir, jenž nyní velel skupině Lechi: Jachav, Jeho krev na jeho hlavu, s. 25 (hebrejsky). Banai, Anonymous Soldiers, s. 243. Frank, Čin, s. 20–21 (hebrejsky).

39 Walter Edward Guinness: Ben-Tor, Lexikon Lechi, s. 198–200. Jalin-Mor, Lochamej Cherut Israel, s. 210–221 (hebrejsky).

39 Šamir nařídil, že Moyne má být zabit: Rozhovor s Šamirem, leden 1997. Michael J. Cohen, „The Moyne Assassination, November 1944: A Political Assessment“, Middle Eastern Studies, svazek 15, č. 3 (1979), s. 358–373.

40 „Novou skupinu gangsterů“: Porat, Hledání arabské jednoty, 1930–1945, s. 134–148 (hebrejsky). Wasserstein, Th Assassination of Lord Moyne, s. 72–83.

40 Pumový útok na britské velvyslanectví v Římě: Arnaldo Cortesi, „Rome Hunts Clues in Embassy Blast“, New York Times, 1. 11. 1946.

40 Lechi poslala… dopisovou bombu: „Stern Group“, s. 111z: Alex Kellar Traffordu Smithovi, Colonial Office (16. 8. 1946). James Robertson Leonardu Burtovi, Special Branch (26. 8. 1946), NA KV5/30.

41 Britské zpravodajské zdroje varovaly před vlnou útoků: „Appreciations of the Security Problems Arising from Jewish Terrorism, Jewish Illegal Immigration, and Arab Activities“, 28. 8. 1946, UK NA KV3/41. Rozhovor s Paulem Kedarem, 15. 6. 2011. „Activities of the Stern Group“, James Robertson Traffordu Smithovi, Colonial Office, 5. 2. 1946, UK NA FO 371/52584. Walton, Empire of Secrets, s. 78–80.

41 „Pouze tyto akce, tyhle popravy“: Rozhovor se Šomronem, 26. 5. 2011.

KAPITOLA DRUHÁ

42 Přepadli dva izraelské autobusy: Davar, 1. 12. 1947. Rozhovor s Gelberem, 16. 5. 2011.

42 Mezi palestinskými Araby a Židy vypukla občanská válka: Gelber, Nezávislost versus Nakba, s. 119 (hebrejsky).

42 Velel partyzánské jednotce pěti set mužů: Tento počet byl převzat z: Kai Bird, The Good Spy, s. 87.

43 Vrchní velitelství zahájilo… operaci Špaček: Danin, Cijoni za všech okolností, s. 222–225 (hebrejsky).

43 Otrávit zásoby pitné vody pro Tel Aviv: Jedem, jenž měl být použit při operaci Atlas, byl oxid arsenitý a podle účastníků, kteří byli pomocí násilí vyslýcháni britskou zpravodajskou službou, bylo cílem „způsobit maximální škody“ společným nepřátelům Palestinců a nacistů, tedy Židům, Britům a Američanům (UK NA KV2/455).

43 Snažilo Husajního vypátrat a několikrát i zabít: Vylíčení pokusů o atentát na muftího je převzato z: Jachav, Jeho krev na jeho hlavu, s. 94 (hebrejsky), a Gelber, Pučící květ lilie, s. 653. (hebrejsky)

44 První operací Hagany kombinující informace z lidských a elektronických zdrojů: Pedahzur, Izraelské tajné služby, s. 18; Harel, Bezpečnost a demokracie, s. 94 (hebrejsky).

44 Saláma přežil řadu pokusů o atentát: Salámu zranila minometná střela v bitvě o Roš ha-Ajin a vodní prameny severovýchodně od Tel Avivu, které městu dodávají pitnou vodu, dne 31. 5. 1948. Zemřel dva dny nato. Muftí Hádždž Amín al-Husajní všechny útoky na svou osobu přežil a zemřel přirozenou smrtí v Bejrútu v roce 1974. Gelber, Izraelsko-jordánský dialog, 1948–1953: Spolupráce, spiknutí nebo tajné spolčení?, s. 119 (hebrejsky).

44 „Zaměřili jsme se na Araby, kteří… sháněli zbraně“: Rozhovor s Avrahamem Darem, 18. 4. 2012.

45 Arabská četa vznikla: Dror, „Arabista“ Palmachu, s. 56–58 (hebrejsky).

45 Ze spolupráce mezi oběma jednotkami vzešel pokus o atentát: HHA, Výpověď Josefa Tabenkina, 199.6.

45 V únoru 1948 si na Chatíba počíhali: HHA 100.100.61. Eldar, Flotila 13: Příběh izraelského námořního komanda, s. 107–108 (hebrejsky). Jachav, Jeho krev na jeho hlavu, s. 95 (hebrejsky).

46 Zabila všech pět Palestinců, kteří s ní právě pracovali: Ne všechny akce Arabské čety byly úspěšné. Někteří její členové byli dopadeni a popraveni. Jedním takovým neúspěchem byl pokus využít je ke spáchání hromadné vraždy v Gaze tím, že mistaarvim otráví vodní zdroj. Akce měla být odvetou za invazi arabských států po vyhlášení nezávislosti. Oba muži, kteří byli na tuto operaci vysláni, byli zadrženi a zabiti. HHA 187.80.

46 „Arabské státy se definitivně rozhodly zahájit… simultánní útok: Politické oddělení agentury Zaslanimu, 12. 5. 1948, Ústřední sionistický archiv, S25\9390.

46 Zaútočilo… sedm armád: Izrael napadly armády šesti arabských států – Egypta, Sýrie, Jordánska, Iráku, Libanonu a Saúdské Arábie – plus Palestinská osvobozenecká armáda, která postupovala ve spolupráci s palestinskými jednotkami uvnitř země.

46 Počet vojáků vysoce převyšoval židovské síly a vojska byla i mnohem lépe vyzbrojena: Pozdější výzkum války za nezávislost, kdy některé práce napsala skupina známá jako Noví nebo Post-sionističtí historikové kvůli jejich inovativnímu přístupu k izraelsko-arabskému konfliktu (který mnozí

„staří historikové“ považovali za špatný), dospěl k názoru, že od samého začátku panovala mezi židovskými a arabskými silami rovnováha, a dokonce že na některých bojištích měli Židé převahu díky vnitřním rozporům, hádkám a mizernému plánování na arabské straně. Morris, Spravedlivé oběti, s. 209 (hebrejsky).

46 „Bude to velmi zkázonosná a smrtonosná válka“: Rozhovor s Azzámem, který poprvé vyšel v egyptských novinách v říjnu 1947, je často citován a stal se také předmětem ostrých sporů, jak to vlastně myslel. Morris, Spravedlivé oběti, s. 208. Tom Segev, „The Makings of History: The Blind Misleading the Blind“, Ha‘arec, 21. 10. 2011.

46 Třebaže Izrael odrazil armády, které měly převahu: Morris, Izraelské pohraniční války, 1949–1956, s. 3 (hebrejsky).

46 Přísahali, že Izrael zničí: Golani, Černý šíp, s. 13 (hebrejsky).

47 Ben-Gurion nepotřeboval přesvědčovat: Významné zpravodajské úspěchy před vznikem státu byly výsledkem obrovského zpravodajského úsilí, které nařídil Ben-Gurion, aby přiměl ke změně názoru ve prospěch nezávislého židovského státu členy Zvláštní komise OSN pro Palestinu (UNSCOP), jež byla zřízena v květnu 1947 proto, aby doporučila Valnému shromáždění, co se má stát s Palestinou. Ronen Bergman, „A State Is Born in Palestine“, New York Times Magazine, 7. 10. 2011. Rozhovor s Eladem Ben Drorem,

12. 11. 2003. Elad Ben Dror, „The Success of the Zionist Strategy Vis-a-vis UNSCOP“, disertace, Bar-Ilanova univerzita.

47 Onoho dne nařídil založení tří organizací: Úřad ministra obrany představitelům resortu obrany a zpravodajcům, Organizace zpravodajských služeb, 15. 2. 1959, ministerstvo obrany a Archiv Izraelských obranných sil, 870.22. Ben-Gurionův deník, sv. B. 494, 590. Šilo, Mosad jediného muže, s. 120–121 (hebrejsky).

47 Jeden z opuštěných templerských domů ve čtvrti Šarona: Sauer, The Holy Land Called: The Story of the Temple Society, s. 208.

47 V těchto prvních měsících a letech však nic neprobíhalo hladce: Rozhovor s Iserem Harelem, březen 1999. Siman Tov, „The Beginning of the Intelligence Community in Israel“, Ijunim, sv. 23.

48 První úkol Ben-Gurionových špionů: Vůdce Irgunu Menachem Begin měl extremistické názory, ale jednal solidně, aby předešel občanské válce, a přestože se zlobil kvůli potopení lodi Altalena a měl s Ben-Gurionem různice, nařídil svým mužům, aby se podřídili autoritě státu a začlenili se do izraelské armády.

48 Lechi vylepila… několik plakátů s varováním: Šeleg, Pouštní vítr: Příběh Jehošuy Kohena, 88–95 (hebrejsky).

49 Vyskočili z něj tři muži v kšiltovkách: Oddělení OSN pro informace pro veřejnost, tisková zpráva PAL/298, 18. 9. 1948, „General Lundstrom Gives Eyewitness Account of Bernadotte’s Death“.

49 Útok trval jen několik vteřin: Regev, Princ jeruzalémský, s. 13–17 (hebrejsky).

49 Pachatelé nebyli nikdy dopadeni: Koncem padesátých let Ben-Gurion rezignoval a odstěhoval se do kibucu Sde Boker v Negevské poušti s cílem povzbudit mladé lidi, aby se v poušti usazovali. S rodinou se tam pod vlivem téže průkopnické nálady přestěhoval i Jehošua Kohen. Časem se stal Ben-Gurionovým blízkým přítelem a druhem a dělal mu i osobního strážce. Na jedné společné procházce mu přiznal, že to byl on, kdo vypálil střely, které zabily Bernadotta, a že právě po něm marně pátrali Ben-Gurionovi špehové. Bar-Zohar, Ben-Gurion, s. 316–317 (hebrejsky). Regev, Princ jeruzalémský, s. 100.

49  Rada bezpečnosti ji odsoudila jako „zbabělý čin“: „The U.N. Must Act“, New York Times, 19. 9. 1948.

49 Ben-Gurion považoval nepovolenou operaci Lechi za vážné zpochybnění: Bar-Zohar, Ben-Gurion, s. 317.

49 Lechi přestala coby organizace existovat: Rozhovory s Amnonem Drorem, leden 1997, a Menahemem Navotem, 6. 4. 2017. Navot, Mosad jediného muže, s. 24–25 (hebrejsky).

49 Za razantní zásah proti odboji: Harel považoval odštěpenecké organizace za ultrapravičáky nebo ultralevičáky a nenáviděl oboje. „Dokonce už když jsem byl malý (narodil se v Rusku), viděl jsem projevy násilí a nevybíravé brutality a kruté obrazy z bolševické revoluce se mi vryly hluboko do paměti. Tyto obrazy ve mně vyvolávaly hlubokou a nesmlouvavou nenávist.“ Harel, Security and Democracy, s. 78. Rozhovor s Harelem, 6. 4. 2001.

49 Prováděla politickou špionáž a sledovala Ben-Gurionovy politické odpůrce: Harel později tvrdil, že šlo o dohled nad živly, které podezříval z formování nového odboje a dalších podvratných činů, ale ve skutečnosti využíval Šin Bet jako politickou špionážní agenturu ve jménu Ben-Guriona. Šin Bet sledovala Ben-Gurionovy soupeře a kritiky, i když bylo jasné, že se nezabývají ničím nezákonným. Dokonce na vlastní náklady založila zdánlivě komerční proben-gurionovský časopis. Jmenoval se Rimon a soupeřil s jadrným časopisem, jenž přinášel zprávy, Ha-Olam ha-ze, jenž na Ben-Guriona útočil. Rozhovory s Harelem, 6. 4. 2001, Urim Avnerym,

19. 7. 2013 a Arjem Hadarem, 8. 7. 2011. Ronen Bergman, „The Shin Bet Secrets“, Jediot achronot, 23. 3. 2007.

50 Tyto diplomatické předehry však očividně vyzněly naprázdno: Izraelský státní archiv 3771/70. Siton a Šušan, Lidé tajností a úkrytů, s. 144–146 (hebrejsky). Erlich, Libanonský spor 1918–1958, s. 262–265 (hebrejsky). Rozhovory s Mošem Sasonem, květen 1996, Reuvenem Erlichem, 9. 12. 1999 a Rafim Sitonem, 9. 5. 2012.

50 „Šaret s tím ostře nesouhlasil“: Rozhovor s Arturem Ben-Natanem, 13. 9. 2010.

50 „Vykrystalizovaly izraelské zpravodajské služby ve tři organizace“: Spory mezi jednotlivými složkami o pravomoci, peníze a území nikdy neskončily. Zhruba každých deset let premiéři zřizovali tajnou komisi, která by přeformulovala „magnu chartu“ zpravodajských služeb a tyto rozepře vyřešila. K původním třem organizacím později přibyly ještě čtyři další: Lekem (akronym Úřadu vědeckých vztahů) na ministerstvu obrany, který se zabývá technologickou a jadernou špionáží; Izraelská komise pro atomovou energii dohlížející na jaderný program země; Vědecká správa, která mimo jiné řídí i Biologický institut v Nes Cijoně, kde se vyvíjejí biologické zbraně a prostředky proti nim; a Nativ, jenž měl na starosti neveřejné kontakty se sovětskými Židy.

50 Bylo to i osobní vítězství Isera Harela: Harel v Mosadu zavedl železnou kázeň i nutnost přísně dodržovat utajení. Každému agentovi nařídil, aby si určil nějakou přezdívku, a dal krycí jméno každé jednotce, operaci i agentovi. Tyto přezdívky, krycí názvy a jména se musely používat neustále, i v interní korespondenci a debatách. Tato praxe se dodržuje dodnes.

51 Ben-Gurion si všechny tyto úřady ponechával pod vlastní kontrolou: Podle „zbytkového oddílu 32 Základního zákona Izraele: Vláda“ (Izrael nemá ústavu, a základní zákony jsou tak nejvyšší legislativou a nejobtížněji se novelizují) může kabinet udělat „vše, co považuje za nezbytné“, aby splnil své povinnosti. Ve skutečnosti tato vágní formulace dává izraelskému premiérovi pravomoc nařizovat tajné operace a atentáty prakticky bez jakéhokoli dozoru izraelských demokratických institucí nebo tisku. Po řadě odhalení nezákonných činů provedených zaměstnanci Šin Bet v polovině osmdesátých let a následném propuštění nejvyššího vedení agentury požadovali noví šéfové přijetí zákona, jenž by explicitně definoval, co je povoleno a co ne. Tento zákon přijal Kneset v roce 2002. Od té doby Mosad zvažuje zformulování podobného zákona i pro sebe, ale tyto úvahy vždycky narazily na jeden zásadní rozpor – na rozdíl od Šin Bet, která působí v Izraeli a na územích, jež ovládá, porušuje skoro vše, co dělá Mosad, zákony jiných zemí, a to někdy i do nebe volajícím způsobem. Takový druh činnosti je velmi těžké, pokud ne nemožné jakkoli vymezit zákonem, nemluvě o tom, že by pak byl veřejný a představoval by písemné potvrzení parlamentu, že Stát Izrael povoluje vážně narušovat suverenitu cizích zemí. V květnu 2017 se ředitel Mosadu Josi Kohen rozhodl tyto vleklé úvahy ukončit a stanovil, že žádný zákon o Mosadu přijat nebude. Rozhovory s Daganem, 26. 5. 2013, „Jiftachem“, březen 2017, „Výhodou“, červenec 2017, „Sašou“, červen 2015 a „Klídkem“, září 2017.

51 Izraelské právo nemá trest smrti: S výjimkou nacistických válečných zločinců a jejich pomahačů (byl uplatněn pouze jednou v případě Adolfa Eichmanna) a teoretických pravomocí, jimiž disponují vojenské soudy, které byly uplatněny několikrát na teroristy, ale trest smrti i tak anuloval Nejvyšší soud.

52 Duvall se ve skutečnosti jmenoval Šlomo Kohen-Abarbanel: Rozhovory s Juvalem Kohenem-Abarbanelem, červenec 1997 a Chajimem Kohenem, červenec 1997. Ronen Bergman, „Under the Layers of Paint“, Ha‘arec, 29. 8. 1997.

54 Za tímto účelem zřídil Aman jednotku s názvem Zpravodajská služba 13: Nebyla to jediná jednotka zvláštních operací s tímto číslem – námořní komanda se jmenovala Šajetet (Flotila) 13. Také letectvo mělo v plánu zřídit Tajeset (Letku) 13, jejímž úkolem by bylo dopravovat izraelský personál k jeho cílům. Číslo se objevilo i jinde – oficiálním datem založení Mosadu je 13. 12. 1949.

54 „Kde není pes, není ani vzteklina: Rozhovory s Darem, 5. 1. 2015, a Arjem Krišakem, 12. 3. 2007.

55 „Podrýt důvěru Západu… narušovat bezpečnost“: Jednotka 131, Mordechaj Ben Cur šéfovi Amanu, „Události v Egyptě, červenec až září 1954“, 5. 10. 1954, MODA 4.768.2005.

55 Agenti Amanu si počínali amatérsky a neobratně: Avraham Dar řediteli Amanu, „Zpráva o rozhovoru s ministrem obrany 29. 12. 54“, 10. 1. 1954; a v následujících letech: Dar řediteli Amanu a veliteli Jednotky 131, „Důvody odchodu z Jednotky 131“, 30. 9. 1955; Dar řediteli Mosadu Meiru Amitovi, 29. 8. 1967; Dar premiéru Eškolovi, „Vězňové v Egyptě“, 27. 9. 1967 (archiv autora, od Dara).

56 „,My nezabíjíme Židy,‘ prohlásil“: Rozhovor s Ejtanem, 19. 9. 2011.

56 A Harel doplnil: „Nikdy mi ani na mysl nepřišlo“: Rozhovor s Harelem, březen 1999.

57 Plán se zpočátku vyvíjel perfektně: Rozhovory s Harelem, 6. 4. 2001, Imanuelem Talmorem, 1. 5. 2013, a „Viktorem“, září 2013.

57 Harelovi lidé dezinformovali izraelský tisk: Syn, který se narodil Jisraeliho manželce o pár měsíců později, vyrostl s přesvědčením, že otec jeho i svou zemi opustil. Pravdu se dozvěděl až o padesát let později od autora této knihy. U mě doma, v květnu 2006, se Moše Ciper sešel s Rafim Medanem, jedním z agentů Mosadu, kteří se únosu zúčastnili. Ciper pak žaloval stát a požadoval, aby byl uznán za válečného sirotka (jeho otec byl v aktivní vojenské službě, když k incidentu došlo) a směl nahlédnout do příslušných dokumentů. Po několik let trvajícím soudním procesu Mosad nakonec souhlasil, že ho finančně odškodní, ale dokumenty neodtajní. Rozhovory s Rafim Medanem a Mošem Ciperem, 2. 5. 2006, a Ejtanem, únor 19, 2006. Telavivský obvodní soud (neveřejně), Ciper vs. ministerstvo obrany, 11. 12. 2013. Ronen Bergman, „Throw Away“, Jediot achronot, 26. 5. 2006.

57 Byli pozváni do Harelova domu na severu Tel Avivu a tam složili přísahu: Rozhovory s „Vlastencem“, srpen 2011, Harelem, 6. 4. 2001, Šomronem, 26. 5. 2011, a Šamirem, leden 1997. Šamir, Jako pevná skála, s. 122–124 (hebrejsky). Šlomo Nakdimon, „Jicchak Šamir: Přísně tajné“, Jediot achronot, 25. 4. 2000.

KAPITOLA TŘETÍ

58 Někteří z Arabů byli uprchlíci: Morris, Pohraniční války Izraele 1949–1956, s. 3–5, 28–68 (hebrejsky).

58 Mladý kapitán egyptské zpravodajské služby Mustafá Háfiz: Argaman, Bylo to přísně tajné, s. 18 (hebrejsky).

59 V letech 1951 až 1955 celkem jeden tisíc civilistů: Gilbert, The Routledge Atlas of the Arab-Israeli Conflict, s. 58. Webová stránka Židovské agentury pro Izrael, Fedayeen Raids 1951–1956, https://web.archive.org/ web/20090623224146/http:/www.jafi.org.il/education/100/maps/fed.html.

59 „Za jedno ze tří P – pochvalu, prachy nebo píču“: Rozhovor s Rechavjou Vardim, 19. 8. 1997.

59 V deseti až patnácti případech: Počet agentů a atentátů, na nichž se Jednotka 504 tehdy podílela, je odhad vycházející z rozhovorů. Jednotka 504 většinu svých záznamů v osmdesátých letech spálila. Rozhovory se Sitonem, 9. 5. 2012, Jaakovem Nimrodim, 14. 12. 2010, a „Šeldonem“, únor 1999.

59 „Bylo to velice tajné“: Rozhovor s Natanem Rotbergem, 13. 7. 2015.

60 „Naše možnosti měly své meze“: Rozhovor s Jigalem Simonem, 29. 7. 2012.

61 Na jedné tajné schůzce jedenáctého června 1953: Sekretariát kabinetu, rozhodnutí kabinetu č. 426 z 11. 7.1953 (autorův archiv, od Gilada Livneho).

61 „Věřil, že to dokáže se sedmi či osmi muži“: Gilad Šaron, Šaron: Život vůdce, s. 82 (hebrejsky).

62 Vznikla Jednotka 101: Jednotka 101 dostala stejné číslo, jaké měly speciální síly, k nimž patřil britský důstojník Orde Charles Wingate v Etiopii a Eritreji za druhé světové války. Předtím sloužil v Palestině, kde velel kontroverzním britsko-židovským Nočním komandům. Mnoho vysokých představitelů izraelské armády, kteří v Nočních komandech sloužili, ho považovalo za hrdinu. Datum vzniku jednotky vychází z přednášky Ariela Šarona ve Sderotu 20. 3. 2003.

62  „Byla zřízena k operacím za hranicemi“: Šaron, Život vůdce, s. 552.

62 Jako první vyzkoušeli nový a dosud tajný samopal zn. Uzi: Rozhovor s Uzim Galem, listopad 2002.

63 Šaron dychtil po boji. Nastínil plán…: Rozhovor s Uzim Ejlamem, 2. 12. 2009.

63  Vláda přísahala odplatu: Morris, Pohraniční války Izraele 1949–1956, s. 274–276 (hebrejsky).

63  „Při operaci Qibja“: Ilil Baum, „Otcova velká odvaha“, Jediot achronot, 1. 5. 2009.

63 Obětí však bylo šestkrát víc: Rezoluce, která Izrael za útok odsoudila, měla paradoxně číslo 101. Rezoluce Rady bezpečnosti č. 101 (1953), 24. 11. 1953, (S/3139/Rev.2).

64 Jednotka 101… „dokázala, že neexistuje úkol, který by neuměla splnit“: Z Šaronovy přednášky ve Sderotu, 20. 3. 2003.

64  Dajan ji sloučil s výsadkářskou brigádou: Dayan, Můj životní příběh, s. 113–115 (hebrejsky).

64 Šaret si… do svého deníku zapsal: Šaret, „Osobní deník“, sv. C, 823 (hebrejsky). Děkuji Jaakovu Šaretovi, synovi Mošeho, jenž mne na tento zápis upozornil.

65 V polovině padesátých let vyhrával Háfiz: Morris, Pohraniční války Izraele 1949–1956, s. 81, 101, 343–345 (hebrejsky).

66 Přesto byl jen mlhavým stínem: Rozhovor s Nimrodim, 14. 12. 2010. Děkuji Oferovi Nimrodimu a Šimonu Šapirovi za pomoc s domluvením tohoto interview.

67 Zásadní formulaci izraelského militarismu: Aluf Ben, „Militaristický a postsionistický“, Ha‘arec, 9. 5. 2011.

67 „Takový je osud naší generace“: Bar-On, Moše Dajan, s. 128–129 (hebrejsky).

68 Natan… slíbil svému strýci Šmarjahuovi, že jeho syna Roje pomstí: Rozhovor s Rotbergem, 3. 8. 2015.

69 „A ta odpálí bombu – bum!“: Rozhovor s Rotbergem, 3. 8. 2015.

69 „Když z balíčku vytáhl knihu“: Egyptská vojenská rozvědka, Vyšetřování smrti plukovníka Háfize, 16. 7. 1956 (autorův archiv, od Nimrodiho).

69 Tentýž den, kdy byl Háfiz zabit: Dar, kterého jeho úspěch povzbudil, navrhl Dajanovi, aby zašel ještě o krok dál a využil nějakého dvojitého agenta k zavraždění jistého syrského generála, který stál v čele vojenské rozvědky. Dajan schválil detailní postup operace a předal ho Ben-Gurionovi, ale ten váhal. Izraelský premiér se bál, že opakované atentáty na nejvyšší vládní představitele poskytnou Arabům motiv k odvetě vůči izraelským protějškům zavražděných, možná i proti samotnému premiérovi, a tak operaci neschválil. Rozhovor s Darem, 8. 10. 2015.

KAPITOLA ČTVRTÁ

72 Pokusí se, aby to vypadalo, že letoun z technických příčin havaroval: Izraelští vojenští cenzoři nepovolili publikovat detaily o operaci až do roku 1989. Nahrávka Mordechaje Bar-Ona o Dajanovi, ze semináře „Operace Kohout 56“, 5. 3. 2015.

72 Úkolem letecký konvoj identifikovat a sledovat Aman pověřil: Rozhovor s Gelberem, 16. 5. 2011. Uri Dromi, „Naléhavá zpráva pro náčelníka hlavního štábu: Egyptský kód byl rozluštěn“, Ha‘arec, 29. 8. 2011.

72 Dny pomalu ubíhaly a radisté trpělivě čekali: Rozhovor s Jom-Tovem Ejnim, 19. 1. 1999. Argaman, Bylo to přísně tajné, s. 39–60 (hebrejsky).

72 Matijas „Čato“ Birger, velitel 119. letky: Cidon-Čato, Dnem a nocí, oparem a mlhou, s. 220–221 (hebrejsky).

74 „Sestřelení egyptského hlavního štábu“: Je však obtížné najít pro toto tvrzení důvody. V Egyptě nebylo o tomto incidentu nikdy nic zveřejněno. Pokud se pro účely této knihy podařilo zjistit, ani v Izraeli neexistují žádné konkrétní informace týkající se totožnosti lidí na palubě iljušinu, který vybuchl, ani o tom, že by egyptské vrchní velení mělo po útoku nějaké problémy.

Rozhovory s Davidem Simanem Tovem a Šajem Herškovicem, 12. 2. 2017, Joramem Mejtalem, 18. 10. 2013, a Motim Golanim, 15. 1. 2013.

76 Rozhodl, že ji nechá uniknout do New York Times: V pondělí čtvrtého června 1956 zveřejnil New York Times zprávu, že text projevu je v amerických rukou, a druhý den z něj publikoval rozsáhlé úryvky s údernými titulky: „Chruščovův projev o Stalinovi odhalil podrobnosti režimu založenému na hrůzovládě“, „Obvinění povedou k čistkám v Kremlu“, „Mrtvý diktátor vylíčen jako pološílený a mocí posedlý barbar“. Zveřejnění šokovalo celý svět přesně tak, jak si CIA přála.

76 Tak se zrodilo tajné spojenectví americké a izraelské zpravodajské služby: Kromě Mosadu a CIA spolu navázaly styky i další izraelské a americké zpravodajské služby. Zejména významné byly mezi americkou NASA a jejím izraelským protějškem, Jednotkou 8200 Amanu. Mezi dokumenty, které odcizil a zveřejnil Edward Snowden, bylo i několik historických přehledů o těchto vztazích už od počátku šedesátých let, které dokumentovaly těsnou špionážní spolupráci v boji proti společným nepřátelům na Blízkém východě. Studium Snowdenových dokumentů v archivu serveru Intercept v New Yorku v květnu 2016 umožnila pomoc a spolupráce personálu tohoto portálu. Zvláštní dík patří Henrikovi Moltkemu.

76 Izraelské sinajské tažení z roku 1956: Rozhovor s Harelem, 6. 4. 2001. Podrobnější líčení suezského tažení a izraelských zisků a ztrát, viz Golani, Příští rok v létě bude válka, s. 597–620 (hebrejsky).

76 „Periferní doktrína“: David Kimche, vysoký představitel Mosadu v Africe, vysvětlil: „Stálo nás stejně vyslat do Afriky experta na kurníky jako instruktora shromažďování zpravodajských informací. Ten druhý se nakonec sešel s císařem, ale ten první skončil u kurníků. Takže bylo jasné, co je lepší. Navazovat zpravodajské kontakty byla nejrychlejší cesta, jak si vypěstovat těsné vztahy.“ Rozhovory s Davidem Kimchem, 18. 8. 1998, Harelem, 6. 4. 2001, Reuvenem Merchavem, 22. 4. 2014, Ben-Natanem, 13. 9. 2010, Tamar Golanovou, 24. 9. 2007, Hanan Bar-Onem, 30. 12. 1997, Joavem Biranem, 22. 8. 1999, Lubranim, 26. 12. 1997, a Arjem Odedem, 16. 9. 1998. Pilpul in Addis Ababa to the MFA—Report on meeting with Ethiopian Emperor and chief of staff, 25. 8. 1957, ISA 3740/9. Black and Morris, Israel’s Secret Wars, s. 186.

76 CIA tak Izraeli dávala finanční prostředky na jeho činnost: Ben-Gurion vysvětlil povahu tohoto spojenectví v dopise prezidentovi Dwightu Eisenhowerovi: „Abychom vybudovali vysokou hradbu, která by zastavila násirovsko-sovětskou přílivovou vlnu, začali jsme upevňovat vztahy s několika státy na vnějším obvodu Blízkého východu… Naším cílem je zorganizovat skupinu zemí (nemusí jít nutně o oficiální alianci), která by dokázala vzdorovat sovětské expanzi v zastoupení, například Násirovi.“ Ešed, Mosad jediného muže, s. 277 (hebrejsky). Dohoda Trident (C’LIL) vyzývala k pravidelným schůzkám ředitelů zpravodajských služeb všech tří zemí, pokaždé v jiné. Všechny tři země také zřídily propracovaný mechanismus zpravodajské koordinace a výměny informací o nejrůznějších otázkách. Izrael považoval C’LIL za bezprecedentní strategický úspěch, neboť představoval ústřední osu vojensko-zpravodajského paktu. V regionálních sporech, které vznikly mezi Tureckem a Íránem, sloužil C’LIL jako platforma a Izrael jako rozhodčí soudce. „V té době,“ vysvětlil představitel Mosadu Reuven Merchav, jenž se podílel na plánování schůzek C’LIL, „měli všichni ředitelé zpravodajských služeb v Turecku, Íránu a Etiopii přímé spojení s hlavou státu, ať už to byl šáh, nebo císař Haile Selassie. Prostřednictvím C’LIL bylo možné předávat vzkazy a předkládat nápady přímo vládci. (Tento původní trojspolek) nám poskytoval trojnásobný orgasmus a se začleněním Etiopie čtyřnásobný.“ CIA chtěla vyjádřit vděk za zřízení Tridentu, a proto financovala výstavbu dvoupatrové budovy na jednom kopci za Tel Avivem, která měla sloužit jako ústředí tohoto spolku. Rozhovory s Reuvenem Merchavem, 22. 4. 2014, Harelem, březen 1999, a Josim Alferem, 18. 5. 2015. Ronen Bergman, „Israel and Africa: Military and Intelligence Liaisons“, dizertace Ph.D., Cambridge University, s. 53–78. Úřad ministra obrany, zpráva o schůzce podplukovníka Vardiho s etiopským císařem, 24. 2. 1958, ministerstvo obrany a archiv izraelské armády (MODA) 63-10-2013.

77 Nechal ho Bauer o samotě s přísně tajnými dokumenty na stole: Rozhovory s Cvim Aharonim, červenec 1998, Medanem, 30. 6. 2015, a „Lexikonem“, březen 2016. Mosad, Zpráva o Dybukovi, Cvi Aharoni, 4. 3. 1960. Mosad, Operace Eichmann: Zpráva o fázi A, Cvi Aharoni, bez data (obojí autorův archiv, od „Lexikona”).

77 Ben-Gurion pověřil Harela, aby jel do Buenos Aires: Rozhovory s Cvim Aharonim, červenec 1998, Amramem Aharonim, 21. 10. 2012, a „Etanem“, květen 2016. Neal Bascomb, Hunting Eichmann, s. 208–218.

78 Byl Harel považován za mocného a vlivného šéfa: Vyjádření o Harelově bezprecedentní moci lze najít v tom, jak sám začátkem osmdesátých let popsal historikům Mosadu svůj vztah s premiérem, aniž si zřejmě uvědomil vážné omyly ve vlastním chápání demokracie. „Ben-Gurion nám nikdy nedával operační příkazy. Vyjádřil třeba obavy nebo nějaké přání. Neuměl převádět nápady do operačního jazyka a ani nemusel. Premiér má určovat politiku, ne detaily, samozřejmě na základě nějakých principů.“ Mosad to shrnul takto: „Iser (Harel) obvykle premiérovi podrobně nehlásil, co dělá a jak operuje.“ Mosad, oddělení historie, „Věc německých vědců“, 1982, 14, dále jako Složka Mosadu o německých vědcích (autorův archiv, od „Tobleroneho“).

KAPITOLA PÁTÁ

79 Modelu Az-Záfir (Vítěz): CIA, vědecké zpravodajské memorandum, „Raketový program Sjednocené arabské republiky“, 26. 2. 1963, https://www. cia.gov/library/readingroom/docs/DOC_0001173825.pdf.

79 Egyptská armáda teď dokáže zasáhnout každý cíl: Jay Walz, „Nasser Exhibits Military Might“, New York Times, 24. 7. 1962.

80 „Bývalí němečtí nacisté teď pomáhají Násirovi“: Edwin Eitan, Canadian Jewish Chronicle, 10. 5. 1963.

80 Ostudné selhání Harelova Mosadu: Pozdější šetření ukázalo, že personál Mosadu v Evropě v podstatě získal už v letech před touto přehlídkou nejrůznější informace, které naznačovaly, že Násir německé vědce najímá. Mosad se snažil své selhání připsat vojenské rozvědce a ministerstvu obrany s tvrzením, že jim informace předal, ale ony je bagatelizovaly. Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 8–10.

80 Němečtí vědci vyvíjející egyptské rakety: Harel pověřil úkolem odhalit spiknutí, jež podle něj osnovali veteráni wehrmachtu, gestapa a SS, skupinu německy mluvících agentů Mosadu. Tato jednotka s krycím jménem Amal nic neodhalila, protože žádné spiknutí neexistovalo. Trapné přitom bylo, že nezjistili ani jediný případ, do něhož by byli zapojeni bývalí představitelé Hitlerova vyspělého zbrojního programu – egyptského raketového projektu. Josi Čen, Mosad, Oddělení historie, „Organizace personálu, Amal-Meser“, květen 2007.

80 „Připadal jsem si bezmocný“: Řada zaměstnanců Mosadu a Amanu, s nimiž jsem v rámci této knihy hovořil, si pamatuje podobný šok a úzkost, když byly zveřejněny první podrobnosti o německých vědcích a jejich projektu. Moti Kfir z Jednotky Amanu 188 řekl: „Měl jsem velký strach, že nám hrozí skutečné existenční nebezpečí.“ Rozhovory s Motim Kfirem, 9. 6. 2011, a Ben-Natanem, 13. 9. 2010.

80 „Byla to jedna z nejzávažnějších a nejtraumatičtějších událostí“: Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 2.

82 Dokument byl objednávka podepsaná v roce 1962 Pilzem: Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 17.

82 Harel proto plánoval Němce unést nebo zlikvidovat: Rozhovor s Rafim Ejtanem, 1. 9. 2013.

82 Harel se rozhodl jít po Krugovi: Rozhovor s Harelem, 6. 4. 2001. Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 39.

82 V pondělí desátého září v 17:30: Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 40–41.

83 Krug se s Odedem sešel v hale: Očití svědkové v hotelu Ambassador, včetně recepčních, i v kancelářích firmy Intra později při výslechu uvedli, že Sálih měl „levantský vzhled“. Načrtnutý portrét vycházející z popisu zveřejnil tisk spolu se zprávou o Krugově zmizení. „Je pravda, že ten portrét mi byl opravdu podobný,“ řekl Oded s úsměvem. Hrozilo mu tak nebezpečí a bylo mu řečeno, aby do Německa deset let nejezdil. Oded uvedl, že jakmile se za Krugem zavřely dveře, on sám se „od celé operace odpoutal“ a „neměl ponětí, co se tomu Němci stalo“. Rozhovor s Odedem, 3. 8. 2015.

83 „Dělejte přesně to, co řekneme, nebo vás zabijeme“: Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 43–44.

83 Mosad spustil rozsáhlou dezinformační operaci: Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 44–45. Rozhovor s „Vlastencem“, září 2013.

84 „Přinesla spoustu plodů“: Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 45.

84  Aby Kruga odvezl na opuštěné místo severně od Tel Avivu a zastřelil ho: Krugova vražda velmi rozhněvala několik lidí z Mosadu, kteří o ni věděli.

Cvi Aharoni, jenž se později stal zarytým odpůrcem Harela, řekl: „Byl to neodpustitelný čin, který nás všechny poskvrnil.“ Rafi Ejtan poznamenal:

„Takové měl Iser metody. Nemyslím si, že získal souhlas Ben-Guriona.“ Rozhovory s „Vlastencem“, srpen 2011, Cvim Aharonim, červenec 1998, a Amramem Aharonim, 3. 5. 2016.

84 Iser Harel Jednotku 188 nesnášel: Šéf Amanu Chajim Herzog náčelníkovi hlavního štábu armády, 2. 1. 1962. Šaul Avigur, Zpráva Komise pro analýzu zpravodajských služeb, 31. 7. 1963, 3, MODA 7-64-2012.

85 Měla Jednotka 188 v Egyptě jednoho zkušeného agenta s dokonalým krytím: Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 45.

85 Jariv nařídil Natanu Rotbergovi, aby je začal připravovat: Rozhovor s Rotbergem, 3. 8. 2015.

85 Jednotka 188 také Francouzům pomohla propašovat do Káhiry výbušniny: Velitel Jednotky 188 Josef Jariv tuto činnost koordinoval v Paříži se zástupcem ředitele Amanu, profesorem Juvalem Nemanem (předním fyzikem a jedním ze zakladatelů izraelského jaderného programu), který uvedl: „Kdybych viděl, že od nás Francouzi něco chtějí, například vraždu, která by Stát Izrael postavila do trapné pozice, kdyby později vyšla najevo, rozhodl jsem, že toto rozhodnutí učiním sám, a pokud by došlo k fi pak bych nesl plnou zodpovědnost já.“ Rozhovory s Juvalem Nemanem, srpen 2011, Harelem, srpen 1998, Meirem Amitem, 12. 7. 2005. Bar-Zohar, Fénix: Šimon Peres, politický životopis, s. 344 (hebrejsky). Harel, Bezpečnost a demokracie, s. 295.

86 Dostal Brunner v Damašku velkou obálku: V červenci 1980, tentokrát s nadšeným souhlasem premiéra Begina, poslal Mosad Brunnerovi další dopisovou bombu. Odesilatelem byla „Společnost přátel léčivých rostlin“, neboť se vědělo, že Brunner v tuto formu léčení věří. Dopis otevřel a ten vybuchl a připravil Brunnera o několik prstů. Rozhovor s Rotbergem, 3. 8. 2015, a „Pilotem“, březen 2015. Adam Chandler, „Eichmann’s Best Man Lived and Died in Syria“, Atlantic, 1. 12. 2014.

86 „Nesouhlasím s akcí, kterou neovládám“: Rozhovor s Rafim Ejtanem, 1. 12. 2012.

86 Navíc se ukázalo, že je velmi složité se k Němcům v Egyptě dostat: Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 52.

87 Dalším terčem na Harelově likvidačním seznamu byl dr. Hans Kleinwächter: Rozhovory s Harelem, srpen 1998, a Cvim Aharonim, červenec 1998. Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 74.

87 „Bylo třeba chvilku počkat a vymyslet nějakou vlastní past“: Rozhovor s Rafim Ejtanem, 1. 12. 2012. Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 61.

88 Vallentinovi došlo, že Kleinwächter bude příštím cílem: Rozhovor s Cvim Aharonim, červenec 1998.

88 Aharoni vystoupil z vozu a šel ke Kleinwächterovi: Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 62–64. Rozhovory s Nechemjou Meirim, 12. 6. 2012, a Harelem, 6. 4. 2001.

89 I tyto operace žalostně selhaly: Bar-Zohar, Iser Harel a izraelské bezpečnostní služby, s. 237–238 (hebrejsky).

89 Informace z Káhiry o jistém dr. Hansi Eiselem: Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 66.

90 Tři novináře a zaměstnal je v Mosadu: Těmito nováčky byli Šmuel Segev z deníku Maariv, Naftali Lavi z Ha‘arecu a Ješajahu Ben-Porat z Jediot achronot. „Disenčik (Arje Disenčik, šéfredaktor Maarivu) podporoval Goldu a Isera,“ uvedl Segev. „Chtěl využít mých materiálů ke zničení Ben-Guriona a Perese a pak mi zabránil, abych o tomto tématu hovořil, protože věděl, že mám jiný názor.“ Rozhovor se Šmuelem Segevem, 6. 6. 2010.

90  Harelovy příběhy vyvolaly v Izraeli mediální rozruch: Bar-Zohar, Ben-Gurion, s. 534–535.

90 Ben-Gurion se snažil Harela zklidnit: Meir Amit Aharonu Jarivovi (psáno rukou), Úřad ředitele Amanu, 28. 3. 1964 (autorův archiv, od Amose Gilboy).

90 „Podle mého názoru nebyl duševně zcela zdráv“: Bar-Zohar, Fénix, s. 362 (hebrejsky).

90 Skončilo to tak, jak posedlost většinou končívá – Harelovou zkázou: Harel později přednesl svou verzi řadě novinářů a publicistů a ti ji použili ve svých článcích, které Harela velmi podporovaly, např. Kotler, Joe Returns to the Limelight, s. 34–38; Bar-Zohar, Iser Harel a izraelské bezpečnostní služby, s. 239–249 (hebrejsky), nebo Caroz (Harelův zástupce), Muž se dvěma klobouky, s. 160–163 (hebrejsky).

90 Ben-Gurion zavolal Harela do kanceláře: Bar-Zohar, Ben-Gurion, s. 537–538. Bar-Zohar, Fénix, s. 361 (hebrejsky).

91 Okamžitě ho nahradil ředitel Amanu Meir Amit: Josi Melman a Dan Raviv, Nedokonalí špioni, s. 122. Amit, Se vztyčenou hlavou, 102–103 (hebrejsky). Amit Jarivovi (psáno ručně), 28. 3. 1964.

91  Ben-Gurion se neustále přel s Goldou Meirovou: Neshody mezi Ben-Gurionem a Meirovou kvůli německým vědcům patřily k několika ostrým sporům mezi politiky Strany práce. Většinu z nich lze považovat za pozvolný proces klesající podpory „Staříka“, jak se Ben-Gurionovi říkalo, a mezigenerační boj o nástupnictví. Meirová a její spojenci ze staré gardy se obávali, že je Ben-Gurion přeskočí a odevzdá taktovku rovnou mladým, v jejichž čele stáli Dajan a Peres. Bar-Zohar, Ben-Gurion, s. 542–547.

91 Převzal Mosad v naprostém rozkladu: Rozhovor s Amitem, duben 2006. Ředitel Amanu a úřadující ředitel Mosadu Amit ministrovi obrany, „Předběžné nápady týkající se reorganizace zpravodajských služeb“, 20. 5. 1963, MODA 24-64-2012.

91 Izraelští diplomaté ministerstvu zahraničí v Jeruzalémě hlásili: Izraelské zastoupení v Kolíně nad Rýnem ministerstvu zahraničí, 20. 9. 1963 (autorův archiv, od „Paula“).

91 Drasticky zredukoval finanční prostředky na hon na nacistické zločince: Mezi těmi, kdo měli z nařízení prospěch, byl i třiapadesátiletý lékař jménem Josef Mengele, „Anděl smrti“ z Osvětimi. V polovině roku 1962, po neúspěšném únosu Eichmanna, Harel nařídil, aby operace Encore prozkoumala informace shromážděné o „Metzerovi“ (Řezníkovi), jak znělo kódové jméno pro Mengeleho. Třiadvacátého července 1962, v době egyptských raketových zkoušek, našli Cvi Aharoni a Cvi Malchin na jedné farmě v Brazílii osobu, která se Mengelemu nápadně podobala, ale Amit nařídil, aby se činnost související se Zmijemi (hebrejsky Cifonim), což bylo krycí jméno Mosadu pro pátrání po nacistech, zredukovala. V říjnu 1963 pak nařídil Křižovatce, aby tuto věc řešila, jen jak dokáže, a pouze jako doplněk ke svým hlavním úkolům.“ Mengele žil ještě deset let, než se v roce 1979 utopil při plavání v moři u pobřeží Brazílie. Mosad, Oddělení dějin, Hledání jehly v kupce sena: Sledování Josefa Mengeleho, 2007, s. 65–78 (autorův archiv, od „Midburna“). Rozhovory s Cvim Aharonim, červenec 1998, Amramem Aharonim, 21. 10. 2011, Ejtanem, 1. 11. 2012, Medanem, 30. 6. 2015, a Amitem, květen 2005. Ronen Bergman, „Why Did Israel Let Mengele Go?“, New York Times, 6. 9. 2017.

92 Došlo k výbuchu na poště: Rozhovory se Samirem Raafatem, říjen 1995, a Rotbergem, 5. 3. 2012. Samir Raafat, „The Nazi Next Door“, Egyptian Mail, 28. 1. 1995.

92 Amita přesvědčil, že cílené útoky lze používat jen velmi zřídka: Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 80. Rozhovory s Amitem, duben 2006, a Ejtanem, 1. 11. 2012.

94 „Nejnebezpečnější člověk v Evropě“: UK NA, KV 2\403\86109.

94 V hraběnčině složce Mosadu stojí: Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 88.

94 „Ve všem měla prsty“: Rozhovor s Medanem, 10. 7. 2007.

96 Zpráva… je sice napsána suše a věcně: Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 136.

96 „Skorzeny byl obr. Velmi statný muž“: Achituv Ejtanovi a ústředí Mosadu, 14. 9. 1964 (autorovi dal k nahlédnutí „Rafael“).

97 Ukázal na křížek u svého jména: Rafi Medan, nepublikovaný rukopis, s. 113.

97 Jeho podmínky vyvolaly v Mosadu ostrý spor: Rozhovory s Amitem, květen 2005, Ejtanem, 1. 11. 2012, Medanem, 30. 6. 2015, Avnerem Barneou (vedoucím úřadu ředitele Šin Bet Achituva, který toho od svého šéfa hodně o naverbování Skorzenyho slyšel), 30. 5. 2011, a s „Milenem“, srpen 2015. Velmi částečné, ale přesné vylíčení toho, jak byl Skorzeny naverbován, vyšlo v knize Argamana, Stínová válka, s. 22–38 (hebrejsky).

98 „K mému překvapení“: Rozhovor s Medanem, 30. 6. 2015.

99 Skorzeny pozval do Madridu i další bývalé důstojníky wehrmachtu: Skorzeny zůstal na Mosad napojen až do své smrti v roce 1975 (jeho bývalí druhové z wehrmachtu mu přišli na pohřeb a salutovali pozdravem Heil Hitler) a hodně mu pomáhal i po skončení celé aféry okolo vědců. Také Vallentin dál sloužil Mosadu ještě mnoho let. V roce 1969 ho Harry Barak požádal, aby souhlasil s „převedením“ z MI6 k Mosadu, přestože ve skutečnosti ho celou dobu řídil jen Mosad. Pak už ale věděl, že dělá izraelského agenta. Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 95–96. Rozhovory s Medanem, 30. 6. 2015, s „Tobleronem“, leden 2014, a s „Vlastencem“, červenec 2015.

99 Díky novým bohatým informacím z této operace: Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 100.

100 Vzali zamčený kufřík s řadou dokumentů: Kopie složky byla předána Straussovi (autorův archiv, od „Paula“). Složka Mosadu Němečtí vědci, s. 109.

100 Peres a Strauss zkoncipovali dohodu o reparacích: Medan, nepublikovaný rukopis, s. 116. Rozhovory s Medanem, 30. 6. 2015, a Šimonem Peresem, 4. 8. 2015.

KAPITOLA ŠESTÁ

102 Amit chtěl v Mosadu zřídit jediné operační oddělení: Rozhovory s Šamirem, leden 1997, a Amitem, duben 2006.

103 Operace Diamant: Složku operace Diamant ukázal autorovi Amit 23. 5. 2005. Black and Morris, Israel’s Secret Wars, s. 206–210.

103 Mosadu, aby si v metropoli Rabatu zřídil stálou rezidenturu: Úřad ředitele Mosadu, „Složka Ben Barky“, memorandum předložené vyšetřovací komisi k tomuto tématu, 21. 2. 1966 (autorův archiv, od „Alena“). Jaakov Karoz, Muž se dvěma klobouky, s. 164–165 (hebrejsky).

103 Tato spolupráce vyvrcholila: Rozhovory s Ejtanem, 19. 9. 2011, Šlomem Gazitem, 29. 11. 2016, Amitem, duben 2006, a Navotem, 6. 4. 2017. Zápis z porady premiéra Leviho Eškola s ředitelem Mossadu Meirem Amitem, duben 2006 (autorův archiv, od „Alena“).

103 „Tento senzační materiál“: Úřad ředitele Mosadu, „Složka Ben Barky“, 21. 2. 1966, s. 4.

104 Eli Kohen, jemuž se podařilo proniknout až do vládních kruhů v Damašku: Segev, Sám v Damašku, s. 16–18 (hebrejsky).

104 Pod tlakem svých řídicích důstojníků: Segev, Sám v Damašku, s. 262. Rozhovor se Šmuelem Segevem, 6. 6. 2010.

104 Byla vážná chyba a profesionální selhání: Segev, Sám v Damašku, s. 13–39.

104 „Eli Kohen byl jedním z těch, kdo projdou životem pokradmu“: Rozhovor s Kfirem, 9. 6. 2011.

104 Dopisová bomba zaslaná Brunnerovi: Tento příběh vyprávěl generálporučík Ahmad Swédání, který měl na starosti vnitřní bezpečnost v Sýrii a jako první začal Kohena podezřívat, v rozhovoru pro Al-Usbua al-Arabi, Londýn, 1. 3. 1965, přeloženo do hebrejštiny Jednotkou 550 Amanu, MODA 1093/04/638.

105 Kohen byl zatčen, brutálně mučen: Protokol ze soudního procesu s Elim Kohenem, MODA 1093/04/636.

105 „Díval jsem se na něj, na svého Eliho, v syrské televizi“: Rozhovor s Gedaljou Chalafem, 12. 7. 1996.

105 Amitův Mosad, který teprve nedávno získal sebedůvěru, utrpěl ostudu: Příběh Eliho Kohena převyprávěla celá řada knih i filmů a v Izraeli je po něm pojmenováno mnoho ulic a státních budov. Je považován za jednoho z největších izraelských vzorů a hrdinů v dějinách země. Jeho jméno nese i Akademie Mosadu v Glilot, postavená za peníze CIA.

105 Pro Mosad to byla přesto další tvrdá rána: Ronen Bergman, „Gone in the Smoke“, Jediot achronot, 19. 9. 2003.

106 Považoval dopadení obou špionů za národní katastrofu: Rozhovor s Kfirem, 9. 6. 2011.

106 Ukázalo se, že Cukurs upálil zaživa několik jeho příbuzných a přátel: Medan, nepublikovaný rukopis, s. 92. Rozhovory s Medanem, 30. 6. 2015, a Amosem Gilboou, 18. 3. 2015.

106 Dostal od něj povolení k Cukursově zabití: Někteří veteráni Mosadu z této doby, včetně Mikea Harariho, tvrdí, že Amit Iseru Harelovi záviděl úspěšné dopadení Eichmanna a chtěl taky vstoupit do historie jako někdo, kdo zlikvidoval nacistického zločince. Rozhovor s Mikem Hararim, 29. 3. 2014.

107 Pak třetí vrah: Sodit-Šaron, přední bojovník Irgunu, měl pověst zvlášť troufalého a divokého agenta. V roce 1952 se pokusil zavraždit západoněmeckého kancléře Konrada Adenauera dopisovou bombou, kterou odeslal z Francie. Chtěl tak zmařit dohodu o reparacích s Izraelem. Bomba zabila jednoho člena německé ochranky, který se ji snažil deaktivovat. Sodit-Šaron byl ve Francii zadržen s výbušninami, odsouzen ke čtyřem měsícům vězení a pak deportován do Izraele. Později tvrdil, že se o atentát na Adenauera pokusil na příkaz Menachema Begina. V Izraeli ho pak šestnáctého června 1960 zaměstnal Harel v jednotce zvláštních operací Mifrac.

107 „Ti, kdo nikdy nezapomenou“: Rozhovor s Gadem Šimronem, 16. 8. 2015. Vyčerpávající popis celé operace lze najít v Šimronově knize Poprava Kata z Rigy.

107 Mosad operaci oficiálně považoval: Rozhovory s Medanem, 30. 6. 2015, s Hararim, 11. 4. 2014, a s Amitem, duben 2006.

107 Jeden z velitelů marocké zpravodajské služby: Úřad ředitele Mosadu,

„Složka Ben Barky“, 21. 2. 1966, s. 3.

107 „Na jednu stranu nám dali tyto pásky“: Zápis se schůze premiéra Leviho Eškola s generálem M. Amitem, Hotel Dan, Tel Aviv, 4. 10. 1965, s. 2 (autorův archiv, od „Alena“).

108 Vůdce opozice Mehdí Ben Barka: Bergman a Nakdimon, „The Ghosts of Saint-Germain Forest“, Jediot achronot, 20. 3. 2015.

108 „Měli jsme dilema“: Rozhovor s Amitem, květen 2005.

108 Ujali se úkolu zlikvidovat mrtvolu: Mosad, složka Aterna, Křižovatka, Kolos, 325 nejrůznějších telegramů a zpráv, září až listopad 1965 (autorův archiv, od „Alena“).

109 „Nebudu podnikat žádné kroky, o nichž bych vás neinformoval“: Porada Eškola s Amitem, 4. 10. 1965, s. 2.

109 „Mosad a jeho prostřednictvím i stát“: Iser Harel, zpravodajský poradce premiéra Leviho Eškola, „Šéf Mosadu a poradce“ (nedatováno, zřejmě konec října 1965) a přiložená zpráva psaná Harelovou rukou s názvem „Poznámky ke zprávě“ (autorův archiv, od „Alena“).

109 Informoval o detailech vysoké stranické představitele: Ronen Bergman a Šlomo Nakdimon, „The Ghosts of Saint-Germain Forest“, Jediot achronot, 20. 3. 2015. Rozhovor s Davidem Golombem, 13. 3. 2015.

110 „To ho mám svrhnout a nastoupit na jeho místo?“: z přepisu rozhovorů vedených novinářem Šlomem Nakdimonem (autorův archiv, díky Šlomovi Nakdimonovi).

110 Když Harelovy sžíravé útoky nepolevovaly: Ronen Bergman a Šlomo Nakdimon, „Th Ghosts of Saint-Germain Forest“, Jediot achronot, 20. 3. 2015.

110 Takového materiálu bylo skutečně dost: Rozhovory s „Hromem“, únor 2013, a s „Rossem“, leden 2015.

110 Amit dal Jisraeliho složku jednomu veteránovi Mosadu: Rozhovory s Darem, 28. 1. 2015, Harelem, březen 1999, Amitem, duben 2006, Davidem Vitalem, 22. 12. 2010, a „Hyrkanem“, červen 2012.

110 „Nesmíme se nikdy nechat zatáhnout“: Rozhovor s Amitem, duben 2006.

111 Nejvýraznějším z vyšetřovatelů byl Michael „Mike“ Harari: Ronen Bergman, „Harari Code“, Jediot achronot, 4. 4. 2014.

111 Harari se narodil v Tel Avivu v roce 1927: Rozhovor s Hararim, 23. 3. 2014.

111 Poslala ho do Evropy: Rozhovory s Hararim, 23. 3. 2014, a Aharonem Kleinem, 6. 10. 2014.

112 Předložil vedení Mosadu svou doktrínu: Rozhovor s Hararim, 10. 3. 2014. Na jedné z našich schůzek mi Harari ukázal dokumentaci o založení nové Caesareje, kterou předložil vedení Mosadu se svým krycím podpisem Švat (jméno měsíce židovského kalendáře).

113 „Těchto fenomenálních výsledků“: Rozhovor s „Etanem“, květen 2015.

113 Perfektní uchazeč vypadal jako Evropan: Rozhovor s Kfirem, 9. 6. 2011.

114 Mosad začal skupiny vybraných potenciálních rekrutů: Rozhovor s Hararim, 12. 2. 2014.

114 „Požadovaný bojovník musí být sionista“: Rozhovor s Kfirem, 9. 6. 2011.

115 Harari inicioval ještě jeden obzvlášť ambiciózní náborový program:

Rozhovory s Hararim, 11. 4. 2014, a Aharonem Kleinem, 6. 10. 2014.

116 Mosad se stal v podstatě průkopníkem v rovnoprávnosti pohlaví: Vered Ramon Rivlin, „There Is Nothing to Stop a Woman from Becoming the Director of the Mossad“, Lady Globes, 12. 9. 2012.

116 „Tým složený z příslušníků obou pohlaví“: Rozhovor s „Etanem“, leden 2015.

116 Své schopnosti pak zdokonalují při plnění řady praktických úkolů: Díky vrozené ostražitosti, která je součástí povahy Izraelců, je země ideálním cvičištěm, takže není zapotřebí posílat nováčky před ukončením kursu do zámoří. Dlouhá léta palestinského terorismu naučila průměrného Izraelce extrémní obezřetnosti. Tato cvičení jsou často prováděna „proti“ zaměstnancům Mosadu, kteří souhlasí, že budou dělat terče sledování, vloupání i pokusů o navázání kontaktu pod falešnou identitou.

117 Tato falešná identita, která se buduje postupně: Rozhovor se „Smaragdem“, červen 2015.

117 Při simulaci zadržení a brutálního výslechu: Rozhovor s „Kurtzem“, říjen 2005.

118 Harari zavedl v Caesareji železnou kázeň: Rozhovor s „Etanem“, květen 2015.

118 Jednotka potřebovala civilní plavidlo: Tyto úkoly byly součástí operací Omáčka (hebrejsky Rotev) a Dikobraz (Darban), kdy Izrael ve spolupráci s britskou MI6 a zpravodajskou službou Saúdské Arábie poskytl rozsáhlou pomoc roajalistům v Severním Jemenu proti revolucionářům, kteří se s egyptskou pomocí chopili moci. Alpher, Periphery, s. 67–69. Rozhovory s Hararim, 23. 3. 2014, Kleinem, květen 28, 2014, Alpherem, 18. 5. 2015, a „Šaulem“, červenec 2011.

118 „Na tuhle hrozbu jsme nebyli připraveni“: Rozhovor s Hararim, 23. 3. 2014.

KAPITOLA SEDMÁ

119 Uprchlíci se usídlovali v Gaze: V předvečer války bylo obyvatel Pásma Gazy něco přes 70 000 a podle sčítání z roku 1967 jich bylo 350 000. Kabha, The Palestinian People: Seeking Sovereignty and State, s. 157–158. CIA World FactBook, https://www.cia.gov/library/publications/the-world-factbook/geos/gz.html; United States Census Bureau, International Programs, International Data Base, https://www.census.gov/population/ international/data/idb/region.php?N=%20Results%20&T=13&A=separate&RT=0&Y=1967&R=-1&C=GZ.

120 Byl mezi nimi i chlapec jménem Chalíl al-Wazír: Zelkovitz, Fatah: Islám, národnost a politika ozbrojeného boje, s. 25–26 (hebrejsky).

120 „Vyhledával mudžáhidy“: Doslovný význam výrazu mudžáhid zní „lidé zabývající se džihádem“. Používá se k označení partyzánských bojovníků anebo – v Izraeli a na Západě – teroristů. Citát z Wazíra je převzat z: Sayigh, Armed Struggle and the Search for State, s. 81.

120 Místo jeho narození je sporné: Cobban, Organizace pro osvobození Palestiny: Lidé, moc a politika, s. 6–7; Jaari, Fatah, s. 9–17 (hebrejsky), Zelkovitz, Fatah, s. 25–26 (hebrejsky).

121 Rozhodli, že Palestinci mohou své problémy vyřešit jen samostatnými operacemi: Sayigh, Armed Struggle, s. 84, 85n.

121 Arafát a Abú Džihád… se přemístili do Kuvajtu: Sayigh, Armed Struggle, s. 85.

121 Zformulovali v Palestinské národní chartě: První zakládající dokumenty Fatahu, viz Sayigh, Armed Struggle, s. 88–89.

122 Poslali dva izraelští špioni o této organizaci první zprávy: Mosad, Oddělení dějin, Ladija: Mistarev a bojovník, 1989, s. 42 (autorův archiv, od „Lindta“). Šin Bet, Aféra Mistaarvim, nedatováno (autorův archiv, od „Dvojčat“). Rozhovory s Harelem, 6. 4. 2001, Samim Morijou, 12. 8. 2013, Šajem Jisraelem, 13. 10. 2016, a Hadarem, 1. 9. 2013. Ronen Bergman, „Double Identity“, Jediot achronot, 30. 8. 2013.

122 Fatah je „něco úplně jiného“: Mosad, Oddělení dějin, Ladija: Mistarev a bojovník, 1989, s. 54.

122 Pokusil se vyhodit do vzduchu izraelský Národní rozvaděč vody: Jaari, Fatah, s. 40–41 (hebrejsky).

123 „Houževnaté tažení s cílem zabránit (Izraeli), aby si splnil sen“: Rozhovor se Saláhem Bitárem, 11. 9. 1963, citováno v: Segev, Sám v Damašku, s. 223 (hebrejsky).

123 Byla v Gaze zatčena týden před jejím spuštěním: Cobban, Palestinian Liberation Organization, s. 33.

123 Další skupina byla zadržena v Libanonu: Jaari, Fatah, s. 40–41 (hebrejsky).

123 Ale ty nevybuchly a našla je bezpečnostní hlídka: Jaari, Fatah, s. 9 (hebrejsky). Cobban, Palestinian Liberation Organization, s. 33. Sayigh, Armed Struggle, s. 107–108.

124 Nainstalovala sledovací jednotka… do bytu mikrofony: Mosad, Oddělení dějin, Uri Jisrael („Ladija“) – Jedinečná operační osobnost, 1995 (autorův archiv, od „Lindta“).

124 „Arafátova nátura byla zjevná už…“: Rozhovor s Ejtanem, 24. 1. 2013.

124 Prováděl Fatah stále víc partyzánských útoků: Pedahzur, The Israeli Secret Services and the Struggle Against Terrorism, s. 30.

124 „Škoda, že mě neposlechli“: Rozhovor s Ejtanem, 24. 1. 2013.

124 Přišly další útoky: Cobban, Palestinian Liberation Organization, s. 33.

125 „Máme tři cíle“: „Porada Eškola s Amitem“, 8. 10., 1965, s. 5.

125 Arafát a Abú Džihád byli tehdy zrovna v Damašku: Segev, Sám v Damašku, s. 29.

126 „Nechtěli jsme Fatahu vylepšovat pověst“: Rozhovor se Šlomem Gazitem, 12. 9. 2016.

126 Začátkem roku 1967 se situace prudce zhoršila: „Operace Tofet“, Maarachot, duben 1984, s. 18–32. Sayigh, Armed Struggle, s. 211–112.

127 Řada Arabů byla přesvědčena, že konečně nastal okamžik, kdy bude Stát Izrael zničen: Zhoršení situace mezi Izraelem a arabskými státy do značné míry pramenilo ze zlovolného vměšování sovětské zpravodajské služby. Ronen Bergman, „How the KGB Started the War That Changed the Middle East“, New York Times, 7. 6. 2017. Rozhovory se Šimonem Šamirem, 6. 4. 2017, Michaelem Orenem, 6. 4. 2017, a s Amim Gluskou, 6. 4. 2017.

127 Přednesl premiér Eškol projev v rádiu, jenž situaci ještě zhoršil: Eškol velmi váhal, zda má rozpoutat válku bez amerického souhlasu, a ještě víc váhal, když na poradě s ředitelem Mosadu Amitem místní šéf CIA v Izraeli John Hadden pohrozil: „Jestli zaútočíte, vysadí Spojené státy své jednotky na egyptské straně a budou Egypt bránit.“ Amit odpověděl: „Nevěřím (tomu, co slyším).“ Mosad, zpráva ze schůzky s Johnem Haddenem, 25. 5. 1967 (autorův archiv, od Amita). Rozhovory s Johnem Haddenem, červen 2006, Navotem, 6. 4. 2017, a Ješajahuem Gavišem, 6. 4. 2017.

127 Bylo jisté svými schopnostmi: Ředitel Mosadu Amit premiéru Eškolovi, „Zpráva o americké návštěvě 31. 5. až 2. 6. 1967“, 4. 6. 1966 (autorův archiv, od Amita).

127 „Jasnou zelenou“: Rozhovor s Amitem, duben 2006. Central Intelligence Agency, „Úřad ředitele Richarda Helmse prezidentovi“, s přílohou „Názory generála Meira Amita, ředitele Izraelské zpravodajské služby, na krizi na Blízkém východě“, 2. 6. 1967 (autorův archiv, od Amita).

128 Gazit sepsal zvláštní přísně tajnou zprávu: Výzkumné oddělení Amanu, Izrael a Arabové: Nová situace, 8. 6. 1967 (autorův archiv, od Gazita). Rozhovor s Gazitem, 12. 9. 2016.

128 „Prožívám nyní zklamání“: Osobní deník Meira Amita, červenec 1967 (autorův archiv, od Amita).

128 Fatah bude v boji pokračovat: Jaari, Fatah, s. 92–94 (hebrejsky).

129 „Izrael musí zasáhnout samotné srdce této teroristické organizace“: Arbelův deník cituje Peri, Udeř jako první, s. 42 (hebrejsky).

129 „Nevelkého vzrůstu, 155–160 cm, snědá pleť“: Šin Bet, plakát hledaného Jásira Arafáta, červen 1967 (autorův archiv, díky Šlomovi Nakdimonovi).

129 Izraelské síly se pokusily Arafáta zabít několikrát: Rozhovor se Sitonem, 9. 5. 2012. Bechor, Lexikon OOP, s. 266 (hebrejsky), Rubinstein, Záhada Arafáta, s. 98 (hebrejsky).

130 Armádní generalita vybízela Eškola, aby schválil větší operaci: „Schůze hlavního štábu izraelské armády 38-341“, duben 1968, s. 17–18 (autorův archiv, od „Sheerana“).

130 Mosad byl frustrovaný: Rozhovor s Cvim Aharonim, červenec 1998.

130 Plán, s nímž přišli v lednu 1968: Klein, Mistr operací: Příběh Mikea Harariho, s. 100–101 (hebrejsky). Rozhovory s Hararim, 29. 3. 2014, a Kleinem, 6. 10. 2014.

130 Eškol se konečně podvolil tlaku: Sekretariát vrchního velení, Úřad náčelníka hlavního štábu, hlášení generálního štábu o operacích Tofet a Asuta, MODA, 236/72. Rozhovory s Hadarem, 25. 3. 2013, Imanuelem Šakedem, 14. 5. 2013, a Sitonem, 9. 5. 2012.

131 To ukázalo, kdo vlastně zvítězil: Zeev Maoz, Obrana Svaté země, s. 244–246 (hebrejsky).

131 Zápisy ze schůzí generálního štábu: Viz např. zápis z porady, č. 341-5, první schůze generálního štábu s nově jmenovanou premiérkou Goldou Meirovou v březnu 1969, na které byly hodnoceny všechny hrozby, jimž Izrael tehdy čelil (autorův archiv, od „Sheerana“).

131 Projevily ochotu přijmout obzvlášť bizarní plán: Rozhovory se Sitonem, 9. 5. 2012, „Stevem“, březen 2013, a Cvim Aharonim, červenec 1998.

131 Uměl by mu vymýt mozek a zhypnotizovat ho tak, že z něj udělá naprogramovaného zabijáka: I další špionážní organizace, včetně americké a sovětské, tehdy experimentovaly s hypnózou a narkotiky ke stvoření vysoce vycvičených a nebojácných agentů. Jedním z těchto plánů, jenž zjevně zkoumal nejrůznější účinky narkotik navozujících psychózu a možnost jejich využití ke stvoření dokonalého vojáka anebo vymáhání informací při výsleších, byl projekt CIA s názvem MKULTRA. Frank Olson, jeden ze zaměstnanců tohoto projektu, buď spáchal sebevraždu, nebo byl zavražděn. Rozhovor s Ericem Olsonem, září 2000. Ronen Bergman, „Vertigo“, Jediot achronot, 6. 10. 2000.

132 Několikrát se tam zastavili… aby Šalita sledovali při práci: Rozhovor s Aharonem Levranem, 31. 5. 2011.

133 Fathí zamával svým řídicím důstojníkům na rozloučenou: Rozhovory se Sitonem, 9. 5. 2012, a „Stevem“, leden 2013.

133 Fathí byl předán organizaci: O třicet let později, když byl Rafi Siton v devadesátých letech na návštěvě Jordánska (už po podpisu mírové smlouvy), přistoupil k němu muž, který se představil jako Fathí. „Jsem ten vězeň Fatahu, kterého se izraelský důstojník snažil zhypnotizovat a vyslat, aby zabil Arafáta,“ řekl mu. Vyjádřil Sitonovi vděk za to, že s ním slušně a důstojně zacházel, a jeho řidiči za záchranu života v řece. Usmál se a řekl: „Inšalláh (dá-li Bůh), bude mír a nebude hypnózy třeba.“ Rozhovory se Sitonem, 9.  5. 2012, a Cvim Aharonim, červenec 1998. Siton, Obchodník s orchidejemi, s. 162–165 (hebrejsky).

KAPITOLA OSMÁ

135 Hlavním cílem organizace se brzy stal boj proti palestinskému terorismu: Melman a Raviv, Nedokonalí špioni, s. 154–158 (hebrejsky).

135 Ty vyvrcholily v roce 1970: Izraelské obranné síly, Oddělení dějin, Bezpečnost, léto 1969–1970, září 1970 (autorův archiv, od „Sheerana“).

135 Informace k těmto akcím: Rozhovor s Jaakovem Perim, 21. 5. 2011.

135 „Řinčení zbraněmi a zabíjení bez rozmyslu“: Rozhovor s Jicchakem Pundakem, 6. 6. 2017. Něco z toho, co bylo řečeno, se vyskytuje i Pundakově knize Pět úkolů, s. 322–354 (hebrejsky).

136 Šaron okamžitě pomyslel na Meira Dagana: Rozhovor s Arielem Šaronem, květen 2003. S Daganem jsem hovořil několikrát v letech 2013 a 2014 u něj doma v novém luxusním mrakodrapu v Tel Avivu poté, co z funkce ředitele Mosadu po devíti letech odešel do penze. V době, kdy jsem s ním mluvil, byl Dagan svým způsobem lékařský zázrak. Rok předtím mu našli rakovinu jater. Život mu mohla zachránit pouze transplantace, ale v sedmašedesáti letech už na ni podle izraelských předpisů neměl nárok. Na pomoc mu s podporou Mosadu přišli přátelé a kolegové z celého světa. Autokratický vládce Běloruska Alexander Lukašenko, který ho znával z dob, kdy byl Dagan v Mosadu, nakonec nařídil svým doktorům, aby pro Dagana našli játra,. „Obávám se, že jsem asi zklamal všechny, kdo se těšili na můj brzký skon,“ řekl mi Dagan. Stále ho bedlivě hlídala Šin Bet kvůli varováním, že na něj chce někdo (syrské nebo íránské tajné služby, Hamás, Hizballáh, palestinský Islámský džihád atd.) zaútočit, aby pomstil atentáty na nejvyšší představitele. „S tím se nedá nic dělat,“ usmál se. „Tak to chodí, když si člověk nadělá problémy.“ Rakovina se mu koncem roku 2015 vrátila a Dagan v březnu 2016 nemoci podlehl. Byl pohřben s nejvyššími národními symbolickými poctami. Ceremoniálu se zúčastnily tisíce lidí.

137 „Rodiče o této době nikdy nemluvili“: Rozhovor s Daganem, 26. 5. 2013.

137 „Přiznejme si pravdu“: Rozhovor s Daganem, 29. 5. 2013.

137 Dagan se „choval jako rozený voják“: Anat Talširová a Igal Sarna, „I Love to Put On a Costume and Go Act in Enemy Territory“, Jediot achronot, 24. 10. 1997.

137 Tak si to pamatuje: držel v ruce právě toto ovoce: Rozhovor s Daganem, 20. 7. 2013.

138 Jatom vzpomínal, jak ho Dagan znepokojil: Jatom, Důvěrník, s. 83 (hebrejsky).

138 Jatom se do ní nakonec dostal, ale Dagan ne: Rozhovor s Daganem, 26. 5 2013.

139 Vyšel Dagan do půl těla nahý: Rozhovor s „Kostkou“, březen 2004.

139 Začal vymýšlet vlastní bojovou doktrínu: Rozhovor s Daganem, 8. 1. 2011.

140 Složku hledaných mužů v Pásmu Gazy: Rozhovor s Avigdorem (Azulajem) Eldanem, 20. 4. 2016.

140 „Rudé“ cíle naopak věděly: Seznam hledaných Šin Bet (autorův archiv, od „Jediho“).

140 „Zpočátku jsme vůbec nevěděli, k čemu nás cvičí“: Vyučováním techniky a metod jednotek operujících v hloubi nepřátelského území byl pověřen Moše Rubin ze Sajeret Matkalu. Kromě cvičení ve střelbě a orientaci se účastníci rovněž učili techniku zvanou „tanec“, která měla zmenšit velikost vlastní siluety při vstupu do domu, a snížit tak riziko, že vojáka trefí střelba zevnitř. Účastníci nacvičovali i operační jízdu v nejrůznějších automobilech, včetně těch, které běžně používali obyvatelé Pásma Gazy, nebo procházky o samotě v převleku za Araba po pásmu s cílem „pouze zvýšit vlastní sebedůvěru, že nás nikdo nepozná,“ jak řekl Meir Teichner, jeden z prvních „Chameleonů“. Rozhovory s Eldanem, Mošem Rubinem a Meirem Teichnerem, 20. 4. 2016.

140 Chameleoni: O vzniku jednotky Chameleon/Granátníci existuje řada protichůdných historek. Je nicméně jisté, že jí v určitém stadiu velel Dagan a podporoval ji Arik Šaron. Rozhovory s Daganem, 29. 5. 2013, a Rubinem, Teichnerem, Eldanem a Danim Perlem, 20. 4. 2016.

140 „Využívali jsme hlavní slabiny teroristických buněk“: Rozhovor s Daganem, 29. 5. 2013.

141 „Báli se nás“: Rozhovory s „Netou“, červenec 2013, a „Kostkou“, březen 2004.

141 V průběhu rozfázované operace, která měla zvýšit důvěryhodnost Izraelců: Rozhovory s Rubinem, Teichnerem a Eldanem, 20. 4. 2016.

142 Po dni čekání se teroristé objevili: Rozhovor s Daganem, 19. 6. 2013.

143 Zastavil je improvizovaný zátaras: „Suddenly There Was an Explosion in the Car“, Jediot achronot, 3. 1. 1972.

143 „Dospěli jsme k závěru, že takhle už to dál nejde“: Rozhovor s Daganem, 19. 6. 2013.

143 „Tento čin se nedá označit za nic jiného než etnickou čistku“: Rozhovor s Gazitem, 12. 9. 2016.

144 Dagan předstíral, že je mrtvý: Rozhovor s Daganem, 19. 6. 2013.

144 Měsíc po vraždě Arojových: Rozhovory s Daganem, 19. 6. 2013, a Šaronem, květen 2003. Diplom o udělení Vyznamenání za statečnost kapitánovi Meiru Hubermanovi (původní příjmení Dagana) náčelníkem generálního štábu generálplukovníkem Davidem Elazarem, duben 1973.

145 O účinnosti Daganových metod: Gazit, Blázni v pasti, s. 61–63. Rozhovory s Daganem a Perim. Dopis od Davida Ronena deníku Ha‘arec, říjen 2002. Archivní materiál shrnující operace Granátníků ukázala autorovi „Emilia“.

146 Pundak to vyprávěl veliteli Jižního velitelství Šaronovi: Rozhovor s Pundakem, 6. 6. 2017. Po Pundakově smrti v srpnu 2017 a zveřejnění toho, co mi o tomto dokumentu řekl, reagoval jménem rodiny Šaronův syn Gilad: „Je to snůška lží a fantazírování muže, jehož hlavním úspěchem byl jen pokročilý věk, jehož se dožil“ (zpráva přes WhatsApp od Gilada Šarona, 30. 8. 2017).

146 Stříleli lidi i potom, co se vzdali: Dvanáctého srpna 1997 jeden z Daganových bojovníků jménem Daniel Okev vzal na cestě Negevskou pouští do kasina v Tabě hned za egyptskými hranicemi na Sinaji dva mladé britské stopaře, Jeffreyho Maxe Huntera a Charlotte Gibbovou. Cestou vyndal devítimilimetrovou pistoli a vystřelil na ně. Hunter byl na místě mrtev, Gibbová byla zraněná, ale předstírala, že je mrtvá. Okev před soudem tvrdil, že to udělal proto, „že slyšel cizí jazyk a najednou měl pocit, že je v mercedesu (ty používali Granátníci) v Gaze převlečený za Araba“. Byl odsouzen k dvaceti letům vězení. Soud zamítl žádost obžaloby o doživotní trest, protože uznal, že v době vraždy byl Okev „ve stavu hlubokého pomatení smyslů“. Po třinácti letech byl podmínečně propuštěn. Zabíjení v jednotce potvrdil i další granátník Jean Elraz: „Já sám jsem zabil více než dvacet lidí“, napsal z vězení, kam se dostal za vraždu hlídače zbrojnice v kibucu v březnu 2001, krádež zbraní a jejich prodej teroristům. Anat Talširová a Igal Sarna, „I Love to Put On a Costume“, Jediot achronot, 24. 10. 1997. Rozhovor s Jean-Pierrem Elrazem, leden 1993. Dopisy od vězněného Elraze, srpen 2002. Ronen Bergman a čtyři další novináři, „Killer“, Jediot achronot, 6. 9. 2002.

146 Dagan to potvrdil, ale dodal, že to bylo oprávněné: Rozhovor s Daganem, 19. 6. 2013.

146 „A co bych měl podle vás dělat?“: Rozhovor se Šmuelem Pazem, 31. 3. 2017.

KAPITOLA DEVÁTÁ

148 Ve 23:07 dostala kontrolní věž v Římě vzkaz: Oznámení ministra dopravy o únosu letadla El Al v Knesetu, 312. zasedání, 23. 7. 1968.

148 Únos letu 426: Rozhovor s Ejtanem Haberem, 21. 6. 2009. Bergman, Rozhodně nezbytné: Tajná válka Izraele za jeho válečné zajatce a pohřešované, s. 28–29 (hebrejsky).

149 Svět nabízí mnohem větší prostor: Jaari, Boj proti terorismu, s. 242. Merari a Elad, Mezinárodní rozměr palestinského terorismu, s. 29–41 (hebrejsky).

149 Odstartoval z Los Angeles do Tel Avivu let 840 společnosti TWA: „Letadla El Al nereagují: Únos letounu do Alžírska“, webová stránka izraelského letectva.

150 Protože se tam narodila: Leila Khaled: Hijacker, dokumentární film o Lejle Chálidové z roku 2006, režie Lina Makboul.

150 Smrtelně zranili druhého pilota: Joram Peres byl pilot ve výcviku El Al. Byl při útoku vážně zraněn a odvezen do nemocnice, kde o šest týdnů později zemřel. Dopis od Peresovy sestry Tami Inbarové autorovi, 5. 12. 2008.

150 Chálidová se stala symbolem této doby: Guardian, 26. 1. 2001. Merari a Elad, Mezinárodní rozměr palestinského terorismu, s. 95 (hebrejsky).

150 Se strojem prudce klesl: Rozhovor s Urim Bar-Levem, 19. 6. 2017.

151 V tentýž den unesla letadla společností Pan Am, Swissair a TWA: Už před touto efektní operací Habaš otevřeně přiznával, že cílem jeho akcí je zatáhnout do věci arabské státy. „To přesně chceme. Tyhle akce mají omezit vyhlídky na mírové řešení, s kterým se nehodláme smířit.“ Jerusalem Post, 10.  6. 1969, citováno v: Merari a Elad, Mezinárodní rozměr palestinského terorismu, s. 28 (hebrejsky).

151 Na Arafátovy lidi podnikly brutální razii: Sýrie poslala na pomoc Palestincům vojáky, ale Izrael na americkou žádost stáhl jednotky od hranic a prohlásil, že jestli Damašek svou obrněnou kolonu neodvolá, bude to považovat za napadení. Syřané se stáhli a Husajn znovu zcela ovládl Jordánsko. Podrobnosti o těchto událostech okolo Černého září, viz Sayigh, Armed Struggle, s. 261–281. Rozhovor se Šlomem Gazitem, 29. 11. 2016.

152 Černé září je jen další odnoží stále se rozvíjejícího Fatahu: „Protokol z porady premiérky Meirové s ředitelem Mosadu Zamirem“, 5. 1. 1972 (autorovi předložil „Paul“). Abu Ijád o mnoho let později ve svých pamětech přiznal, že Černé září bylo skutečně součástí OOP. Abú Ijád, citován v: Merari a Elad, Mezinárodní rozměr palestinského terorismu, s. 33 (hebrejsky).

152 Chalaf předefinoval nepřátele palestinského lidu: Abú Ijád v rozhovoru pro Jeune Afrique, 19. 10. 1971. Sayigh, Armed Struggle, s. 309.

152 Meir Dagan a členové jednotky Chameleon navrhovali: Rozhovor s Daganem, 29. 5. 2013.

152 Palestinci dosáhli svého hlavního strategického cíle: Sayigh, Armed Struggle, s. 308, pozn. 207.

152 Mnozí z oněch revolucionářů také brzy začali palestinskou kauzu podporovat: Ibidem, s. 309, pozn. 210.

153 Tři příslušníci Japonské rudé armády: Vůdkyně Japonské Rudé armády Fusako Šigenobu, která poslala svého manžela na sebevražednou misi, uvedla: „Vzhledem k mým organizačním povinnostem i k tomu, že jsem byla jeho manželka, jsem byla poslední, kdo se s komandem sešel, než nastoupilo do letadla, které je dopravilo do Lodu.“ Farrell, Blood and Rage, s. 138.

153 Tři Japonci vyndali ze zavazadel kalašnikovy: New York Times, 1. 6. 1972. Rozhovor s Ejlamem, očitým svědkem událostí na letišti, 2. 12. 2009.

153 Kvílení sanitek bylo v ulicích Tel Avivu slyšet celé hodiny: Jeden z Japonců, Kózó Okamoto, k vlastní lítosti přežil. Při výslechu odmítl mluvit a na rozdíl od podezřelých arabských teroristů nebyl mučen. Souhlasil, že promluví, až potom, co mu jeden izraelský generál slíbil, že jestli bude spolupracovat, dá mu pistoli, aby mohl spáchat sebevraždu. Tento generál, Rechavam Zeevi, svůj slib nesplnil. Steinhoff, nepublikovaný rukopis, s. 55; zmíněno v: Blood and Rage, s. 141.

153 Obhajoval masakr poutníků: New York Times, 4. 6. 1972.

153 Premiér Levi Eškol nařídil trestnou operaci: Operace Dar (Tšura), webová stránka izraelského letectva, http://iaf.org.il/4694-32941-HE/IAF.aspx.

154 De Gaulle zpřísnil embargo na vývoz zbraní: Henry Tanner, „France Pledges to Aid Lebanon If Her Existence Is Threatened“, New York Times, 15. 1. 1969.

154 Přišly i další neúspěchy: Rozhovory s Hararim, 23. 3. 2014, Kleinem, 28. 5. 2014, a „Černochem“, listopad 2015.

154 „Haddád se v Bejrútu choval jako zámecký pán“: Rozhovory s Cvim Aharonim, červenec 1998, Amramem Aharonim, 14. 5. 2016, a „Darrenem“, září 2014.

154 „Jenže Haddád…“: Rozhovor s Hararim, 10. 3. 2014.

154 Izraelský agent v Libanonu vypátral vilu George Habaše: Rozhovor s Clovisem Francisem, únor 2005.

155 Operaci Bílá poušť: Rozhovor s Hararim, 23. 3. 2014.

155 Všechno bylo připravené: Harari získal Zamirův souhlas s nácvikem operace v reálném čase během ceremoniálu; měl se dostat do bytu, kde se mělo střílet, simulovat střelbu a utéct – to vše, aby ukázal premiérce, co všechno Caesarea dokáže. Všechno šlo perfektně, jen s tou výjimkou, že agent Mosadu, který měl Arafáta „zabít“, neměl zbraň, a tak nemohl dělat víc než na Arafátovu hlavu namířit prst.

155 Ty měly „hned dvě jasné výhody“: Rozhovor s Kfirem, 9. 6. 2011.

155 Izraelcům se skutečně povedlo zmrzačit bombami pár ozbrojenců: Například mluvčí OOP Bassám Abú Šaríf utrpěl zranění v obličeji a přišel o několik prstů, když otevřel výtisk pamětí Che Guevary. Merari a Elad, Mezinárodní rozměr palestinského terorismu, s. 119; Bechor, Lexikon OOP, s. 25.

156 Obviňovali zpravodajské služby: Mosad se tehdy při jedné příležitosti rozhodl provést v Bejrútu přímou akci. Na jeho seznam se dostal další mluvčí LFOP, známý spisovatel a básník jménem Ghassán Kanafání, poté, co byl rozpoznán na fotografii s ozbrojenci Japonské Rudé armády krátce před nástupem do akce. Osmého července 1972, šest týdnů po masakru v Lodu, nasedl Kanafání se svou sedmnáctiletou neteří Lamís Nadžímovou do svého Austinu 1100, a když otočil klíčkem v zapalování, vyletěl do vzduchu. To, že Mosad zabil nevinnou mladou dívku, jejímž jediným prohřeškem bylo, že nastoupila do nesprávného auta s nesprávným mužem, nebylo nikdy předmětem debaty ani vyšetřování. Rozhovory s Hararim, 23. 3. 2014, a „Etanem“, červenec 2014.

156 Aby Harari tohoto cíle dosáhl: Rozhovory s Hararim, 23. 3. 2014, a „Kurtzem“, říjen 2005.

157 Na jedné tajné schůzi Výboru Knesetu pro zahraniční otázky a obranu: Výbor Knesetu pro zahraniční otázky a obranu, 9. 10. 1972 (autorův archiv, od „Paula“).

157 „,Země pak bude žít v míru po čtyřicet let‘“: Citát, na nějž si v listopadu 2012 vzpomněl „Hořká čokoláda“, který byl členem Caesareje v sedmdesátých letech.

157 Jádro Bajonetu: Rozhovor se Šaulem“, červen 2017.

157 „Tohle všechno není jednoduché. Není to zkrátka naše země.“: Výbor Knesetu pro zahraniční otázky a obranu, 9. 10. 1972, s. 10.

157 „Postoj premiérky jsme respektovali“: Zamir, S otevřenýma očima, 67 (hebrejsky).

158 Jde o rychlý pohyb z klidového stavu do palebné pozice: Beckermanovu instinktivní střelbu používají i tajní agenti Šin Bet v letadlech El Al. Střelnice je postavena jako bludiště a rozdělena na různé místnosti a schodiště s výklenky a skulinami, kde jsou schovaní nepřátelé z lepenky. Bludiště má strop z tvrzeného skla, kterým mohou frekventanty pozorovat instruktoři a dávat jim rozkazy megafonem. Bludiště jsou vybudována tak, aby frekventanti kursu mohli střílet všemi směry ostrou municí, a každou střelu zachycují senzory a kamery. Autorova návštěva na střelnici Šin Bet, květen 2005.

158 Nováčci potřebovali výcvik ještě v jednom oboru – v líčení: Rozhovor s Jarinem Šachafem, 22. 1. 2013. V nejvypjatější době boje proti terorismu (v polovině roku 1972) Harari Caesareu přejmenoval na Masadu podle pevnosti na vrcholku hory v Judské poušti s výhledem na Mrtvé moře. V prvním století našeho letopočtu se tam uchýlili poslední židovští povstalci proti Říši římské a odráželi útoky Římských legií, které je obléhaly. Nakonec i se svými ženami a dětmi spáchali sebevraždu, než aby se vzdali a upadli do otroctví. Masada je symbolem hrdinství, jenž je důležitou součástí izraelského étosu nezávislosti, a znamená připravenost obětovat se – „Masada už nikdy nepadne“. V průběhu doby se název jednotky změnil ještě několikrát. Aby nedošlo ke zmatku, v celé knize se používá jméno Caesarea.

158 Přijelo osm členů Černého září do výcvikového tábora: Sayigh, Armed Struggle, s. 309.

158 Byli vybráni z nejrůznějších důvodů: Osobní detaily o ozbrojencích Černého září jsou převzaty z vynikajícího vylíčení mnichovského útoku v článku Šaje Fogelmana, „Back to the Black September“, Haaretz Weekly Magazine, 31. 8. 2012.

159 Palestinský agent s krycím jménem Lucifer: Rozhovor s „Etanem“, červenec 2014.

160 Tak jako ve všech ostatních případech v době, kdy byla v úřadě: Goldstein, Golda: Životopis, s. 525 (hebrejsky).

160 „Tehdy mě nechali normálně pracovat“: Rozhovor s Viktorem Kohenem, 27. 5. 2015.

161 Na Zamira celý výjev hluboce zapůsobil: Zamir, S otevřenýma očima, s. 69.

161 Kohen si vzal megafon: Rozhovor s Viktorem Kohenem, 27. 5. 2015.

162 Jak jeden z německých pilotů volá o pomoc: Zasedání bezpečnostního kabinetu, 6. 9. 1972 (autorův archiv, od „Paula“).

162 „Na vrchol hory, který je vidět ze všech koutů zeměkoule“: As-Sajjid, 13. 9. 1972, citován v: Merari a Elad, Mezinárodní rozměr palestinského terorismu, s. 35.

162 Meirová rovněž nařídila letecké bombardování: Tajná příloha rozhodnutí kabinetu po mnichovském útoku, Michael Arnon ministrovi obrany, 11. 9. 1972 (autorův archiv, od „Paula“). Palestinci tvrdili, že při těchto útocích bylo zabito dvě stě civilistů, včetně žen a dětí. Izrael to popřel. Fogelman, Haaretz Weekly Magazine, 21. 8. 2012.

163 „Německá ostuda je nezměrná“: Zasedání bezpečnostního kabinetu, 6. 9. 1972, s. 5 (autorův archiv, od „Paula“).

163 Na tajné schůzi výboru Knesetu: Zasedání Výboru Knesetu pro zahraniční otázky a obranu, protokol č. 243, 3. 11. 1972 (autorův archiv, od „Paula“).

163 Meirová byla terčem ostré kritiky, že zpravodajské organizace… nezjistily: Zasedání Výboru Knesetu pro zahraniční otázky a obranu, protokol č. 243, 3. 11. 1972 (autorův archiv, od „Paula“).

KAPITOLA DESÁTÁ

164 „Krásná Sára“: Rozhovor s „Černochem“, listopad 2015. Příběh s podobnými detaily se objevuje i v: Klein, Striking Back, s. 117–118.

164 Strávil večer u své přítelkyně: Dopis životopisce Janet Venn-Brownové Petera Manninga autorovi, 20. 10. 2015. Rozhovor s Peterem Manningem, 24. 12. 2015.

165 Rovněž ho podezříval: Přestože byl útok zmařen (gramofon s nastraženými výbušninami v letadle vybuchl za letu, ale pilotovi se podařilo bezpečně přistát) a oba palestinští teroristé, kteří přesvědčili dva evropské turisty, aby gramofon vzali s sebou na palubu, byli dopadeni a souzeni, premiérka Golda Meirová si byla jistá, že Italové podlehnou tlaku a propustí je. „Italové sedí a celí se třesou,“ prohlásila. Brzy nato jí dal vývoj za pravdu – italská vláda je na nátlak OOP osvobodila. Zápis ze schůze kabinetu, 5. 11. 1972 (autorův archiv, od „Paula“).

165 Ani jeden z nich nebyl dopaden: Mosad hned od svého vzniku vzbuzoval celosvětový zájem a panovala zdánlivě neuhasitelná žízeň po příbězích o jeho akcích. Filmy, knihy i televizní dramata, která o něm údajně nabízejí podrobnosti, patří běžně k nejpopulárnějším. Zdá se, že zejména jeden příběh dlouhodobě fascinuje veřejnost – o příkazu Goldy Meirové najít a zavraždit palestinské teroristy v Evropě začátkem sedmdesátých let. Snad nejzdařileji ho líčí celovečerní film Stevena Spielberga z roku 2005 Mnichov s Ericem Banou a Danielem Craigem, který byl nominován na pět Oscarů. Souvislost filmu s realitou je však nevalná, stejně jako většiny dalších ztvárnění operací, která postrádají reference a poznámky (s výjimkou skvělého vylíčení v knize Aharona Kleina Striking Back). Film vy-

chází z knihy George Jonase, který se údajně opíral o vyprávění jistého Juvala Aviva, domnělého hlavního atentátníka skupiny. Panují však značné pochybnosti, zda je Aviv skutečně bývalým agentem Mosadu. Dokonce i krycí jméno celé operace, jež se v nejrůznějších publikacích uvádí („Boží hněv“), je nesprávné, tvrdí ti, kdo se jí skutečně zúčastnili a hovořili o ní s autorem této knihy i s Kleinem. Rozhovory s Juvalem Avivem, prosinec 1995 a 6. 11. 2005. Dopis Aviva autorovi ze 7. 11. 2005 o jeho kontaktech se Spielbergem a DreamWorks. Většinu informací Juvala Aviva rozebírá článek Ronena Bergmana, „Living in a Movie“, Jediot achronot,

2. 12. 2005. Spielberg v reakci uvedl, že film vychází z nejlepších veřejně dostupných informací. Ofer Šelach, „Save Munich“, Jediot achronot,

17.  2. 2006. Další podrobnosti se objevily v článku Chrise Thompsona,

„Secret Agent Schmuck“, Village Voice, 16. 10. 2007.

165 „Ti, kdo ublíží Židům“: Jediot achronot, 6. 3. 1973.

165 Tato změna politiky měla významný dopad na operace Caesareje: Rozhovory s Hararim, 10. 3. 2014, Kleinem, 6. 10. 2014, Kurtzem, říjen 2005, a „Černochem“, listopad 2015.

166 V Evropě bylo zkrátka mnohem jednodušší někoho zabít: Rozhovor se

„Salvadorem“, květen 2012.

166 Stal se legitimním terčem každý, koho Mosad podezříval… z členství v OOP: Ředitel Mosadu Zamir později tvrdil, že důvodem atentátů nebyla touha po pomstě, ale snaha zabránit teroristickým útokům v budoucnu. Zamirovi podřízení však říkají něco jiného. Většina z nich výslovně uvedla, že se do operace pustili výhradně s myšlenkou pomstít se. Jeden z nich suše poznamenal: „Bylo třeba jasně ukázat, že každý, kdo zabíjí Židy, se stává legitimním terčem útoku.“ Také ředitelé Mosadu po Zamirovi, Nachum Admoni a Meir Dagan, řekli, že pomsta byla jedním z důvodů cílených atentátů v sedmdesátých letech. Rozhovory s „Černochem“, červen 2015, Nachumem Admonim, 29. 5. 2011, a Daganem, 29. 5. 2013. Rozhovor s Cvim Zamirem v: Josi Melman, „Golda Gave No Order“, Ha‘arec, 17. 2. 2006.

166 „Chtěli jsme dosáhnout zvučného účinku“: Rozhovory s „Černochem“, listopad 2015, a Hararim, 11. 4. 2014.

167 „Ta slova v nás vzbudila hrdost“: Rozhovor s „Kurtzem“, říjen 2005.

167 Vůdcem zásahových týmů: Existují rozporuplné indicie, zda byl Meiri vůbec oficiálně jmenován velitelem Bajonetu, jak tvrdí on sám i některé zdroje Mosadu; Harari říká, že byl spíš jen terénním velitelem některých operací týmu. V průběhu let se mezi oběma muži vyskytly určité názorové rozdíly a neshody. Rozhovory s „Šaulem“, červen 2017, Nechemjou Meirim, 12. 6. 2012, a Hararim, 10. 3. 2014.

167 Bylo mu dvanáct: Rozhovory s Nechemjou Meirim, 12. 6. 2012, a Haberem, 21. 6. 2009. Nahrávka rozhovoru mezi Nechemjou Meirim s novinářem Ejtanem Haberem (autorův archiv, od Mošeho Meiriho).

167 „S nožem v zubech“: Rozhovor s „Šaulem“, červen 2017.

168 „K budování vraždící mašinérie“: Rozhovor s Haberem, 21. 6. 2009.

168 „V noci se mi zdá o mé rodině“: Rozhovor s Nechemjou Meirim, 12. 6. 2012.

168 Meiri byl jedním z obou mužů, kteří v Římě zastřelili Zuwejtira: Když Harari v roce 1980 odstoupil z funkce velitele Caesareje, jednotka mu dala na rozloučenou speciální dárek – pistoli od firmy Beretta, s níž Meiri zastřelil Zuwejtira, na zarámované desce s věnováním jeho agentů. Harari ji vystavoval na dobře viditelné polici ve svém obýváku.

168 Mosad mu připisoval plán: Aharon Klein, Striking Back, s. 130–131.

168 Pozvala k sobě domů Harariho: Rozhovor s Hararim, 10. 3. 2014.

169 Včetně ministra pro náboženské otázky Zeracha Varhaftiga: Konečný souhlas k útoku na Hamšarího byl vydán, když Černé září devětadvacátého listopadu uneslo letoun Lufthansy na trase z Bejrútu do Frankfurtu. Němci okamžitě propustili tři teroristy z mnichovské olympiády, kteří byli ještě ve vězení, a pak je dopravili do Libye, kde se teroristům dostalo královského uvítání. Okolnosti únosu vzbuzovaly podezření, že akce byla s Němci koordinována jako záminka k osvobození vrahů sportovců. Hněv v Izraeli sílil. Ministry zejména rozčílilo prohlášení mluvčího německé vlády, že „Německo blízkovýchodní konflikt nevyvolalo“. Ministr Varhaftig prohlásil:

„Zavraždění šesti milionů Židů ale na blízkovýchodní konflikt vliv mělo.“ Varhaftig zašel na schůzi kabinetu za Meirovou a žádal ji, aby schválila více cílů atentátů. Rozhovor s „Tobleronem“, leden 2014. „Germany’s Secret Contacts with Palestinian Terrorists“, Der Spiegel, 28. 8. 2012.

169 Vnikl do bytu Hamšarího: V době , kdy ještě neexistovaly miniaturní komunikační přístroje, které by nehlučné varovaly před nebezpečím zvenku, vynalezl Cvi Malchin malou krabičku, která se dala zavěsit na pásek a vibrovala, když se do ní vyslal signál na určité vlnové délce. Vlastně to byl takový první pager – pípátko.

169 Hamšarího „skoro rozřízly napůl“: Rozhovor s „Kurtzem“, říjen 2005. Den po vraždě Hamšarího volal nějaký anonym Anki Špicerové, vdově po trenérovi šermu Andrem Špicerovi, který byl mezi mnichovskými oběťmi.

„Poslechněte si zprávy v deset,“ řekl volající. „Je to za Andreho.“ Rozhovor s Anki Špicerovou, 22. 2. 2012. Klein, Striking Back, s. 129–133.

169 „V Caesareji nebyli žádní zabijáci od přírody“: Rozhovor s Hararim, 10. 3. 2014.

170 Šéf Mosadu Zamir také věděl, že pro jeho bojovníky je důležitá podpora Goldy Meirové: Z vyprávění ředitele Cviho Zamira pro oddělení historie Mosadu; citováno i v: Zamir, S otevřenýma očima, s. 76–80.

170 „Sedím proti nim… a nepřestávám žasnout nad jejich odvahou“: Výbor Knesetu pro zahraniční otázky a obranu, zápis ze schůze 3. 11., 1972 (autorův archiv, od „Paula“).

170 „Někdy jsme netušili, proč některé Araby zabíjíme“: Rozhovor s „Černochem“, červen 2015.

170 „Šlo o tragickou chybu“: Rozhovor s „Jiftachem“, 22. 5. 2011.

170 Trvali na tom, že Zuwejtir byl mírumilovný intelektuál: Palestinské tvrzení do jisté míry překvapivě potvrdil rozhovor Meirova poradce pro boj proti terorismu Aharona Jariva pro BBC z roku 1993. Poprvé přiznal, že

Mosad za vraždami stál, a nepotvrdil tvrzení Mosadu o Zuwejtirovi, když řekl: „Určité napojení na terorismus měl, ale ne po operační stránce.“ Podobné pochybnosti vyjádřil i Aharon Klein v knize Striking Back, s. 119.

170 Jiným lidem to ale bylo lhostejné: Rozhovor se „Selektem“, duben 2011.

171 Problém tohoto přístupu tkvěl v tom: Bylo jasné, že během prvních měsíců atentátů Mosadu v Evropě to s Palestinci ani nehnulo a dál své teroristické akce v Evropě i jinde stupňovali. Prováděli útoky na kanceláře El Al, posílali výbušné zásilky a přepadali izraelské představitele. Vrcholem jejích operací bylo obsazení izraelského velvyslanectví v Bangkoku a zajetí jeho zaměstnanců. Merari a Elad, Mezinárodní rozměr palestinského terorismu, s. 17 (hebrejsky).

171 Nejvyšší vedení OOP nepoškodily: Fatah také bojoval proti Mosadu a v lednu 1973 se mu podařilo přetáhnout na svou stranu dva palestinské agenty, které řídila Křižovatka. Jeden pak na schůzce se svým řídicím důstojníkem Cadokem Ofirem vytáhl pistoli, vystřelil na něj a zranil ho; a druhý svého důstojníka Barucha Kohena zabil při setkání v Madridu. Tyto incidenty jen přesvědčily Izrael o nutnosti cílené atentáty vystupňovat. Rozhovory s Gideonem Ezrou, 4. 2. 1999, Sitonem, 9. 5. 2012, a Alferem, 18.  5. 2015. Klein, Striking Back, s. 142–147.

171 Tři dny po zprávě, v níž žádal o schůzku: Rozhovor s Francisem, únor 2005.

172 Vybudovala totožnost: Jael prošla krátkým výcvikovým kursem Šabtaje Teveta, zkušeného novináře deníku Ha’arec, autora životopisu Ben-Guriona a přítele Harariho. Tevet ji naučil, jak žije a pracuje spisovatel.

173 S kabelkou s ukrytým fotoaparátem: Složka Caesareje s informacemi shromážděnými před operací Jaro mládí, včetně fotografií, jež pořídila Jael v Bejrútu, se nachází v autorově archivu (získáno od „Gustava“).

173 „Důležitý byl každý detail“: Mass, Jael, bojovnice Mosadu v Bejrútu, s. 66 (hebrejsky) (necenzurovaný rukopis v autorově archivu, získáno od „Maurice“).

173 Romi s Hararim tak dospěli k nevyhnutelnému závěru: Rozhovor s Hararim, 23. 3. 2014. Klein, Striking Back, s. 157–161.

174 Sajeret Matkal vznikl koncem padesátých let: Avraham Dar náčelníkovi generálního štábu, řediteli Amanu a veliteli Jednotky 131, „Příprava na zřízení tajné jednotky Mistaarvim“, 2. 10. 1955 (autorův archiv, od Avrahama Dara).

174 Instalovala vyspělé odposlouchávací a sledovací zařízení: Odposlouchávací zařízení fungovalo dlouho díky jaderným bateriím, které dodal židovský americký vědec Zalman Shapiro, majitel firmy NUMAC v Pensylvánii. Rozhovory s Amitem, 6. 6. 2005, a Amiramem Levinem, 16. 7. 2017. Ronen Bergman, „The Nuclear Batteries and the Secret Listening Devices“, Jediot achronot, 6. 6. 2017.

174 Usiloval o to, aby jednotka hrála v armádních operacích větší roli: Barak měl pravdu, když tak vehementně požadoval začlenění do operací armády. Jednotka Sajeret Matkal se časem stala synonymem dokonalosti, odhodlání a originality. Veteráni jednotky po svém odchodu obsazovali nejvyšší armádní funkce a stávali se součástí izraelské elity. Ehud Barak, který byl později náčelníkem generálního štábu armády, vstoupil do politiky a stal se ministrem obrany i premiérem. Uzi Dajan byl zástupcem náčelníka generálního štábu a jako civilista pak šéfem Národní bezpečnostní rady. Dany Jatom se stal ředitelem Mosadu, Šaul Mofaz náčelníkem generálního štábu a ministrem obrany, Moše Jaalon náčelníkem hlavního štábu a vicepremiérem za Binjamina Netanjahua, dalšího veterána Sajeret Matkalu. Ze zprávy, kterou zkompiloval deník Jediot achronot koncem roku 2012, vyplynulo, že střediska hospodářské, společenské, bezpečnostní a politické moci v Izraeli řídí do značné míry bývalí vojáci jednotky Sajeret Matkal, která přitom není o moc větší než obyčejný prapor.

174 „Barakovi se na tváři rozhostil spokojený výraz“: Becer, Tajný voják, s. 143 (hebrejsky).

175 Elazar se usmál a dal Barakovi zelenou: Rozhovory s Amnonem Biranem, 5. 6. 2011, a Barakem, 24. 11. 2013.

175 Plán operace Jaro mládí: Nebylo to poprvé, co izraelská armáda zasahovala proti cílům OOP v Libanonu, ale do té doby nikdy v tak velkém měřítku, kdy bylo třeba kombinovaných sil, včetně Mosadu. Informace o předchozích útocích v Libanonu (operace Bardas), viz Nadel, Kdo si troufá, vyhraje, s. 198–235 (hebrejsky). Plánování Jara mládí, viz Becer, Tajný voják, s. 109–114 (hebrejsky). Operační oddělení, Jaro mládí, 9. 4. 1973, MODA 580-75-401. Rozhovor s Barakem, 1. 7. 2013.

175 Byl to složitý úkol, který vyžadoval koordinaci a zapojení různých jednotek: Přistání a jízda autem se nacvičovaly na pláži u nové luxusní čtvrti Ramat Aviv v severním Tel Avivu, kde stály rozestavěné kostry vysokopodlažních domů a trochu se podobaly luxusním budovám, v nichž bydlely cíle útoku. Rozhovory s Šakedem, 1. 5. 2013, a Barakem, 13. 1. 2012.

176 Jael a Model dál shromažďovali informace: Harari se rozhodl, že neřekne Jael žádné podrobnosti operace ani kdy k ní dojde. „Možnost, třebaže mizivá, že by Jael byla odhalena, aniž bychom se o tom dozvěděli, a byla by donucena vypovědět, co ví, by byla ohrozila naše síly,“ řekl mi. Mosad, zpravodajský souhrn k operaci Jaro mládí, 6. 4. 1973 (autorův archiv, od „Gustava“). Rozhovor s Amnonem Biranem, 5. 6. 2011.

176 Šaked se rozhněvaně obrátil na Zamira: Rekonstrukce schůzky z rozhovorů s Šakedem, 14. 5. 2013, Hararim, 29. 3. 2014, a Ammonem Biranem, 5. 6. 2011.

177 „Dokud se neujistíte, že už nevstane“: Nejrůznější ručně psané poznámky velitele operace pořízené těsně před odchodem sil, a poznámky k poslednímu brífinku, který poskytl brigádní generál Imanuel Šaked 4. 4. 1973 (autorův archiv, od „Siláka“).

177 „Operací bez možnosti záchrany účastníků“: Rozhovor s Elim Zejrou, 29. 6. 2010.

178 Baraka napadlo, že je nemocný nebo raněný: Rozhovor s Barakem, 24. 11. 2013.

178 „Připomíná mi to Řím“: Rozhovor s Mukim Becerem, 10. 6. 2016.

179 Jedna kulka však zasáhla auto a spustila klakson: Becer, Tajný voják, s. 163.

179 „Další důkaz, že se vždycky vyskytne nějaké překvapení“: Rozhovor Becerem, 10. 6. 2016.

179 „Zastřel ho, Muki“: Hlavní štáb pěchoty a výsadkářů, operační zpráva o operaci Jaro mládí, 11. 5. 1973 (autorův archiv, od „Siláka“). Amnon Biran, „Jaro elitních sil“, Mabat malam, duben 2011 (hebrejsky). Rozhovory s Barakem, 24. 11. 2013, „Hořkou čokoládou“, listopad 2012, „Černochem“, leden 2013, a Aviramem Halevim, 12. 10. 2010. Becer, Tajný voják, s. 164–166.

180 Presler si myslel, že ho jeho zachránce opustil: Rozhovor s Jigalem Preslerem, 6. 6. 2017.

180 „Nejtěžší moment… jsem nezažil v průběhu toho boje“: Rozhovor s Amnonem Lipkinem-Šachakem, 26. 5. 2011. Klein, Striking Back, s. 168–169.

180 Našli tam agenta Caesareje s vozem: Rozhovor s Lipkinem-Šachakem, 3. 4. 2012.

181 Dva výsadkáři se neudrželi: Rozhovor se „Sindibádem“, říjen 2013.

181 Když se probudila, překvapilo ji, že manžel vedle ní…: Rozhovor s Barakem, 24. 11. 2013.

181 Jael napsala svému řídicímu důstojníkovi dopis: Kopie dopisu v autorově archivu, získáno od „Midburna“.

181 „Když letadlo odstartovalo… s úlevou jsem se opřela“: Mass, Jael, bojovnice Mosadu v Bejrútu (necenzurovaný rukopis v autorově archivu, získáno od „Maurice“), s. 117 (hebrejsky).

182 Těsně před útokem odešel z cílového bytu: On a jeho spolupracovník Tawfíq Tiráwí byli zrovna na návštěvě u tří teroristů, kteří se zúčastnili mnichovského masakru a pak je Němci propustili z vězení. Tiráwí vzpomíná, že asi v jednu hodinu v noci zaslechli střelbu a dovnitř vrazil jeden z osobních strážců a zařval, „Al-Mosad, al-Mosad, jsou tady!“. Rozhovor s Tawfíkem Tiráwím, červen 2002.

182 Detaily o buňkách OOP na obsazených územích: I další dokumenty poukazovaly na spojení OOP s levicovými organizacemi v Evropě, a posilovaly tak postavení Mosadu jako orgánu, který mohl být užitečný západním zemím v jejich boji proti místnímu terorismu, stejně jako izraelské tvrzení, že tento jev může vymýtit pouze spolupráce. Rozhovory se Šimšonem Jicchakim, 2. 9. 2015, a Reuvenem Chazakem, 1. 2. 1999. Sayigh, Armed Struggle, s. 311.

182 Nevěnoval v Izraeli nikdo pozornost: Pár dní po operaci brigádní generál Šaked požadoval, aby Mosad tohoto agenta Caesareje vyhodil, a když odmítl, pobízel náčelníka generálního štávu Elazara, aby o rozkaz k této výpovědi požádal premiéra, ale „v euforické náladě po operaci mě nikdo neposlouchal“. Rozhovor s Šakedem, 1. 5. 2013.

182 Libanon operace šokovala: Citováno v Ha‘arecu, 12. 3. 1973.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

183 Teprve potom ho zastřelili: Mosad měl podezření, že Kubajsí plánuje pokus o atentát na Goldu Meirovou pomocí bomby v automobilu, který by vybuchl ve chvíli, až bude na návštěvě New Yorku projíždět kolem její konvoj. Kubajsí přijel do Paříže v únoru a ubytoval se v malém hotelu poblíž Place de la Madeleine. Brzy začal chodit do barů, kde se scházeli mladí Arabové. Nechemja Meiri měl pocit, že je příliš starý, než aby se mezi ně vmísil, a tak udělal velmi nezvyklý krok – poslal svého syna Mošeho, aby na Kubajsího dohlížel. Chlapec sice neměl žádný oficiální výcvik, ale podle Mošeho byl Nechemja přesvědčen, že syn zdědil jeho geny. „A tak jsem chodil do toho baru, kde jsem si vždycky dal něco k pití a zapředl hovor s některým z Arabů. Měl jsem tašku se skrytým fotoaparátem, a když jsem tam seděl, fotil jsem lidi v baru,“ uvedl Moše. Podle těchto fotek i další dokumentace pořízené jinými sledovacími týmy Mosad zjišťoval, kdy se Kubajsí setkal s členy Fatahu. Rozhovory s Mošem a Nechemjou Meirim, 12. 6. 2012.

183 Jen několik hodin po návratu jednotek Jara mládí: „K naší lítosti nenatahujou brka sami od sebe. Musí se jim pomoct,“ vysvětlil Kurtz, který se zúčastnil zabití Husajna Abdalchéra. Rozhovor s „Kurtzem“, říjen 2005. Klein, Striking Back, s. 137–138.

183 „Vynikající zdroj se skvělým a výlučným přístupem“: Mosad, oddělení dějin, Zpráva o Operaci Pálení žáhy, 1996, s. 17, citováno ve výroční zprávě Amanu z let 1978–1979 (autorův archiv, od „Lexikona“).

184 Carlos tlačítko stiskl: Rozhovor s Hararim, 11. 4. 2014. Líčení, které je v určitých aspektech podobné, lze najít v: Klein, The Master of Operations, s. 17–19. „Two Bomb-Carrying Arabs Injured in Explosion“, JTA, 18. 6. 1973.

184 „Žal“ rovněž hlásil, co dělá šéf operací LFOP v Evropě Muhammad Budia: Rozhovor s Hadarem, 7. 2. 2012.

184 V červnu 1973 „Žal“ hlásil: Rozhovory s Hararim, 12. 2. 2014, „Hořkou čokoládou“, 2. 11. 2012, a Kleinem, 28. 5. 2014.

185 Řada úspěchů Bajonetu vyvolala v celé organizaci euforii: Budiova smrt byla pro Lidovou frontu pro osvobození Palestiny velkou ztrátou. O dva dny později oznámila, že se za Budiu pomstila zavražděním izraelského vojenského atašé ve Washingtonu, plukovníka Josefa „Joe“ Alona, který byl zastřelen prvního července, když přijížděl k svému domu v Marylandu. Okolnosti jeho smrti jsou dodnes záhadou a předmětem řady konspiračních teorií. Nedávno bylo vyšetřování znovu otevřeno, když se objevily důkazy, že byl do věci zapleten Ilich Ramirez Sanchez, neboli Šakal Carlos, anebo o ní přinejmenším věděl. Adam Goldman, „I Wrote to Carlos the Jackal, and an Israeli’s Assassination Case Was Revived“, New York Times, 8. 1. 2017. E-mailová korespondence se Sophií Bonnetovou, režisérkou budoucího dokumentární filmu o „Šakalu Carlosovi“, květen 2017.

185 „Není nic, co by Mosad nedokázal“: Rozhovor s „Kurtzem“, říjen 2005.

185 Podvolil se a šel se přihlásit do náborového střediska Fatahu: Nadia Salti Stephan, „Abu Hassan by Abu Hassan“, Monday Morning, duben 1976.

186 Všechny ve Fatahu „udivoval“: Výzkumné oddělení Amanu, „Teroristická činnost v zahraničí“, 1. 5. 1969 (autorovi ukázal „Lexikon“).

186 Dokumenty zabavené v bejrútském bytě Nadždžára: Rozhovor s Isakim, 2. 9. 2015. Bird, Good Spy, s. 90.

186 Tvrdil, že Saláma se na operaci nepodílel: Bird, Good Spy, s. 133–134. Klein, Striking Back, s. 192.

186 „To, že si Abú Dáwud chtěl… přisvojit všechny zásluhy“: Rozhovor s Isakim, 2. 9. 2015.

186 Saláma byl cílem atentátu: Harariho citoval Jarin Kimor, Sevřené rty, televizní stanice 1, 20. 9. 2014.

187 Muži z Caesareje, kteří Benameneho sledovali: Klein, Striking Back, s. 186–187. Rozhovory s Hararim, 10. 3. 2014, Ilanem Mizrachim, 22. 10. 2014, „Kurtzem“, říjen 2005, a „Hořkou čokoládou“, listopad 2012.

187 Dvou týmů Bajonetu z jiných úkolů jinde v Evropě: Podle jiné verze Benamene nastoupil v Miláně na vlak do Osla a tým Mosadu ho sledoval. Tam podle jednoho člena sledovacího týmu „došlo k omylu, když jsme si ho spletli s jiným cestujícím ve vlaku“. Rozhovor se „Šaulem“, červen 2017.

187 „Jako dva bratři“: Generál Aharon Jariv, rozhovor pro BBC, 23. 11. 1993.

188 Nebyla jediná: Meiri naopak věřil, že onen muž, který žil klidným životem v Lillehammeru, byl opravdu Saláma. Rozhovory s Hararim, 10. 3. 2014, Nechemjou a Mošem Meirim, 12. 6. 2012, a se „Šaulem“, červen 2017.

188 „Sedm agentů pozitivně identifikuje muže“: Rozhovor s Hararim, 23. 3. 2014.

189 Harari řekl organizátorovi Arbelovi, aby auto zaparkoval: Nechali vůz na parkovišti jednoho známého dánského hotelu, kde zůstalo tři roky, než tamějšímu zřízenci došlo, že něco není v pořádku, a vrátil ho firmě, které patřil.

189 Měl Harariho dovést do křesla ředitele Mosadu: Rozhovory s Hararim, 29. 3. 2014, a „Šaulem“, červenec 2011. J. odmítl žádost o rozhovor, kterou mu 20. 3. 2017 tlumočil jeden příbuzný, bývalý velitel izraelského letectva.

189 Marokánec, který dělal číšníka: Bouchiki byl bratr Chica Bouchikiho, spoluzakladatele skupiny Gipsy Kings. Rozhovor s Ulim Weidenbachem, 26. 2. 2017.

189 „Manžel zničehonic upadl“: Moše Zonder, „Byl jsem si jist, že zabijí i mě“, Maariv, 13. 9. 1995.

190 Zamir se snažil katastrofu bagatelizovat: Jarin Kimor, Sevřené rty, První televizní kanál, 20. 9. 2014.

190 Problémy Bajonetu teprve začínaly: Rozhovory se „Šaulem“, červenec 2011, a Hararim, 23. 3. 2014.

190 U letištní přepážky, kde se vracejí vypůjčené automobily, čekala policie: Ve zprávě norské policie se nachází poněkud odlišný popis okolností zadržení Arbela – policie si za něj připisuje zásluhu a nezmiňuje se o tom, že by dostala upozornění sousedky, která si zapsala číslo. Tak či onak, konečný výsledek byl pro Mosad katastrofální. Josi Melman, „Záznamy o neúspěchu v Lillehammeru odhaleny“, Maariv, 2. 7. 2013.

190 „Někdo napíše poctivou zprávu a nikdo si ji ani nepřečte“: Harari v reakci na „Šaulova“ slova řekl: „Až do Lillehammeru jsme netušili, že má (Arbel) klaustrofobii. Při všech předchozích operacích fungoval skvěle.“ Otázka zní, zda to vědět měli. Když Harari tuto otázku dostal, přerušil mě výrazně sarkastickým tónem: „Jsem seriózní člověk, ne? Takže podívejte, řekněme, že jste agent a nacházíte se v Norsku, na konci světa nedaleko Severního pólu, a neumíte místní jazyk ani abecedu. Tím pádem si neumíte přečíst názvy ulic ani vizitky na dveřích bytu či titulky v novinách, které by pro vaši operaci mohly být důležité. Tím chci říct, že moji vycvičení lidé neumí jazyk, a proto si najímám polovycvičené, včetně ‚rádoby agentů‘, jimiž myslím frekventanty, kteří jsou teprve v polovině kursu, ale umí norsky, protože taková je prostě situace a já potřebuju někoho, kdo umí překládat.“ Rozhovor s Hararim, 23. 3. 2014.

190 Díky dokumentům, jež byly u zadržených nalezeny: Řadu otázek týkajících se výkonu velitelů Caesareje během akce v Lillehammeru lze najít v anonymním dopise, který napsal jeden z Harariho podřízených v dubnu 2014. Obsahuje do té doby nezveřejněné informace a nalézá se v autorově archivu.

191 Izrael za Bouchikiho vraždu nikdy nepřiznal zodpovědnost: Izrael se rozhodl k zabití přiznat až v polovině devadesátých let, když bylo v Norsku zahájeno soudní řízení proti Hararimu a Zamirovi. Izrael zaplatil částku ve výši 283 000 dolarů Torill Larsenové-Bouchikiové a její dvaadvacetileté dceři Malice. Bouchikiho syn z předchozího manželství Jamal Terje Rutgersen získal 118 000 dolarů. „Israelis to Compensate Family of Slain Waiter“, New York Times, 28. 1. 1996.

191 Díky tajné dohodě mezi vládami Izraele a Norska: Izraelské diplomatické a právní potíže v Lillehammeru jsou dobře popsány v: Palmor, Lillehammerský skandál, zprávě představitele ministerstva zahraničních věcí, jenž byl pověřen koordinací úsilí týkajícího se tohoto tématu.

191 „Lillehammer byl skrz naskrz obrovský průšvih“: Rozhovor s Kfirem, 9. 6. 2011.

191 Tím zázrakem byla Golda Meirová, největší obdivovatelka Mosadu: Rozhovor s Hararim, 23. 3. 2014.

191 Chtěli sestřelit letoun El Al: Kaddáfí měl ke zničení izraelského letadla své důvody. Jednadvacátého února 1973 izraelské letectvo sestřelilo civilní letoun libyjských aerolinií na trase z Tripolisu do Káhiry, které ztratilo směr a vstoupilo do vzdušného prostoru nad Sinají ovládaného Izraelem a směřoval k tajné jaderné továrně v Dimoně. Na palubě zahynulo sto osm lidí ze sto třinácti.

192 „Člověk dohodil na letiště katapultem“: Rozhovor s Hararim, 23. 3. 2014. Zamir, S otevřenýma očima, s. 142–146. Klein, Master of Operations, s. 28–35.

192 „Nedělej si starosti, Nechemjo“: Rozhovory s Hararim, 23. 3. 2014, Nechemjou Meirim a Mošem Meirim, 12. 6. 2012, a s „Černochem“, listopad 2015.

192 Italové pak všechny členy Hindího komanda zatkli: Většina palestinských vězňů nastoupila do dopravního letounu italského letectva, který zamířil do Libye, ale uprostřed cesty vybuchl nad Středozemním mořem. Záhadnou technickou chybu, která explozi způsobila, připsali někteří italští představitelé vinu Mosadu. Izrael nařčení odmítá, a podle toho, co se mi podařilo ověřit, nelže.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

193 Panovala v resortu obrany… dál euforická nálada: Jaro mládí nebylo jediným úspěchem zpravodajců v roce 1973. Mosad měl údajně velmi úspěšného špiona v nejvyšších egyptských vládních kruzích – muže jménem Ašráf Marwán, jenž byl vedoucím úřadu prezidenta Anwara Sádáta a zetěm bývalého prezidenta Násira. Kromě toho Sajeret Matkal v rámci operace Konzulát umístil sledovací zařízení do nitra Sinajského poloostrova, připojil se na hlavní komunikační kabel egyptské armády a zpřístupnil části jejích přísně tajných hovorů Amanu. Rozhovory s „Konstantinem“, listopad 2011, Ehudem Barakem, 13. 1. 2012, a Levinem, 10. 5. 2017. O naverbování, řízení a možném podílu Ašráfa Marwána na dezinformacích před jomkipurskou válkou, viz Bergman a Meltzer, Jomkipurská válka: Okamžik pravdy, s. 31–41, 470–522 (hebrejsky).

193 Vystoupal ministr obrany Moše Dajan na horskou pevnost v Masadě: Davar, 17. 4. 1973.

193 Náčelník hlavního štábu Elazar… v dopise Zamirovi: Citáty z naskenovaného dokumentu přetisknutého v: Zamir, S otevřenýma očima, fotopříloha na s. 128.

193 Sebevědomí může příliš snadno přerůst v sebevědomí přílišné: Rozhovor s Barakem, 13. 1. 2012.

194 Zahájil… Kissinger tajnou diplomatickou iniciativu: Kissinger prezidentu Nixonovi, Washington, 25. až 26. 2. 1973. Národní archiv, materiály prezidenta Nixona, NSC Files, Kissinger Office Files, Box 131.

195 „Raději Šarm aš-Šajch bez míru“: Kipnis, 1973: Cesta k válce, s. 89 (hebrejsky).

195 Dokážou Izrael varovat nejméně osmačtyřicet hodin předtím: Výpověď náčelníka hlavního štábu Davida Elazara před Agranatovou komisí, 31. 1. 1974, 17. 2. 1974, 21. 2. 1974 (autorův archiv, od „Picassa“).

195 Šestého října ve dvě hodiny odpoledne zahájily armády Egypta a Sýrie: Harari a Caesarea měli několik možných plánů pro případ, že by vypukla válka, včetně odeslání a odpálení kontejneru s výbušninami v přístavu Port Said nebo umístění výbušnin na nejrůznějších armádních velitelstvích a vládních úřadech v Káhiře. Harari tyto plány nabídl premiérce Meirové, ale ta po šoku a zděšení z tehdejších událostí nechtěla více riskovat a odmítla je. Bergman a Meltzer, Jomkipurská válka: Okamžik pravdy, s. 23–97 (hebrejsky). Rozhovor s Hararim, 29. 3. 2014.

196 Tři členové Demokratické fronty pro osvobození Palestiny: Jediot achronot, 16. 5. 1974.

197 Jinak většinou agresivní Golda Meirová… byla ochotná požadavky teroristů splnit: Pravda o masakru v Maalotu, dokumentární film Orly Vilnajové a Giho Meroze, televizní stanice 10, březen 2014.

197 Na tento úkol však jednotka nestačila: Zonder, Sajeret Matkal, s. 119 (hebrejsky).

197 Akce měla zastrašující účinek: Rozhovor s Isakim, 2. 9. 2015.

198 „Ten je přiměl, aby se skrývali a prchali“: Rozhovor s Hararim, 29. 3. 2014.

198 Posílilo Abú Džiháda: Sayigh, Armed Struggle, s. 310–111.

199 Tajná vojenská zpráva: Generální štáb izraelské armády, oddělení historie, Teroristický útok v hotelu Savoy, srpen 1975 (autorův archiv, od „Gomeze“).

199 Teroristé se ocitli tak blízko… areálu Šarona: Rozhovor s Gazitem, 12. 9. 2016.

200 Akce byla považována za další výrazný neúspěch: Rozhovor s Omerem Bar-Levem, 15. 11. 2012.

200 Jeden informátor z Fatahu oznámil: Rozhovory s „Grekem“, říjen 2014, a „Jákobem“, srpen 2015.

201 Ředitel Amanu… ostře protestoval: Rozhovor s Gazitem, 12. 9. 2016.

201 Ostatní jeho námitky přehlasovali: Operace měla krycí jméno Bnej Mazor (Synové úlevy). Rozhovor s Aviemem Selou, 10. 9. 2013. (Zprávu o existenci archivů letectva ukázal autorovi „Roi“.)

202 Smrtonosné údery na židovské a izraelské cíle v zahraničí: V době od prosince 1973 do května 1978 spáchala Lidová fronta dvacet teroristických útoků. Merari a Elad, Mezinárodní rozměr palestinského terorismu, s. 170–174 (hebrejsky).

202 Nejgeniálnější mozkem této organizace: Rozhovor s Mizrachim, 22. 4. 2014.

202 „Dával přednost kvalitním operacím“: Rozhovor s Isakim, 2. 9. 2015.

202 Jiní zase obdivovali Haddádovu profesionalitu: Mitrochinovy archivy, K-24, 365, Churchill College, Cambridge University. Ronen Bergman, „Blízkovýchodní složky KGB: Palestinci ve službách Matičky Rusi“, Jediot achronot, 4. 11. 2016. Andrew a Mitrochin, The Mitrokhin Archive II, s. 244. Rozhovor s Christopherem Andrewem, 21. 2. 2016.

202 Haddád byl samostatný a odhodlaný: Rozhovor s Isakim, 2. 9. 2015. Mosad, Operace Pálení žáhy, s. 7.

203 OOP měla vynikající vztahy: Ravid, Okno na zadní dvorek, s. 49.

203 Haddád zvlášť dobře vycházel: Spojení mezi Haddádem a skupinou Baadera a Meinhofové navázal Haddádův zástupce Tajsír Qubba, jenž měl na starosti tajné zahraniční styky, a to přes palestinské pedagogy a studenty v Německu. Rozhovor s Isakim, 2. 9. 2015.

203 Tři muži z LFOP: Do Nairobi byli vysláni i další Palestinci a Němci, aby pomohli s organizací. Operační rozkaz napsaný Haddádem lze najít ve Zprávě Mosadu o Operaci Pálení žáhy, s. 68–80.

203 Celé dva měsíce před operací: Ibidem, s. 73.

204 V organizaci se rozhořel spor: Ibidem, s. 30.

204 Existovaly i operační důvody: Rozhovor s Eliezerem Cafrirem, 2. 10. 2015.

204 „Zásady se nezměnily“: Rozhovor s Isakim, 2. 9. 2015.

204 Přivolali na pomoc keňské bezpečnostní složky: Mosad měl za sebou bohatou a velmi příkladnou spolupráci s keňskými bezpečnostními silami. Ronen Bergman, „Izrael a Afrika“, s. 112–116.

204 Odstartoval… letoun se sedmnácti Izraelci: Mosad, Zpráva o Operaci Pálení žáhy, s. 30–31.

205 „Všichni jsme měli dost velký strach“: Rozhovor s Cafrirem, 2. 10. 2015.

206 Společný tým Mosadu a Keni: Mosad, Zpráva o Operaci Pálení žáhy, s. 36–37.

206 Let El Al číslo LY512: Cafrir, jeden z agentů Mosadu, kteří byli do Nairobi vysláni, měl jedinečné dilema: Dozvěděl se, že v letadle bude i jeho neteř Gilat Jardenová. „Nevěděl jsem, jestli ji mám varovat, aby neletěla, anebo ji nechat, ať letí, a nic jí neříct,“ řekl mi. „Na jedné straně bylo naprosté utajení obzvlášť důležité. Jakýkoli únik informací by nejspíš teroristy odradil. Byl jsem si naprosto jistý, že je zastavíme dřív, než střelu odpálí. Na druhé straně to byla dcera mé sestry a při takové operaci se mohlo stát cokoli. Co když ty teroristy nenajdeme? Co je důležitější, loajalita vůči Mosadu, nebo vlastní rodině?“ Nakonec se Cafrir rozhodl, že přednost má Mosad, nechal Gilat do letadla nastoupit, a převzal odpovědnost za její život. Rozhovor s Cafrirem, 2. 10. 2015.

205 Keňané plně spolupracovali: Rozhovor s Cafrirem, 14. 7. 2015, Mosad, Zpráva o Operaci Pálení žáhy, s. 59.

206 Znovu zvažovali, zda je moudré přivézt vězně na izraelské území: Rozhovory s „Eleanor“, září 2014, „Markem“, březen 2011, a „Ringem“, červenec 2013. Mosad, Zpráva o Operaci Pálení žáhy, s. 59–60.

206 Návrh shodit pachatele do moře: Jakmile vyšel z místnosti, svolal Barak na toto téma poradu s představiteli ministerstva spravedlnosti v čele s nejvyšším státním zástupcem Gabrielem Bachem, který byl rovněž „zděšen do hloubi duše“, když slyšel Zeeviho návrh. Rozhovory s Dorit Bejnišovou, 28. 9. 2014, a „Ringem“, červenec 2013.

207 „Rozhodli jsme se zahrát si s nimi hru na duchy“: Rozhovor s Hadarem, 14. 5. 2017.

207 Zkušený vyšetřovatel Jednotky 504… J.: Rozhovor s „Markem“, březen 2011.

207 „J. ho nezabil“: Rozhovor s Jigalem Simonem, 29. 7. 2012.

207 „Ta dáma (Schulzová) udělala pozoruhodný dojem“: Rozhovor s Gazitem, 19. 7. 2017.

208 „To mě potěšilo“: Rozhovor s Hadarem, 14. 5. 2017. Schulzová udělala velký dojem i na Johna le Carrého (Davida Cornwella), jemuž jeho přítel, ředitel Amanu Gazit, zařídil návštěvu tajného detenčního zařízení, jemuž se tehdy říkalo Vila Brigitte po oné německé teroristce. Zaměstnankyně Mosadu, která Hadarovi tlumočila, byla le Carrému představena pod falešným jménem a s falešným titulem: jako „ředitelka věznice kapitánka Kaufmanová“. Le Carré, The Pigeon Tunnel, s. 109–115.

208 Vstoupil vojenský tajemník a podal Rabinovi lístek: Zápis ze schůze vlády, 27. 6. 1976 (autorův archiv, od „Paula“). Poranova poznámka se nachází v autorově archivu (od Avnera Avrahama). Rozhovor s Amosem Ejranem, 11. 2. 2009.

208 Únosci byli čtyři: Izraelská armáda, Oddělení historie, Operace Thunder Ball, listopad 1977, MODA, 107.79.18, 3–11.

209 Bývalý boxer a seržant v britské armádě Amin: Ronen Bergman, „Izrael a Afrika“, s. 121–139.

209 Haddád byl přesvědčen, že Izrael nebude mít jinou možnost: Rozhovory s Avnerem Avrahamem, 14. 10. 2015, Akivou Lakserem, 1. 4. 2016, a Idem Netanjahuem, 29. 6. 2016. Netanjahu (ed.), Sajeret Matkal v Entebbe, s. 25–28 (hebrejsky).

209 Požadavek, aby byla… rukojmí vyměněna za třiapadesát vězněných „bojovníků za svobodu“: Zpráva ředitele Šin Bet Avrahama Achituva, schůze bezpečnostního kabinetu, 30. 6. 1976 (autorův archiv, od „Paula“).

209 „Chtějí těch pět? S radostí“: Rozhovory s Cafrirem, 2. 10. 2015.

209 Rabin plán poslouchal a byl stále rozzlobenější: Nakonec průzkum námořního komanda u břehů Viktoriina jezera ukázal, že plán není proveditelný, protože v jezeře se to jen hemží krokodýly. Halevy, Rejcher a Rejsman, eds., Operace Jonatan v první osobě, s. 38–39 (hebrejsky). Rozhovor s Ejranem, 11. 2. 2009.

210 „S krví na rukou“: Rozhovor s Ejranem, červenec 2013. Ronen Bergman, „Gilad Shalit and the Rising Price of an Israeli Life“, New York Times Magazine, 9. 11. 2011.

210 „Zavřít vojenského korespondenta a podusit ho“: Rabin to řekl na naléhavé schůzi šéfů resortu obrany, kterou svolal na třicátého června odpoledne. Náčelník hlavního štábu Mordechaj Gur s Rabinem souhlasil, že Šin Bet by měla novináře podrobit důkladnému výslechu. „Myslím, že je to nutné, a stoprocentně s tím souhlasím. Není pozdě udělat to ještě dnes.“ K žádnému takovému výslechu však nedošlo, protože nejvyšší státní zástupce Barak Rabinovi řekl, že je to nezákonné, a zakázal mu to. „Schůzka premiéra a ministra obrany s nejvyššími představiteli obranného resortu“, 30. 6. 1976 (autorův archiv, od „Paula“).

211 David si najal v Keni letadlo: Když s nimi hovořil, dokázal při tom ze země pořizovat snímky řídicí věže, a dokonce získat i informace, které tak naléhavě potřebovalo letectvo – o průměru trysek hadic k čerpání paliva na letišti. Rozhovory s Hararim, 10. 3. 2014, Kleinem, 6. 10. 2014, a Avim Weissem Livnim, 12. 9. 2016. Kopie fotografií, které „David“ pořídil na letišti v Entebbe, se nacházejí v autorově archivu (od „Etana“).

212 Premiér útok povolil: Zápis ze schůzí vlády 3.7. 1976 a 4.7. 1976 (autorův archiv, od „Paula“). Rozhovor s Peresem, 4. 8. 2015.

212 První Hercules přistál podle plánu: Rozhovory s Jiftachem Rejcherem, 25. 11. 2013, a Weissem Livnim, 16. 5. 2016. Ronen Bergman, „Operace Entebbe v podání členů komanda: Jak se plánovala“, Jediot achronot, 27. 6. 2016. Halevy, Rejcher a Rejsman, eds., Operace Jonatan v první osobě, s. 19–32 (hebrejsky).

212 Moment překvapení se málem nekonal: Ronen Bergman a Lior Ben Ami, „Návrat z Afriky“, Jediot achronot, 17. 6. 2016.

212 Výstřel přilákal další ugandské vojáky: Rozhovory s Rejcherem Atirem, 25. 11. 2013, Weissem Livnim, 16. 5. 2016, Amirem Oferem, 1. 4. 2016, Giorou Zusmanem, květen 2016, Danim Arditim, 13. 6. 2011, Omerem Bar-Levem, 15. 11. 2012, Pinchasem Buchrisem, květen 2016, Ramim Šermanem, 6. 6. 2016, Šlomim Rejsmanem, 6. 6. 2016, Šaulem Mofazem, 14. 6. 2011, a Becerem, 10. 6. 2016.

213 Muž, který únos letadla nařídil: Rozhovory s „Grekem“, březen 2015, a „Jákobem“, srpen 2015.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

215 „Bylo nám to velmi divné“: Rozhovor s Jicchakem Hofim, Beginovo středisko, 11. 1. 2002.

215 Dal Begin armádě a zpravodajcům v podstatě volnou ruku: Rozhovor s Admonim, 29. 5. 2011.

215 Chce, aby Mosad zahájil rozsáhlé tažení cílených útoků: Begin zrušil rozhodnutí předchozích premiérů (Eškol rozkaz podepsal 31. 12. 1968 a Meirová a Rabin jej ratifi vali) přesunout hon na nacistické zločince na nižší příčky seznamu priorit Mosadu. Bezpečnostní komise vlády s Beginovou intenzivní podporou 23. 7. 1977 rozhodla, „nařídit Mosadu, aby obnovil pátrání po nacistických válečných zločincích, zejména po Josefu Mengelem. Pokud nebude existovat způsob, jak je dostat před soud, je třeba je zabít.“ Od tohoto okamžiku Mosad postupoval s úmyslem Mengeleho najít a zlikvidovat, ale jeho úsilí bylo marné. Caesarea však v Bolívii vypátrala Klause Barbieho, „řezníka z Lyonu“ a velitele tamějšího gestapa, jenž měl na svědomí deportaci tisíců Židů do táborů smrti. Velitel Caesareje Harari odjel do La Paz, aby dohlížel na přípravy atentátu, ale nakonec se je rozhodl zrušit kvůli nejisté únikové cestě. Zpětně soudil, že byl až příliš opatrný: „Myslím, že se toho mělo dělat víc (proti nacistům). Dokud dýchá v kterémkoli koutě světa jediný nacista, měli jsme mu pomoct k tomu, aby dýchat přestal. Dnes, když znám území, kde tihle nacisté žili, tedy Střední a Jižní Ameriku, a jak pro nás bylo snadné to tam obrátit vzhůru nohama, tak si říkám, jací jsme byli pitomci.“ Místo aby Izrael Barbieho zabil, předal informace o něm Francii a ta požádala o jeho vydání. V roce 1983 ho pak postavila před soud. V roce 1987 byl odsouzen na doživotí a v roce 1991 zemřel ve vězení na rakovinu. Rozhovory s Medanem, 30. 6. 2015, Hararim, 10. 3. 2011, Kleinem, 28. 5. 2014, a Josim Čenem, 11. 9. 2017. Mosad, Caesarea, Revav, velitel Mesera, Mikeovi Hararimu, 11. 4. 1978. Mosad, oddělení historie, Hledání jehly v kupce sena, 2007, s. 117–220 (autorův archiv, od „Midburna“). Ronen Bergman, „Why Did Israel Let Mengele Go?“, New York Times, 6. 9. 2017. Rozhovor s Hofim, Beginovo středisko, 11. 1. 2002. Klein, Master of Operations, s. 236–239.

215 „Na rozdíl od jiných Izraelců“: Rozhovor s Nakdimonem, 18. 2. 2015.

216 Diplomatické uznání OOP: Merari a Elad, Mezinárodní rozměr palestinského terorismu, s. 130–131 (hebrejsky).

216 Vystoupením Arafáta před Valným shromážděním OSN: Valné shromáždění OSN, 29. zasedání, oficiální zápis, A/PV.2282.

216 Zpráva Amanu z prosince 1974: Zpravodajské oddělení, oddělení výzkumu, Zvláštní zpráva 12/906, 25. 12., 1974 (autorův archiv, od „Biologa“).

217 „Arafát byl pravým opakem“: Rozhovor s Amosem Giladem, 31. 7. 2012.

217 K ostré výměně názorů mezi Mosadem a Amanem: Rozhovor s Preslerem, 6. 7. 2017.

217 „Po tom projevu v OSN“: Rozhovor s Isakim, 2. 9. 2015.

217 Arafátovo jméno se ze seznamu cílů vyškrtlo: Mosad, Operace Pálení žáhy, s. 105–108.

218 Žal Haddádovi vyměnil zubní pastu: Rozhovory s Daganem, 20. 7. 2013, „Bertiem“, červen 2009, „Eldym“, srpen 2016, a „Etanem“, červen 2015.

218 Haddádovi se začalo dělat špatně: V knize Aharona Kleina Striking Back se vyskytuje trochu jiný popis událostí; podle něj se jed skrýval v belgické čokoládě, kterou měl Haddád obzvlášť rád, a dal mu ji jeden z jeho mužů, který byl agentem Mosadu. Klein, Striking Back, s. 179–181.

218 První diagnóza určila: Zpráva o pacientovi „Ahmadovi“, sepsaná MUDr. O. Prokopem z Humboldtovy univerzity, 21. 4. 1978 (autorův archiv, od Gunthera Latsche).

218 Arafát nařídil svému asistentovi, aby se obrátil… na východoněmeckou tajnou službu Stasi: Interní korespondence východoněmecké zpravodajské služby týkající se Palestinců obsahuje i do očí bijící rasistické poznámky, v nichž je její agenti nazývali „šukači velbloudů“. Stasi poskytovala palestinským organizacím výcvik i zbraně a spolu s KGB je pobízela k útokům na izraelské a americké cíle, ale zároveň dbala na to, aby neoperovali v komunistickém bloku. Informace poskytl novinář Gunther Latsch. Ronen Bergman, „KGB’s Middle East Files“, Jediot achronot, 4. 11. 2016.

219 Wádí Haddád zemřel ve velkých bolestech: „Generálmajor dr. Fister ,velkému ministrovi‘ (jeho totožnost není odhalena, ale zřejmě jde o Ericha Mielkeho) s následujícími dokumenty 22. 4. 1978: Zpráva o pacientovi ,Ahmadovi‘, sepsal MUDr. Prokop 21. 4. 1978; Ústav soudního lékařství na Humboldtově univerzitě, Corpse of Ahmed Doukli, 20. 4. 1978; Odborná lékařská zpráva, č. 258/78, od MUDr. Gesericka, zmocněnce Vojenského okrsku a nejvyššího státního zástupce, o mrtvole Ahmada Duklího. 29. 3. 1978“ (autorův archiv, od Gunthera Latsche).

219 „Byl jsem moc rád, když jsem slyšel, že je Haddád po smrti“: Přečetl jsem Isakimu zprávy německých lékařů o hrozném utrpení, jímž Haddád před smrtí prošel. Usmál se: „Tyhle historky o utrpení mají svůj účinek. Rozšíří se až k uším dalších teroristů, utkví jim v paměti, vyvolají děs a hrůzu, pokřiví jim úsudek, změní jejich chování a způsobí, že dělají chyby.“ Rozhovor s Isakim, 2. 9. 2015.

220 „Když zabili Bouchikiho, byl jsem v Evropě“: Bird, Good Spy, s. 152.

222 Poslalo toto interview vedoucím všech zpravodajských služeb: Rozhovor s „Černochem“, září 2016.

220 „V případě zabití Salámy o to šlo především“: Rozhovor s Ravidem, 17. 1. 2013.

221 Tvrdili, že Saláma stále představuje hrozbu: Rozhovor s „Etanem“, červen 2015.

221 Potvrdil, že mu partneři ze CIA naznačili: Kai Bird ve své knize The Good Spy popisuje podobnou scénu, kdy otázku vztahů mezi Salámou a americkými tajnými službami probírá Alan Wolfe ze CIA s Mosadem v létě 1978. Bird, Good Spy, s. 207–208. Rozhovor s „Legendou“, květen 2011.

221 „Ten člověk má na rukou židovskou krev“: Rozhovor s Isakim, 2. 9. 2015.

221 Spojené státy oficiálně považovaly OOP za teroristickou organizaci: Memorandum o konverzaci Kissingera, Helmse a Saunderse, 23. 7. 1973, a příloha: Ames Helmsovi, 18. 7. 1973. NA, RN, NSC Files Box 1027.

222 Ames dělal, co mohl, aby Salámu přesvědčil: Bird, Good Spy, s. 145.

222 Jedinou věcí, před kterou Ames považoval za vhodné Salámu varovat: Ibidem, s. 126.

222 Přes Amesova a Salámova prostředníka: Ibidem, s. 151.

223 Jejich návštěvu zařídil a domluvil schůzky: Rozhovor s „Jákobem“, srpen 2015.

223 Mezi Amesem a Salámou vzniklo hluboké přátelství: Bird, Good Spy, s. 176–178.

223 Izraelci to viděli a skřípali zuby: Rozhovory s Hararim, 10. 3. 2014, Kleinem, 6. 10. 2014, a Isakim, 2. 9. 2015.

223 Doprovod Salámových Charles Waverly vzpomínal na jejich návštěvu: Bird, Good Spy, s. 181–183.

224 Ames a jeho kolegové ze CIA nad tím nehnuli ani brvou: Ibidem, s. 179–180.

224 CIA dokonce Salámovi poskytla zašifrovaný komunikační přístroj: Ibidem, s. 208.

224 Tento vztah se dal vztah interpretovat jen jediným způsobem: Rozhovor s „Jákobem“, srpen 2015.

225 „Je velmi důležité tento komunikační kanál přetnout“: Rozhovor s „Legendou“, květen 2011.

225 „Modrobíle“: Rozhovor s Hararim, 10. 3. 2014.

225 Hádždž využíval vlastní síť zdrojů: Rozhovor s Amínem al-Hádždžem (v přítomnosti jeho bývalého řídicího důstojníka Mosadu „Kobiho“), 14. 8. 2014. Ronen Bergman, „Valčík s Amínem“, Jediot achronot, 14. 11. 2014.

225 Harari se radoval: Rozhovor s Hararim, 29. 3. 2014.

226 „Takovéhle schůzky se musí zorganizovat tak“: Rozhovor s „Černochem“, červen 2015.

226 Další možnost – nastražit výbušné zařízení do Salámovy skříňky v šatně: Rozhovory s Hararim, 29. 3. 2014, Kleinem, 28. 5. 2014, a „Tuňákem“, srpen 2015.

227 Rina se ve skutečnosti jmenovala Erika Chambersová: Dietl, Die Agentin des Mossad, s. 85–96, 112, 147.

227 Rina a dva muži byli vybráni k atentátu: Kromě samotného zabití nacvičovala trojice i evakuaci po moři. Předpokládalo se, že bejrútské letiště bude po výbuchu bomby v automobilu v centru zavřené anebo tam budou přinejmenším platit zpřísněná bezpečnostní opatření. David Šik, tehdy mladý důstojník a později zástupce velitele Flotily 13, je učil, jak zvládnout mimořádné situace, kdy by byli nuceni plavat nebo při evakuaci po moři použít zbraně. Rozhovor s Davidem Šikem, 11. 4. 2013.

228 Překročil hranice… tým Sajeret Matkalu: Rozhovor s „Lyčim“, listopad 2011.

228 Nemohl si dovolit další fiasko: Rozhovor s Hararim, 23. 3. 2014.

228 Agent procedil skrz zuby: „Chcípni, hajzle, chcípni!“: Rozhovor s „Černochem“, září 2016.

228 Abú Dáwud… přiběhl a snažil se pomáhat: Bird, Good Spy, s. 215–216.

229 Rina a druzí dva agenti pak čekali na pláži: Rozhovor s Šikem, 11. 4. 2013.

229 „V tvém věku jsem i já ztratil otce“: Bird, Good Spy, s. 217.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

230 Odcházel ze schůzky s velkými obavami: Rozhovory s Giladem, 4. 8. 2015, a Gadim Zoharem, 2. 1. 2013.

230 Gilad chtěl udeřit první: Rozhovory s Giladem, 31. 7. 2012, a Galantem, 19. 8. 2011.

231 I když se policii povedlo autobus… zastavit: Generální štáb Izraelských obranných sil, oddělení historie, Teroristický útok na pobřežní dálnici, 1.  12. 1983 (autorův archiv, od „Paula“).

232 Většina jich uhořela zaživa: Některé pozdější zprávy médií tvrdily, že nadměrnou střelbu, která způsobila většinu úmrtí, vyvolala izraelská panika a nedorozumění, zatímco útočníci chtěli vyjednávat o propuštění vězňů. I kdyby bylo toto tvrzení pravdivé, všichni se shodují, že Abú Džihád nařídil svým mužům rukojmí zabít, kdyby bylo jednání neúspěšné. Uvda, televizní stanice Aruc štajim, 26. 5. 2013, „Terorista, jenž provedl útok v autobusu plném krve: Omlouvám se a lituji“, 31. 10. 2011.

233 Izraelští vojáci… se také dopustili… zabití vězňů: Většina těchto případů se nikdy nedostala k soudu, včetně vážných přečinů z 15. 3. a 16. 4., nebo vraždy „teroristy ve věku asi 13 let“. „Zacházení s vězni“, I. Einstein, šéfinspektor izraelské armády při Nejvyšším státním úřadu, náčelníkovi generálního štábu, 9. 11. 1978 (autorův archiv, od „Zvonka“).

233 „Věřil, že je třeba přenést válku proti OOP do týla nepřítele“: Rozhovor s Galantem, 4. 9. 2014.

233 Milost pro dva odsouzené zločince z řad armády: Vojenský soud, spis č. 313/78, Žalobce Izraelských obranných sil vs. nadporučík Daniel Pinto, 9. 2. 1979 (autorův archiv, od „Snížka“). Ejtan, Příběh vojáka: Život a doba izraelského válečného hrdiny, s. 163–165 (hebrejsky).

234 „Vy, členové Flotily 13, jste jako koule kněze“: Rozhovor se Šikem, 11. 4. 2013.

234 Provedla Flotila 13 třiadvacet útoků: Za fakta děkuji Mikeovi Eldarovi. Eldar, Flotila 13, s. 572–583 (hebrejsky).

235 „Ani se nesnažil svůj rozkaz ospravedlnit“: Rozhovor s Amim Ajalonem, 21. 1. 2013, Galantem, 4. 9. 2014, a Eldarem, 18. 9. 2011. Eldar, Flotila 13, s. 583 (hebrejsky).

235 Nešel nikdo do přístavu na kávu: Zrair zůstal jedním z hlavních protiizraelských aktivistů OOP a figuroval i v bojích po izraelské invazi do jižního Libanonu v roce 1982. Během tohoto roku naverbovala Jednotka 504 činitele přístavu v Týru Ibráhíma Fírána, který měl ke Zrairovi blízko. Oba měli slabost pro mladé chlapce. Jednotka 504 vyplácela Fíránovi pěknou sumu, kterou zčásti utrácel za jejich večírky. Na oplátku vyzradil místo, kde se Zrair ukrývá – ve vile na pláži severně od Týru mezi ústími řek Zahrani a Litani. Pátého srpna 1982 na tento dům zaútočil oddíl zvláštního protiteroristického komanda izraelské policie Jamam s podporou jednotek Divize 91. Útočníci pak oznámili, že Zrair sáhl po pistoli, a tak ho zastřelili. Zpravodajská služba Fatahu Fírána z vyzrazení informací o Zrairovi podezřívala a dva týdny nato ho zlikvidovala nedaleko kavárny, kterou měli dva roky předtím v merku atentátníci Flotily 13. Cvika Bandori ze Šin Bet tvrdí, že Zrair ozbrojen nebyl, odpor nekladl a byl zastřelen podle postupu poprav Šin Bet známého jako „Krenk“, v jidiš „nemoc“. Touha jeho soudruhů po pomstě vedla ke spolčení s Hizballáhem, jenž tehdy zrovna vznikl, a brzy na to k plánu vyhodit do vzduchu izraelské velitelství v Týru, uvedl Bandori. Rozhovory s Ravidem, 17. 1. 2013, Jicchakem Mordechajem, 22. 3. 2015, a Cvikou Bandorim, 11. 9. 2017.

235 „Na tom vůbec nezáleží, které Palestince v Libanonu zabijeme“: Rozhovor se Šikem, 11. 4. 2013.

235 „Jak máme teroristy poznat“: Rozhovor s „Olivou“, květen 2013.

236 „Jednomyslně jsme ho odsoudili k trestu smrti bez možnosti odvolání“: Rozhovor s Ravidem, 17. 1. 2013.

236 Izraelští zpravodajci si v Libanonu budovali stálou přítomnost: Šif a Jaari, Izraelská válka v Libanonu, s. 50–75 (hebrejsky).

236 Falangisté byli mimořádně brutální: Rozhovor s Uzim Dajanem, 18. 4. 2013.

237 Militantní maronita Robert Hátim, jenž prošel izraelským výcvikem: Hátim žije od poloviny devadesátých let v Paříži pod ochranou francouzských bezpečnostních služeb. Tam jsem s ním také v únoru 2005 několikrát hovořil. Ronen Bergman, „The Cobra“, Jediot achronot, 4. 3. 2005.

237 „Na začátku našich vztahů s nimi“: Rozhovor s Merchavem, 5. 10. 2011.

237 „Begin se považoval za spasitele utlačovaných“: Rozhovor s Mordechajem Ciporim, 11. 3. 2015.

238 „Nesmíme falangisty chránit“: Ronen Bergman, „Dismissal in the Mossad Leadership“, Ha‘arec, 3. 1. 1997.

238 „A tak jsem jí pořád držela ruku na ústech“: Smadar Haran Kaiser, „The World Should Know What He Did to My Family“, Washington Post, 18. 5. 2003.

239 Hrůzostrašná vražda v Nahariji: Rozhovor s Avigdorem Ben-Galem, 6. 11. 2013.

239 „Měli jsme spoustu neshod“: Ejtan, Příběh vojáka, s. 182.

239 Pověřil Ben-Gal… muže: Rozhovory s Ben-Galem, 6. 11. 2013, a Daganem, 26. 5. 2013.

240 „Dal jsem těmto tajným operacím naprostou svobodu“: Rozhovor s Ben-Galem, 6. 11. 2013.

240 „Cílem bylo vyvolávat zmatek“: Rozhovor s Davidem Agmonem, 28. 10. 2015.

240 „Schvalovali jsme s Rafulem úkoly jen mrknutím oka“: Rozhovor s Ben-Galem, 6. 11. 2013.

240 Aby spolupracoval, aniž věděl, k čemu výbušniny jsou: Jednoho člena jednotky trápilo kvůli její činnosti svědomí a označil ji za „nic menšího než válečné zločiny“. Vystoupil z armády, emigroval do USA a s Izraelem přerušil skoro veškeré styky. Rozhovory s „Rupertem“, březen 2016, Ben-Galem, 6. 11. 2013, Daganem, 29. 5. 2013, Agmonem, 8. 5. 2016, a Gadim Aviranem, 16. 4. 2012.

241 „Chodili jsme tam v noci“: Rozhovory s Ben-Galem, 6. 11. 2013, a Aqlem al-Hášimem, prosinec 1999. Sayigh, Armed Struggle, s. 513–521.

241 „Ben-Gal se mi dokonce pokoušel zabránit“: Rozhovor s Jehošuou Sagim, 20. 11. 2015.

241 „Na Severním velitelství probíhal neustálý boj“: Rozhovor s Gilboou, 18. 3. 2015.

242 „Uvědomoval, že se děje něco abnormálního“: Rozhovor s Ben-Galem, 6. 11. 2013.

242 Ben-Gal si dal zřídit zašifrované spojení: Rozhovor s Efrajimem Sneem, 20. 10. 2015.

242 Amanu se zřejmě podařilo napíchnout jeho zašifrovaný telefon: Rozhovor s Ben-Galem, 6. 11. 2013.

242 „Vyprávějí mi o explozích v Libanonu“: Rozhovor s Ciporim, 11. 3. 2015.

243 „Raful nežádal o povolení“: Rozhovor s Ben-Galem, 6. 11. 2013.

244 Ben-Gal byl předvolán do kanceláře ministra obrany: Vylíčení schůze vychází z rozhovorů s Ciporim, 11. 3. 2015, a Ben-Galem, 6. 11. 2013. Až na pár drobností je popis obou shodný.

244 „,Ať nastoupí družiny a uspořádají před námi bojové hry‘“: Rozhovor s Gilboou, 30. 12. 2013.

244 „Akce se odehrávaly v šedé zóně“: Rozhovor s Ben-Galem, 6. 11. 2013.

245 Šaron se nemýlil, když si myslel, že každý den, který uplyne v klidu: Šif a Jaari, Izraelská válka v Libanonu, s. 125–126.

245 „Cílem… bylo vyvolat… takový chaos“: Rozhovor se Sneem, 26. 10. 2015.

246 Pravidelně vybuchovaly bomby v automobilech: Sayigh, Armed Struggle, s. 513–521. Al-Hurríja, 9. 7. 1981. Seznam incidentů, na nichž se podílela Fronta osvobození Libanonu od cizinců, v globální databázi terorismu: http://www.start.umd.edu/gtd/search/Results.aspx?perpetrator=2991.

247 „S Šaronovou podporou se děly hrůzostrašné věci“: Rozhovor se „Sallym“, únor 2015.

247 „Viděl jsem z dálky, jak vybuchlo auto“: Rozhovor s „Eldym“, leden 2015.

247 „Cíle byly vždycky vojenské“: Rozhovor s Ben-Galem, 6. 11. 2013.

247 „Dáte třeba někomu výbušniny“: Rozhovor s Daganem, 26. 5. 2013.

247 Šaron dal Arafáta znovu zapsat na seznam cílů: Rozhovory s Ben-Galem, 6. 11. 2013, Daganem, 26. 5. 2013, Agmonem, 28. 10. 2015, Sneem, 20. 10. 2015, a Azrielem Nevem, 5. 1. 2016.

248 Smrt a zkáza: Tehdejší vedoucí Arabského oddělení Šin Bet Cvika Bandori říká, že premiérův poradce pro otázky terorismu Rafi Ejtan a Meir Dagan mu plán předložili a odmítli jeho nesouhlas s akcí kvůli velkému počtu civilistů. Tvrdili, že jich tam moc nebude. Na Ejtanovu žádost pak Bandori podle svých slov domluvil schůzku Ejtana s ředitelem Šin Bet Avrahamem Šalomem, který však s touto operací také vehementně nesouhlasil. Rozhovory s Bandorim, 11. 9. 2017, a „Henrym“, říjen 2015.

249 Napsal to nikoli ze strachu: Rozhovor se Sneem, 20. 10. 2015.

249 Někdo plán prozradil Sagimu: Rozhovory se Sagim, 20. 11. 2015, a Daganem, 26. 5. 2013.

249 „Byl velmi deštivý den“: „Už dlouho jsem se tak nebál jako při tom letu do Jeruzaléma,“ vzpomínal Dagan. Ejtan sice měl pilotní průkaz a tu a tam prováděl cvičné lety, když navštívil nějakou leteckou základnu, ale obyčejní piloti se snažili ho nedoprovázet. „Bylo to fakt životu nebezpečné,“ poznamenal jeden z nich. Někdy si Ejtan nachystal pytlíky se solí a ty pak házel na dvojice, které spolu laškovaly na pláži. Ben-Gal na tyto lety vzpomínal s hrůzou. Vyprávěl, jak Ejtan jednou spatřil na moři nějakou loď „a vykřikl: ,Tamhle je teroristická loď, pojďme kolem ní profrčet!‘“ Obrátil cessnu od pobřeží a zamířil k lodi, ale z té se vyklubal torpédoborec americké Šesté flotily. Ejtan v hravé náladě žertoval dál, že je to teroristická loď, i když na něj Ben-Gal křičel: „Podívej se na ta děla a vlajku!“ Ejtana ale Ben-Galova nervozita bavila a nad torpédoborcem přelétával ve výšce špičky stožáru, dokud to posádku nepřestalo bavit a postříkala cessnu pěnou. Rozhovory s Daganem, 29. 5. 2013, Ravidem, 13. 11. 2012, a Ben-Galem, 6. 11. 2013.

249 „Jestli se mu něco stane“: Rozhovor se Sagim, 20. 11. 2015.

250 „Žádný sovětský… velvyslanec tam nebyl“: Rozhovor s Daganem, 26. 5. 2013.

250 Všechno šlo dobře až do rozbřesku: Rozhovory s Daganem, 26. 5. 2013, a „Sallym“, únor 2015.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

252 Argov… (si) potřásl rukou s tiskovým magnátem Robertem Maxwellem: Rozhovor s Joavem Biranem (Argovovým tehdejším mužem číslo dvě na velvyslanectví, který byl oné noci v Dorchesteru), 22. 4. 1999.

252 Čekal… a sledoval hlavní vchod hotelu Dorchester: Telefonické rozhovory s Husajnem Saídem, duben až květen 1999.

253 S polským miniaturním samopalem WZ-63: Husajn Saíd autorovi, 20. 4. 1999 (autorův archiv). Telefonické rozhovory s Husajnem Saídem, duben až květen 1999.

253 Saídovi druhové byli dopadeni: Tento incident vyvolal velký konflikt mezi britskou a izraelskou zpravodajskou službou – představitelé Mosadu tvrdili, že Britové mohli udělat víc, aby vraždě zabránili. O pět let později měl Izrael dvojitého agenta uvnitř jedné operační buňky v Londýně, aniž to Britové věděli. Její členové zavraždili Najiho al-Aliho, palestinského karikaturistu s britským občanstvím, který se ve svých kreslených anekdotách posmíval Arafátovi, a ten proto nařídil jeho likvidaci. Britské úřady tvrdily, že Izrael mohl vraždě zabránit a neudělal to proto, aby pomstil velvyslance, anebo mu prostě bylo zabití Araba lhostejné. Britové většinu osazenstva rezidentury Mosadu v Londýně vyhostili. Rozhovory s Ravidem, 17. 1. 2013, a „Gelatem“, únor 1999. Šaron Sade a Ronen Bergman, „I Shot Shlomo Argov“, Ha‘arec, 11. 6. 1999.

253 Brzy po tomto pokusu o atentát se izraelská zpravodajská služba dozvěděla: Rozhovor se Simonem, 29. 7. 2012.

253 Doufal, že vražda vyvolá velký vojenský střet: Saddám se chtěl také Izraeli pomstít za útok na irácký jaderný reaktor v Osiraku o rok dříve. Amacja Baram a Pesach Malovany, „The Revenge of Saddam Hussein“, Jediot achronot, 14. 6. 2012.

254 „Abú Nidál, Abú Nenidál“: Šif a Jaari, Izraelská válka v Libanonu, s. 12 (hebrejsky).

254 To Arafát samozřejmě nemohl nechat bez odezvy: Ibidem, s. 16.

254 Nevěří, že jeho střela zahájila izraelskou válku: Dopis Husajna Saída autorovi, 20. 4. 1999 (autorův archiv). Telefonické rozhovory se Saídem, duben až květen 1999.

254 Půjde jen o omezený vpád…, řekl Šaron kabinetu: Ministr obrany Výboru Knesetu pro zahraniční otázky a obranu, 7. 6. 1982, s. 1 (autorův archiv, od „Dorris“).

254 Jediným ministrem, který byl proti plánu, byl Mordechaj Cipori: Šif a Jaari, Izraelská válka v Libanonu, s. 146.

254 Byl to skutečně teprve začátek Šaronova plánu: Landau, Arik, s. 140–141, 196–198 (hebrejsky). Rozhovor s Nevem, 14. 1. 2016.

255 „Věděl jsem, že se svých plánů nevzdali“: Beginovo středisko, rozhovor s Hofim, 11. 1. 2002. Autorův rozhovor se Sagim, 20. 11. 2015.

256 Začátek vypadal… slibně: Bergman, Povolení uděleno, s. 170–180 (hebrejsky).

256 Milicím se však dařilo mnohem hůř, než Aman předpovídal: Popis invaze, viz Šif a Jaari, Izraelská válka v Libanonu, s. 163–182 (hebrejsky), a Sayigh, Armed Struggle, s. 508–531.

256 Využil příležitosti, aby si s nimi vyrovnal účty: Toto bojiště Izraele a Sýrie se stalo prvním terénem k vyzkoušení vyspělých zbraní vyvinutých Spojenými státy a Izraelem proti předním liniím laboratoří Rudé armády. Výsledek byl jednoznačný. Devátého června se odehrála největší bitva stíhaček nad Libanonem. Při operaci Krtonožka zničilo izraelské letectvo skoro všechny syrské baterie ruské výroby typu země-vzduch v Libanonu. Téhož dne Izraelci v letecké bitvě sestřelili 26 syrských bojových letounů ruské výroby. Celkem bylo během 46 hodin zničeno 82 syrských válečných letounů, zatímco Izraelci přišli jen o jeden. Rozhovory se Selou, 10. 6. 2013, Davidem Ivrim, 18. 4. 2013, Jicchakem Ben-Jisraelem, 5. 6. 2011, a „Amitem“, duben 2013. Šif a Jaari, Izraelské válka v Libanonu, s. 183–222 (hebrejsky).

256 „Čtyřicetikilometrový plán se rozplývá“: Rozhovor s Nevem, 5. 1. 2016.

256 „Mosad… úmysly křesťanů vykládal zcela mylně“: Rozhovor s Nevem, 14. 1. 2016.

257 Na schůzce s náčelníkem generálního štábu Ejtanem: Mosad, „Poznámky z porady Johniho Abdua, Bašíra Džemajjila a náčelníka hlavního štábu“, 16. 6. 1982 (autorův archiv, od „Dorris“).

257 Kombinovanou operací s krycím jménem Jiskra: „Shrnutí průběhu událostí v západním Bejrútu“, dokument předložený vyšetřovací komisi jménem ministra obrany Šarona (autorův archiv, od „Dorris“).

257 Na jedné schůzce… u Šarona doma: Úřad ministra obrany, „Porada Bašíra Džemajjila, Johniho Abdua a ministra obrany“, 1. 8. 1982 (autorův archiv, od „Dorris“).

257 „Nemáme v úmyslu vstoupit do Bejrútu“: „Schůze Výboru Knesetu pro zahraniční otázky a obranu“, 13. 6. 1982, s. 10, a „Prohlášení ministra obrany na zasedání kabinetu“, 7. 7. 1982 (autorův archiv, od „Dorris“).

257 „Zničit, co se dá“: Šif a Jaari, Izraelská válka v Libanonu, s. 259–260 (hebrejsky).

257 „Provádíte v Bejrútu holokaust“: Rozhovor s Nevem, 14. 1. 2016.

257 Nechal do londýnského Observeru uniknout dokumenty: Jediot achronot, 18. 7. 1982. Rozhovor s „Miguelem“, červenec 2012, a „Šípem“, leden 1999.

258 Se odehrává bez souhlasu kabinetu: Šif a Jaari, Izraelská válka v Libanonu, s. 116 (hebrejsky).

258 Šaron později zažaloval jednoho novináře: Šaron podal žalobu na novináře Uziho Benzimana, jenž později převyprávěl příběh o soudním procesu v knize Mluvil jsem pravdu (hebrejsky). Obsáhlé, vzrušující a někdy i zábavné, ale velmi subjektivní vylíčení soudního procesu lze také najít v knize Dova Weissglasse (jenž byl hlavním poradcem Šarona v jeho soudním sporu s časopisem Time): Ariel Šaron: Premiér, s. 38–75 (hebrejsky).

258 Plán zlikvidovat Jásira Arafáta: V jednom dlouhém rozhovoru, který Begin poskytl izraelské televizi koncem června 1982, rezolutně popřel, že cílem celého tažení bylo zabití Arafáta; podle něj šlo o to, zničit jeho velení a jeho dva „Abú něco“, jak posměšně nazval jeho dva zástupce. Prohlásil, že „izraelská armáda není jen humánní, ale i demokratická. Je úžasně sledovat, jak (velitelé armády) dělají svou práci“. Náznaky vysoce citlivé povahy věci se našly při zkoumání materiálů o libanonské válce v oddělení historie izraelské armády, včetně mnoha zmínek o operaci Nasolená ryba. Tento výzkumný projekt byl však zničehonic přerušen, když se zdálo, že badatel profesor Moti Golani začíná být až příliš nezávislý. Svou práci nikdy nedokončil a veškerý materiál mu byl zabaven. Rozhovor s Golanim, 15. 1. 2013.

258 Druhého srpna napsal v dopise Reaganovi: Jediot achronot, 3. 8. 1982. Šif a Jaari, Izraelská válka v Libanonu, s. 274 (hebrejsky).

258 Tentýž týden v projevu v Knesetu: Jediot achronot, 30. 6. 1982.

259 „Nesmělo to způsobit příliš velké vedlejší ztráty“: Rozhovor s Dajanem, 4. 6. 2012.

259 Do Bejrútu byl v červnu povolán: Rozhovor s „Vivaldim“, srpen 2011.

259 Měly týmy Nasolené ryby množství vědomostí: Tým Nasolené ryby chtěl připsat Abú Džiháda na seznam cílů. Mosad věděl, kde najít jeho manželku Intisár, a tým ji chtěl přiotrávit tak, aby jí bylo hodně zle. Abú Džihád, oddaný manžel, by ji pak přijel navštívit a čekali by na něj atentátníci. „Pak se ale o tom plánu doslechl Begin a usoudil, že je příliš brutální, a zakázal ho,“ řekl jeden vysoce postavený člen týmu Nasolené ryby. Rozhovory s Dajanem, 18. 4. 2013, a „Joavem“, prosinec 2016.

259 Jednou dokonce v telefonu slyšeli samotného Arafáta: Rozhovor s Dajanem, 4. 6. 2012.

259 Mezi svými spolupracovníky rozšiřoval informace: V dokumentu Mosadu z 1. 7. 1982, který autorovi ukázal „Matijas“,” stojí: „Nasolená ryba dbá na extrémní bezpečnostní opatření a podle zdrojů Křižovatky dává svým vlastním lidem mylné informace ze strachu, že někteří z nich pracují pro nás.“

259 „Arafát neustále porušoval běžné zvyky“: Rozhovor s Mošem Jaalonem, 16. 8. 2011. „Neustále se stěhuje… z velitelství na velitelství i se všemi komunikačními systémy a jejich mezinárodními spojeními…“ Šaronova zpráva vládě z 18. 7. 1982. Arafát sám tvrdil, že během obléhání napočítal třináct izraelských pokusů ho zabít. Rubin a Colp-Rubin, Yasir Arafat, s. 98–99, 102.

260 „Mým cílem bylo vydláždit cestu“: Rozhovor s Avnerym, 19. 7. 2013.

260 Rozhodl se příležitosti využít: Rozhovor s Jaalonem, 16. 8. 2011.

260 Mezi členy Nasolené ryby se rozvinula debata: Rozhovor s Avnerem Azulajem, 6. 7. 2015.

260 „Považoval jsem to za zmatené“: Rozhovor s Ivrim, 30. 5. 2011.

261 „Raful z toho šílel“: Rozhovor s Dajanem, 4. 6. 2012.

262 Ejtan byl zabitím Arafáta posedlý: Rozhovor se Selou, 7. 4. 2013.

262 Ejtan nasedl do vrtulníku: Téhož dne později večer letěl Ejtan zpět s hlášením vládě a Šaron ministrům hrdě vyprávěl, jak se náčelník hlavního štábu Ejtan ráno „zúčastnil bombardování v Bejrútu“. Přepis zasedání kabinetu, 4. 8. 1982, 7 (autorův archiv, od „Erika“).

262 Teď předmětem sympatií celého světa: Šif a Jaari, Izraelská válka v Libanonu, s. 273–276 (hebrejsky).

263 „Měl by někdo zabít Šarona“: Rozhovor s Dajanem, 15. 5. 2012. Když jsem na této knize pracoval, někteří z členů Výsadkářské průzkumné jednotky, jednoho z elitních pěchotních oddílů izraelské armády, které invazním silám razily cestu, mi poslali dopis, jejž v září 1982 napsali liberálnímu poslanci profesorovi Amnonu Rubinsteinovi. „Dnešní situace vyžaduje, abychom nemlčeli,“ uvedli v něm a vznesli vážné obvinění Šarona, že svým lhaním a klamáním zavlekl Izrael do války – zbytečné, která navíc umožnila páchání závažných válečných zločinů.

263 „Známá kefíja na známé hlavě“: Rozhovor se „Simonem“, duben 1994.

263 Bylo tak snadné ho zabít: Rozhovor s Jaalonem, 16. 8. 2011.

264 Jeden z velitelů byl vysílačkou v kontaktu: Rozhovor s Gilboou, 4. 8. 2015.

264 Arafát už byl v Aténách: „Arafat in Greece in Snub to Arabs“, New York Times, 2. 9. 1982.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

265 Libanonský parlament… souhlasil: Izraelská armáda a lidé z Mosadu, včetně Meira Dagana a Rechavji Vardiho, dohlíželi i na ozbrojený „doprovod“ poslanců, kteří odmítli hlasovat kvůli obavám ze Syřanů a OOP. Mosad, „Zápis z porady generálmajora Amira Droriho a Džemajjila“,

27. 7. 1982. Rozhovor s Rechavjou Vardim, 19. 8. 1997. Menachem Navot, zástupce ředitele Mosadu odpovědný za činnost v Libanonu, tvrdí, že šlo pouze o „přesvědčující konverzaci“. Rozhovor s Navotem, 6. 4. 2017. Navotův strojopisný osobní deník nalezený v jeho archivu a okopírovaný autorem, s. 99–103.

265 „Jakpak se postaráme o teroristy“: Poznámky ze Šaronovy schůzky s řediteli Šin Bet a Mosadu a Šaronovo vylíčení zasedání vlády, 21. 8. 1982 (autorův archiv, od „Dorris“).

265 Aby falangisté zašli do západního Bejrútu: Výbor pro zahraniční otázky a obranu, protokol č. 118, 24. 9. 1982, s. 22 (autorův archiv, od „Erika“).

265 Beginovi se nápad líbil: Zápis ze zasedání kabinetu, 15. 6. 1982 (autorův archiv, od „Dorris“).

266 Mosad návrh ještě přizdobil: Rozhovor s Azulajem, 6. 7. 2015.

266 Jenže Džemajjil o tři týdny později zahynul: Šaronova zpráva vládě,

16. 9. 1982, s. 9 (autorův archiv, od „Dorris“).

266 „Najednou jsem spatřil, jak si chlapci Elieho… brousí nože“: Rozhovor s Ravidem, 17. 1. 2013.

266 Skupina, které velel Marom Mašalání: Rozhovor s Robertem Hátimem, únor 2005.

266 Hrůzný masakr: Sayigh, Armed Struggle, s. 539.

266 Šaron později tvrdil: „Hlavní body verze ministra obrany pro vyšetřovací komisi“, dokument předložený Kahanově komisi, odst. 34 (autorův archiv, od „Erika“).

267 O sklonech Falangy k barbarskému chování: „Doporučení Amanu k charakteristice Falangistické strany, prosinec 1981 až září 1982“, dokument předložený Kahanově komisi, odst.. 29 (autorův archiv, od „Dorris“).

267 „Budou znásilňovat a plenit a zabíjet“: Šaron to řekl půl roku předtím, než Izrael podnikl invazi do Libanonu, jako součást příprav na tažení, takže jeho následné počínání je o to závažnější. Ministerstvo obrany, „Ministrova návštěva na Severním velitelství“, 14. 1. 1982 (autorův archiv, od „Dorris“).

267 Začali maronitským milicím radit: Rozhovory s Juvalem Diskinem, 18. 10. 2011, Giladem, 31. 7. 2012, Nevem, 5. 1. 2016, Gilboou, 8. 1. 2014, Amirem Drorim, květen 1996, a Ronem Ben-Jišajem, 30. 3. 2014. Mosad, Shrnutí porady náčelníka hlavního štábu s náčelníkem hlavního štábu libanonských sil, 19. 9. 1982. Šif a Jaari, Izraelská válka v Libanonu, s. 334 (hebrejsky).

267 Vypovídal za zavřenými dveřmi: „Ministr obrany před Výborem pro zahraniční otázky a obranu“, 24. 9. 1982, 11 (autorův archiv, od „Erika“).

268 „Že ho Šaron obelhal“: Rozhovor s Nevem, 5. 1. 2016.

268 Jeho stav se natolik zhoršil: Ministr policie Josef Burg navrhoval vyslat policii, která by demonstranty vytlačila dál, aby je nebylo slyšet, ale Begin, demokrat tělem i duší, odpověděl: „Ani náhodou. Mají právo protestovat.“ Rozhovor s Nevem, 5. 1. 2016.

268 „Byla to velmi nepříjemná situace“: Rozhovor s Nachumem Admonim,

23. 7. 2006, Beginovo středisko. Autor děkuje Ramimu Šacharovi z Beginova střediska za pomoc při hledání materiálu.

268 Poradci jeho skutečný stav tajili: Šilon, Begin, s. 411–437 (hebrejsky).

268 „Řekl jsem jim, ať program označí za ,přísně tajný‘“: Rozhovor s Nevem, 5. 1. 2016.

269 „Vydával rozkazy bez Ejtanova vědomí“: Rozhovor se Selou, 31. 5. 2011.

269 „Šaron řídil i schůze“: Rozhovor s Admonim, 23. 7. 2006, archiv Beginova střediska.

270 Operace Nasolená ryba se proměnila v operaci Zlatá rybka: Rozhovor s Gilboou, 30. 12. 2013.

270 Divoce cestoval i Arafát: Rozhovor se „Sallym“, květen 2016, a „Tavorem“, červen 2011.

270 Jeho sestřelení proto nepřicházelo v úvahu: Rozhovor s Giladem, 30. 12. 2013.

271 Aman tak tehdy neviděl žádnou možnost, jak Arafáta zavraždit: Rozhovor s Gilboou, 17. 1. 2016.

271 Požadoval přijetí řady operačních kroků: Rozhovor s Gilboou, 1. 3. 2016.

271 Spatřili možnost v Řecku: Rozhovor s Admonim, 29. 5. 2011.

271 Šaron v Tel Avivu neustále naléhal: Rozhovor s Ivrim, 18. 4. 2011.

272 Jeden z agentů Caesareje v Athénách: Dokumentaci k operaci ukázal autorovi „Dvir“.

273 Ještě pořád hrál o čas: Rozhovor s Ivrim, 18. 4. 2011.

273 Zazvonil telefon: Rozhovor s „Eldym“, srpen 2014.

273 Přišla do velitelského bunkru další zpráva: Rozhovory s Ivrim, 18. 4. 2011, a „Tavorem“, červen 2011.

274 Aviem Sela nevěřil svým uším: Rozhovor se Selou, 9. 4. 2014.

275 Generál Gilboa čas od času projevoval s těmito operacemi ostrý nesouhlas: Rozhovor s Gilboou, 17. 1. 2016.

275 Gilboa cítil, jak mu buší srdce: Rozhovor s Gilboou, 17. 1. 2016.

276 „Charakteristickým znamením očividně nezákonného rozkazu je“: Vojenská prokuratura proti kapitánovi Malinkimu, 3/57, s. 213–214.

276 Odmítal splnit rozkaz, který byl podle jeho přesvědčení očividně nezákonný: Rozhovor se Selou, 9. 4. 2014.

276 Při každé z oněch pěti příležitostí: Jedním z pilotů v pohotovosti, který měl případně letoun sestřelit, byl čtyřiadvacetiletý letec „Amit“, jenž měl pověst esa izraelského letectva. „Dodnes se sám sebe ptám, co bych byl dělal, kdyby přišel rozkaz to letadlo sestřelit. Byl bych zahájil palbu? Nebo bych neuposlechl rozkaz? Tyto otázky jsem v průběhu let položil v mnoha rozhovorech s účastníky výcviku a ptal se, co by udělali oni. Samozřejmě bych rád doufal, že bychom všichni střílet odmítli a vrátili bychom se zpátky na základnu.“ Rozhovor s „Amitem“, duben 2013.

277 „Jsme prostě všechno protahovali“: Rozhovor se Selou, 31. 5. 2011.

277 Pod obrovským tlakem… ostré mezinárodní kritiky: V únoru 1983 vydal časopis Time článek novináře Davida Halevyho, který v něm psal, že Šaron o plánované pomstě věděl předem. Šaron pak Time žaloval za pomluvu u newyorského soudu. Halevy uvedl, že Time zaplatil za tajné dokumenty o celé věci jednomu vysoce postavenému spolupracovníkovi Šarona. Soudce je však nedovolil předložit jako důkaz. Porota dospěla k závěru, že se Šaron skutečně stal terčem pomluvy, ale protože motivem časopisu nebyla zlá vůle, neměl nárok na odškodnění. Rozhovory s Davidem Halevym, 20. 9. 2016, a Dovem Weissglassem, 23. 12. 2014. Ariel Sharon, Plaintiff, vs. Time, Inc., Defendant, United States District Court, S.D. New York, 599 F.Supp. 538 (1984).

277 Nadělaly v Šaronově monolitické moci první trhliny: Zatímco komise vyslýchala svědky, Fronta za osvobození Libanonu od cizinců udeřila znovu. Devětadvacátého ledna 1983 odpálila bombu v automobilu nedaleko hlavního sídla Fatahu ve Štúře v libanonském údolí Bikáa a další v západním Bejrútu nedaleko ústředí levicového Murábitúnu, který měl blízko k Fatahu. Bylo zabito na šedesát lidí a stovky dalších byly zraněny. Byl to poslední čin Fronty.

277 Komise doporučila, aby byl Šaron okamžitě odvolán: Shrnutí činnosti Kahanovy komise v Debatě vlády o zřízení Kahanovy komise a jejích závěrech, 10. 2. 1983, vydal Izraelský státní archiv 1. 2. 2013.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

279 Docházelo i k židovským teroristickým činům proti Arabům: Detaily pocházejí z: Rachum, Skandál Všeobecné izraelské bezpečnostní služby, s. 44–45 (hebrejsky).

281 Vyjednávání vedl zkušený expert Šin Bet: Rozhovor s Nachmanem Talem, 24. 11. 2016.

281 Měl dojem, že jestli se Šin Bet podaří: Rozhovor s Barakem, 8. 3. 2013.

281 Když si uvědomil, že nejsou nebezpeční: Rozhovor se Šajem Avitalem, prosinec 2010.

281 Oba mladíky vyslýchal: Rozhovor s Michou Kubim, 8. 9. 2013.

281 „Šalom se stal nejdůležitějším člověkem jeho bezpečnostního aparátu“: Rozhovor s Karmim Gilonem, 27. 1. 2016.

282 Řada jeho podřízených ho považovala za manipulativního a nelítostného diktátora: Dror More, Strážci, s. 33. Šalom čekával v sídle Šin Bet na severu Tel Avivu na opozdilce a pokutoval je například tím, že jim zabavoval dopravní prostředky. Jednou přišel o půlhodiny pozdě agent s přezdívkou Spartakus (kvůli mohutné postavě), protože měl za sebou vysilující noc v terénu. Šalom mu řekl, že od té chvíle bude muset jezdit do práce a z práce celý jeden měsíc autobusem. Obrovitý Spartakus tyčící se nad poměrně nevelkým Šalomem zařval, že není ochoten jeho trest přijmout. Šalom ani nemrkl a prohlásil, že Spartakovo chování považuje za „velezradu“. Pak mu zabavil auto na dva měsíce. Rozhovor s „Avišag“, květen 2008.

282 „Avrum Šalom držel v ruce pistoli,“: Rozhovor s Kubim, 11. 6. 2013.

282 Šalom mávl na velitele jednotky: More, Strážci, s. 37 (hebrejsky).

282 Zahynuli na údajné následky zbití civilisty a vojáky: Rozhovor s Kubim, 11. 6. 2013.

284 Tu a tam také nějaký aktivista OOP prostě zmizel: Rozhovor s Weissglassem o jeho konverzacích s Ginosarem, 23. 12. 2014.

284 „Někdy nemá smysl brát vězně“: Rozhovor s „Rafaelem“, březen 2006.

284 Hromadné popravy podezřelých: Rozhovor s „Elvinem“, leden 2013, a „Janem“, srpen 2017.

285 Některé z explozí operací Závaží: Rozhovor s „Edgarem“, leden 2013.

285 „Zahynula pěkná řádka nevinných lidí.“: Rozhovor s „Rafaelem“, květen 2011.

285 Šin Bet důsledně dodržovala zásadu říkat uvnitř organizace pravdu:

Majberg, Vlastenec, s. 66–67 (hebrejsky).

285 „Nikdy jsme si nevymýšleli fakta, která podle nás nebyla pravdivá“: Hadar také přiznal, že při nejméně jedné příležitosti bylo doznání falešné, ale tvrdí, že v okamžiku, kdy se to zjistilo, o tom osobně informoval ministerstvo spravedlnosti. Rozhovor s Hadarem, 9. 10. 2011. Zpráva vyšetřovací komise o výslechových metodách používaných Všeobecnou bezpečnostní službou (Landauova komise), část první, odst. 2.27.

286 Závadná bomba zabila agenta Šin Bet: Už předtím zahynul důstojník izraelské armády na předměstí Rafáhu, když se přiblížil k jámě, kde měly být ukryty zbraně, ale Šin Bet do skrýše nastražila bombu, která vybuchla, jakmile důstojník nadzdvihl kryt. Rozhovory s Hadarem, 9. 10. 2011, Bandorim, 11. 9. 2017, a „Edgarem“, leden 2013. Šin Bet agenta Mošeho Goldfarba, zabitého toho dne, připomněl na stránce https://www.shabak. gov.il/memorial/Pages/110.aspx.

286 „Jenom jsme usměrňovali válku“: More, Strážci, s. 28–29 (hebrejsky).

286 Skoro všichni šéfové zpravodajských organizací: Rozhovory s Perim, 21. 5. 2011, Gilonem, 27. 1. 2016, Ajalonem, 21. 1. 2013, Avim Dichterem, 4. 11. 2010, Urim Sagim, 3. 6. 2012, Amosem Jadlinem, 15. 1. 2012, Aharonem Zeevim-Farkašem, 7. 11. 2016, a Danym Jatomem, 7. 4. 2011.

286 Svoboda jednání měla dopad i na Avrahama Šaloma: Majberg, Vlastenec, s. 108.

287 „Když jsem zmáčkl spoušť, netušil jsem, kdo to je“: Gidi Weitz, „The Bus 300 Affair“, Ha‘arec, 28. 2. 2013.

287 Stihl ve fotoaparátu vyměnit cívky: Rozhovor s Alexem Livakem, říjen 1998.

287 „Teroristé zahynuli při útoku vojáků na autobus“: David K. Shipler, „News of Hijacking Denied to Israelis“, New York Times, 14. 4. 1984.

287 Chadašot pak cenzorova nařízení neuposlechl a článek vydal: David K. Shipler, „Israel Said to Name Panel on 4 Hijackers“, New York Times,

28. 4. 1984.

287 Zveřejnění fotografií: Deník Chadašot porušil zákaz cenzora a o jednom vyšetřování informoval. Byl za to potrestán tím, že nesměl čtyři dny vycházet, a trestním stíháním redaktorů. Ty nakonec odsoudil obvodní soud, ale Nejvyšší soud je na odvolání osvobodil. Odvolání 93/1127, Stát Izrael vs. Josi Klein a spol., rozsudek mem-chet (3) 485.

288 Složili Šalom a jeho muži přísahu: Ministerstvo spravedlnosti, Názor na záležitost vyšetřování o teroristech z autobusu 300, 20. 12. 1986, s. 31 (autorův archiv, od „Lirana“).

288 Všichni dobře věděli, že kdyby pravdu řekli: Zabij je! – dokumentární film Leviho Zejniho a Gidiho Weitze, televizní stanice Aruc 10, říjen 2011.

288 „Předem naplánované tažení proti orgánům činným v trestním řízení“: Rozhovor s Chazakem, 21. 6. 2012.

288 Měl Šalomovi sloužit jako trojský kůň: Výraz „trojský kůň“ v souvislosti s Ginosarem pochází ze zprávy komise, která vyšetřovala metody Šin Bet, část 1, odst. 2.4.

288 „Že tam bylo tolik lidí, kteří nebyli z Šin Bet“: Majberg, Vlastenec, s. 65.

288 „A nedílnou součástí likvidace problému je neříct pravdu“: Rozhovor s Josim Ginosarem (za domluvení schůzky děkuji novináři Ramimu Talovi, září 2002).

289 Komise ve dne pracovala v zasedací místnosti ministerstva obrany: Ministerstvo spravedlnosti, Názor na záležitost vyšetřování o teroristech z autobusu 300, 20. 12. 1986, s. 33, 34.

289 Obvinit z obou vražd… nevinné izraelské vojáky: Rozhovory s Mordechajem, 22. 3. 2015, a Ginosarem, 22. 7. 1999. Majberg, Vlastenec,s. 95.

290 „Koho jste viděl, jak je bije?“: Gidi Weitz, „The Bus 300 Affair“, Ha‘arec,

28. 2. 2013.

291 Komise neurčila, kdo vězně zabil: Mezitím byla řada agentů Šin Bet, včetně Jatoma a Kubiho, souzena interním disciplinárním soudem a očištěna. Rozhovory s Kubim, 20. 9. 2017, a Perim, 21. 5. 2011.

291 Ale skoro nikdo mu nevěřil: Rozhovor s Barakem, 2. 4. 2014.

291 „Dva roky jsme s rodinou prožívali peklo“: Rozhovor s Mordechajem, 28. 8. 2015.

291 Prozkoumal důkazy a měl pocit, že něco nehraje: Rozhovor s Menachemem Finkelštejnem, 18. 7. 2012.

291 Finkelštejn se pustil do boje proti Šin Bet: „Smrtelná rána a rána smrtelné povahy“, Názor soudce izraelské armády, ústředí generálního advokáta (autorův archiv, od „Zvonka“).

291 Při soudním procesu však pomohla Finkelštejnova pečlivá právní práce: Další pomoc přišla ve formě anonymního telefonátu večer před soudním procesem domů ke generálmajorovi Chajimovi Nadelovi, jenž byl jmenován předsedou zvláštního vojenského soudu. Hlas ve sluchátku mu řekl, že se ho ostatní snaží zmást a že Mordechaj teroristy nezabil. Hlas patřil Kubimu, kterého trápilo svědomí. Rozhovor s Kubim, 11. 6. 2013.

292 Soud… Mordechaje osvobodil: Mordechaj se později stal generálem, po odchodu na odpočinek vstoupil do politiky a stal se ministrem obrany v první vládě Binjamina Netanjahua v roce 1997.

292 „Snaze všechno zakrýt“: Rozhovor s Pelegem Radajem, 1. 4. 1998.

292 „Morální základy… se zhroutily“: Rozhovor s Nevem, 14. 1. 2016. Zabij je! Zejni a Weitz, TV stanice Aruc 10, říjen 2011.

292 S Peresovou plnou podporou pak Šalom všechny tři práskače propustil: Black a Morris, Israel’s Secret Wars, s. 406.

293 „Měla jsem pocit, že nastal konec světa“: Rozhovor s Jehudit Karpovou, 7. 1. 2016.

293 „Jakou má Šin Bet neomezenou moc“: Konference Šin Bet o „Skandálu okolo autobusu 300“, projev Bejnišové, kibuc Cuba, červen 2004.

294 Šalom se nakonec uchýlil k obyčejnému lhaní pod přísahou: Ministerstvo spravedlnosti, Názor na vyšetřování teroristů z autobusu 300, s. 22.

294 Trestně stíháni pro vraždu: Rachum, Skandál okolo Všeobecné bezpečnostní služby, s. 101.

294 Sepisovali jména, místa a data: Rozhovor s Weissglassem, 23. 12. 2014. Majberg, Vlastenec, s. 223–229.

295 „Můžeš si vybrat, jak chceš zemřít“: New York Times, 10. 7. 1984. Black a Morris, Israel’s Secret Wars, s. 397.

295 Nazval je „sbírkou lebek“: Rozhovor s „Elvinem“, leden 2013.

296 „A on mi povídá, ,opovaž se‘“: Dror More, Strážci: dokumentární film, 2012.

296 Stenografka, která bude jejich průběh zapisovat: Rozhovor s Danym Jatomem, 7. 7. 2011.

296 „Jako junta v nějaké vzdálené latinskoamerické zemi“: V roce 1992, kdy byl Rabin zvolen premiérem, Ginosar požádal, aby byl jmenován generálním ředitelem ministerstva výstavby. Rabin řekl, že by to vzhledem k jeho minulosti bylo obtížné. Ginosar se však nevzdal. Obrátil se na „Amose“, vysokého činitele Šin Bet, a navrhl mu dohodu: „Slíbil mi, že když mu s jmenováním generálním ředitelem ministerstva výstavby pomůžu, dá mi tam pak nějaké významné místo. Chtěl, abych s ním šel za Rabinem a vydíral ho tím, že jestli ho nejmenuje, odhalíme cílené atentáty, které v sedmdesátých letech schválil.“ Amos Ginosara vyhodil. Ginosar pronesl podobnou pohrůžku na schůzce s novinářem Danem Margalitem, zřejmě s úmyslem, aby se dostala až k Rabinovi. Margalit ze schůzky rozhněvaně odešel a pak s Ginosarem velmi dlouho nemluvil. Rabin se však Ginosarově nátlaku nakonec podvolil a vytoužené místo mu dal. Proti tomuto jmenování však byla podána stížnost Nejvyššímu soudu, který vynesl ostře formulovaný rozsudek: „Jak by mohl vést vládní ministerstvo pachatel přestupku křivé přísahy, jenž zasáhl do rozhodování soudu, a tím porušil svobodu jednotlivce?“ Nakonec dal Rabin Ginosarovi poměrně významné místo, které Nejvyšší soud zrušit nemohl – měl mu dělat spojku s Jásirem Arafátem. Ginosar tohoto postavení bez Rabinova vědomí využíval k uzavírání obsáhlých soukromých obchodních dohod s předáky zkorumpované palestinské samosprávy, a než v roce 2004 zemřel, byl z něj velmi bohatý člověk. Rozhovory s „Amosem“, červenec 2013, a Danem Margalitem, 17. 1. 2017. Rozhovor s Josim Ginosarem, květen 1999. Ronen Bergman, „The Man Who Swallowed Gaza“, Ha‘arec, 4. 3. 1997. Margalit, Všechny jsem je viděl, s. 180 (hebrejsky). Joel Eisenberg vs. Ministr výstavby a bydlení, Vrchní soud 6163/92.

296 „Nutně odhalil pracovní postupy Šin Bet“: Chajim Herzog, rozhovor pro Jediot achronot, 27. 6. 1986.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

298 Abú Džihád rozprostřel mapu: Film o Abú Džihádovi, jejž natočili jeho bojovníci v roce 1985 a zveřejnil Fatah u příležitosti výročí založení organizace 1.1. 2012.

299 „Říkal jsem tomu ,broušení meče‘“: Rozhovor s Hararim, 23. 3. 2014.

299 Hvězdami teď byli veteráni armádních bojových jednotek: Nový Bajonet podnikl svou první operaci 25. 7. 1979 v činžovním domě v Cannes na francouzské Riviéře. Když přišel Zuhejr Mohsin, předák prosyrské organizace as-Sá‘iqa, „Berry“ do něj nastřílel čtyři kulky a pak tým odjel. Mohsin později zemřel v nemocnici. As-Sá‘iqa po jeho smrti s teroristickými operacemi přestala. Mosad to považoval za úspěch. Rozhovory s Isakim, 2. 9. 2015, Preslerem, 6. 7. 2017, a „Sallym“, únor 2015.

299 Když už měl Meraiš v Athénách skoro uzavřenou dohodu: Rozhovory se „Sallym“, únor 2015, a Šmuelem Etingerem, 11. 2. 2013. „Palestinian Shot Dead by Gunmen in Athens“, New York Times, 21. 8. 1983.

299 Zařadil ho do týmu jedné ze svých plánovaných operací v Evropě: V polovině osmdesátých let mezinárodní palestinský terorismus vrcholil.

Jen v roce 1985 bylo zabito 105 mužů, žen a dětí a dalších 433 lidí bylo zraněno. Merari a Elad, Mezinárodní rozměr palestinského terorismu, s. 29–41 (hebrejsky).

299 Munzar Abú Ghazala byl terčem: Premiérové Šamir a Peres schválili řadu cílených atentátů, ale „výběr cílů pocházel zdola, z terénu, od operačních důstojníků, kteří svá doporučení předávali řediteli Mosadu a ten premiérovi“, řekl Nachum Admoni, ředitel Mosadu v letech 1982–1989. „Nevzpomínám si ani na jediný případ, kdy by mi politici přikázali proti někomu konkrétnímu zakročit.“ Rozhovor s Admonim, 29. 5. 2011.

300 Další zmařené operace OOP v Evropě: Mosad se rovněž usilovně snažil vypátrat Muhammada Zaidána (Abú Abbáse), vůdce Palestinské osvobozenecké fronty. Izraelci ho měli v hledáčku, ale Zaidán byl extrémně opatrný a příležitost na něj zaútočit se nikdy nenaskytla. Díky bedlivému sledování však Jednotka 8200 Amanu zachytila 8. 10. 1985 telefonní hovor Zaidána s týmem jeho mužů, kteří unesli italskou výletní loď Achille Lauro u egyptského pobřeží. Teroristé zavraždili staršího amerického Žida na invalidním vozíku Leona Klinghoffera a hodili jeho mrtvé tělo do moře. Později souhlasili, že zanechají loď v Egyptě výměnou za bezpečný odchod do Tuniska. Izrael sledoval letadlo, na jehož palubě letěli, informovali Američany a ti vyslali vojáky, kteří přinutili stroj přistát na základně NATO na Sicílii. Italové však navzdory americkým námitkám Zaidána, který v něm letěl, propustili. Zaidán tvrdil, že neměl s únosem lodi nic společného, ale tehdejší ředitel Amanu Ehud Barak hned ve svém prvním vystoupení v izraelské televizi popsal, jak Jednotka 8200 zachytila hovor teroristů a jak Zaidánovi muži lhali. Barakovo korektní a charismatické vystupování v době, kdy měl Izrael jen jedinou televizní stanici, udělalo na všechny velký dojem a podle některých lidí nastartovalo jeho politickou dráhu. Rozhovory s Barakem, 26. 8. 2015, a „Biografem“, říjen 2014.

300 Izrael tak věděl…, že… plánuje nějaký útok: Rozhovory s Etingerem, 21. 1. 2013, a „Etanem“, leden 2015.

300 Čtyři raketové čluny a komando Flotily 13: Rozhovor s Ajalonem, 14. 3. 2016. „Operation Hawk’s Way: How the Navy Operated in Algeria“, Israel Defense, 8. 8. 2015.

300 Odmítli izraelskou výzvu, aby se vzdali: Rozhovor s Odedem Razem,

20. 1. 2013. Michal Jaakov Jicchaki, „The Terrorists Planned to Arrive at the Kirya Base in Tel Aviv“, Maariv, 12. 4. 2013.

301 V celách jim burácela hlasitá hudba: Po odhalení lhaní a mučení v Šin Bet byla zřízena státní vyšetřovací komise, jejímž předsedou byl bývalý soudce Nejvyššího soudu Moše Landau. V tajné příloze ke své zprávě tato komise uvedla, že je přípustné při výslechu podezřelých z terorismu používat „mírný fyzický nátlak“. Tato věta se v interních předpisech sepsaných právními poradci Šin Bet a Jednotky 504 Amanu velmi volně vykládala způsobem, který umožňoval použití „speciálních opatření“, což byl eufemismus pro mučení. Šin Bet a vyšetřovatelé Jednotky 504 pak zašli ještě o něco dál a mučili podezřelé metodami, které byly mnohem agresivnější a ignorovaly stávající předpisy. Opět docházelo k tělesným zraněním i vážným úrazům. Někteří lidé na následky mučení i zemřeli. Jednotka 504, „Nařízení o užití doprovodných vyšetřovacích metod“, aktualizováno v červenci 1994 (autorův archiv, od „Zvonka“).

301 Nebýt přesných zpravodajských informací Amanu: Rozhovor s Razem, 20. 1. 2013.

301 Všichni tito muži by přistáli na tuniském pobřeží: Rozhovory s Mordechajem, 22. 3. 2015, a „Nanem“, březen 2012.

302 Jaké důsledky by měl útok Izraele: Rozhovor s „Davidem“, říjen 2015.

302 Tak je prostě ukradl: Ředitel CIA, Foreign Denial and Deception Analysis Committee, říjen 1987, The Jonathan Jay Pollard Espionage Case: A Damage Assessment, s. 4 (autorův archiv, od „Vlastence“).

302 „Protiizraelských postojů svých kolegů“: Ředitel CIA, Jonathan Jay Pollard Espionage Case, s. 5.

302 „Že jsem nedokázal odolat pokušení“: Rozhovor s Ejtanem, 24. 1. 2013.

302 Věděli, ale… dělali, že nic nevidí: Vojenský tajemník Perese a Šamira brigádní generál Azriel Nevo rezolutně popírá, že by jako příjemce veškerého zpravodajského materiálu pro premiéra věděl o Pollardovi nebo vůbec o tom, že Izrael řídí v USA nějakého špiona. Rozhovor s Nevem, 5. 1. 2016.

302 Pollard začal ze svého pracoviště odnášet obrovské množství dokumentů: Rozhovor se Šlomem Bromem, 27. 10. 2015.

302 Požádal… o veškeré dostupné informace: Rozhovor s Eliotem Lauerem,

20. 10. 2015. Ředitel Ústřední zpravodajské služby, Jonathan Jay Pollard Espionage Case, s. 40.

303 Snažil je přesvědčit, aby podpořil variantu kombinovaného pozemního a mořského útoku: Rozhovor s Mordechajem, 24. 1. 2013.

303 Je… často provázejí politické obavy: Tři roky nato Abú Džihád málem zahynul v důsledku stejné volební strategie, když vláda pod vedením Likudu naléhala na armádu, aby ho zabila v jordánské metropoli Ammánu. „Bylo to naprosto průhledné,“ říká Omer Bar-Lev, který tehdy velel Sajeret Matkalu. „Likud chtěl, aby se to (likvidace Abú Džiháda) provedlo ještě před červencovými volbami, protože je chtěl vyhrát. Byl to pro mě obtížný osobní i politický problém.“ Otec Bar-Leva Chajim, bývalý náčelník generálního štábu, byl totiž předním politikem Strany práce a úspěšná synova likvidace Wazíra by zřejmě měla výrazný vliv na jeho kariéru. Nakonec se však tyto plány odložily z operačních, nikoli politických důvodů. Rozhovor s Omerem Bar-Levem, 15. 11. 2012.

304 „Počkali, až Palestinci dorazí“: Rozhovor s Jonim Korenem, 22. 3. 2013.

304 Na lodi jménem Opportunity: Tyto informace Mosadu předal agent Amín al-Hádždž neboli „Rummenigge“, který se na žádost Mosadu přestěhoval na Kypr a zřídil tam síť řidičů, celních úředníků a prostitutek, jež Mosadu dodávala velké množství informací o OOP. Rozhovor s Amínem al-Hádždžem, 5. 11. 2013.

304 Chtěla… použít přepravní kontejner: Hlavní důstojník Jehuda Gil, který najímal agenty, jel do Pirea, našel tamější agentku-celní úředníci, které Mosad říkal Zlatá náušnice, a získal od ní informace o Palestincích, kteří prostřednictvím její firmy převáželi kontejnery s rozinkami. Abú Džihád měl podezření, že Zlatá náušnice s Mosadem spolupracuje, a vyslal dva muže, aby ji zabili. Jehuda Gil, který Zlatou náušnici řídil, byl znám jako člověk, který „by přiměl mluvit i telegrafní sloup“. Později se však ukázalo, že Gil byl jedním z nejhorších náborových a řídicích důstojníků Mosadu. V roce 1974 naverboval „Rudého sokola“, generála syrské armády, a řadu let ho řídil. V roce 1996 ale vyšlo najevo, že si Gil informace od svého agenta vymýšlel, protože se bál přiznat, že jeho agent je k ničemu, a chtěl si udržet místo. Tyto falešné informace dvakrát málem vedly k válce mezi Izraelem a Sýrií. Gil ale nebyl jediné fiasko Křižovatky. Do Izraele se přistěhoval australský Žid a oddaný sionista Ben Zygier, jehož Mosad najal v roce 2003, v bouřlivé době, kdy byl ředitelem Meir Dagan a vynakládaly se velké finanční prostředky na rozšíření organizace. Mělo to za následek i menší pečlivost při výběru agentů. Zygier, jenž se narodil a vyrostl v zahraničí, byl považován za ideálního kandidáta. Když ale absolvoval kurs Křižovatky a snažil se proniknout do firem, jež obchodovaly s Íránem a arabskými státy, aby získal zdroje, ukázalo se, že nedokáže dělat to, co od něj Mosad očekává. Byl povolán zpět do Izraele a měl trýznivý pocit, že selhal, s nímž se očividně neuměl vyrovnat. Pokusil se iniciovat vlastní operaci, a aniž informoval nadřízené, setkal se s jedním členem Hizballáhu a snažil se ho naverbovat, aby ukázal, že to umí. Ten byl však chytřejší a Zygiera oklamal tak, že Izraelec bezděčně prozradil informace o komunikačním systému agentů Mosadu, a dva nechtěně zničil. Společné vyšetřování Mosadu a Šin Bet tento případ odhalilo a Zygier byl tajně zatčen a uvězněn. Byl odsouzen, ale ještě před procesem spáchal sebevraždu. Bergman, Operation Red Falcon, https://magazine.atavist.com/ operation-red-falcon. Rozhovory s Jehudou Gilem, 30. 3. 2015, Dvorou Čenovou, 21. 3. 2012, Chajimem Tomerem, 3. 3. 2015, „Oktoberfestem“, březen 2013, a „Loackerem“, prosinec 2016. Ronen Bergman, Julia Amalia Heyer, Jason Koutsoukis, Ulrike Putz a Holger Stark, „The Real Story Behind Israel’s ,Prisoner X‘“, Der Spiegel, 26. 3. 2013.

305 Podle lékařské zprávy předložené soudu: Nejvyšší soud, 861/87, Abú Šarah vs. Vojenský soud v Lodu, sv. 42(1), s. 810. Rozhovor s Amnonem Zichronim, 27. 1. 2011.

305 Zaútočilo komando… na izraelskou jachtu: Rozhovory s Eranem Ronem, srpen 1995, Taljou Avnerovou, srpen 1995, a Davidem Avnerem, srpen 1995. Ronen Bergman, „Pilot’s Fate“, Ha‘arec, 8. 9. 1995.

305 Přípravy k útoku začaly okamžitě: Erele Weissberg a Lior Yacovi, „,Alpha‘, the Pilots Reported, ,Terror Fortress Destroyed‘,“” Jisrael hajom, 18. 9. 2015.

306 Všechny cíle byly zasaženy: „Tunisia’s Leader Bitter at the U.S.“, New York Times, 3. 10. 1985.

306 „Byl jsem rozjařený jako nikdy dřív“: „Vzpomínka na ,Dřevěnou nohu‘, útok s nejdelším doletem“, webová stránka izraelského letectva, http://www. iaf.org.il/4373-37989-he/IAF.aspx, 27. 9. 2011.

306 Legendu, že mu vždycky nějaký zázrak zachrání život: „,Alpha‘, the Pilots Reported“, Jisrael hajom, 18. 9. 2015.

307 „Rozhodli jsme, že není cílem“: Rozhovor s Korenem, 22. 12. 2013.

306 Zabit byl jen jeden vyšší velitel, Núr Alí: Núr Alí byl příbuzný princezny Díny, bývalé manželky krále Husajna a v té době ženy vysokého velitele Fatahu Saláha Tamarího, který byl uvězněn v detenčním zařízení Izraele v jižním Libanonu. Dína s Alím se snažili vyjednat velkou výměnu vězňů mezi OOP a Izraelem a potom zůstali ústředními hráči tajného komunikačního kanálu mezi oběma stranami. Rozhovor s Gadim Zoharem, 8. 7. 2017. Bergman, Rozhodně nezbytné, s. 83–84 (hebrejsky).

307 To, že se nepovedlo zlikvidovat víc členů vedení OOP: Někteří lidé v Mosadu podporovali i zabití méně slavného, ale z operačního hlediska mnohem důležitějšího cíle – zástupce náčelníka Západního sektoru Mustafy Liftáwího (Abú Firáse). Osnoval teroristické útoky a „koupal se v židovské krvi“, jak se vyjádřil agent Šin Bet Jisrael Hason, který měl na starosti boj proti jeho činnosti. Nakonec se ale vedení Mosadu a později i premiér rozhodli raději zaútočit na nějakou symboličtější osobnost, někoho, koho zná veřejnost a kdo není tak utajený jako anonymní Abú Firás. Rozhovory s Jisraelem Hasonem, 17. 11. 2010, Šimonem Šapirou, 31. 1. 2015, „Sallym“, září 2016, a Razem, 20. 1. 2013.

307 Ji Mosad může a má provést sám: Rozhovor s Lipkinem-Šachakem, 3. 4. 2012.

308 Izraelští zpravodajci přehlédli i další důležitou změnu: Šif a Jaari, Intifáda: Palestinské povstání, s. 44–70 (hebrejsky).

309 „Z operačního hlediska“: Rozhovor s Davidem Curem, 30. 5. 2011.

309 Začátek palestinského povstání proti izraelské nadvládě – intifády: Rozhovor s Nevem, 14. 1. 2016.

310 Bouřící davy házely kamení: „Oběti první intifády“, webová stránka hnutí Be-celem (hebrejsky), http://www.btselem.org/hebrew/statistics/first_intifa- da_tables.

310 Goliášem Izrael: Šalev, The Intifada: Causes and Effects, s. 19–36.

310 „Intifáda“: Rozhovor s Admonim, 29. 5. 2011.

310 Pokud to však bylo spiknutí OOP: Rozhovory se Šamirem, leden 1997, a Mošem Nisimem, 21. 2. 2013.

310 Nařídil ministr obrany Rabin armádě: Rozhovor se „Sallym“, září 2016.

311 Zmaření celého plánu: Rozhovor s „Elvinem“, leden 2013.

311 Kdy je málem zadržela místní policie: Rozhovor s „Pegasem“, únor 2011.

312 „Dějiny hrají podivné hry“: Rozhovor s Galantem, srpen 19, 2011.

312 K debatě o zabití Abú Džiháda: Kabinet byl svolán po průniku komanda tří teroristů Západního sektoru z Egypta do Izraele 7. 3. Náhodou potkali autobus s civilisty, mezi nimiž byla řada pracujících matek, který jel do Negevského jaderného střediska v Dimoně. Zahájili na něj palbu, zabili dvě ženy a autobus unesli. „Poslal nás Abú Džihád!“ křičel z něj jeden z únosců. Potom zabili dalšího pasažéra. O chvíli později je zabili odstřelovači zvláštních policejních jednotek. „Pro mě ten útok na autobus s matkami osud Abú Džiháda zpečetil,“ prohlásil Lipkin-Šachak. Rozhovory s Curem, 30. 5. 2011, a Lipkinem-Šachakem, 3. 4. 2012.

312 Šamirovi by byl „postačil jeho vlastní rozkaz“: Rozhovor s Nevem, 14. 1. 2016.

312 „Podle mých informací byl Abú Džihád umírněný“: Rozhovor s Peresem, 17. 9. 2012.

313 „Kvůli národní morálce“: Rozhovor s Nisimem, 21. 2. 2013.

313 „,Když tě někdo přichází zabít, vstaň a zabij ho jako první‘“: Rozhovor s Nisimem, 21. 2. 2013.

313 „V Tunisku nikdy“: Rozhovor s Nachumem Levem, srpen 2000.

314 „Poznal a začal si vážit muže“: Izraelci, kteří odposlouchávali Wazírovy telefonní hovory, vyslechli jeho ostrou hádku s nejstarším synem Džihádem, který studoval podnikovou ekonomiku. Džihád se chtěl zapojit do ozbrojeného boje, ale jeho otec o tom nechtěl ani slyšet a řekl mu, ať zůstane ve škole a dál studuje. „Až vznikne náš stát,“ oznámil synovi, „nebude potřebovat lidi jako já, ale takové jako ty.“ V roce 2012 jsem doprovázel skupinu německých vyšších státních zaměstnanců na okružní jízdě po Západním břehu, kde se setkali i s představiteli palestinské samosprávy. Jeden z nich, ředitel Palestinského měnového orgánu, jim byl představen jako „náš nejvýznamnější mladý ekonom“. Udělal na mě velký dojem. Mluvil smysluplně a rozumně plynnou angličtinou a na rozdíl od svých kolegů nevyčítal Izraeli všechno, co se kdy palestinskému lidu přihodilo nebo co se mu děje. Když hovořil, uvědomil jsem si, že je oním mladým studentem podnikové ekonomiky. Udělal to, co mu otec nařídil, zůstal ve škole a stal se jedním z budovatelů hospodářství rodícího se palestinského státu. Dr. Džihád al-Wazír si po zavraždění otce přidal ke jménu i další, Chalíl. Po jeho projevu jsem za ním zašel a řekl mu o knize, kterou píšu, i o nahrávce jeho rozhovoru s otcem, která se dochovala v archivu izraelské zpravodajské služby. Odpověděl, že se na ten rozhovor velmi dobře pamatuje, a rozvzlykal se. Rozhovor s Razem, 13. 10. 2014.

314 Rabin byl spokojen: Rozhovor se „Sallym“, únor 2015.

315 Konvoj se patnáctého dubna zastavil asi pětatřicet kilometrů od tuniského pobřeží: Celou operaci naplánoval a řídil zpravodajský důstojník Caesareje jménem „Steven“. Rozhovory s Jaalonem, 21. 12. 2016, Barakem, 8. 3. 2013, Jiftachem Rejcherem, 28. 11. 2013, Levem, srpen 2000, „Sallym“, únor 2015, Etingerem, 21. 1. 2015, Galantem, 4. 9. 2014, a Ajalonem, 21. 1. 2013.

317 Zavolal vysílačkou velitele Sajeretu Mošeho Jaalona: Nahrávka rozhovoru se poprvé vysílala v pořadu Uvda televizní stanice Aruc 2 dne 27. 5. 2013.

318 Technici dodali do pozadí hluk davu: Den předtím Šin Bet zatkla Fáize Abú Rahmu, právníka a bratrance Abú Džiháda. Zadržen byl už dříve, ale vždy jen kvůli výslechu po nějakém teroristickém útoku. Tentokrát to však byla jen záminka k návštěvě, která o několik hodin později následovala.

319 Tuniského zahradníka: Otázka, zda bylo nutné či přípustné zabít zahradníka, zůstala nezodpovězena a byla předmětem debaty v Sajeretu i po skončení operace. Velitelé Sajeret Matkalu povolili svým podřízeným zabíjet civilisty, kteří by mohli prozradit jejich přítomnost na nepřátelském území; bylo to jakési modifikované povolení zabíjet. Jednou koncem roku 1978 se jednotka Sajeretu pod velením důstojníka jménem Šaj Avital vydala na operaci ve velmi nepřátelské arabské zemi. Narazili na pastýře se stádem ovcí. Jednotka se zastavila a pastýře spoutala, a tím zneutralizovala. Pak vypukl spor mezi Avitalem a jeho nadřízenými na týlovém velitelském stanovišti. Náčelník hlavního štábu Ejtan nařídil Avitalovi, aby pastýře zabil, ale Avital trval na tom, že ho ušetří. „Jak ho můžu zabít?“ opakoval. Narodil se ve farmářské vesnici a vystudoval zemědělskou školu. „Je to farmář jako my,“ prohlásil. Ejtan však neslevil. Nakonec jeden z vojáků vstal a střelil pastýře do hlavy, hodil jeho mrtvolu do nedaleké studny a řekl ohromenému Avitalovi: „Tak, a je po sporu. Můžeme pokračovat v operaci.“ Doron Avital, voják a důstojník v Sajeretu, jenž měl doktorát z filozofie, udělal z námitek Šaje Avitala vědeckou zásadu. V roce 1994, když Sajeretu velel v době příprav plánů únosu člena Hizballáhu jménem Mustafá Dírání, prohlásil: „Jestli budeme při téhle operaci zabíjet libanonské civilisty, ztratíme morální oprávnění ji provést.“ Rozhovory s „Leninem“, prosinec 2016, Avitalem, 29. 12. 2010, a Halevym, 12. 10. 2010. Bergman, Rozhodně nezbytné, s. 381 (hebrejsky).

319 Zastřelili ho také: Rozhovor s Levem, srpen 2000.

319 Pak vypálil dlouhou dávku Lev: Rozhovory s Levem, srpen 2000, Rejcherem, 28. 11. 2013, „Sallym“, únor 2015, a Jaalonem, 21. 12. 2016. Podle některých výpovědí Lev na Abú Džiháda nevystřelil, ale po celou dobu operace byl venku před domem a zajišťoval akci odtamtud. Uvda, stanice Aruc 2, 27. 5. 2013.

320 Označil operaci za „dokonalý úder“: Rozhovor s Jaalonem, 21. 12. 2016.

320 Všichni Izraelci vyvázli z Tuniska bez zranění: V ponorce Gal, která jednotku doprovázela do Tuniska a zpět, nebyly vztahy mezi posádkou a zástupcem velitele nijak zvlášť přátelské. Cestou domů někdo vyvěsil na nástěnku anonymní zprávu tohoto znění: „Přísně tajné / Jásiru Arafátovi: „Vážený pane, zabili jsme vašeho zástupce, a teď vy zabijte našeho! S pozdravem posádka izraelského námořního plavidla Gal.“

320 „Slyšel jsem o něm… v rádiu“: Toto oficiální mlčení trvalo několik desetiletí. V roce 2012, když jsem psal tuto knihu a pohrozil jsem, že podám stížnost na vojenské cenzory k Nejvyššímu soudu, mi cenzor povolil zveřejnit některé podrobnosti o atentátu v Jediot achronot (http://www.theguardian. com/world/2012/nov/01/israel-acknowledges-killing-palestinian-deputy). Když článek vyšel, napsal velitel Sajeret Matkalu dopis všem veteránům jednotky, v němž žádal, aby „byl přísně tajné operační činnosti jednotky navrácen pláštík utajení“ a o jednotce se nepsalo v médiích. WallaNews, 2. 12. 2012, https://news.walla.co.il/item/2592534.

320 „Národu to způsobilo takovou radost!“: Rozhovor s Nisimem, 21. 2. 2013.

321 „Mohl významně přispět“: Rozhovor s Lipkinem-Šachakem, 3. 4. 2012.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

325 „Zjistilo se, kdo takovou akci nařídil“: Rozhovory s Urim Bar-Levem, 17. 12. 2015, Avitalem, prosinec 2010, Nevem, 5. 1. 2016, a Avrahamem Paznerem, 19. 3. 2016. „Israel Mounts Inquiry into a Charge by ABC“, New York Times, 7. 7. 1988.

323 Přísně utajovanou jednotku Duvdevan: Rozhovory s Barakem, 26. 8. 2015, a Daganem, 20. 7. 2013.

324 Jádro Duvdevanu: Rozhovor s Galantem, 7. 7. 2011.

324 Léčku s ABC News: Rozhovory s Urim Bar-Levem, 17. 12. 2015, a Nevem, 5. 1. 2016.

325 „Zabíjet teroristy nenápadně“: Rozhovor s Korenem, 22. 12. 2013.

325 „Ověřit úmrtí“: Rozhovor se „Santou“, květen 2016.

325 Šetření oddělení trestního vyšetřování armády: Závěrečná zpráva o vyšetřování vojenskou policií (CID) 92/0450/06, Ústřední jednotka vojenské policie, 9. 7. 1992 (autorův archiv, od „Zvonka“).

325 Zničehonic vytáhnout ukrytou zbraň: Velké množství psů, kteří by začali při sebemenší provokaci štěkat, představovalo pro bojovníky Duvdevanu vážný problém, když se v noci snažili tiše připlížit k arabským vesnicím. Vyzkoušeli řadu řešení, včetně nástrojů, které vydávaly zvuky ve vlnových délkách slyšitelných pouze pro psy a měly je uklidnit. Nakonec zjistili, že nejlépe fungují pytle s lvím trusem nasbíraným v Safari parku v Ramat Ganu. Když psi pach krále zvířat ucítili, zklidnili se a odplížili se.

325 „Uvrhla členy teroristických buněk do naprosté nejistoty“: Rozhovor s Urim Bar-Levem, 17. 12. 2015.

327 Zlikvidovat bývalé členy Černého září: Mosadu se nepodařilo zabít zbývající teroristy, kteří se zúčastnili mnichovské operace. Za Harariho vedení byli zlikvidováni jen dva, Júsuf Júsuf Nadždžár a Alí Saláma. Zvlášť bolestné bylo, že se nepovedlo vypátrat velitele mnichovského útoku Muhammada Audu (Abú Dawúda). V roce 1985 získal Mosad informace o místě pobytu Džamála al-Gášího, jednoho ze tří Palestinců, kteří Izraelce v Mnichově zabili. Odjel z Libye, kde se usadil poté, co ho propustili Němci, a pod falešným jménem se uchýlil do Španělska. Měl rakovinu a chodil tam na chemoterapii. V Mosadu vyvstal spor, jestli se mají věnovat prostředky na jeho zabití anebo je lepší nechat ho umřít na rakovinu. Nakonec Šavit rozhodl, že jestli je možné se ke Gášímu dostat, měl by být zabit. Jeden agent Caesareje mu nasypal smrtelnou dávku jedu do kávy, kterou popíjel v restauraci nedaleko domu, kde bydlel. Jed ho nezabil, zřejmě proto, že nebyl správně nadávkován, anebo kvůli účinkům silné chemoterapie. Brzy potom, co jed požil, se zotavil a vrátil se k svému pohodlnému životu. V roce 2000 pak poskytl interview pro dokumentární fi o mnichovském masakru One Day in September (Jeden den v září), který získal cenu Arthur Cohn’s Academy. Rozhovory s Hararim, 10. 3. 2014, a „Sallym“, leden 2015.

328 „Mluvíme o nesčetných jemných nuancích“: Rozhovory s „Oktoberfestem“, únor 2013, a „Alfredem“, únor 2013. Ředitel Mosadu Šavit jen poznamenal: „Byla to moc hezká operace, že?“

330 Chystali se dát zavraždit Jicchaka Šamira a Ariela Šarona: Rozhovor s „Oktoberfestem“, únor 2013.

331 „Vystoupil z letadla a šup, už byl zatčen“: Rozhovor s Džibrílem Radžúbem, 23. 8. 2002.

331 A tak nechal Mosad místo útoku uniknout do médií skandální zprávu o jeho návštěvě: Skandál měl za následek odstoupení vysoce postavených představitelů na ministerstvech zahraničí a vnitra i ředitele francouzského Červeného kříže, jenž byl zároveň hlavním poradcem prezidenta Françoise Mitterranda. Los Angeles Times, 4. 2. 1992. Rozhovor se soudcem Jean-Louisem Bruguièrem, květen 2000. Různá korespondence mezi ministerstvem zahraničí a izraelským velvyslanectvím v Paříži (autorův archiv, od „Paula“).

331 „Tenhle seznam měl však otevřený konec“: Rozhovor s „Polly“, březen 2016.

331 Šamir ale příkaz k likvidaci Bseisa znovu potvrdil: Rozhovor s „Pilotem“, listopad 2015.

332 „Přijel jsem tehdy do Paříže“: Rozhovor s Robertem Baerem (v přítomnosti Seymoura Hershe), srpen 2001. E-mail od Roberta Baera, 1. 2. 2016.

332 Podle řady zdrojů: Rozhovory s „Polly“, březen 2016, a „Pilotem“, listopad 2015.

333 Soudní vyšetřování vraždy nebylo ve Francii uzavřeno dodnes: Rozhovor se soudcem Jean-Louisem Bruguièrem, květen 2000.

333 Tento atentát… OOP nesmírně poškodil: Bergman, Povolení uděleno, s. 178–179 (hebrejsky).

333 Odmítli podepsat rezoluci Ligy arabských států: AFP, 26. 2. 1991.

334 Ze všech sil vynasnaží dosáhnout míru s Palestinci: Rozhovory s Daljou Rabinovou, říjen 2005, Amosem Eranem, 11. 2. 2009, Haberem, 21. 6. 2009, a Šimonem Ševesem, 25. 8. 2010.

335 Ke své vyzkoušené metodě, jak přežít: Rozhovor s Yezidem Sayighem, říjen 2001.

335 Dovolil svým lidem, aby zahájili tajná jednání: Rozhovory s Peresem, 17. 9. 2012, Josim Bejlinem, 14. 10. 2002, Ronem Pundakem, srpen 2002, a Alferem, 18. 5. 2015.

335 Když Peres informoval o kontaktech s Palestinci Rabina: Pundak, Tajná komunikace, s. 100–105, 122, 146–149, 172 (hebrejsky).

335 Jednání se však tajila: Rozhovory s „Noem“, leden 2016, a „Polly“, březen 2016.

336 Zpravodajské organizace dál vedly tajnou válku: Rozhovory s Haberem, 21. 6. 2009, a „Polly“, březen 2016.

336 Šavitovi bylo jasné, jaký je to úspěch: Jedna z věcí, o které se často mluvilo, byla Abbásova spalující nenávist vůči Arafátovi. Někdy mu říkal „ten hajzl“ nebo „ta malá děvka“.

337 Izraelská vláda je v pokročilém stadiu jednání s OOP za jeho zády: Rozhovory s „Oktoberfestem“, prosinec 2015, s „Polly“, březen 2016, a „Džangem“, říjen 2016.

337 „Nemohli jsme pochopit… jak je to možné“: Rozhovor s „Oktoberfestem“, únor 2013.

337 „To vzbudilo podezření“: Rozhovor s Radžúbem, 23. 8. 2002.

338 Byl nesporně zrádce: „Top PLO Security Official Accused of Being Mossad Spy: Arafat Orders Inquiry“, Independent, 4. 11. 1993.

338 V řadu dohod, jimž se dnes říká dohody z Osla: Rozhovor s Ronem Pundakem, srpen 2002. Bejlin, Dotkli jsme se míru, s. 61–164 (hebrejsky). Pundak, Tajný kanál, s. 129–190.

338 Dohody z Osla daly vzniknout komisím o bezpečnostní spolupráci: Rozhovory s Davidem Mejdanem, 2. 8. 2015, Dichterem, srpen 2012, a Hasonem, 17. 11. 2010.

339 Využili k žádosti o milost pro Jásína: Rozhovor s „Oktoberfestem“, únor 2013.

KAPITOLA DVACÁTÁ

340 Skladiště patřilo skupině CNIM: Rozhovor s Rafaelem Ofekem, 24. 1. 2016.

340 Plot přelezlo pět agentů Bajonetu: Rozhovory s „Dubnem“, listopad 2016, Hararim, 29. 3. 2014, a Benym Zeevim, 12. 2. 1999. Částečně podobný popis lze najít v: Victor Ostrovsky, By Way of Deception: The Making of a Mossad Officer, s. 19–20.

342 Nepřítel mého nepřítele je můj přítel: V rámci periferní doktríny poskytoval Mosad pomoc osvobozeneckým hnutím a nezákonným milicím v řadě nepřátelských zemí, včetně například křesťanských separatistických povstalců Aňa-ňa v Jižním Súdánu. Rozhovory s Alferem, 18. 5. 2015, a Amitem, 12. 7. 2005. Alfer, Periferní doktrína, s. 57–71 (hebrejsky). Ben Uziel, Mise Mosadu v Jižním Súdánu, s. 9–36 (hebrejsky). Ronen Bergman, „Izrael a Afrika“, s. 234–246.

342 „Řezník z Bagdádu“: Rozhovor s Rotbergem, 5. 3. 2012.

342 Meirová však příkaz k likvidaci Saddáma odmítla podepsat: Když byl ale Korán s výbušninou připraven, „(Kurdové) ho poslali nějakému guvernérovi, který je utlačoval, a zabili jeho i celý jeho tým“, vzpomíná Rothenberg.

343 Saddám označoval Židy za „směsici odpadků a zbytků různých národů“: Dokonce vydal luxusní knihu myšlenek svého obdivovaného strýce Talfáha, kde stojí, že „existují tři věci, které Alláh neměl stvořit: Peršany, Židy a mouchy“. Karš Efraim a Rauci Inari, Saddám Husajn, s. 19 (hebrejsky).

343 „Miliardové a v podstatě neomezené rozpočty“: Rozhovor s Amacjou Baramem, 28. 10. 2015.

344 „Francouzsko-irácká smlouva je prvním arabským krokem“: Nakdimon, Měsíc tamuz v plamenech, s. 50 (hebrejsky).

344 Iráčané platili velmi štědře: Ibidem, s. 75–76 (hebrejsky).

344 „Zvlášť soustředit na to, aby Irák nezískal jaderné zbraně“: Rozhovor s Admonim, 29. 5. 2011, a Gazitem, 12. 9. 2016.

345 Považovali za potenciální informátory: Rozhovor s Jehudou Gilem, 15. 5. 2011. Koren Jehuda, „My Shadow and I“, Jediot achronot, 6. 7. 2001.

345 „Bylo to hrůzostrašné“: Rozhovor dr. Chidira Hamzy s americkou novinářkou Hodou Kotbovou, přepis pořadu NBC Dateline, „Irák 1981“, (autorův archiv, díky Šacharovi Bar-Onovi).

345 Získal Mosad i „projektovou knihu“: Rozhovor s „Elmem“, srpen 2010, a „Oktoberfestem“, leden 2013.

345 „Z téhle knihy… jsme se toho dozvěděli opravdu hodně“: Rozhovor s Ofekem, 24. 1. 2016.

346 Bezpečnostní kabinet zplnomocnil premiéra: „Rozhodnutí Bezpečnostního výboru kabinetu“, 4. 11. 1978, autorovi ukázal „Paul“.

346 Izraelci byli přesvědčeni, že Saddámovy jaderné ambice zpomalili: Rozhovory s Hararim, 12. 2. 2014, a „Černochem“, září 2016.

346 „Mozkem celého projektu“: Rozhovor s Ofekem, 17. 1. 2016.

346 Vystudoval univerzitu v Birminghamu: Podrobný životopis Džafara Džafara lze najít v: Windrom, Critical Mass, s. 35–40.

346 Mašad často cestoval: Rozhovor s „Dubnem“, prosinec 2016.

348 Hotelová ochranka našla Mašadovo tělo: Rozhovor s „Černochem“, červen 2015. Částečně podobný popis lze najít v: Ostrovsky, By Way of Deception, s. 22–25.

348 „Usoudil jsem, že terčem jsme všichni“: Rozhovor dr. Chidira Hamzy s americkou novinářkou Hodou Kotbovou, NBC Dateline.

349 Mosad ho otrávil: Rozhovory s „Černochem“, červen 2015, a „Amirem“, únor 2016. Claire, Raid on the Sun, s. 76–77.

349 Ulehl s potížemi, jež vypadaly jako otrava jídlem: Ze zjevných důvodů – kvůli užití jedu a tomu, že k explozím a atentátům došlo na francouzské půdě – Izrael zachoval o svých činech naprosté mlčení. K vážnému úniku informací pak došlo v roce 1990. Odpadlík Mosadu jménem Viktor Ostrovsky oznámil, že vydá v Kanadě své paměti By Way of Deception:The Making of a Mossad Officer, což představovalo závažné porušení předpisů Mosadu i izraelské bezpečnosti. Organizace se snažila Ostrovského přesvědčit, aby knihu nevydával, ale on odmítl. Agenti se pak vloupali do nakladatelství a odcizili obtah, který obsahoval obrovské množství informací o Mosadu, z nichž některé byly pravdivé, a řadu stránek o akcích, které Mosad podnikl proti iráckému jadernému projektu a iráckým vědcům. Obtah vyvolal v Mosadu paniku. „Zavolali mě k řediteli a ukázali mi stránky, které se mě týkají,“ vyprávěl Ami Jaar, jenž Ostrovského nějakou dobu školil a autor se o něm v knize zmiňuje. „Bylo to velmi nepříjemné.“ Josi Kohen, tehdy mladý důstojník a vycházející hvězda Mosadu, který se s Ostrovským seznámil na výcvikovém kursu, předložil řediteli Mosadu Šavitovi podrobný plán, jak Ostrovského zabít. Šavitovi se líbil, a tak s ním zašel za premiérem Šamirem, ale ten ho vetoval s tím, že „Židy nezabíjíme“. Mosad tedy požádal soudy v Kanadě a USA, aby vydání knihy zakázaly, protože Ostrovsky složil přísahu o utajování informací, když do organizace vstupoval. Soudy to však neudělaly a všechny kroky jen zvýšily důvěryhodnost knihy i její prodej. Rozhovory s Amim Jaarem, 3. 12. 2012, „Výhodou“, duben 2017, „Tobleronem“, květen 2014, a „Lexikonem“, leden 2017.

349 Dopis s nepokrytým varováním: Nakdimon, Měsíc tamuz v plamenech, s. 309 (hebrejsky).

349 Výcvikem v osobní bezpečnosti a sebeobraně: Východoněmecká Stasi a KGB, které byly v kontaktu se Saddámovými tajnými službami, se poučily z toho, jak byl zlikvidován Wádí Haddád. Rozhovor s „Ilajem“, červen 2010.

350 „Jediný způsob, který dál zůstává ve hře, je bombardování ze vzduchu“: Rozhovor s Hofim, Beginovo středisko, 11. 1. 2002.

350 Panovalo tak velké napětí: Rozhovor s Ejlamem, 2. 12. 2009.

350 Vyzradil plán přepokládaného úderu: Rozhovor s Uzim Evenem, 2. 12. 2009.

350 Ten pak vlastnoručně napsal Beginovi: V resortu obrany vyvolal únik informací Peresovi a jeho zpráva Beginovi velké znepokojení. Útok byl odložen a krycí jména změněna. Ejtan nařídil důsledné odposlechy generálního štábu a dalších vysokých velitelů, kteří měli k operaci prověrku. Skutečného původce úniku informací, profesora Evena, však nikdo neodhalil a on se ke své roli poprvé přiznal až v rozhovoru se mnou v roce 1996. Rozhovor s Evenem, květen 1996. Ronen Bergman, „The First Iraqi Bomb“, Ha‘arec, 31. 5. 1996.

351 Piloti letěli velmi nízko: Letadla náhodou letěla přímo nad hlavou krále Husajna, jenž zrovna pobýval na své jachtě v Akabském zálivu. Musel je vidět a došlo mu, kterým směrem letí, ale varování Saúdům a Iráčanům se buď někde ztratilo, nebo vůbec neodešlo. Nakdimon, Měsíc tamuz v plamenech, s. 15–16 (hebrejsky).

351 Letouny dorazily k cíli před západem slunce: Rozhovor s Aviemem Selou, 31. 5. 2011. Nakdimon, Měsíc tamuz v plamenech, s. 188–203.

351 „Reaktor byl zcela zničen“: Rozhovor s Ofekem, 24. 1. 2016.

352 „Tato země a její lid by byli vyhlazeni“: Mezinárodní tisková konference s Menachemem Beginem, 9. 6. 1981. Izraelská akce vzbudila obdiv, ale zahraniční politici ji ostře odsoudili. Zdá se, že útok podpořil jen The Wall Street Journal ve svém úvodníku, který dodnes hrdě visí v zasedací místnosti tohoto deníku.

352 I Saddám pronesl projev: Nahrávky Nejvyšší rady strany Baas, archiv Pentagonu, CRRC SH.SHTP.A.001.039, díky prof. Amacjovi Baramovi.

352 Až na spodní příčku seznamu zpravodajských priorit: Rozhovor s Giladem, 31. 7. 2012.

353 Společný irácko-egyptsko-argentinský projekt Kondor, jenž se pokoušel vyvinout rakety: Rozhovor s agentem „Gauguinem“, jehož Mosad řídil ve vědecké sekci projektu Condor v Argentině, červen 2016. Ředitel CIA, Jonathan Jay Pollard Espionage Case, 30. 10. 1987, 39.

353 Telefonovali jim anonymové: Rozhovor se „Sallym“, září 2016. Burrows and Windrem, Critical Mass, s. 442, 461, 466–480.

353 Na jednoho kanadského raketového vědce…, který dříve pracoval v NASA: Materiál Mosadu o Bullovi obsahuje i řadu kontraktů a korespondenci s Irákem, především s generálem Husajnem Kámilem, Saddámovým švagrem a ředitelem irácké organizace, která sháněla zbraně (autorův archiv, od „Bogarta“).

353 Postavili dělo v Džabal Hamrajnu: Aman poslal veškerý materiál, který spolu s Mosadem o Bullovi nashromáždil, Úřadu pro vývoj zbraní a technologické infrastruktury ministerstva obrany (tento úřad je znám pod akronymem Mafat) a dělostřeleckému útvaru izraelské armády. Tyto jednotky prozkoumaly Bullovy výpočty a zkusily pár počítačových modelů. Překvapivým výsledkem bylo, že toto superdělo bylo vědecky proveditelné a Bull jen tak nefantazíroval. Rozhovor s Giladem, 31. 7. 2012.

353 Bull nikdy nebral vážně výhrůžné anonymní telefonáty: Zpravodajský důstojník Bajonetu Moše „Miška“ Ben-David uvedl: „V těch několika málo případech, kdy jsme usoudili, že místní úřady neměly v úmyslu nic podniknout, došlo k dodávkám, které se vzňaly anebo explodovaly, a existuje několik pánů, kteří dnes už mezi námi nejsou.“ Rozhovor s „Romeem“, leden 2013. Cockburn, Dangerous Liaison, s. 306.

354 Skočili na něj: Rozhovor s „Romeem“, jedním z velitelů Caesareje, kteří úder proti Bullovi koordinovali, květen 2000.

354 „Jestli zítra přijdete do práce, skončíte takhle“: V době, kdy bezpečnostní složky země bojovaly s problémem Kondor a superdělem, musely rovněž řešit možnost likvidace jednoho izraelského Žida: v roce 1986 jeden níže postavený technik izraelského jaderného reaktoru v Dimoně jménem Mordechaj Vanunu, který se cítil být diskriminován kvůli svému marockému, tedy neevropskému původu a měl extrémně levicové názory, propašoval do tohoto nejutajovanějšího izraelského zařízení fotoaparát a kromě jiného vyfotil i vodíkovou bombu. Snímky prodal britskému listu Sunday Times a ten je chtěl zveřejnit. Mosad se o tom doslechl od jednoho ze svých nejstarších zdrojů, tiskového magnáta Roberta Maxwella. „Musíte Vanunua dostat mrtvého nebo živého,“ řekl známý izraelský novinář Dan Margalit premiérovi Šimonu Peresovi při jednom neoficiálním rozhovoru těsně před rozhovorem oficiálním. Peres to ale rezolutně odmítl: „Židy nezabíjíme,“ prohlásil. Peres mi řekl, že ho Mosad požádal o povolení Vanunua zlikvidovat, ale on to jednoznačně zamítl. „Téhle vraždě jsem zabránil. Nařídil jsem, aby ho přivezli zpátky do Izraele a postavili před soud.“ Margalit, který je dodnes předním politickým komentátorem, je stále přesvědčen, že to byla od Perese chyba: „Měli Vanunua zabít v cizině anebo ho prostě nechat na pokoji. ,Nezabíjíme Židy‘ je rasistický výrok. Buď Izrael likviduje lidi, kteří představují závažnou hrozbu pro národní bezpečnost, anebo ne, a to bez ohledu na rasu nebo vyznání.“ Nakonec jedna agentka Mosadu Vanunua přesvědčila, aby s ní z Londýna odletěl (tam Mosad zasahovat nechtěl) do Říma. Tam byl dopaden, omámen a propašován do Izraele na izraelské obchodní lodi. Byl souzen a odsouzen k osmnácti letům vězení. Rozhovory se „Sallym“, únor 2015, „Rafaelem“, květen 2011, Jechielem Chorevem, červenec 2004, Benym Zeevim, 12. 2. 1999, Peresem, 30. 1. 2005, a Margalitem, 17. 11. 2016.

354 Druhého dne se v kanceláři nikdo neukázal: Ronen Bergman, „Killing the Killers“, Newsweek, 13. 12. 2019. „The Man Who Made the Supergun“, Frontline (PBS), 12. 2. 1992. Burrows a Windrem, Critical Mass, s. 164–177.

354 „Oheň stráví polovinu Izraele“: „Iraq Chief, Boasting of Poison Gas, Warns of Disaster if Israelis Strike“, New York Times, 2. 4. 1990.

354 „Tahle rozsáhlá a důmyslná síť“: Rozhovor s Šapirou, 31. 1. 2015.

354 „Víc štěstí než rozumu“: Šestnáctého ledna 1990 v noci poté, co USA a jejich spojenci zahájili operaci Pouštní bouře, nařídil Saddám spustit baráž raket na Izrael; izraelská zpravodajská služba o jejich výrobě nevěděla a později si byla jistá, že „spadnou do moře jako kameny“. Velitelé armády navrhovali útok na Irák, ale ten byl zamítnut na nátlak Američanů, neboť prezident Bush se obával o celistvost své mezinárodní koalice, kdyby se do akce zapojil Izrael. Saddám pak mnoho let vypadal jako jediný politik v arabském světě, jenž si troufnul na Izrael zaútočit a dokázal, že izraelské hrozby vůči němu byly plané. Izraelské ponížení nesmírně ovlivnilo následnou debatu o tom, zda by se měla naplánovat Saddámova likvidace.

354 Inspektoři OSN zjistili, co Mosadu zcela uniklo: Rozhovory s Rolfem Ekeusem, září 1996, a Hansem Blixem, srpen 2000.

355 Irácký diktátor představuje pro Izrael jasnou hrozbu: Barak se opíral o psychiatrický profil Saddáma Husajna, který sepsal tým psychologů a psychiatrů Amanu a v němž stálo: „Saddám považuje svět za brutální a chladný, kde neustále hrozí smrtelné nebezpečí. V takovém světě není místo na morální zákony a neplatí v něm žádné kodexy chování, které by nešlo porušit kvůli společenským normám… Saddáma neodradí ani válka, dokonce ani taková, ve které by stál proti mohutným silám. Je naopak pravděpodobné, že by válku proti početnému vojsku považoval za důkaz důležitosti a moci Iráku… Saddámovo úsilí o získání jaderných zbraní… pramení z jeho psychologické potřeby budovat si neochvějný pocit moci… Nikdy nezapomíná a neodpouští nikomu, kdo mu ublížil… Saddám se nebude rozpakovat použít proti Izraeli nekonvenční zbraně… a v cestě mu nebudou stát ani jiné překážky nebo výčitky svědomí.“ (Aman, oddělení výzkumu, Psychologický portrét Saddáma Husajna, Zvláštní zpravodaj 74/90, listopad 1990.) Rozhovor s Barakem, 1. 7. 2013.

355 „Vytvoření týmu, který by prozkoumal možnost“: Úřad náčelníka hlavního štábu Baraka Amiramu Levinovi, zástupci náčelníka hlavního štábu, ředitelům Amanu a Mosadu, Šajch Atad (Bodlák) (název operace), 20. 1. 1992 (autorův archiv, od „Julia“).

355 Nařídil zahájit přípravy k provedení plánu: Úřad náčelníka hlavního štábu zástupci náčelníka hlavního štábu, ředitelům Amanu a Mosadu, veliteli letectva a Amiramu Levinovi, Šajch Atad (Bodlák), 17. 3. 1992 (autorův archiv, od „Julia).

355 „Mohli jsme světu ušetřit celé jedno desetiletí“: Rozhovor s Barakem, 13. 1. 2012.

355 Objevila se řada nápadů: Rozhovor s Nadavem Zeevim, 15. 10. 2012.

356 Izraelci pečlivě sledovali Talfáhovu léčbu: Rozhovor se „Zolfi září 2012.

356 Komando odpálí rakety a zabije ho: Osmého října se premiér Rabin znovu zeptal: „Má Stát Izrael zabít vládnoucího politika jiné země?“ A Amiram Levin odpověděl: „Představte si, že by někdo zabil v roce 1939 Hitlera.“ Nakonec Rabina přesvědčil a ten řekl náčelníkovi hlavního štábu a ředitelům Amanu a Mosadu, že „cíl schvaluje“. Azriel Nevo náčelníkovi hlavního štábu, ředitelům Amanu a Mosadu, Počítačová dílna (jeden z názvů operace), 13. 10. 1992 (autorův archiv, od „Julia“).

357 Muž, jenž hrál Saddáma, patřil jen k raněným: Rozhovory s Nadavem Zeevim a Ejalem Katvanem, vojákem, jenž hrál Saddáma, 15. 10. 2012.

357 Lítou politickou bouři a nepěknou hádku: Rozhovory s Barakem, 10. 5. 2013, Sagim, 3. 6. 2012, Lipkinem-Šachakem, 3. 4. 2012, Avitalem, 29. 12. 2010, a Nadavem Zeevim, 15. 10. 2012. Podrobné vylíčení válek v nejvyšších izraelských kruzích po incidentu lze najít v knize Omriho Asenhejma, Ceelim, s. 221–304 (hebrejsky).

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

358 Letěli na schůzku s Jeho císařskou Výsostí: Část příběhu o této schůzi poprvé publikoval Bergman, Tajná válka s Íránem, s. 15–18.

358 Šáhova zahraniční politika stála na… vztazích se Spojenými státy: Ibidem.

358 Důkladné zpravodajské spojenectví s Izraelem: Ibidem.

359 „Podle nás představovala vážnou potenciální hrozbu“: Rozhovor s Merchavem, 22. 4. 2014.

359 S přesvědčením, že ho navštívil zvláštní posel Boží, archanděl Gabriel: Menašri, Irán mezi islámem a Západem, s. 134 (hebrejsky).

360 Chomejní předělal šíitský islám: Taheri, Duch Alláha, s. 27–28, 131 (hebrejsky). Menašri, Irán mezi islámem a Západem, s. 131 (hebrejsky).

360 „Prosím zabíjejte nás!“: Taheri, Duch Alláha, s. 132–133 (hebrejsky). Rozhovory s Urim Lubarnim, 26. 12. 1997, a Cafrirem, 2. 10. 2015.

360 Lákalo čím dál víc studentů: Bergman, Tajná válka s Íránem, s. 13–14.

361 „Kdo si myslíš, že jsi?“: Bergman, Bod, odkud není návratu, s. 50 (hebrejsky).

361 Rozdělování kazet s Chomejního kázáními samozřejmě sledovala: Ibidem, s. 51–52.

361 Audience byla udělena pouze Lubranimu: Rozhovor s Merchavem, 5. 10. 2011.

361 Írán zůstane navždy spojencem Izraele a Spojených států: Bergman, Tajná válka s Íránem, s. 17.

362 Nemohl by prosím Mosad zabít Chomejního: Rozhovor s Cafrirem, 2. 10. 2015.

362 Tato epizoda byla další ukázkou: Bachtijár odešel do exilu v Paříži, kde byl pak o deset let později zabit vrahy vyslanými íránskou zpravodajskou službou. Bergman, Rozhodně nezbytné, s. 316–317 (hebrejsky).

363 Sen o islámské republice se stal realitou: Rozhovor s Jicchakem Segevem, 5. 1. 2007. Bergman, Bod, odkud není návratu, s. 74 (hebrejsky). Taheri, Duch Alláha, s. 273–294 (hebrejsky).

363 Jenže vzestup Chomejního byl vyvrcholením mnohaletého kvasu: Izrael se také snažil využít k udržení vojenských vztahů s Teheránem íránsko-irácké války a dodával mu množství zbraní (Operaci Mušle detailně popisuje Bergman v Tajné válce s Íránem, s. 40–50). Ještě později se Izrael zapletl do ostudné a nepodařené snahy přimět Írán, aby vyměnil západní rukojmí zajatá Hizballáhem za zbraně, to vše za zády amerického Kongresu. Bergman, Tajná válka s Íránem, s. 110–122. Izraelskou část operace řídil poradce premiéra Šimona Perese pro terorismus Amiram Nir. Informoval o celé věci viceprezidenta Bushe a hrozilo, že toto jednání vrhne stín na Bushovu prezidentskou kampaň v roce 1987. Nir zemřel v roce 1988 za záhadných okolností v Mexiku (maďarský spis Osmihran v autorově archivu, od „Třešničky“).

363 „Byli jsme před touto novou hrozbou bezmocní“: Rozhovor s Robertem Gatesem, 7. 11. 2012.

364 Jejich donedávna dobrý blízkovýchodní spojenec se proměnil v největšího nepřítele: Neúspěšné úsilí o osvobození rukojmí v Teheránu mělo pronikavý dopad na americkou vládu a bylo jedním z důvodů, proč byl Robert Gates proti operaci, která měla v květnu 2011 dopadnout nebo zlikvidovat Usámu bin Ládina. Když byl Gates, tehdy už ministr obrany, v leteckém informačním sále a viděl, jak jeden z vrtulníků havaroval v Abbottabádu, „říkal jsem si, aha, už je to tady, zase začíná katastrofa“, vzpomínal Gates. Rozhovor s Gatesem, 7. 11. 2012.

364 Jedním z nejbližších spojenců Chomejního: Bergman, Bod, odkud není návratu, s. 147, 162 (hebrejsky).

364 Rozšířit islámskou revoluci z Íránu až do Libanonu: Kramer, Fadlalláh: Morální logika Hizballáhu, s. 29 (hebrejsky).

365 Necelé tři roky po pádu šáha: Shapira, Hizbullah: Between Iran and Lebanon, s. 134–137.

365 Asad tak z izraelské invaze usoudil: Bergman, Tajná válka s Íránem, s. 58–59. Shapira, Hizbullah, s. 135–139.

365 „Vybudoval mašinérii, která Izraeli vysávala krev“: Rozhovor s Daganem, 19. 5. 2011.

366 Teherán podepsal se Sýrií dohodu o vojenském spojenectví: Shapira, Hizbullah, s. 144–160 (hebrejsky).

366 Byl jedním ze šíitů, které strhl zápal Hizballáhu: Z rozhovoru s rodiči, který udělal jeden historik Hizballáhu a odvysílala ho stanice Al-Manár ve filmu o životě Qasíra v roce 2008, http://insidehezbollah.com/Ahmad%20 Jaafar%20Qassir.pdf.

367 Utajování vyhovovalo izraelskému resortu obrany: Šin Bet zřídila tajnou vyšetřovací komisi až v roce 2012 poté, co jsem o tom vydal knihu (Rozhodně nezbytné, s. 160–162). Její zpráva pak konstatovala, že šlo s vysokou pravděpodobností o sebevražedný útok provedený Qasírem. Přesto Šin Bet zprávu neodtajnila a zamítla mou žádost o její získání. Rozhovory s Talem, 24. 11. 2016, a Bandorim, 11. 9. 2017.

367 V doutnajících troskách Libanonu vyrůstá nová militantní síla: Rozhovor s Razem, 20. 1. 2013.

367 „Celý ten proces nám unikl“: Rozhovor s Jekutielem Morem, 12. 1. 2009.

367 „Vychází z kanceláře Mohtašamipura“: Rozhovor s Davidem Barkajem, 18. 7. 2013. Nové hnutí překvapilo i CIA; neměla o něm informace. Weiner, Legacy of Ashes, s. 390.

368 „Odešel do výcvikového tábora Jednotky 17“: Rozhovor s Hádždžem, 14. 8. 2014.

368 Mugníja chtěl však být součástí něčeho většího: Děkuji dr. Šimonovi Šapirovi za materiál o dětství Imáda Mugníji.

368 „Extremistickém psychopatovi bez zábran“: Rozhovor s „Eldym“, leden 2015.

368 „Duchovnímu kompasu Hizballáhu“: Tento výraz použil poprvé Martin Kramer ve své knize o Fadlalláhovi, Morální logika Hizballáhu.

369 Syřané i Íránci chtěli vyhnat okupanty: Jaber, Hezbollah, s. 82.

369 „Jsme přesvědčeni, že budoucnost skrývá ještě ledajaká překvapení“: Fadlalláh, Ta‘ámulát Islámíja, s. 11–12.

369 Tímto sebeobětováním myslel Fadlalláh: Prvním precedentem byl asi biblický Samson, který si vzal život, aby se mohl pomstít Pelištejcům – strhl sloupy domu v Gaze. A podle pověsti jedna fanatická muslimská sekta jménem Hašášíjún („hašíšníci“; z tohoto výrazu je odvozeno slovo „assassin“ tj. úkladný vrah), která v jedenáctém a dvanáctém století existovala na pobřeží Kaspického moře, často omámila nějakého mladíka a přesvědčila ho, aby provedl nějakou vražednou akci, z které se už nevrátil. Japonci zase měli za druhé světové války kamikadze a sebevražednou taktiku používala i peruánská teroristická organizace Světlá stezka.

369 Odpálil tunu výbušnin, které s sebou vezl: Kenneth Katzman, Terrorism: Middle Eastern Groups and State Sponsors, Kongresová rešeršní služba, Knihovna Kongresu, 9. 8. 1995.

369 S nákladními auty napěchovanými obrovským množstvím výbušnin: Hala Jaber, Hezbollah, s. 77, 83.

369 Zahynulo 241 příslušníků mírových sborů: Podle Roberta Baera měla CIA důkazy, že se na plánování všech tří útoků v Bejrútu v roce 1983 podílel Jásir Arafát. Tyto informace nebyly nikdy zveřejněny, uvedl Baer, protože CIA si chtěla udržet dobré pracovní vztahy s OOP. Také tehdejší šéf rezidentury KGB v Bejrútu Jurij Perfiljev řekl, že Arafát s Mugníjou koordinoval postup. Rozhovory s Robertem Baerem, srpen 2001, Jurijem Perfiljevem, říjen 2001 (s pomocí Isabelly Ginorové). Bergman, Bod, odkud není návratu, s. 164–165 (hebrejsky).

369 Části lidských těl dopadly v Bejrútu i na ústředí Šin Bet: Rozhovor s Dovem Biranem, 28. 1. 2013.

371 Čelí novému typu nepřítele: V polovině roku 1983 nařídil velvyslanec Mugníjovi, aby začal používat novou a velmi účinnou zbraň – unášet se svými muži z Hizballáhu letadla a lidi, aby dosáhl politických i symbolických cílů. USA většinou propuštění rukojmí nedosáhly. Uneseni byli i dva významní Američané – plukovník William Higgins, který pracoval v OSN, a William Buckley, vedoucí mise CIA v Bejrútu. Později se zjistilo, že byli oba mučeni a zavražděni. V USA sílila frustrace a pocit bezmoci. Dva zdroje Mosadu mi řekly, že jim koncem roku 1983 CIA sdělila, že by „přátelé ve Washingtonu uvítali rázný zásah proti nejvyšším představitelům Íránu a Hizballáhu. „Bylo jasné, že nás pobízejí k atentátům“, uvedl jeden z těchto zdrojů. CIA měla tehdy svázané ruce prezidentským exekutivním příkazem č. 12333, ale podle těchto zdrojů byli ve vládě i lidé, kteří Izrael žádali, aby zasáhl za ně. Bergman, Rozhodně nezbytné, s. 163–180 (hebrejsky). Rozhovory s Barkajem, 18. 7. 2013, a „Salvadorem“, květen 2012.

371 „Volit pracovní postup“ Rozhovor se „Sallym“, červen 2015.

371 Mohtašamipur knihu otevřel: Wright, Sacred Rage, s. 89.

372 „Doufám, že se vám zdraví brzy navrátí“: Shahryar Sadr, „How Hezbollah Founder Fell Foul of Iranian Regime“, Institute for War and Peace Reporting, 8. 7. 2010.

372 Hizballáh nebyl oddílem jediného muže, ale hnutím: Nada al-Watan, „Interview with Hassan Nasrallah“, Bejrút, 31. 8. 1993.

373 Dagan vyslal dva libanonské agenty: Pár měsíců nato Hizballáh zatkl dva šíity z vesnice Tibnín a obvinil je ze zastřelení Harba. Při mučení přiznali, že už několik let pracují pro izraelskou zpravodajskou službu a vraždu provedli. Brzy potom je zastřelila popravčí četa. Dagan řekl, že Hizballáh dopadl nesprávné muže: „Není problém chytit někoho a přinutit ho k doznání. Lidi, kteří to udělali, nikdy dopadeni nebyli.“ V roce 2008 jeden libanonský zločinec žijící v Dánsku, Danny Abdalláh, přiznal, že Harba zastřelil on. Od té doby byl na seznamu terčů Hizballáhu a libanonská vláda požadovala jeho vydání.

374 Kondolenční telegram: Tehran Times, 20. 2. 1984.

375 Zahynulo osmdesát lidí a dvě stovky dalších byly zraněny: Bob Woodward ve své knize Veil tvrdí, že Williamovi Caseymu pomáhali provést operaci saúdští Arabové jako pomstu za sebevražedný atentát na americké velvyslanectví a kasárny námořní pěchoty, který zosnoval Mugníja. Tim Weiner naopak tvrdí, že USA se na incidentu nepodílely, a je přesvědčen, že ho měl na svědomí Izrael. Tuto verzi podpořilo i několik dalších zdrojů. Jeden představitel Mosadu zase řekl, že operaci provedla teroristická Fronta za osvobození Libanonu od cizinců, kterou založil Dagan v Libanonu. Rozhovory s Timem Weinerem, 12. 6. 2016, „Pierem“, prosinec 2012, a Kaiem Birdem, 11. 10. 2012. Bergman, Tajná válka s Íránem, s. 73, a Woodward, Veil, s. 407–409.

374 Snažil vyřešit libanonský problém pomocí cílených atentátů: Rozhovor s Barkajem, 18. 7. 2013.

374 Ahmad Džibríl tehdy v noci na místě vůbec nebyl: Dvacátého května 2002 nastražili izraelští agenti dva kilogramy TNT pod sedadlo řidiče vozu, který používal Džihád Džibríl, Ahmadův syn a dědic. Auto bylo zaparkované v bejrútské čtvrti Már Eliás. Džihád byl na místě mrtev.

375 To pak komplikovalo nábor proizraelských agentů: Rozhovory s Barkajem, 18. 7. 2013, Jicchakem Tidharem, duben 2011, Morem, 23. 2. 2009, a Dannym Rothschildem, 15. 12. 2008.

375 V letech 1984–1991 došlo k 3 425 operacím: Údaje ze Statistických ročenek izraelské vlády, 1984–1991. Ronen Bergman, „Like Blind Ducks“, Ha‘arec, 14. 5. 1999.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

377 „Máme ho“: Oddělení výzkumu Amanu, Noční akce: Likvidace generálního tajemníka Hizballáhu Abbáse Músáwího v únoru 1992 od brigádního generála Amose Gilboy, 20. 1. 1999, s. 25 (autorův archiv, od „Robina“).

377 Letectvo přišlo o více než čtvrtinu strojů: Rozhovory se Selou, 7. 4. 2013, Ejtanem Ben Elijahuem, 28. 4. 2011, a Jicchakem Jaakovem, 5. 1. 2007.

378 Peled v letectvu poprvé zavedl letouny bez pilota: Izraelské letectvo, Historie Letky 200, s. 7–14 (autorův archiv, od „Hiltona“).

378 Uplynulo několik hodin: Rozhovory s Ivrim, 18. 4. 2013, a Ejtanem Ben Elijahuem, 24. 4. 2011. Izraelské letectvo, Historie Letky 200, s. 20–22 (hebrejsky).

378 Byl… vyvinut nový typ bezpilotního letounu: Rozhovor s Alonem Ungerem, 21. 4. 2013. Izraelské letectvo, Historie Letky 200, s. 24–26.

379 Weinbergerovi se takové sledování moc nelíbilo: Rozhovor se Selou,

26. 10. 2015. Izraelské letectvo, Historie Letky 200, s. 27–29.

379 Spojení a synchronizace obou systémů: Rozhovor s „Onyxem“, květen 2013.

380 Celý tým nacvičil „předání štafety“: Rozhovor s Ungerem, 21. 4. 2013. Izraelské letectvo, Historie Letky 200, s. 42–43.

380 Navigátora Rona Arada se najít nepodařilo: Bergman, Rozhodně nezbytné, s. 197–206 (hebrejsky).

380 Udělat vše, aby své pohřešované občany a válečné zajatce dostali domů: O tomto tématu pojednává podrobně Ronen Bergman, „Gilad Shalit and the Rising Price of an Israeli Life“, New York Times Magazine, 9. 11. 2011.

380 Největší záchranná operace v dějinách Izraele: Rozhovory s „Markem“, duben 2005, a Liorem Lotanem, květen 2009.

381 Izrael unesl dva relativně méně významné činitele Hizballáhu: Rozhovory s Israelem Perlovem, 15. 10. 2000, Ramim Igrou, únor 2008, a „Amazonasem“, říjen 2011. Bergman, Rozhodně nezbytné, s. 279–290 (hebrejsky).

381 „Symbolickou operaci“: Rozhovor s Morem, 12. 1. 2009.

382 „Budoucnost bude náležet odboji“: Zolfiqar Daher, „From Lebanon to Afghanistan, Sayyed Abbas: The Leader, the Fighter, the Martyr“, Al-Manar, 18. 2. 2015, http://archive.almanar.com.lb/english/article.php?id=196205. Shapira, Hezbollah: Between Iran and Lebanon, s. 110–111.

382 Hizballáh uspořádá… velké politické shromáždění: Oddělení výzkumu Amanu, Operace Noc, s. 5.

382 Nikdo v místnosti nemá ani tušení o základních zásadách šíitských vzpomínkových rituálů: Rozhovor s Shapirou, 31. 1. 2015. Oddělení výzkumu Amanu, Operace Noc, s. 15.

382 Nemůže únos v současnosti v žádném případě doporučit: Arditi tvrdil, že k dalším debatám toho dne přizván nebyl, třeba na poradu pořádanou ministrem obrany Mošem Arensem, protože bylo jasné, že by se jednoznačně postavil proti operaci. Rozhovor s Arditim, 13. 6. 2011.

382 „Oddělení speciálních operací ho tedy provést nechce“: Oddělení výzkumu Amanu, Operace Noc, s. 9.

383 Vzniklo zásadní nedorozumění: Rozhovory s Morem, 12. 1. 2009, a Josim Dimenštejnem, 26. 1. 2016.

383 Bezděky vznikly dva souběžné plány: Poradce náčelníka hlavního štábu pro boj proti terorismu Meir Dagan navrhl vlastní plán: vyměnit pomník Rághiba Harba, kterého dal v roce 1984 zlikvidovat, za stejný, ale s výbušninou, která by explodovala, až by se objevil Músáwí. Aman však považoval Dagana za soupeře a požádal náčelníka hlavního štábu Baraka, aby plán zamítl, protože by ohrozil životy žen a dětí. „Řekl jsem náčelníkovi, že je to pitomost,“ komentoval to Dagan. „Podle šíitských zvyků truchlení by stáli v přední řadě pouze mužští představitelé. Ženy by čekaly v husajníji… Přesto se jim (Amanu) podařilo Ehuda (Baraka) přesvědčit.“ Rozhovor s Daganem, 19. 6. 2013.

383 „Konvoj Músáwího“: Oddělení výzkumu Amanu, Operace Noc, s. 11.

384 Byl to nebezpečný rozpor: Oddělení výzkumu Amanu, Operace Noc, s. 15. Rozhovor s Mošem Arensem, 25. 8. 2009.

384 V neděli, den operace: Rozhovory s Arditim, 13. 6. 2011, Barakem, 8. 3. 2013, Sagim, 20. 11. 2015, Oferem Eladem, 12. 1. 2015, a Ungerem, 21. 5. 2013.

384 „Máme ho!“: Oddělení výzkumu Amanu, Operace Noc, s. 16.

385 Barak řekl svému asistentovi, aby o situaci informoval vojenského tajemníka ministra obrany: Ibidem, s. 17.

385 „Tím v boji proti Hizballáhu zvedneme laťku o příčku výš“: Ibidem, s. 15.

385 Byli jednomyslně proti zabití Músáwího: Rozhovor s Morem, 12. 1. 2009.

386 By jel ve třetím: Oddělení výzkumu Amanu, Operace Noc, s. 22.

388 „Jsou vaši“: Ibidem, s. 23.

389 „Pozitivní identifi cíle“: Izraelské letectvo, Historie Letky 200, s. 43–45.

389 „Tvrzení, že Aman nevěděl“: Rozhovor s Daganem, 19. 6. 2013.

390 „Uzavřeme každý účet“: Třetího května 1992, Barak Ben-Cur z Amanu a vedoucí delegace Mosadu v USA Uri Čen informovali o Operaci Noc CIA a označili ji za „první integrovaný letecký atentát“. Přivezli s sebou i videonahrávku pořízenou bezpilotním letounem. Schůzka začala smíchem, když technik pustil omylem film Čest rodiny Prizziů, ale pak už pokračovala ve vážnějším tónu. Na Američany udělaly informace hluboký dojem. Tehdejší ředitel CIA Robert Gates mi řekl, že nahrávka posílí jeho naléhání, aby se navzdory zarputilému odporu amerického letectva pokračovalo ve vývoji útočného bezpilotního letounu Predator. Jim Woolsey, který Gatese v čele CIA nahradil, mluvil o izraelském přínosu k rozvoji amerických bezpilotních letounů podobně. Rozhovory s Gatesem, 7. 11. 2012, Jamesem Woolseym, prosinec 2001, a Barakem Ben-Curem, duben 2010.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

391 Velení Hizballáhu se nesnažilo pohřeb stihnout: Oddělení výzkumu Amanu, Operace Noc, s. 24.

391 Před útokem neproběhla žádná seriózní debata: Rozhovor s „Ronim“, listopad 2008.

392 Jmenovat generálním tajemníkem Hizballáhu zbožného dvaatřicetiletého duchovního: „New Hezbollah Leader a Disciple of Iran’s Revolution“, Associated Press, 12. 2. 1992.

392 Izrael je „rakovinný novotvar a zamořující zárodek: Rozhovor s Hasanem Nasralláhem, Al-Manár, 27. 12. 1997.

394 „Právě on vybudoval vojenskou sílu Hizballáhu“: Rozhovor s Daganem, 20. 7. 2013.

394 Lepší než otevřená velká konfrontace s Hizballáhem: Ejran, Podstata touhy, s. 97.

395 Nejprve Mugníja udeřil v Turecku: Rozhovor s „Pilotem“, červen 2015. Bergman, Bod, odkud není návratu, s. 249–250 (hebrejsky). E-maily a telefonáty s Rachel Sadanovou, leden 2007.

395 Explodovala bomba v automobilu před izraelským velvyslanectvím v Buenos Aires: Americké zpravodajské služby poskytly Izraelcům jasný důkaz, že za útokem stáli Imád Mugníja a jeho poručík Talál Hamíja. Američané zachytili telefonní hovor s Hamíjou, v němž se Mugníja posmíval Šin Bet, že nedokázala velvyslanectví ochránit. Rozhovory s „Leninem“, duben 2013, a Albertem Nismanem, 18. 12. 2007. Bergman, Bod, odkud není návratu, s. 210–22 (hebrejsky).

396 „Tyto buňky mimo Blízký východ mají okamžitě zareagovat“: Rozhovory se Stanleym Bedlingtonem, 31. 10. 2011, Hugem Anzorgim, září 2001, Albertem Nismanem, 18. 12. 2007, a Danielem Karmonem, 24. 2. 2016.

396 „Město jménem Peklo“: Rozhovor s „Pilotem“, červen 2015.

396 Jejich účinnost se každým měsícem a rokem zvyšovala a sílila i jejich troufalost: Tamir, Nevyhlášená válka, s. 133–136 (hebrejsky). Bergman, Bod, odkud není návratu, s. 335–339 (hebrejsky).

397 Izrael překročil rudou čáru: Rozhovor s „Pilotem“, červen 2015.

397 Izraelci rozhodli, že je reakce nezbytná: Rozhovor s „Výhodou“, únor 2016.

397 Nikdo z izraelských zpravodajců nevěděl, kde se Asgarí vyskytuje: Zastával v íránském režimu dál vysoké postavení a podílel se na řadě útoků proti Izraeli a USA. V únoru 2007 zmizel beze stopy z hotelového pokoje v Istanbulu. Podle některých zdrojů zběhl do Izraele nebo USA. Íránci a jeho rodina však tvrdí, že byl unesen a možná i zabit. Rozhovory s Daganem, 19. 5. 2011, Sagim, 6. 3. 2012, a „Herodem“, září 2017. E-maily s Robertem Baerem, září 2017.

398 Padesát jich zahynulo a dalších padesát bylo zraněno: Rozhovor s „Leninem“, červenec 2016.

398 „Jako kdyby někdo bombardoval Eton College“: Rozhovor s Ben-Curem, duben 2010.

398 Mugníja znovu udeřil v Buenos Aires: Trestní vyšetřování obou pumových útoků v Argentině se vleklo celá léta a v podstatě nikdy neskončilo. Zvláštní vyšetřovatel Alberto Nisman shromáždil informace, které stačily k vydání mezinárodních zatykačů Interpolu na řadu vysoce postavených Íránců a představitelů Hizballáhu. Nisman rovněž podal návrh obžaloby „proti všem argentinským jednotlivcům, kteří se podíleli na ututlání celého skandálu,“ a vyhlásil válku šéfům argentinské zpravodajské služby, právního systému a politické elity. Krátce předtím, než měl odhalit parlamentnímu výboru dokumenty a nahrávky, které shromáždil s cílem dokázat toto vážné obvinění, byl Alberto Nisman nalezen zastřelený za záhadných okolností ve svém bytě. Rozhovor s Nismanem, 18. 12. 2007. Ronen Bergman, „Holding Iran Accountable“, Majalla, 24. 11. 2016.

398 Izraelské zpravodajské služby si konečně plně uvědomily: Rozhovory s Mizrachim, 22. 3. 2015, a „Pilotem“, září 2016.

399 Zabily Fuáda a tři kolemjdoucí: Rozhovory s „Oktoberfestem“, leden 2013, „Pilotem“, září 2016, Francisem, 15. 7. 2003, a „Eldym“, září 2014.

400 Jednomu izraelskému dvojitému agentovi, který pracoval pro Hizballáh: Byl to Ramzí Nahára, obchodník s drogami, kterého několik let využívala Jednotka 504 v rámci obchodní drogové sítě, jež Izraeli pomáhala shromažďovat velké množství informací výměnou za povolení volně podnikat. Rozhovor s Ravidem, 13. 11. 2012.

400 „Nepředvídal jsem reakci Hizballáhu správně“: Rozhovory se Sagim, 24. 6. 2007, a Arensem, 25. 5. 2009.

400 Uznal tyto skutečnosti také, ale chybu ne: Rozhovor s Barakem, 7. 6. 2011.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

401 Snažilo se přijít na to, kde chybovalo: Rozhovor s Hasonem, 17. 11. 2010.

402 Zakládal mešity a islámské vzdělávací ústavy: Aviad, Lexikon hnutí Hamás, s. 150–154 (hebrejsky).

403 „Byl jiný než teroristé z OOP“: Rozhovor s „Aristem“, červen 2013.

403 „Si Šin Bet tohoto džihádistu vypěstovala“: Rozhovor s Lipkinem-Šachakem, 26. 5. 2011.

403 „Šin Bet patřila k faktorům“: Rozhovor s Ajalonem, 29. 3. 2012.

403 „Smířlivost, která byla pro islám do té doby typická, začala mizet“: Rozhovor s Diskinem, 23. 10. 2011.

404 Dal Palestinci tak silný políček: Rozhovor s Kubim, 8. 9. 2013.

404 V jehož čele stál Palestinec Abdalláh Azzám: Lawrence Wright, Hrozivá věž: Al-Káida a cesta k jedenáctému září, s. 120–130 (hebrejsky).

405 Dostaneme ho do velmi trapné situace: Rozhovor s „Aristem“, říjen 2013.

405 Jásín tajně zřídil malou vojenskou jednotku: Roni Šaked a Aviva Šabi, Hamás: Palestinské islámské fundamentalistické hnutí, s. 88–97 (hebrejsky).

406 „Velmi chytří, trochu vzdělanější než průměr“: Rozhovor s Kubim, 29. 5. 2013.

406 „Celé Šin Bet úplně uniklo“: Rozhovor s „Aristem“, červen 2013.

406 Jásín byl odsouzen k třinácti letům vězení: Bergman, Rozhodně nezbytné, s. 101 (hebrejsky). Rozhovor s Michou Kubim, 29. 5. 2013. Ronen Bergman, „Oops, How Did We Miss the Birth of Hamas?“ Jediot achronot, 18. 10. 2013.

406 Umírající nejedná z osobních pohnutek: Nachman Tal, „Suicide Attacks: Israel and Islamic Terrorism“, Strategic Assessment, sv. 5, č. 1, červen 2002, Institut pro studium národní bezpečnosti, Tel Aviv.

407 „Hamás“, což zároveň znamená „nadšení“: Šaked a Šabi, Hamás, s. 92–107 (hebrejsky).

407 Saláh Šaháda, nejvýše postavený člen mezi zatčenými: Rozhovory s Dichterem, 4. 11. 2010, a Kubim, 29. 5. 2013.

407 Brigády Izzuddína al-Qassáma: Gelber, Pučící květ lilie, s. 104–137.

407 Šaháda ozbrojenému křídlu velel i z vězení: Ronen Bergman, „The Dubai Job“, GQ, 4. 1. 2011.

407 „Převlékli jsme se za věřící židy“: „,To Israel I Am Stained with Blood‘“, Al-Džazíra, 7. 2. 2010, http://www.aljazeera.com/fo- cus/2010/02/2010271441269105.html.

408 Uprchli oba do Egypta: Rozhovor s „Aristem“, červen 2013.

409 Fotografie… Nisima Toledana z pohraniční policie: MOD, Úřad hlavního koordinátora pro Judsko a Samařsko, Oznámení Hamásu o únosu vojáka, 11. 10. 1994 (autorův archiv, od „Zvonka“).

409 „Budete z povrchu zemského vyhlazeni“: Rozhovor s Ben-Curem, 26. 3. 2011.

409 „Je nám líto, ale musíme tě zabít“: Šaked a Šabi, Hamás, s. 11–21.

410 „Vyzkoušeli jsme proti Hamásu spoustu metod“: Rozhovor s Jatomem, 7. 4. 2011.

411 Zpráva o operaci však stejně unikla na veřejnost: Složka Nejvyššího soudu 5973/92, Asociace za občanská práva proti ministrovi obrany.

411 Vyhoštění bylo pro Hamás skutečně velkou ranou: Oddělení výzkumu Amanu, Zpráva o posílání saúdských peněz Hamásu, 6. 5. 2002 (autorův archiv, od „Čiliho“).

411 Hizballáh mohl a měl využít příležitosti: Rozhovor s „Leonem“, červenec 2013. Aviad, Lexikon hnutí Hamás, s. 199–201.

411 Militantní šíité se většinou nespolčovali se sunnitskými palestinskými muslimy: Globe and Mail (Kanada), 28. 12. 1993.

412 Se statisíci dolarů v hotovosti: I když FBI dostala od Šin Bet spoustu informací a sama jich rovněž nashromáždila hodně, nic nepodnikla, dokud se nezřítila „Dvojčata“. FBI, Holy Land Foundation for Relief and Development, International Emergency Economic Powers Act, asistent ředitele Dale Watson, Oddělení boje proti terorismu Richardu Newcombovi, řediteli Office of Foreign Assets Control ministerstva financí, 5. 11. 2001. Bergman, Follow the Money: The Modus Operandi and Mindset of HAMAS Fundraising in the USA and the PA Using American and Saudi Donations, Cambridge University, Centre of International Studies, říjen 2004.

413 „Síla teroristů exponenciálně rostla“: Rozhovor s Dichterem, 4. 11. 2010.

414 „Cloumal s ním hněv“: Rozhovor s Ejtanem Haberem, 21. 6. 2009.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

416 Spory však Rabina pronásledovaly stejně: Goldstein, Rabin: Životopis, s. 415–424 (hebrejsky).

416 „Ani jedna strana nechápala význam“: Rozhovor s Ajalonem, 4. 9. 2002.

416 Ani úsilí o řešení konfliktu na severních hranicích Izraele nebylo úspěšné: „Šedá složka“ (příprava k tajným jednáním se Sýrií), autorův archiv, od „Zvonka“. Ronen Bergman, „The Secret of the Grey File“, Jediot achronot, 26. 1. 2007.

417 „Sedíme v pevnostech a škrábeme se na zadku“: Rozhovory s Erezem Gerštejnem, duben 1996, a Ehudem Ejranem, 13. 5. 2013.

417 Žádal Izrael, aby jeho muži směli útočit aspoň na důstojníky Hizballáhu: Rozhovor s Aqlem al-Hášimem, prosinec 1999.

417 Dali rychle dohromady nové komando s názvem Egoz: Tamir, Nevyhlášená válka, s. 116.

417 „Zkušenosti Američanů ve Vietnamu“: Raviv Šechter, rozhovor s Mošem Tamirem, Jisrael hajom, 14. 5. 2010.

417 Považoval za velmi důležité cílené útoky: Rozhovor s Levinem, 16. 7. 2017.

418 „Jestli chceme, tedy armáda… budeme to muset dělat sami“: Rozhovor s Ronenem Kohenem, 5. 7. 2015.

419 Začala rozhlasová stanice Hizballáhu vysílat zprávu o atentátu: Rozhovor s Ronenem Kohenem, 1. 9. 2016.

419 Operace Zlatý úl se stala vzorem pro další útoky: Izraelská armáda musela k těmto atentátům vyvinout nové prostředky i schopnosti. Například bomby byly problematické. Baterie odpalovacích přístrojů musely někdy vydržet dlouhou dobu od umístění bomby do jejího odpálení, k odpálení bylo zapotřebí bezdrátové dálkové komunikace a strojky musely být malé a maskované. Armádní vývojáři zbraní odpálili několik desítek starých mercedesů, nejpopulárnějších vozů v Libanonu, v nichž byly připoutány figuríny z výkladních skříní, aby přišli na to, jaké množství materiálu funguje nejúčinněji. Při jednom důležitém experimentu byli použiti omámení vepři, protože jejich kůže a tkáň se nejvíc podobá lidským. Bombám, které je zabily, se proto říkalo „chro chro“. Rozhovory s „Leem“, únor 2016, a „Piem“, listopad 2011.

420 Nikdo tuto proměnu systému tehdy nepovažoval za problematickou: Rozhovor s Ševesem, 25. 8. 2010.

420 „Tak vznikl precedens“: Rozhovor s „Leem“, únor 2016.

421 Tyto akce vyvrcholily útokem palestinského Islámského džihádu v Bejt Lidu: Kurtz, Islámský terorismus a Izrael, s. 139–148.

421 Šaqáqí ve své kanceláři v Damašku poskytl rozhovor: Lara Marlowe, „Interview with a Fanatic“, Time, 6. 2. 1995.

421 Schválený jeho rozsudek smrti: Rozhovor s „Pilotem“, květen 2016.

421 „Nutil suverénní vládu měnit rozhodnutí“: Rozhovor s Gilonem, 27.  1. 2016. Karmi Gilon, Šin Bet v rozkolu, s. 201 (hebrejsky).

422 Likvidace Šaqáqího: Rozhovor se Sagim, 6. 3. 2012.

422 Odpálil se sebevražedný atentátník palestinského Islámského džihádu v automobilu: V roce 1998 nařídil federální obvodní soudce íránské vládě, aby vyplatila 247,5 milionu dolarů jako odškodné rodině Flatowových a v červnu 2014 zase soud přikázal francouzské bance BNP Paribas, aby této rodině uhradila vysoké odškodné za to, že zpracovávala zakázané íránské finanční transakce.

422 Uklidnil až premiér. Rozhodl ve prospěch Šavita: Rozhovor s Lipkinem-Šachakem, 3. 4. 2012.

423 Sledování ukázalo, že Šaqáqí udržuje pravidelné styky: Rozhovor s „Diamantem“, srpen 2011.

423 „Touhle silnicí skoro nikdo nejezdí“: Rozhovor s „Pilotem“, květen 2016.

423 Operace začala: Rozhovory s Galantem, 19. 8. 2011, a Ajalonem, 22. 6. 2011.

424 „Když se najednou ve sluchátkách ozval rozkaz předsunuté jednotky: ,Zastavit!‘“: Rozhovor s „Fredem“, září 2015.

424 Ajalon nařídil komandům, aby se stáhla: Rozhovor s Ajalonem, 14. 3. 2016.

425 „Když pojede Abú Músá, náš klient nebude moci zůstat doma“: Rozhovor s Mošem Ben-Davidem, 23. 1. 2013.

425 Jeden z Izraelců ho sledoval: Rozhovor s „Legem“, květen 2000.

426 Maltská policie našla na pláži motocykl: Rozhovor s „Pilotem“, květen 2016. Bergman, Tajná válka s Íránem, s. 213–216.

427 Byl „rudý v obličeji“: Rozhovor s Gilonem, 27. 1. 2016.

427 „Tajná izraelská organizace jménem OAS“: Rozhovor s Jásirem Arafátem, duben 1995.

428 „Dejte se do toho a přineste nám Ajjášovu hlavu“: Rozhovor s Hasonem, 17. 11. 2010.

428 Hason teď zvolil k Ajjášovi nový přístup: Rozhovor s Amitem Forlitem, 4. 1. 2010.

429 Očividně nikomu nedůvěřoval: Rozhovor s Jicchakem Ilanem, 26. 1. 2016.

429 Úsilí o nalezení Křišťála přece jen přineslo ovoce: Rozhovor s Gilonem, 27. 1. 2016.

429 „Rozhodli jsme se, že do ní půjdeme“: Rozhovor s Hasonem, 17. 11. 2010.

430 Se mu podařilo proklouznout do Gazy: Rozhovor s Ilanem, 5. 11. 2014.

430 „To bylo taky naše selhání“: Rozhovor s Gilonem, 27. 1. 2016.

430 „,Nejdřív ho zlikvidujeme a pak uvidíme‘“: Rozhovor s Hasonem, 17. 11. 2010.

430 „Jenže máme to dilema“: Rozhovor s Dichterem, 4. 11. 2010.

431 „Ale káva z kávostroje neteče“: Rozhovor s Dichterem, 4. 11. 2010.

431 Jeden vysoce postavený člen jednotky Šin Bet pověřené ochranou nejvyšších politiků: Rozhovor s Ilanem, 5. 11. 2014.

432 Mírové shromáždění organizovaly levicové skupiny: Gilon, Šin Bet v rozkolu, s. 267–276.

433 K Jigalu Amirovi se jako první dostal: Rozhovor s Liorem Akermanem, 15. 10. 2015.

434 „Linka najednou oněměla“: „The Phone Rang, Yihyeh Ayyash Answered, and the Instrument Blew Up“, Ha‘arec, 7. 1. 1996.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

436 „Neměl jsem lidi“: Rozhovor s Radžúbem, 3. 5. 2010.

436 „Džibríl lhal“: Rozhovor s Diskinem, 15. 10. 2011.

437 „Muhammada šú?“: Rozhovor s Jaalonem, 16. 8. 2011.

437 „Sedávali jsme spolu a já jsem si bral jídlo z jeho ruky“: Rozhovor s Peresem, 17. 9. 2012.

437 „Zmařili mírový proces“: Rozhovor s Hasonem, 17. 11. 2010.

439 V roce 2016 ho však přinutil vládu opustit: Ronen Bergman, „For Israel, Frightening New Truths“, New York Times, 7. 1. 2017.

439 „Šin Bet je zvyklá shromažďovat důkazy“: Rozhovor s Jaalonem, 16. 8. 2011.

439 Slova svého šéfa podpořil: Rozhovor s Josim Kuperwasserem, 21. 5. 2004.

440 Aby je Šin Bet nemohla vysledovat: Rozhovor s „Diskem“, srpen 1997.

440 Netanjahu zavolal řediteli Mosadu generálovi Danymu Jatomovi a požádal ho o seznam cílů: Rozhovor s Jatomem, 7. 7. 2011.

441 „Nepřežil byste ani dvě operace“: Rozhovor s Ben-Davidem, 23. 1. 2013.

441 „Chci vůdce, ne kupce“: Rozhovor s Binjaminem Netanjahuem, 3. 7. 2007.

442 „,K dalším sebevražedným útokům už nesmí dojít‘“: Rozhovor s Ben-Davidem, 6. 5. 2002.

442 „Žádná rizika, nic, co by se mohlo pokazit“: Rozhovor s Šapirou, 27. 10. 2013.

442 Netanjahuovi se rozzářily oči: Rozhovor s Ben-Davidem, 15. 1. 2013. Žádost o vydání Abú Marzúqa, Izraelské ministerstvo spravedlnosti, U.S. District Court for the Southern District of New York—924 F. Supp. 565 (S.D.N.Y. 1996) (autorův archiv, od „Mochy“).

442 Marzúq byl i americký občan: Rozhovor s „Legem“, květen 2000.

443 Nemá jich dost na to, aby zasáhl proti ostatním třem: Když jsem řekl Netanjahuovi, co jsem slyšel od agentů Mosadu, Netanjahu prohlásil, že s ním nikdo nemanipuloval a že Mišála jako cíl útoku vybral on. „Měl jsem dojem, že Mišál je problematická osobnost a velmi nebezpečná. Už tehdy jsme zjistili, jak šíleně touží nás zabíjet. Když se podíváte, kam až se ten člověk dostal a co udělal a jak se stal motorem Hamásu, musí být všem jasné, že jsem měl pravdu, když jsem se domníval, že jeho zmizení z mapy výrazně poškodí schopnosti Hamásu.“ Rozhovor s Netanjahuem, 3. 7. 2007.

444 „Lektvar bohů“: Rozhovor s „Pilotem“, květen 2016.

444 Agenti nacvičovali techniku ještě začátkem září: Doron Meiri, „The Terrorist Entered the Street Dressed as a Drag Queen“, Jediot achronot, 7. 9. 1997.

444 Jatom se znovu pokusil Netanjahua přesvědčit: Rozhovor s Jatomem, 7. 7. 2011.

445 V okamžiku, kdy Mosad souhlasil, že útok na Mišála provede: To proto, že dokumentační oddělení Caesareje nemělo pro celý tým jiné vhodnější pasy. V jiných případech v minulosti by taková situace nejspíš vedla k odkladu celé operace, dokud by se nenašlo jiné řešení.

445 „Nedopustit, aby celou akci zhatily nečekané události nebo smůla“:

Rozhovor s „Pilotem“, květen 2016.

445 Jenže on o operaci vůbec nevěděl: Rozhovor s Mordechajem, 28. 8. 2015.

445 „Je ale možné, že mi zaměstnanci operační divize nesdělili správné odhady možných rizik“: Rozhovor s Jatomem, 7. 7. 2011.

446 „Musím se na ně spolehnout“: Rozhovor s Netanjahuem, 3. 7. 2007.

447 Vezla protilátku levofentanylu: Na mou žádost o reakci doktorky Platiny přišla tato odpověď: „Dobrý den, Ronene, byly by mi ctí s Vámi hovořit, ale nechápu, jak jsem do toho zapojena, ani jak bych Vám mohla pomoci. Platina.“ Veškeré pokusy o telefonát byly neúspěšné. E-mail, Ronen Bergman dr. Platině, 25. 12. 2013, a její odpověď, 26. 12. 2013.

447 „Ammán je velmi zajímavé město“: Rozhovor s Ben-Davidem, 23. 1. 2013.

447 „V podmínkách, které jasně ukazovaly, že provedena být neměla“: Když jsem řekl Jatomovi, že agenti tvrdí, že neviděli ani holčičku, ani řidiče a Jerry je nemohl varovat, Jatom to pohrdavě odmítl: „To je blábol. Akorát ho strašně chtěli zabít, protože tolik dnů předtím to nešlo. Proto se rozhodli udělat něco, co bylo v naprostém rozporu s mými základními rozkazy.“

447 V ideálním případě by byl poblíž druhý tým Caesareje: V rozporu s tímto svědectvím mi Hamás i zaměstnanci jordánské zpravodajské služby, s nimiž jsem se setkal v Ammánu, řekl, že Abú Sejf byl Mišálův bodyguard, a ne nějaký náhodný kolemjdoucí. Pokud je to pravda, je selhání týmu Bajonetu o to vážnější, protože agenti vůbec nevěděli o jeho existenci, natož pak o jeho výcviku, a proto nepředvídali, co se může stát.

448 „Skočil jsem po něm, strhl ho na zem“: Rozhovor se Sa‘dem Chatíbem, prosinec 2013.

449 Někdo mu půjčil mobil: Existuje vážný rozpor mezi Chatíbovou verzí incidentu a verzí obou agentů, nicméně není sporu o tom, jak skončil.

449 Ben-David zavolal na ústředí Mosadu: Rozhovor s Ben-Davidem, 23. 1. 2013.

450 „Při rozhovoru si Batíhi začal stěžovat“: Rozhovor s Jatomem, 7. 7. 2011.

451 Lékaři Mišála postavili a začali s ním chodit: Rozhovor se Sámím Rabábou, prosinec 2013.

451 Jeho otec Husajn chtěl dát jasně najevo, že celý incident považuje za velmi vážný: Rozhovory s „Pilotem“, květen 2016, a Jatomem, 7. 7. 2013.

452 A tak Ben-David sešel do haly: Rozhovor s Ben-Davidem, 15. 1. 2013.

452 Odvedli Platinu do kanceláře Rabáby: Rozhovor s Rabábou, prosinec 2013. E-maily s Rabábou, prosinec 2013.

452 Rabába zachoval vůči Platině profesionální dekorum: Jak byl zachráněn Mišálův život? Jordánští lékaři tvrdí, že to dokázali sami bez cizí pomoci i protilátky. „Když přišly výsledky chemické analýzy látky, kterou jsme dostali od té doktorky,“ uvedl Rabába, „viděli jsme, že jde o stejný lék, jaký jsme mu už podali. Složení jedu samotného jsme získali, až když se Mišál úplně zotavil.“ Izraelci zase tvrdí, že je to plané chvástání, protože je nemožné, aby jordánští lékaři jejich tajný jed rozpoznali, a Mišál přežil jen díky tomu, že Mosad dal Jordáncům protilátku i složení protijedu a jedu. Rozhovory s Ben-Davidem, 15. 1. 2013, Jatomem, 7. 4. 2011, „Jefferym“, listopad 2013, a Rabábou, prosinec 2013.

453 „Všeobecný odpor“: Halevy rozhovor pro tuto knihu odmítl, ale třináctého července 2011 hovořil o Mišálově případu bez zábran na schůzce s německým ministrem obrany a v přítomnosti generála Amose Gilada i autora této knihy a (právem) si pochválil vlastní přispění k jeho řešení. Několikrát se také zmínil, že Gilad, jenž byl tehdy vedoucím výzkumného oddělení Amanu a jedním z hlavních odpůrců jeho návrhu osvobodit Jásína, elegantně dodal: „A to byl jeden z drobných omylů, které jste během své dráhy udělal.“ Rovněž viz Halevy, Muž ve stínu, s. 132–142 (hebrejsky).

453 Netanjahu se šel poradit s ředitelem Šin Bet Amim Ajalonem: Rozhovor s Kubim, 8. 9. 2013.

453 Ajalon sdělil Kubiho názor Netanjahuovi: Halevy, Muž ve stínu, s. 138–140 (hebrejsky).

453 K oficiálnímu usmíření Husajna s Netanjahuem došlo: Rozhovor s Joramem Ben Zeevem, 17. 4. 2012.

453 Interní i externí vyšetřovací komise: Rozhovory s Josefem Ciechanoverem,

28.  4. 2017, a „Pilotem“, květen 2016. Ciechanover dospěl k závěru, že Netanjahu jednal v podstatě rozumně a správně.

454 Trvali na tom, že o operaci vůbec nevěděli: Rozhovory s Mordechajem, 28. 8. 2015, a Jaalonem, 16. 8. 2011.

454 Ajalon celou operaci i její motiv ostře kritizoval: Rozhovor s Ajalonem, 4. 9. 2002.

454 Interní vyšetřování Mosadu: Rozhovor s „Pilotem“, květen 2016.

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

455 Oba velitelé Severního velitelství byli přesvědčeni, že operace je zbytečná: Rami Michaela, zpravodajský důstojník operace Píseň topolu Flotilly 13, tvrdí, že pokud si vzpomíná, Severní velitelství proti útoku nic nenamítalo. Všichni se však shodují, že operace byla Severnímu velitelství odebrána a svěřena generálnímu štábu. Rozhovory s Ronenem Kohenem, 18. 2. 2016, a Ramim Michaelou, 15. 3. 2016.

456 Když oddíl došel k bodu, jejž měli jeho členové vyznačený na svých kódovaných mapách: Rozhovory s Michaelou, 15. 3. 2016, Galantem, 4. 9. 2014, Šajem Brošem, květen 2013, a Orenem Maorem, leden 2013.

456 Bylo to možná pro všechny nejpřijatelnější vysvětlení: Bergman, Rozhodně nezbytné, s. 428 (hebrejsky).

457 Operace by byla pravděpodobně odložena: Všichni zpravodajci, kteří se na operaci podíleli, od Michaely přes šéfa zpravodajství námořnictva Broše až po náčelníka hlavního štábu Jaalona, tvrdí, že katastrofu nezavinil únik informací, ale problém s výbušninami; že na jednotku nikdo střílet nezačal a všechny muže zabily exploze. Rozhovory s Brošem, květen 2013, Michaelou, 15. 3. 2016, Galantem, 4. 9. 2014, Mordechajem, 28. 8. 2015, a Lipkinem-Šachakem, 3. 4. 2012.

457 Označil je za „čtyři onuce“: „Ty čtyři matky jsou čtyři onuce“, server stanice Nana 10, 16. 2. 2000.

458 Ředitel Mosadu… odstoupil: Trojice agentů, které našla v suterénu švýcarská policie, se snažila předstírat, že jsou turisté, kteří se tam vplížili, aby si to rozdali ve třech. Byli dopadeni doslova se spuštěnými kalhotami. Policie jim ale věřila jen do chvíle, kdy jeden z nich označil tašku s nářadím a kabely za „diplomatické zavazadlo“.

458 „Ochranu, jakou si zasluhovali“: Projev ředitele Šin Bet Aviho Dichtera na Herzlijské konferenci, 16. 12. 2003.

459 „Organizace není uzpůsobena prostředí“: Rozhovor s Diskinem, 1. 6. 2017.

459 Analyzovat v co nejkratší době: Rozhovor s Ayalonem, 21. 1. 2013.

459 Byl kladen větší důraz na spojení mezi určitými lidmi: Jedním ze strůjců technické revoluce v Šin Bet byl Gadi Goldstein, který se narodil v Jeruzalémě. Prohluboval si vědomosti o nejrůznějších filozofických pojetích od judaismu až po orientální náboženství. V polovině devadesátých let a zejména v chlapáckém prostředí Šin Bet působily Goldsteinovy zájmy o takové věci přinejmenším podivně. Svou novátorskou operační koncepci založil na slovech biblického Mojžíše a zásadách filozofie zen buddhismu. Zdůrazňoval nauku anattá, tj. „ne-já“, podle které „já“ každého z nás nestojí samostatně a není samo o sobě definováno. Zen učí, že „já“ neustále hovoří se vším v okolí a ovlivňuje je a samo je jím ovlivňováno. Proto není existence žádného jedince ani zvířete či předmětu samostatná; všechno existuje jen jako součást mnohem širšího uspořádání, které je definuje. „Řekněme, že v budově žije deset lidí,“ řekl při jedné debatě v době vývoje nového systému, „a my, Šin Bet, chceme vědět, jestli něco osnují a co, a máme určité množství energie (x) na to, abychom budovu prozkoumali. Musíme tu energii vložit do toho, co je mezi nimi, do synergie, kterou společně vytvářejí, do ,rozsahu‘, v jehož rámci každý ovlivňuje druhého a je sám ovlivňován.“ Na této schůzi Goldstein citoval z knihy Roberta Pirsiga Zen a umění údržby motocyklu, která tuto koncepci ne-jáství zdůrazňuje a téměř posvěcuje. Jeden z účastníků s úsměvem navrhl, aby se nová Goldsteinova zpravodajská doktrína jmenovala „Zen a umění vraždy“. Rozhovor s Gadim Goldsteinem, listopad 2012.

460 „Zřídili jsme celé oddělení plné agentů Q“: Rozhovor s Diskinem, 1. 6. 2017.

460 Předešla tak velké katastrofě: Detaily o Šarífovi dodala „Dvojčata“, březen 2016.

461 Uprchl z vězení palestinské samosprávy: Podle záznamů Šin Bet byli bratři spojováni s řadou teroristických atentátů, při nichž byly zabity desítky Izraelců a stovky dalších byly zraněny, včetně útoku v kavárně Apropos v Tel Avivu jednadvacátého března 1997, kde zahynuli tři lidé a 47 utrpělo zranění, dvou sebevražedných útoků v Jeruzalémě v roce 1997, pak dalšího třicátého července, kdy přišlo o život patnáct osob a 170 bylo zraněno, nebo čtvrtého září, kdy bylo zabito pět lidí a zraněno 169. Rovněž měli na svědomí střelecké útoky v oblasti Hebronu a Jeruzaléma, které připravily o život sedm Izraelců, nebo mj. únos a vraždu vojáka Šarona Edriho 9. 9. 1996. Šin Bet, „Likvidace bratrů Awadalláhových a analýza archivu vojenského křídla Hamásu v Judsku a Samařsku“, březen 2014 (autorův archiv, od „Dvojčat“).

462 „Nejlepší operační šéf, jakého Šin Bet kdy měla“: Rozhovor s Ajalonem, 21. 1. 2013.

462 Byl jím Juval Diskin: Diskin zavedl v Šin Bet nový konceptuální rámec: většině teroristických útoků, a zejména sebevražedných, předchází řada akcí teroristických organizací, které jsou si obvykle podobné. Podle Diskina zanechávají stopy jak v digitálním, tak fyzickém světě. Když se je podaří rozeznat a určit, je možné zabránit budoucímu útoku v raném stadiu. Systém, který Diskin vypracoval, zachránil v následujících desetiletích životy nespočetného množství Izraelců.

462 „Ádil byl velmi podezíravý“: Rozhovor s Diskinem, 1. 6. 2017.

462 Viděli, jak dopadl Muhjiddín Šaríf: Rozhovor s „Amazonasem“, říjen 2011.

464 Armádě se však nechtělo zavraždit dalšího představitele Hamásu: Rozhovory s Mofazem, 14. 6. 2011, a Ajalonem, 22. 6. 2011.

464 „Z čela Šin Bet odstoupím“: Rozhovor s Ajalonem, 21. 1. 2013.

465 Brzy našel… schovaný archiv: Šin Bet, „Likvidace bratrů Awadalláhových“, s. 2.

466 „A taky zastaví celý mírový proces“: Rozhovor s Ajalonem, 21. 1. 2013.

466 Začali mezitím okamžitě studovat vojenské archivy Hamásu: Šin Bet, „Likvidace bratrů Awadalláhových“, s. 3.

467 „Pocházím odjinud, z jiné kultury“: Rozhovor s Jaalonem, 16. 8. 2011.

467 Teoreticky bylo řešení jednoduché: Rozhovor s Diskinem, 1. 6. 2017.

468 „Celá jednotka ho poznala a začala střílet“: Útok na Batata měl pro Duvdevan nepříjemnou dohru. Těla Batata a Nádira Masalmy byla odvezena na velitelství jednotky a tam se s nimi účastníci operace začali fotografovat. „Brzy byla po těch fotkách velká poptávka,“ řekl člen Duvdevanu Alon Kastiel. „Jednotka má mnoho fotoaparátů a všichni její členové ty fotky šíleně chtěli. Snad úplně každý chtěl jednu mít. Trvalo to dvě hodiny. Já jsem nic neříkal, nepřemýšlel jsem o morální stránce věci, je to zkrátka mrtvola, a ne živý člověk, a váš důstojník s nimi pózuje na fotkách, ale důstojník se přece nekárá… Na fotky se kouknete a pak je někam schováte, abyste na ně celé roky nenarazil. Dělalo se mi z nich špatně. Nevím, z čeho jsem byl znechucený víc, jestli z těch mrtvol, nebo z vlastního chování. Jednou za rok jsem z dálky zahlédl tašku, kde ty fotky byly, ale nikdy jsem ji neotevřel. Nakonec se ocitly na dně zásuvky.“ Mluvčí izraelské armády tvrdil, že proběhlo detailní vyšetřování a ti, kdo se focení zúčastnili, byli trestně stíháni. Rozhovor s Alonem Kastielem, 29. 5. 2016. Gideon Levy, „A Nightmare Reunion Photo“, Ha‘arec, 25. 12. 2004.

469 „Tahle zpravodajská nadřazenost“: Rozhovor s Jaalonem, 16. 8. 2011.

469 Této části operace se říkalo „seřízení“: Rozhovor s Dichterem, 4. 11. 2010.

469 Načasování bylo příhodné: Rozhovor s Diskinem, 28. 6. 2017.

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

470 „Mír je v našem společném zájmu“: Vyjádření premiéra, zápis z jednání Knesetu č. 59, 13. 12. 1999.

471 Barak musel splnit slib a stáhnout armádu z Libanonu: Gilboa, Ranní šero, s. 25–28 (hebrejsky). Ronen Bergman, „Aman Chief to PM Barak“, Jediot achronot, 12. 2. 2016.

471 Naplánovala se jeho likvidace: Odbornicí na Mugníjův hlas byla členka Jednotky 8200 jménem Mor, která sledovala komunikaci a mluvila plynně arabsky. Z úcty k jejím schopnostem, zkušenostem a nasazení dostal tehdy Mugníja krycí jméno „Maurice“, které znělo podobně jako její. Jenže pak Imád Mugníja na řadu let jako by zmizel a Jednotka 8200 ho nemohla vypátrat ani v komunikaci Hizballáhu. Jednadvacátého května 2000 však Mor, která byla na základně Jednotky 8200 v Grizim v severním Izraeli, rozpoznala jeho hlas, když sledovala hovor velitelů Hizballáhu na výpravě podél hranic s izraelskou bezpečnostní zónou v Libanonu, snad v rámci příprav na očekávané izraelské stažení. „To je on! Jsem si jistá. Je to on. To mluví ,Maurice‘!“ vykřikla Mor radostně. Na základě sledování i místa zdroje rozhovoru tak Aman a letectvo začali plánovat, že Mugníju zabijí. Ručně psané shrnutí schůze z 22. 5. vojenským tajemníkem premiéra, generálem Mošem Kaplinským. Autorovi ukázal „Ben“, duben 2014.

472 Nasralláh je však oslavoval jako své totální vítězství: Nasralláhův projev, Bint Džubajl, 26. 5. 2000.

472 „Jiná možnost neexistuje“: Rozhovor s Barakem, 2. 4. 2014.

472 Neklid mezi Palestinci dosahuje rekordní výše: Rozhovor s Jaalonem, 21. 12. 2016.

472 „Nepřipravovali jsme ani jsme neplánovali“: Rozhovor s Radžúbem, 3. 5. 2010.

472 „Nacházíme se na obří lodi, která brzy narazí do ledovce“: Rozhovor s Margalitem, 17. 11. 2016.

472 Žádný izraelský politik ještě nikdy nesouhlasil s tak významnými ústupky: Landau, Arik, s. 263 (hebrejsky).

473 Jenže Barak dostatečně nepřipravil: Členové americké delegace, a zejména Robert Malley v knize Camp David: The Tragedy of Errors, vyčítali Ehudu Barakovi blahosklonné a necitlivé chování. Barak vedl značnou část jednání prostřednictvím Josiho Ginosara, jenž byl v té době tajnou spojkou s Arafátem a – jak se ukázalo později – jeho obchodním partnerem. Uzrad Lev, U Arafáta v kapse, s. 163 (hebrejsky). Rozhovory s Barakem, 26. 8. 2015, a Merchavem, 20. 12. 2016.

473 „Kdyby Clinton zvolil Carterovu strategii“: Rozhovor s Itamarem Rabinovičem, červenec 2013.

473 Různé pokusy, které by rozdílné názory sblížily: Landau, Arik, s. 262–265 (hebrejsky).

473 „Vdechujeme střelný prach“: Rozhovor s „Hendrixem“, srpen 2013.

473 Aby „odstranili tuto ohavnost“: Rozhovory s Alexandrem Pantikem, listopad 2003, a Gilonem, 27. 1. 2016. Gilon, Šin Bet v rozkolu, s. 100–136 (hebrejsky). Dokumenty policejního vyšetřování „Židovské tajné skupiny“, která plánovala vyhodit do vzduchu mešity na Chrámové hoře, autorův archiv, od „Zvonka“.

474 Brzy se střetli s policisty: Landau, Arik, s. 269 (hebrejsky). Anat Roe a Alí Wakíd, „Sharon Visits the Temple Mount: Riots and Injuries,“ Ynet, 28. 9. 2000, http://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-140848,00.html.

474 Druhý den ráno v době modliteb: Rozhovory s Ahmadem Tíbím, 23. 8. 2002, a Tiráwím, červen 2002. Bergman, Povolení uděleno, s. 106–110 (hebrejsky).

474 V izraelských zpravodajských službách opět vzplanul spor: Rozhovory s Aharonem Zeevim-Farkašem, 10. 4. 2013, Mofazem, 14. 6. 2011, Jaalonem, 16. 8. 2011, Danem Halucem, 5. 7. 2011, Dichterem, 4. 11. 2010, Diskinem, 18. 10. 2011, Ben-Jisraelem, 5. 6. 2011, Giorou Ejlandem, 5. 6. 2011, Ajalonem, 22. 6. 2011, Giladem, 25. 6. 2012, a Kuperwasserem, leden 2011.

474 Arafát „usiluje o diplomatické zisky proléváním izraelské krve“: Rozhovor s Mofazem, 14. 6. 2011.

475 Arafát se pouze ocitl ve víru událostí: Rozhovor s Diskinem, 1. 6. 2017.

475 „Před pár minutami jsem vašeho muže zavraždil“: Amos Harel a Avi Issacharoff, Sedmá válka, s. 37–39 (hebrejsky). Mark Seager, „,I’ll Have Nightmares for the Rest of My Life‘“, Daily Telegraph, 15. 10. 2000, http:// www.jr.co.il/articles/politics/lynch.txt.

476 Šin Bet lynč označila za „symbolický útok“: Rozhovor s Dichterem, 4. 11. 2010.

476 Po lynčování v Rámalláhu: Údaje lidskoprávní nevládní organizace Be-celem, http://www.btselem.org/hebrew/statistics/fatalities/before-cast-lead/ by-date-of-event.

476 Šaron byl téměř dvě desetiletí politickým vyvrhelem: Gad Barzilaj, Wars, Internal Conflicts, and Political Order: A Jewish Democracy in the Middle East, řada SUNY, Israeli Studies, 1996, s. 148. Michael Karpin, Imperfect Compromise: A New Consensus Among Israelis and Palestinians, s. 94.

476 Proti němu protestovaly davy Izraelců: Landau, Arik, s. 171–175, 207–211 (hebrejsky).

477 Kontrast bylo vidět okamžitě: Rozhovory s Šalomem Turdžemanem, 28. 6. 2011, Asafem Šarivem, 28. 1. 2007, Danym Ajalon, 22. 6. 2011, a Weissglassem, 11. 6. 2012.

477 Zároveň velmi prožíval, když při teroristickém útoku zahynuli Izraelci nebo Židé: Rozhovor s Galantem, 1. 6. 2011. Šaron se zpočátku snažil, anebo přinejmenším chtěl vypadat, že se snaží s Arafátem hovořit a v dubnu 2001 vyslal svého syna Omriho na tajnou schůzku s palestinským předákem v Rámalláhu, ale ta skončila rychle. „Bylo jasné, že vztahy mezi těmi dvěma (Arielem Šaronem a Arafátem) mohou skončit jedině krachem,“ poznamenal jeden z účastníků. Rozhovor s „Datlovníkem“, srpen 2017.

478 „V průběhu let ztratila průbojnost“: Rozhovory s Galantem, 1. 6. 2011, a Weissglassem, 11. 6. 2012.

478 „Tím víc rostla podpora pro Hamás“: Rozhovor s Diskinem, 1. 6. 2017.

479 „To bylo to nejstrašnější, co v životě viděl“: Rozhovor se Šlomem Kohenem, 28. 3. 2012.

479 „Máme co dělat s totální ofenzivou“: Šuli Zuarec a Šaron Rofe, „Haifa: 14 of 15 Dead in Attack Are Identified“, Ynet, 2. 12. 2001, http://www.ynet. co.il/articles/0,7340,L-1373989,00.html.

479 Zahynulo při sebevražedných atentátech sto třicet osm mužů, žen a dětí: Stát Izrael, „Zvláštní komise k vyšetření cíleného útoku na Saláha Šahádu“, únor 2011, s. 21 (autorův archiv, od „Ellise“).

479 „Nejhorším rokem z hlediska teroristických útoků od vzniku státu“: Rozhovor s Dichterem, 4. 11. 2010.

479 „Bylo to celonárodní trauma“: Rozhovor s Mofazem, 14. 6. 2011.

479 „Neuvědomili jsme si, že by jich mohlo být tak obrovské množství“: Rozhovor s Ben-Jisraelem, 5. 6. 2011.

480 „Frustrace byla obrovská“: Rozhovor s Ejlandem, 5. 6. 2011.

480 Za mnoha střeleckými útoky na silnicích Západního břehu: „On nás vraždí,“ řekl Uri Halperin, jeden z vyšších představitelů Amanu na Západním břehu. Rozhovor s Urim Halperinem, 27. 5. 2014.

481 „Pak jsme vypálili dvě střely“: Anat Waschler, „The Drone Pilots’ War“, Air Force Journal, 1. 12. 2000.

481 Místo hovoru, který čekal: Rozhovor s „Matanem“, červen 2012.

481 Zlikvidovat i generálního tajemníka Lidové fronty pro osvobození Palestiny: Alí Wakíd, „The Funeral of Abu Ali Mustafa Is Held in Rámallah“, Ynet, 28. 8. 2001, http://www.ynet.co.il/articles/1,7340,L-1058108,00. html.

482 Šaronovo zklamání z neschopnosti vojenského resortu se ještě prohloubilo: Když Ben-Cur na tuto schůzku v dubnu 2010 vzpomínal, poprosil mě, abych jméno banky neuváděl.

482 „Zahraniční investoři nepřicházejí“: Analýzu ničivých účinků intifády sebevražedných atentátníků na ekonomiku Izraele i palestinské samosprávy lze najít v: Ben-Jisrael, „Facing Suicide Terrorists: The Israeli Case Study“, v: Golan a Šaj, A Ticking Bomb, s. 19–21.

483 „Soudce i kat“: Rozhovor s Hasonem, 17. 11. 2010.

483 Dichter předložil… novou strategii: Šin Bet rovněž navrhla dvě další opatření, která vláda později schválila – omezit vpády na území palestinské samosprávy s cílem zatýkání (operace Obranný štít) a vybudovat ochrannou bariéru (zeď na Západním břehu) mezi Izraelem a palestinskými oblastmi. Rozhovor s Dichterem, 4. 11. 2010.

483 „Jděte do toho. Všechny je pozabíjejte“: V rozhovoru s tehdejším ministrem obrany Davidem Landauem připomněl Binjamin Ben-Eliezer podobný Šaronův výrok, který pronesl, když nařizoval armádě a Šin Bet: „Zabijte ty psy!“ Ben-Eliezer poznamenal, že to byl Šaronův „nejumírněnější požadavek“. Landau, Arik, 291 (hebrejsky).

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

484 V okamžiku, kdy atentátník vstoupil do Izraele, bylo už většinou pozdě: Rozhovor s Ben-Jisraelem, 5. 6. 2011.

485 „Tikající infrastrukturu“, která za atentáty stála: Rozhovor s Dichterem, 4. 11. 2010.

485 Ti všichni se stali cíli: Rozhovor s Ilanem, 5. 11. 2014.

485 „Terorismus je sud, který má dno“: Rozhovor s Dichterem, 4. 11. 2010.

485 „Jednoduchým příkladem je automobil“: Rozhovor s Ben-Jisraelem, 5. 6. 2011. Ben-Jisrael, „Proti sebevražedným teroristům“, s. 25–26.

486 „Došlo mi, že vyhráváme“: Rozhovor s Ilanem, 5. 11. 2014.

486 „Létaly tam pořád“: Rozhovor s Jaalonem, 21. 12. 2016.

486 Většina arabských i izraelských civilistů však neměla ani tušení: Nejvýznamnější byl bezpilotní letoun schopný odpalovat střely Hermes 450, neoficiálně zvaný Zik (hebrejsky „jiskra“), který vyráběla haifská firma Elbit Systems Ltd., a Heron a Heron TP od firmy Israel Aircraft Industries.

487 Stejně jako USA při operaci Pouštní bouře: Rozhovor s Wesleym Clarkem, 23. 11. 2012. (Díky Eytanovi Stibbemu za pomoc při domluvení schůzky.)

487 Premiér bouchl pěstí do stolu: Rozhovor s Galantem, 4. 9. 2014.

487 Speciální jednotku, která měla bezpilotní letouny modifikovat: Precisely Wrong: Gaza Civilians Killed by Israeli Drone-Launched Missiles, Human Rights Watch, červen 2009.

487 Aby byly Šin Bet k dispozici: Rozhovory s Galantem, 4. 9. 2014, Dichterem, 4. 11. 2010, a Farkašem, 7. 11. 2016.

488 Největší změna postihla zpravodajskou Jednotku 8200: Rozhovor s „Fidelem“, duben 2014.

488 Umožnily své letce pozorovacích letounů: Přednáška Jicchaka Ilana, Interdisciplinární středisko Herzlija, květen 2013.

488 Výsledkem toho všeho byla „zpravodajská fúze“: Rozhovor s Jaalonem, 21. 12. 2016.

488 „Nepracuje tudíž s hebrejštinou“: Rozhovor s Dichterem, 4. 11. 2010.

489 „Všeobecná bezpečnostní služba… je kromě jiného odpovědná“: Šin Bet, Postup při preventivních útocích, odst. 1, 3. 1. 2008 (autorův archiv, od

„Ellise“).

489 „To bylo stadium zaměření“: Stát Izrael, Zvláštní komise k vyšetření cíleného atentátu na Saláha Šahádu, s. 26.

490 „Důležité je rozšíření“: Rozhovory s „Lejlou“, březen 2013, a „Amazonasem“, říjen 2011.

490 „Teď jsme mohli ze Spojeného velitelství provést čtyři až pět denně“: Rozhovor s „Amazonasem“, červen 2017.

490 Při operacích řízených ze Spojeného velitelství bylo v roce 2000 zabito čtyřiadvacet lidí: Údaje od nevládní organizace Be-celem, http://www.btselem.org/hebrew/statistics/fatalities/before-cast-lead/by-date-of-event.

490 „Že tyto operace provedla třeba vláda Finska“: Rozhovor s Kuperwasserem, 24. 12. 2014.

491 „Vládla tam naprostá panika“: Rozhovor s Weissglassem, 11. 6. 2012.

491 Armáda začala po každém útoku vydávat prohlášení: Rozhovor s „Pixie“, srpen 2016.

491 Preventivní akce: Po první vlně atentátů (před jedenáctým zářím 2001) začaly Šaronovi přicházet stížnosti z USA. Rozhodl se vyslat do Washingtonu Dichtera, aby šéfům zpravodajských služeb vysvětlil, jak politika atentátů zachraňuje lidské životy. Dichter požádal své spolupracovníky, aby přeložili prezentaci v PowerPointu do angličtiny. Tito spolupracovníci si byli stejně jako většina Izraelců jisti, že jim k tomuto úkolu stačí dobré známky z angličtiny na střední škole. Opakovaně použili výraz „cílená prevence“, který, jak si později uvědomil Dichter, „zněl spíš jako kondom než zabíjení teroristů“. Dichter se sešel se svými protějšky v Pentagonu a začal jim nadšeně přednášet o „cílené prevenci“ a dával si dobrý pozor, aby nepoužíval výstižnější výrazy, ale jeho bystré oko si brzy povšimlo, že „nemají ani tušení, o čem mluvím“. Nakonec zvedl ruku ředitel CIA George Tenet a řekl: „Aha, už vám rozumím, Dichtere, vy máte na mysli cílené atentáty.“ „Tehdy mi došlo, že už není třeba výrazy eufemizovat a můžu klidně říct ,zabíjení‘.“Rozhovor s Dichterem, 4. 11. 2010.

492 „Považoval jsem to za problematické“: Rozhovor s Farkašem, 14. 3. 2011.

492 „Jak to, že to nevíte?“: Rozhovor s Ajalonem, 14. 3. 2016.

493 Šin Bet přece jen objevila jeho slabinu: Rozhovor s Ilanem, 26. 1. 2016. Harel a Issacharoff, Sedmá válka, s. 181–188 (hebrejsky).

493 „To ten bláznivý Dichter!“: Dichter a jeho lidé Ajalonovo nařčení rezolutně popírají a tvrdí, že Arafát a určitě ani Karmí neměli v úmyslu boj zastavit. Jicchak Ilan, jenž měl likvidační operaci na starosti, řekl: „Tvrzení, že Tanzím začal se sebevražednými útoky až po likvidaci Karmího, je naprostá lež. Už předtím vyslal dva sebevražedné atentátníky, ale akce se jim nezdařila. Jednoho z nich jsme našli a druhý si zase cestou k útoku zapálil cigaretu, odpálil tím bombu a ta ho na jednom opuštěném místě roztrhala na kusy. Když jsme Karmího zabili, zrovna plánoval třetí útok.“ Rozhovory s Dichterem, 4. 11. 2010, a Ilanem, 26. 1. 2016.

493 „Říkám tomu banalita zla“: Rozhovor s Ajalonem, 14. 3. 2016.

494 Za války zákony mlčí: Rozhovor s Menachemem Finkelštejnem, 18. 7. 2012. K těmto mladým důstojníkům patřil i newyorský právník dr. Roi Scheindorff, jenž se stal vůbec nejmladším jmenovaným zástupcem generálního prokurátora pověřeným bojem Izraele za to, aby jeho představitelé nebyli trestně stíháni u mezinárodních soudů kvůli podílu na cílených atentátech.

494 Přísně tajný právní názor s Finkelštejnovým podpisem: Generální prokurátor izraelské armády, „Údery proti osobám přímo se podílejícím na útocích na Izraelce v rámci událostí za války v Judsku a Samařsku a v oblasti Gazy, 18. 1. 2001 (autorův archiv, od „Ellis“).

495 Poprvé byl navržen právní nástroj: Ibidem, str. 1, odst. 1.

495 „Předložil jsem ten názor rozechvělýma rukama“: Rozhovor s Finkelštejnem, 18. 7. 2012.

496 Musí platit „princip úměrnosti“: Generální prokurátor izraelské armády,

„Údery proti osobám“, s. 8.

496 „Bylo to odborné potvrzení“: Podrobný posudek cílených útoků sepsal předseda Nejvyššího soudu Aharon Barak. Nejvyšší soud v rámci této brilantní judikatury rozhodl, že cílené útoky jsou v podstatě zákonné, pokud splňují určité podmínky podobné těm, jež požadoval názor generálního prokurátora. Řadu zásad tohoto rozhodnutí přejali i právní poradci amerických zpravodajských služeb a dnes jsou základním kamenem koncepce, která cílené atentáty povoluje. Rozhovor s Diskinem, 18. 10. 2011. Nejvyšší soud 769/02, Veřejná komise proti mučení vs. Stát Izrael a další, 14. 12. 2006. Podrobná analýza verdiktu v: Scharia, Judicial Review of National Security, s. 58–66. Rozhovor s Diskinem, 23. 10. 2011.

496 Premiér Šaron měl v psacím stole knížečku: Rozhovor s Weissglassem, 11. 6. 2012. Šarona v úřadě 26. 5. 2002 navštívil kanadský ministr zahraničí Bill Graham a prosil ho, aby cílené atentáty zastavil. „Jsou to nezákonné činy,“ naléhal. Uprostřed jeho plamenného projevu přinesl vojenský tajemník Galant premiérovi nějaký vzkaz. Šaron si ho přečetl a pak ho zopakoval nahlas a anglicky, aby mu Kanaďan rozuměl. Jeden člen Hamásu podle zprávy Šin Bet právě vyšel z Džanínu a zamířil do Izraele s batohem s devíti kilogramy výbušnin, hřebíků a šroubů. Šin Bet a letectvo teď žádaly premiéra o povolení ho zabít. „Pane ministře,“ zeptal se Šaron s náznakem úsměvu, „a teď mi povězte, co byste udělal na mém místě? Povolil byste ten atentát? Řekl jste přece, že je to nezákonné. Nebo byste ho nepovolil a měl pak na svědomí životy obětí, o kterých by se vám v noci zdálo?“

497 „Nikdy není dobré dostat se do sporu s Američany“: Rozhovor s Arielem Šaronem, květen 2002.

498 Je „pro Texasana těžké uvěřit, že Izrael je tak maličký“: Michael Abramowitz, „Bush Recalls 1998 Trip to Israel“, Washington Post, 10. 1. 2008.

498 „Šaron se vznášel v oblacích“: Rozhovor s Turdžemanem, 28. 6. 2011.

498 „Potom už vládla naprostá disproporcionalita“: Aby se zlepšila koordinace mezi oběma zeměmi, nařídil zvláštní asistent prezidenta Elliott Abrams, aby byla zřízena přímá šifrovaná telefonní linka z Bílého domu s Šaronem.

„Naším cílem bylo zajistit, aby měl prezident ráno po probuzení při každodenním brífinku stejné zpravodajské informace jako Izrael,“ řekl tehdejší izraelský velvyslanec ve Washingtonu Dany Ajalon. Rozhovory s Weissglassem, 11. 6. 2012, a Ajalonem, 9. 10. 2012.

499 Operační a zpravodajská spolupráce mezi oběma zeměmi se výrazně prohloubila: Při návštěvě Paříže 5. 7. 2001 se Šaron snažil přemluvit prezidenta Jacquese Chiraca, aby změnil názor na cílené atentáty. Nechal zástupce ředitele Šin Bet Diskina popsat operaci, která proběhla o tři dny dříve – vrtulník izraelského letectva vypálil čtyři střely, které zabily tři ozbrojence Hamásu, včetně Muhammada Bišáry, který se podílel na řadě teroristických atentátů. Shrnul historii Bišárova zapojení do sebevražedných útoků a upřesnil, kolikrát Izrael žádal palestinskou samosprávu, aby ho zatkla, ale marně. Chirac chvíli mlčel. Potom si odkašlal a odpověděl:

„Musím říct, že z dálky čtyř tisíc kilometrů vypadají věci úplně jinak.“ Od onoho dne Francie svou kritiku Izraele v této otázce zmírnila, i když ji úplně nezastavila. Nedlouho potom Šaron požádal Diskina, aby ho doprovodil na návštěvu Kremlu a přednesl stejnou řeč Vladimiru Putinovi. Diskin spustil, ale Putin ho po třech větách přerušil: „Mně je to opravdu jedno. Co mě se týče, klidně je pozabíjejte všechny,“ prohlásil. Pak se otočil k Šaronovi a řekl: „Pojďte se něčeho najíst a napít!“ Postoj francouzského prezidenta Nicholase Sarkozyho, Chiracova nástupce, vůči Izraeli byl pak mnohem příznivější než Chiracův i tolerantnější vůči cíleným atentátům. Rozhovory s Diskinem, 1. 6. 2017, a Nicolasem Sarkozym, 7. 11. 2012.

499 „Stížnosti na nás zničehonic ustaly“: Rozhovor s Ejlandem, 5. 6. 2011. Americký postoj k cíleným atentátům se změnil o sto osmdesát stupňů. Když jsem se ptal bývalého tajemníka vnitřní bezpečnosti Michaela Chertoffa, co si o cílených atentátech myslí, odpověděl: „Myslím, že jsou mnohem lepší než atentáty necílené.“ Rozhovor s Michaelem Chertoffem, 27. 5. 2017.

499 Aby Američanům předaly všechny složky o „Modrém trolovi“: Izraelské sledování Hamásu, Palestinského islámského džihádu a Hizballáhu vedlo kromě jiného i do Súdánu, kde v devadesátých letech vládl dr. Hasan at-Turábí, vzdělaný extremistický islámský duchovní, který vystudoval v Británii. Chartúm ochotně zval řadu teroristických organizací a přátelil se i se státy, jež jim pomáhaly, jako například Írán. V říjnu 1993 zajel do Chartúmu i Imád Mugníja, aby se setkal se dvěma předními vůdci, kteří tam našli útočiště. Jedním byl Ajman Zawáhirí, předák Egyptského islámského džihádu, jenž se podílel na zavraždění egyptského prezidenta Anwara Sádáta v roce 1981. Druhým byl Usáma bin Ládin, autor koncepce islamistické svaté války. Sedmého července 1995 se teroristické komando pokusilo zabít egyptského prezidenta a izraelského spojence Husního Mubáraka tak, že zaútočilo na jeho konvoj mezi hlavním městem Etiopie Addis Abebou a tamějším letištěm. Mubárak jako zázrakem vyvázl. Izrael díky své činnosti v Súdánu zjistil, že útočný tým vyslali Ajman Zawáhirí a Usáma bin Ládin. Izraelská zpravodajská služba jako první rozpoznala hrozbu toho, čemu se dnes říká „globální džihád“, a zřídila v Mosadu speciální oddělení, které se tímto jevem zabývalo. Mosad proti bin Ládinovi naplánoval složitou operaci cíleného útoku a Rabin podepsal příkaz k jeho likvidaci. Mosad naverboval bin Ládinova tajemníka a rovněž spolupracoval se zpravodajskou službou umírněného sunnitského státu, odkud onen tajemník pocházel, a později dokonce proběhlo sledování bin Ládina a předběžné shromažďování informací. Ale před závěrečným krokem, kdy měl tajemník Usámu otrávit, zmíněný muslimský stát zmrazil s Izraelem vztahy kvůli tomu, že se mírový proces s Palestinci dostal do slepé uličky, a operace už nemohla pokračovat. Rozhovory s „Josefem“, leden 2015, Ehudem Olmertem, srpen 2011, Danem Meridorem, 30. 8. 2006, Nathanem Adamsem, 21. 8. 1996, a Farkašem, 14. 3. 2011. Bergman, Tajná válka s Íránem, s. 217–223.

499 „Útoky z jedenáctého září poskytly naší válce bezvýhradnou mezinárodní legitimitu“: Tehdejší izraelský velvyslanec ve Washingtonu Dany Ajalon si pamatuje jednu z prvních schůzí po jedenáctém září, kde doprovázel několik vysokých představitelů izraelského letectva na poradu s ministrem obrany Donaldem Rumsfeldem a jeho zástupcem Paulem Wolfowitzem: „Rumsfeld spustil, ,potřebujeme vaši pomoc. Chceme vědět, jak proměníte informace v raketu, která trefí teroristu‘.“ Rozhovory s Diskinem, 1. 6. 2017, Paulem Wolfowitzem, červenec 2008 (díky Marku Gersonovi za domluvení schůzky), a Danym Ajalonem, 24. 8. 2017.

KAPITOLA TŘICÁTÁ

500 „Byl jiný“: Rozhovor s Dichterem, 4. 11. 2010.

501 V roce 1988 byl zatčen znovu: Žaloba Izraelských obranných sil, Vojenský prokurátor vs. Saláh Mustafá Mahmúd Šaháda, 11524/89, 17. 9. 1989 (autorův archiv, od „Dvojčat”).

501 Dlouhá léta strávená v izraelských věznicích mu v Gaze zajistila postavení hrdiny: Šin Bet, Shrnutí o Saláhu Šahádovi, 25. 6. 2001 (autorův archiv, od „Ellise“).

501 „Tehdy jsme měli pocit, že skutečně existuje naděje“: Rozhovor s „Goldi“, leden 2010.

501 „Byly jeho tehdejší postoje extrémnější“: Šin Bet, Saláh Šaháda – vojenský velitel Hamásu v Pásmu Gazy, 23. 11. 2003 (autorovi ukázal „Ellis“).

502 Zabily čtyři sta sedmdesát čtyři lidi a zranily dalších 2649: Zvláštní komise k vyšetření cíleného atentátu na Saláha Šahádu, „Výpověď A. L.“, s. 45.

503 „Tihle chlapi nebyli zrovna vrchní rabíni“: Rozhovor s Dichterem, 4. 11. 2010.

503 „Nás to ale stavělo do velmi složité situace“: Rozhovor s Danielem Reisnerem, 6. 6. 2011.

504 „Nemohli jsme souhlasit se zabíjením dětí“: Reisner převyprávěl druhou část svého popisu s úsměvem. „Na druhé straně jsme byli i my ženatí s ženami a víme přece, jaké manželky jsou. S ženami bylo jednodušší střelbu nařídit.“ Rozhovor s Reisnerem, 6. 7. 2011.

504 Přítomnost několika dospělých: Stát Izrael, Zvláštní komise k vyšetření cíleného útoku na Saláha Šahádu, s. 67.

505 I ti směli zemřít: Ministr obrany, Debata o vzletech a operacích, 17. 7. 2002 (autorovi ukázal „Ellis“).

505 „Nakonec jsme už neměli na vybranou“: Rozhovor s Jaalonem, 21. 12. 2016.

506 Diskin k tomu velkou chuť neměl: Šin Bet, zástupce ředitele, Vlajkonoš, příloha, Zaměření/Aktivace, 19. 7. 2002 (autorovi ukázal „Ellis“).

506 „Mezi dvěma dětmi“: Rozhovor s Farkašem, 14. 3. 2011.

507 Informace naznačují nepřítomnost dcery: Šin Bet, Vlajkonoš – rozkazy ředitele k zaměření, 21. 7. 2002 (autorovi ukázal „Ellis“).

507 „Nařídil operaci provést“: Stát Izrael, Zvláštní komise k vyšetření cíleného atentátu na Saláha Šahádu, s. 69.

508 „Zasáhneme cíl a dům spadne“: Pilot hovořil 19. 12. 2010 ve středisku Bina v Tel Avivu. Přepis zveřejnila jako první Amira Haasová v Ha‘arecu, 7. 1. 2011.

508 „A lidé, kteří chtěli zlikvidovat Šahádu, to věděli“: Rozhovor s Gideonem Levym, 30. 3. 2011.

509 „Cíl byl zlikvidován“: Rozhovor s Dichterem, 4. 11. 2010.

509 „Ucítím lehké zachvění na křídle“: Vered Barzilaj, rozhovor s Danem Halucem, Ha‘arec, 23. 8. 2002.

510 Jehož mnoho lidí považovalo za nejlepšího bojového pilota: Spektor se 8.  6. 1967 zúčastnil útoku na americkou loď Liberty, při kterém zahynulo čtyřiatřicet námořníků. Izrael tvrdil, že neměla vyvěšenou americkou vlajku, a byl proto přesvědčen, že jde o egyptské plavidlo, ale důvod útoku jasně neudal. Někteří lidé jsou přesvědčeni, že Spektor protestní dopis podepsal jako jakési pokání za to, co se tehdy stalo.

510 „Šalom, jmenuji se Joel“: „Vy, odpůrci míru“, rozhovor s Joelem Peterburgem, Anašim, 27. 6. 2006.

511 „Cedry zachvátil oheň“: Rozhovor s Weissglassem, 23. 12. 2014.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

512 Zpravodajským důstojníkem byl i Amir (nikoli skutečné jméno): Rozhovor s „Amirem“, březen 2011. Poprosil, aby mohl zůstat v anonymitě, kvůli obavám, že by mu zveřejnění totožnosti mohlo uškodit tam, kde dnes pracuje a studuje.

513 „Naše role při výběru cílů k likvidaci byla značná“: Rozhovor s „Globusem“, duben 2011.

515 Záměrem bylo prostě někoho zabít – kohokoli: Jednotka 8200, Centrum 7143, Reakce Jednotky 8200 na žádost o informace týkající se bombardování budovy Fatahu v Chán Júnis, 4. 3. 2003 (autorův archiv, od „Globuse“).

515 „‚Není tohle přesná definice prokazatelně nezákonného rozkazu?‘“: Rozhovor s „Amirem“, březen 2011.

515 „Schválně jsme na místa zpravodajských důstojníků vybírali lidi s vyhraněnými názory“: Rozhovor s Ejalem Ziserem, 1. 4. 2011.

516 Schválně nahráli několik mobilních hovorů Toma Cruise… s jeho tehdejší manželkou Nicole Kidmanovou: Když se o tom doslechl velitel jednotky, dal vsadit důstojníka s přezdívkou „Janek“ do vojenského žaláře, což bylo v Jednotce 8200 velmi neobvyklé, a oznámil, že jestli při něčem podobném přistihne ještě někoho, tak ho z jednotky vyhodí. Ukázalo se však, že taková věc jejím velitelům tolik nevadí, když se jedná o právo na soukromí Arabů. V roce 2014 podepsala skupina důstojníků a vojáků z Jednotky 8200 dopis, v němž ostře protestovali proti rozkazu odposlouchávat Palestince a zaznamenávat o nich intimní informace. Ty se předávaly Šin Bet, aby mohla na tyto Palestince vyvíjet nátlak, vydírat je a přinutit, aby pro ni pracovali jako informátoři. Tyto informace a nahrávky kompromitujících rozhovorů, stálo v dopise, se pak v jednotce rozšiřovaly pro pobavení důstojníků. Armáda stížnost těchto signatářů nikdy nevyšetřila a naopak je propustila ze záloh jednotky. Rozhovor s „Lejlou“, prosinec 2015. „Janek“ a tiskový odbor armády odmítli reagovat.

517 „Nikdy se nic takového nestalo a nestane“: Rozhovor s Jairem Kohenem, 18. 8. 2011.

517 „Jsem rád, že v téhle chvíli nejsem na tvém místě“: Rekonstrukce událostí podle dokumentů k útoku na Cíl 7068, včetně operačních rozkazů, rozprav a interních e-mailů mezi účastníky na zabezpečeném serveru Jednotky 8200 (autorův archiv, od „Globuse“).

517 Pouhých čtyřicet minut předtím, než se časové okno operace mělo zavřít: Rozhovor s Danim Hararim, 18. 8. 2011.

518 „Jednotka 8200 je ztělesněním kultury utajení“: Rozhovor s „Romanem“, březen 2011.

519 Spoušť mačká někdo konkrétní: Rozhovor s Elazarem Šternem, 18. 8. 2011.

519 „Za žádných okolností bych nemohl chování tohoto zpravodajského důstojníka podpořit“: Rozhovor s Asou Kašerem, 5. 6. 2011. Krátce po incidentu náčelník hlavního štábu Jaalon prohlásil, že nikdy nevydal žádný rozkaz k zabití kohokoli v budově v Chán Júnisu. Toto tvrzení však odporuje písemným rozkazům a přísně tajným dokumentům Jednotky 8200. A v roce 2012 Jaalon, tehdy vicepremiér, v rozhovoru k této knize v podstatě potvrdil, že zabíjení nařídil, ale trval na tom, že rozkaz byl zákonný. Jaalonovy výroky jsou však v ostrém rozporu s oficiálním postojem Mezinárodního právního oddělení armády a generálního advokáta v otázce cílených útoků, který stanoví, že legitimními cíli jsou pouze osoby „přímo spjaté“ s terorismem.

520 „Bylo jasné, že jdeme zabíjet“: Rozhovor s Kastielem, 31. 12. 2013.

520 Maláiša byl „zaměřen“ a byla provedena „intercepce“ – byl zastřelen: Případ Dvou věží poprvé zveřejnil Uri Blau v Ha‘arecu 28. 11. 2008 a vyvolal značné zděšení v resortu obrany. Šin Bet okamžitě zahájila vyšetřování, aby zjistila zdroje Uriho Blaua. Našli je brzy – byla to mladší důstojnice z Centrálního velitelství Anat Kamová. Byla obžalována a šla do vězení. Pak následoval brutální útok na novináře Blaua. Ten byl tehdy zrovna v cizině a ze strachu ze zatčení, uvěznění a trestního stíhání svůj návrat na delší dobu pozdržel. Izraelská policie ho označila za uprchlého a dala na něj vydat mezinárodní zatykač. Když se konečně vrátil, byl donucen předat Šin Bet celý svůj archiv ke zničení. Byl obviněn ze závažné špionáže a odsouzen ke čtyřem měsícům veřejných služeb.

520 Provést „intercepci“ každého: Rozhovor s „Oskarem“, květen 2014.

520 „Prováděli jsme jednu operaci za druhou, nepřetržitě“: Podle údajů Amanu bylo při tzv. intercepcích například jen během čtyřměsíčního období od začátku července do konce října 2005 zabito více než sedmdesát teroristů.

521 Se používalo několik variant taktiky Slaměné vdovy: V roce 2004 jsem přemluvil mluvčího armády, aby mi dovolil jednu z operací Slaměné vdovy sledovat. Měla krycí jméno „Král bažin“ a jejím cílem bylo vyhnat z úkrytů a zabít teroristy Hamásu a Islámského džihádu v nitru kasby města Náblus na Západním břehu. Operaci prováděl Výsadkářský prapor 890, jehož velitel Amir Baram pracoval metodami Slaměné vdovy často a jako motto své jednotky zvolil slogan americké námořní pěchoty: „Trpělivost, vytrvalost a někdy i kulku mezi oči“. Na brífinku před operací prohlásil: „Střílejte doprostřed těla a o kousek výš, tak je to nejlepší. Když někdo upadne, střelte ho znovu, abyste se ujistili, že je mrtvý. Nezapomeňte, že nechceme, aby vstal z mrtvých!“ Ronen Bergman, „Code Name Grass Widow“, Jediot achronot, 26. 4. 2004. Rozhovor s Amirem Baramem, březen 2004.

522 Objevovali se stále noví útočníci: Šin Bet, Charakteristika hlavních teroristických útoků během současné konfrontace. Analýza charakteristiky teroristických útoků v posledním desetiletí, s. 2–5. Ben-Jisrael, „Proti sebevražedným teroristům“, s. 16.

522 „Měli jsme pocit, že máme zhruba rok“: Rozhovor s „Guyem“, listopad 2012.

522 „Museli jsme vypracovat nějaký jednoznačný odstrašovací prostředek“: Rozhovor s Farkašem, 7. 11. 2016.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

523 Ibráhím al-Maqadma věděl, že se ho Izraelci chystají zabít: Rozhovor s „Guyem“, listopad 2012.

524 „Existence těch dvaasedmdesáti panen v ráji se nedá dokázat“: Rozhovor s Giladem, 4. 8. 2015.

524 Říkat si politický funkcionář už jako ochrana nefunguje: Rozhovor s Farkašem, 7. 11. 2016.

524 „Přirovnání terorismu k hadovi, který zahyne, když mu useknete hlavu, je tak zjednodušující“: Rozhovor s Ajalonem, 14. 3. 2016.

525 Přesto byla operace Trhání sasanek spuštěna: Eldar, Poznáváme Hamás, s. 51 (hebrejsky).

526 „Že by tak nebezpečný protivník udělal tak nebezpečnou a obrovskou strategickou chybu“: Jásín ještě cílem nebyl, ale co na tom? Když bylo možné zabít všechny politické i vojenské vůdce Hamásu najednou a jejich těla by se našla v troskách téže budovy, jen by to ukázalo, že v praxi skutečně nebyl žádný rozdíl mezi takzvaným politickým křídlem a těmi, kdo zabíjeli Židy. Rozhovory s Dichterem, 4. 11. 2010, a Oferem Dekelem, únor 2009.

526 „K boji potřebujeme interní i vnější legitimitu“: Rekonstrukce událostí z rozhovorů s Dichterem, 4. 11. 2010, Jaalonem, 12. 6. 2011, Mofazem, 14. 6. 2011, Farkašem, 10. 4. 2013, Galantem, 19. 8. 2011, a Ejlandem, 5. 6. 2011.

526 Jaalon ale trval na svém: Rozhodl jsem se, že si s Jaalonem zahraji na ďáblova advokáta. „Co byste byl dělal,“ zeptal jsem se ho, „kdyby vedle nebyl blok obytných domů, ale jen jediný dům, kde by měl , tým premiantů‘ poradu, ale byly tam s nimi i tři děti?“ Jaalon: „Neměl bych s tím problém. Útok bych povolil. V čem je potíž?“ „A pět dětí?“ zeptal jsem se. „Taky bych ho povolil. Podívejte, my jsme věděli předem, že v domě budou patrně i členové rodiny hostitele. Nemohli jsme to provést dokonale čistě. Z mého pohledu existoval jen rozdíl mezi tím, že přijdou k úhoně členové jedné rodiny, a tím, že utrpí mnoho desítek jiných lidí v sousední budově.“

528 „Šejch Jásín vstal v panice z vozíku“: Dichter samozřejmě žertoval. Ve skutečnosti Jásína nesli. „Slyšeli jsme nad sebou výbuch,“ uvedl Jásínův syn. „A Abú al-Ábid povídá, ,šejchu, bombardují nás, musíme rychle odsud‘.“ A tak aby nemarnili drahocenný čas s vozíkem, popadl al-Ábid šejcha za nohy, jeho syn zase za ruce a společně s ním vyběhli z domu k autu. Eldar, Poznáváme Hamás, s. 39.

528 „Pravděpodobně by při tom přišli k úhoně civilisté“: Rozhovor s Mofazem, 14. 6. 2011.

528 „Rozhlédl jsem se po místnosti“: Rozhovor s Dichterem, 4. 11. 2010.

529 Aby „podnikal nezbytné odvetné akce“: Rozhovory s Šalomem, 1. 3. 2011, a „Guyem“, listopad 2012.

531 „Patrně rozdmýchá požár na celém Blízkém východě“: Rozhovory s Dichterem, červen 2012, Giladem, 31. 7. 2012, a Farkašem, 14. 3. 2011.

532 „Je nemyslitelné, abychom kolem něj pořád kroužili a zabíjeli všechny ostatní, jen jeho ne“: Rozhovor s Jaalonem, 12. 6. 2011.

532 „Taky nemám problém s tím, udělat to hodně nápadně“: Rozhovor s Mofazem, 14. 6. 2011.

532 „Nebudeme vypadat jako Divoký západ?“: Rozhovor s Ejlandem, 5. 6. 2011.

532 „By dlouho znemožnily i útok na Hitlera“: Rozhovor s Kašerem, 5. 6. 2011.

532 Hlavní vojenský advokát byl naopak důrazně proti atentátu: Rozhovor s Reisnerem, 6. 7. 2011.

533 „Ví, jak bedlivě ho sledujeme“: Rozhovor s „Terminálem“, listopad 2015.

533 Ta při ní odpálila bombu: Alí Wakíd, „Suicide Bomber: ,I Always Wanted Parts of My Body to Fly Through the Air‘“, Ynet, 14. 1. 2004. Rijášíová byla celkem osmou sebevražednou atentátnicí, ale první z Hamásu. http://www. ynet.co.il/articles/0,7340,L-2859046,00.html.

534 „Je mnohem těžší prohlížet ženy“: Rozhovor s Mofazem, 14. 6. 2011.

534 Mohl Aman předložit nejvyššímu státnímu zástupci Rubinštejnovi: Rozhovor s Jairem Kohenem, 4. 12. 2014.

534 „Měli jsme jasné důkazy“: Rozhovor s Farkašem, 14. 3. 2011.

534 „Že právě s Jásínem dokážeme dosáhnout mírové dohody“: Rozhovor s Peresem, 17. 9. 2012.

534 „Nepřesvědčila mě varování“: Rozhovor s Olmertem, 29. 8. 2011.

534 „Následovala dost drsná výměna názorů“: Rozhovor s Weissglassem, 11. 10. 2012.

535 Mezi těmito třemi místy byly ale mezery: Konečné rozhodnutí zabít Jásína padlo až po dalším útoku: 15. 3. 2004 se odpálili dva sebevražední atentátníci Hamásu v přístavu města Ašdod, kam se nechali propašovat v kontejneru s dvojitou stěnou. Zabili deset lidí a třináct zranili. Toho dne večer si Mofaz zapsal do deníku: „Rozhodnutí: zesílit boj proti Hamásu. Jásín – zítra debatovat o souhlasu.“ Rozhovor s Mofazem, 14. 6. 2011.

535 „Nenapadlo mě, že by stříleli po invalidovi na vozíku“: Eldar, Poznáváme Hamás, s. 55.

536 Lidé leželi na zemi nebo se po ní plazili: Videonahrávka útoku na Jásína je stejně jako všechny ostatní z operace Trhání sasanek uložena v digitálním archivu interního systému letectva. Autorovi ukázal „Hilton“.

536 „Byl to přímý zásah“: Rozhovor s Mofazem, 14. 6. 2011.

536 Šaron nařídil, aby vzbudili jeho poradce: Rozhovor s Asafem Šarivem, 9.  6. 2011. Když už bylo jasné, že byl Jásín při útoku opravdu zabit, jeden z důstojníků v bunkru základny Turban, který operaci řídil, vytiskl lístek a přilepil ho na dveře: „Jen Bůh odpouští. Domluvili jsme mu schůzku.“

536 „Jsou na pokraji hysterie“: Rozhovor s Weissglassem, 11. 6. 2012.

537 Turban však neměl s jeho sledováním problém: Rozhovor s „Diamantem“, srpen 2011.

537 Jeho subaru trefila střela Michchol: Videonahrávku „elektronické likvidace“, tj. vraždy Rantisího, ukázal autorovi „Hilton“.

537 „Arafát by si měl povšimnout, že každý, kdo se věnuje terorismu“: Itamar Eichner, „Not the Last Killing“, Jediot achronot, 18. 4. 2006.

538 „Musíme ho porazit, a ne mu dovolit dýchat“: Rozhovor jsem rekonstruoval na základě svého interview s Mofazem z 14. 6. 2011 a výtahu z toho, co si Mofaz tehdy zapsal.

538 Sulajmán tedy apeloval na Šarona: Rozhovor s Galantem, 19. 8. 2011.

538 „Teď už víte, že Hamás svou nabídku myslí vážně“: Rozhovor s Mofazem, 14. 6. 2011. Eldar, Poznáváme Hamás, s. 62–63.

539 Zapřisáhlý jestřáb Šaron… „prodělal dramatickou změnu“: Rozhovor s Weissglassem, 23. 12. 2014.

539 „Posílá je do celého Izraele zabíjet“: Šaronův projev v Knesetu, 8. 4. 2002.

539 Nazval Arafáta „patologickým lhářem a vrahem: Šaron, Šaron: Život vůdce, s. 363 (hebrejsky).

540 Zajistit si přežití jako palestinský předák: Bergman, Povolení uděleno, s. 17–28, 165–177 (hebrejsky).

540 Příspěvek k vydání knihy o těchto dokumentech v zámoří: Jeden vysoce postavený zástupce Šarona doprovázený zástupcem Meira Dagana mi nabídl, že bude fi vat překlad mé knihy o palestinské samosprávě Povolení uděleno do angličtiny a pomůže mi i s dalšími souvisejícími výdaji. „Nejde o peníze,“ řekl. „Nejdůležitější je, aby se svět o tomhle odporném člověkovi dozvěděl pravdu.“ Nabídku jsem odmítl. Setkání s „Princem“ a „Leonidem“, září 2002.

540 „Nikdy jsem neviděl tolik inteligence, krve a ohavnosti u jediného člověka“: Pacepa, Rudé obzory, s. 44–45 (hebrejsky).

540 Od tohoto nechutného nápadu nakonec upustil: Rozhovory s Kuperwasserem, 21. 5. 2004, Mofazem, 14. 6. 2011, a Gilboou, 9. 4. 2014.

541 Pak by Izrael oznámil světu, kde se předák nachází: Rozhovor s Chalucem, 5. 7. 2011.

542 „Nemohli jsme zajistit, že by z ní Arafát vyšel živý“: Rozhovor s Blumenfeldem, 28. 5. 2010.

542 („Je mi jasné proč“): Rozhovor s Ejlandem, 19. 1. 2015.

542 Laboratorní testy… dospěly k rozdílným závěrům: „Swiss Study Polonium: Found in Arafat’s Bones“, Al-Džazíra, 7. 11. 2013.

542 Nevylučuje ani možnost, že zemřel na AIDS: Harel a Issacharoff, „What Killed Him?“, Ha‘arec, 6. 9. 2005.

542 Izraelci kategoricky popírali: Když jsem se některých izraelských představitelů vyptával, co smrt palestinského předáka způsobilo, řekli mi následující. Tehdejší náčelník hlavního štábu Moše Jaalon (16. 8. 2011) odpověděl s úsměvem: „Jak to myslíte? Arafát přece zemřel žalem.“ Vicepremiér Šimon Peres (17. 9. 2012): „Já jsem se nedomníval, že ho máme zabít. Myslel jsem si, že ho nakonec budeme potřebovat k uzavření míru.“ Zástupce náčelníka hlavního štábu Dan Chaluc (5. 7. 2011): „Aha, chápu; teď přichází ta část rozhovoru, kdy se snažíte rozluštit mou řeč těla.“ Ředitel Amanu Zeevi-Farkaš (10. 4. 2013): „Byl jsem rozpolcený – někdy jsem si myslel, že na něj musíme zaútočit, a jindy zas, že nesmíme, protože je jiný než Nasralláh nebo Jásín“.

543 Šaron cíl takové operace definoval: Aluf Ben, „A Responsible Leadership Will Enable Resumption of Negotiations“, Ha‘arec, 12. 11. 2004.

543 Výsledkem těsné bezpečnostní spolupráce s těmito dvěma muži: Rozhovory s Diskinem, 23. 10. 2011, Gadem Goldsteinem, září 2012, a „Hooverem“, prosinec 2015.

544 „Velmi mě znepokojuje“: E-maily prof. Gabrielly Blumové, srpen 2017. Více viz Gabriella Blum a Phillip B. Heymann, „Law and the Policy of Targeted Killing“, Harvard National Security Journal, sv. 1, č. 145, 2010.

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

548 Sýrie podepsala s Íránem řadu dohod: Bergman, Tajná válka s Íránem, s. 350–358.

548 Sýrii Bush do „osy zla“ nezahrnul: Rozhovor s Haydenem, 20. 8. 2014.

548 Spojenectví se Sýrií bylo v íránském nejlepším zájmu: Ronen Bergman, „The Secret Syrian Chemical Agent and Missile City“, Jediot achronot, 6. 9. 2002.

549 Sýrie měla k posílení Hizbaláhu i praktické důvody: Ronen Bergman, „They Are All ,the Hezbollah Connection‘“, New York Times Magazine, 10. 2. 2015.

550 Vymýšleli strategie a dodávali materiál: Rozhovory s „Terminálem“, září 2014, a „Jiftachem“, listopad 2016.

551 Sklady byly tak dokonale maskované: Rozhovory s Daganem, 26. 5. 2013, a „Výhodou“, leden 2016.

551 Že se nepřizpůsobil měnící se době: Rozhovor s „Loackerem“, srpen 2015.

551 Mosad se tu a tam pokusil nebezpečné akce členů radikální fronty zmařit: Bergman, Tajná válka s Íránem, s. 352.

552 „Ty operační jako by byly jen doplňkem“: Rozhovor s Weissglassem, 23. 12. 2014.

552 Hlavními a nejnaléhavějšími cíli na seznamu chystaných atentátů: Bergman, Povolení uděleno, s. 269–296 (hebrejsky).

552 „Za své akce musí zaplatit“: Rozhovor s Farkašem, 10. 4. 2013.

552 Sestavil seznam cílů (říkalo se mu Dvanáct mušketýrů): Rozhovor s Ronenem Kohenem, 17. 11. 2015.

552 Podařilo se mu nalákat jednoho vysokého záložního důstojníka izraelské armády do Dubaje: Bergman, Rozhodně nezbytné, s. 462–463 (hebrejsky).

553 „Báli jsme se, že by to mohlo spustit regulérní válku“: Rozhovor s „Leem“, září 2016.

553 Nikdo ještě nezakročil proti předákům organizací: Rozhovor s Ronenem Kohenem, 17. 11. 2015.

553 Prvním cílem byl Ramzí Nahára: Pomáhal Imádu Mugníjovi s únosem agenta Mosadu Ahmada Halláqa, který zabil Mugníjova bratra (kapitola 23). Hrál významnou roli ve špionáži Íránu a Hizballáhu v Izraeli a posílal peníze a instrukce strůjcům sebevražedných útoků.

553 „Exploze rozervala na dva kusy i Saláha“: Rozhovor s „Bourbonem“, říjen 2016.

554 Stal se ředitelem protiteroristického oddělení při premiérově úřadu: Dagan byl jmenován náměstkem ředitele protiteroristického oddělení v roce 1997 a zároveň se angažoval politicky, například v hnutí proti stažení z Golanských výšin. Řídil také Šaronovu předvolební kampaň v roce 2001.

555 „To není žádný problém,“ řekl Dagan. „Tak ji podpálíme.“: Rozhovor s „Mozartem“, květen 2016.

555 „Šéf Mosadu s dýkou v zubech“: Hned potom, co Ariel Šaron jmenoval v roce 2002 Meira Dagana ředitelem Mosadu, zeptal jsem se premiéra, jestli si myslí, že tento člověk s pověstí ukvapeného a bojechtivého důstojníka, který rád střílí a odporuje velitelům, může této organizace vrátit její dřívější slávu. Šaron se svým kulišáckým úsměvem a uchichtnutím odpověděl: „O tom není pochyb. Víte, co je Meirova velká specialita?“ Zavrtěl jsem hlavou a Šaron na svou otázku odpověděl se svým typicky cynickým černým humorem: „Meirova velká specialita je, že umí oddělit teroristu od vlastní hlavy.“ Rozhovory s Šaronem, duben 2004.

555 Šaron i Dagan považovali jaderný Írán za hrozbu pro samotnou existenci Izraele: Rozhovory s „Eldym“, srpen 2014, a Galantem, 7. 7. 2011.

556 „Já, ty i celý Mosad budeme mít věčně na krku novináře“: Dagan zmínil dvě jména novinářů, od nichž očekává kritické články – Amir Oren z Ha‘arecu a Ronen Bergman. V obou případech se nemýlil. Rozhovor s Daganem, 29. 5. 2013.

556 „Nepřestával na všechny řvát, že nic nedělají“: Rozhovor se „Salvadorem“, květen 2012.

557 „To později výrazně bránilo mě balamutit“: Rozhovor s Daganem, 19. 6. 2013.

557 Organizace bude mít jen dva širší cíle: Seznam původně obsahoval ještě jeden cíl – válku proti globálnímu džihádu, která se stala prioritou po pokusu al-Káidy sestřelit izraelské letadlo ručně odpálenou střelou v Mombase v listopadu 2002. Dagan však tento cíl později odsunul stranou, protože dospěl k závěru, že jakýkoli příspěvek Mosadu k celosvětovému boji proti al-Káidě by byl v porovnání s obrovským úsilím USA bezvýznamný.

557 Vytvoří s ním společný „zpravodajský fond“: Rozhovor s Farkašem, 31. 1. 2016.

558 Protože první i druhá možnost byla nereálná: Rozhovory s „Eldym“, září 2014, a „Jiftachem“, listopad 2016.

559 Dagan proto Mosadu nařídil posílit tajné vztahy se zahraničními zpravodajskými službami: Dagan určil odpovědným pracovníkem za posílení tajných vztahů se zahraničními zpravodajskými službami Davida Mejdana z jednotky Mosadu Tevel (Vesmír). Dagan i Mejdan jezdili tajně na schůzky s šéfy vlád i zpravodajských služeb mnoha blízkovýchodních zemí a přesvědčovali je k něčemu nevídanému – aby spolupracovali s izraelským Mosadem proti jiným arabských či islámským zemím. Prolomit ledy nesmírně pomohla Mejdanova plynná arabština a rozsáhlé vědomosti o arabském světě a kultuře. Rozhovory s Mejdanem, 16. 7. 2015, Daganem, 19. 6. 2013, a Turkím bin Fajsalem Ál Sa‘úd, únor 2014.

559 Daganovy reformy… vedly i k odchodu řady vysokých činitelů Mosadu: Ronen Bergman, „A Wave of Resignations at the Mossad Command“, Jediot achronot, 7. 10. 2005.

559 „Podle mě neměli pravdu a bylo nepozřetelné“: Rozhovor s Daganem, 29. 5. 2013.

560 „Jestli do druhého dne ráno nebude u něj na stole ležet dalších pět pasů“: Rozhovor s „Eldym“, leden 2015.

560 „Sporadické likvidace nemají žádný smysl“: Rozhovor s Daganem, 19. 6. 2013.

561 Vypukla hlasitá hádka: Rozhovor s Ronenem Kohenem, 18. 2. 2016.

561 „Jakmile byl ze hry“: Rozhovor s Ilanem, 22. 10. 2014.

562 Telefon zmlkl: Rozhovor s „Jiftachem“, březen 2017.

562 „Nepřebírám za tyhle události odpovědnost“: Rozhovor s Daganem, 19. 6. 2013.

562 Dohodl se s Hizballáhem na ponižující výměně vězňů: Dohoda rovněž zahrnovala vydání plukovníka v záloze a důstojníka dělostřelectva Elchanana Tanenbauma, který se nechal vylákat do Dubaje kvůli dohodě o drogách a odtamtud byl unesen do Bejrútu. Rozhovory s Elchananem Tanenbaumem, srpen 2004, Lotanem, 13. 1. 2009, a Aharonem Chalivou, 17. 11. 2002. Bergman, Rozhodně nezbytné, s. 440–456, 475–488 (hebrejsky).

563 Těmto osvobozeným vězňům se podařilo osm atentátů: Rozhovor s „Amazonasem“, říjen 2011.

563 Na plot… pověsili Šalitovu neprůstřelnou vestu: Bergman, Rozhodně nezbytné, s. 563–571 (hebrejsky).

563 Výcvik, který mu poskytla íránská rozvědka: Rozhovory s Barakem, 22. 11. 2011, a „Fantou“, prosinec 2016.

563 Požadovalo, aby Izrael výměnou za jediného vojáka propustil jeden tisíc palestinských vězňů: Netanjahu se na mezinárodním poli prezentoval jako expert na terorismus a neustále hlásal, že se nesmí vyhovět požadavkům na propuštění vězňů výměnou za rukojmí. Přesto právě on nařídil osvobodit za Šalita 1027 vězněných Palestinců, včetně nespočetného množství členů Hamásu, kteří se osobně podíleli na vraždách Izraelců. Byla to nejvyšší cena za dohodu tohoto typu. Ronen Bergman, „The Human Swap“, New York Times Magazine, 13. 11. 2011. Několik teroristů, kteří byli v rámci této výměny propuštěni, Izrael v dalších letech zlikvidoval cílenými atentáty. Patřil k nim i Mázin Fuqahá, který se zúčastnil sebevražedných útoků a byl v roce 2003 odsouzen k devíti doživotním trestům a padesáti letům vězení. Vrahové řízení Izraelci ho střelili několikrát do hlavy u jeho domu v Gaze 24. 4. 2017.

564 To byl ale fatální omyl, za nějž Izrael draze zaplatil: Rozhovory s Daganem, 29. 5. 2013, Barakem, 22. 11. 2011, a Jiftachem“, listopad 2011.

564 Izraelská armáda… nerada zahájila neúčinnou pozemní invazi: Rozhovory s Ehudem Adamem, 9. 8. 2006, a Mordechajem Kidorem, 4. 8. 2006. Bergman, Tajná válka s Íránem, s. 364–378.

564 „Bylo to něco jako severovietnamská armáda po ofenzivě Tet“: Rozhovor s Daganem, 29. 5. 2013.

565 „Nepřistupovali jsme k těmhle akcím… tak připraveni, jak jsme měli být“: Rozhovor s Chalucem, 5. 7. 2011.

565 Situace je nejlepší, v jakou mohla „osa odboje“ doufat: Rozhovory s Daganem, 19. 3. 2013, „Eldym“, leden 2014, „Jiftachem“, březen 2017, a „Výhodou“, prosinec 2016.

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

566 „Jdu dovnitř, řekněte mi, kolik mám času“: Rozhovory s „Charlesem“, duben 2012, a „Jiftachem“, prosinec 2016.

567 „Pokaždé, když Mustafa zavolá Muhammadovi, Mojšele je poslouchá“: Rozhovor s „Lejlou“, březen 2013.

568 O Sulajmánově organizaci celé roky nevěděli: Rozhovor s Šacharem Argamanem, 17. 3. 2013.

568 Výstavbu budovy, v níž měl být umístěn jaderný reaktor: Izraelské zpravodajské služby měly rozporuplné zprávy o tom, zda Íránci vědí, že se část jejich peněz využívá k financování severokorejsko-syrského jaderného projektu. Bergman, Tajná válka s Íránem, s. 257–258.

568 Čím víc času plynulo a Daganovy obavy se potvrzovaly: Rozhovor s Šarivem, 10. 8. 2006.

568 „Těch šílených nápadů, s kterými jeho organizace přicházela“: Rozhovor s Olmertem, 29. 8. 2011.

568 Reaktor byl však především zdrojem vážného znepokojení: Hayden, Playing to the Edge, s. 255.

569 „Meir za mnou s tím materiálem… přišel a bylo to jako zemětřesení“: Olmert zřídil zvláštní komisi v čele s Jaakovem Amidrorem, jejímž členem byl i expert z výzkumného oddělení Amanu a která měla materiál Mosadu kriticky posoudit. Komise dospěla k témuž závěru: Sýrie buduje reaktor s cílem vyrábět jaderné zbraně. Rozhovory s „Charlesem“, duben 2012, a Olmertem, 29. 8. 2011.

569 Byl tam už známým a vítaným hostem: Rozhovory s Daganem, 19. 6. 2013, a Haydenem, 20. 8. 2014.

569 Oba muži vybudovali… největší oboustrannou důvěru: Rozhovor s Haydenem, 1. 2. 2014.

569 Ani tak ostřílený zpravodajec jako Hayden neočekával takovou bombu: Ibidem.

569 Naklonil se k viceprezidentovi Dickovi Cheneymu: Hayden, Playing to the Edge, s. 256.

570 „Tento reaktor není určen k mírovým účelům“: Ministryně zahraničí Riceová, „Syria’s Clandestine Nuclear Program“, 25. 4. 2008 (z archivu Wikileaks, autorovi věnoval Julian Assange, 4. 3. 2011).

570 Aby svůj slib splnily a reaktor zničily: Rozhovor s „Oscarem“, duben 2014.

570 Asadova rodina mu připomíná rodinu Corleoneových: Rozhovor s Haydenem, 20. 7. 2016.

570 „Asad by neunesl další trapas“: Tento ústup vnutilo Asadovi mezinárodní společenství pod vedením USA a Francie za jeho podíl na zavraždění Rafíka Harírího.

571 Dagan měl opačný názor: Rozhovory s Daganem, 29. 5. 2013, a „Edem“, říjen 2016.

571 Konečné rozhodnutí padlo na schůzi s prezidentem: Hayden, Playing to the Edge, s. 261–263.

571 Ale nedomnívala se, že by se do toho měly plést Spojené státy: Názor Riceové podpořil i Hayden a ostatní americké zpravodajské služby. Hayden připomněl Bushovi známý zpravodajský slogan „není jádro, není válka“, a řekl, že nemá žádný důkaz o výstavbě továrny na získávání plutonia, bez něhož nemůže žádná bomba vzniknout. Rozhovor s Haydenem, 20. 8. 2014.

571 „Reaktor nepředstavuje akutní hrozbu“: Hayden vzpomínal: „Ve věci toho syrského reaktoru jsem byl celkem klidný, protože mi bylo jasné, že když na něj nezaútočíme my, udělají to Izraelci.“ Rozhovor s Haydenem, 20. 8. 2014. Hayden, Playing to the Edge, s. 263–264.

571 Izrael se tak mohl spoléhat jen sám na sebe: V rozhovoru pro tuto knihu v roce 2011, kdy mi chtěl Olmert vysvětlit závažnost celého dilematu kolem syrského reaktoru a jeho rozhodnutí zaútočit, ukázal na jednu fotografii na zdi své kanceláře, kterou si odnesl, když úřad premiéra opouštěl. Stejnou fotku lze vidět na zdech mnoha kanceláří vysokých izraelských politiků. Byla pořízena z izraelského armádního letounu 301, který odstartoval z polského Radomu 4. 9. 2003. Jsou ní tři izraelské bojové letouny F-15 nad snad nejznámější bránou a částí kolejí na světě – v nacistickém vyhlazovacím táboře v Osvětimi. Velitel letectva Eliezer Škedi, jenž tuto fotku věnoval řadě nejvyšších izraelských politiků, na ni připsal: „Izraelské letectvo nad Osvětimí ve jménu židovského lidu, Státu Izrael a Izraelských obranných sil: pamatujme si a nezapomínejme, že se můžeme spoléhat jen sami na sebe.“

572 Ušetří tak Sýrii problémů z odhalení: Devátého června 2011 Mezinárodní agentura pro atomovou energii oznámila, že Sýrie neohlásila výstavbu jaderného reaktoru, a vážně tím porušila Smlouvu o nešíření jaderných zbraní. IAEA Board of Governors, Implementation of the NPT Safeguards Agreement in the Syrian Arab Republic, 9. 6. 2011. Rozhovor s „Charlesem“, duben 2012.

572 „Měl nakonec pravdu, zatímco moji analytici se mýlili“: Rozhovor s Haydenem, 20. 8. 2014.

573 „Dostali jsme všechno, o co jsme si řekli“: Rozhovor s „Eldym“, srpen 2014.

573 „Schválil jsem tři sta operací“: Rozhovor s Olmertem, 29. 8. 2011.

573 Hlavní hnací silou… je jediný muž: Rozhovor s Daganem, 26. 5. 2013.

574 „To je on! Maurice!“: Rozhovor s „Lejlou“, březen 2013.

575 Získal tím i víc informací o Mugníjovi: Rozhovor s „Lejlou“, březen 2013.

575 Sám se z Bejrútu přestěhoval do Damašku: Rozhovory s „Jiftachem“, květen 2011, „Lejlou“, březen 2013, a Richardem Kempem, březen 2007.

576 Nejnebezpečnější místo, kde mohl Mosad působit: Rozhovor s Daganem, 29. 5. 2013.

576 Obrátil se na jinou zemi, aby mu s atentátem pomohla: Rozhovor s „Netou“, červenec 2013.

576 USA se většinou nepodílely na zabití: Když byl Hayden požádán o vysvětlení, jak mohou USA provádět cílené atentáty na al-Káidu, uvedl, že „vražda“ se definuje jako zakázaný zákonný čin „proti politickým nepřátelům“, zatímco „americké cílené atentáty na Al-Káidu se týkají členů nepřátelské ozbrojené skupiny. Tohle je válka a na tu platí zákony ozbrojeného konfliktu“. A dodal: „Izrael je pravděpodobně jedinou další zemí na světě, která se stejně jako Spojené státy domnívá, že to, co děláme, je zákonné.“ Rozhovor s Haydenem, 20. 8. 2014.

576 Právní poradci CIA přišli nakonec s řešením: Rozhovor s „Netou“, červenec 2013.

576 Prezident Bush Daganově žádosti o pomoc vyhověl: Podle Newsweeku trvalo Bushovi jen třicet vteřin, aby odpověděl Haydenovi na otázku, zda je možné zaútočit na Mugníju: „Ano a proč jste to neudělali už dávno? Máte moje požehnání. Běžte s Bohem.“ Jeff Stein, „How the CIA Took Down Hezbollah’s Top Terrorist, Imad Mugniyah“, Newsweek, 31. 1. 2015.

576 Ale jen pod podmínkou, že bude tajná: Prezident Bush nařídil naprosté utajení všech aspektů Mugníjova zabití. Teprve v lednu 2015 zveřejnili Adam Goldman z Washington Postu a Jeff Stein z Newsweeku v tentýž den zprávu o spolupráci Mosadu a CIA. Zdá se, že nejméně některé části těchto dvou článků pocházejí ze stejných zdrojů, které novináři označují za „vysoké představitele amerických zpravodajských služeb, kteří se na atentátu podíleli“. Podle těchto zdrojů (na rozdíl od toho, co je uvedeno v této knize) byla hlavním hráčem CIA, a nikoli Mosad, a vrchním velitelem operace byl Michael Hayden. Při rozhovoru s Haydenem na ústředí bezpečnostní poradenské služby Chertoff Group, kde zastává vysokou funkci, jsem mu přečetl část této knihy o spolupráci Izraele a USA na útoku na Mugníju. Když jsem dočetl, Hayden se usmál a řekl: „Zajímavý příběh. Nemám k tomu co říct.“

576 „Byla to gigantická operace několika různých sil“: Rozhovor s „Jiftachem“, květen 2011.

577 „Jsou nakonec i ti nejopatrnější lidé najednou plní sebedůvěry“: Rozhovor s „Jiftachem“, květen 2011.

577 Zlikvidovat Mugníju bombou odpálenou na dálku: „Jestli se nám to povede, tak mi slibte, že rozkaz k akci (rašaj) budu smět dát já,“ řekl Louskáček a vrátil se ke kreslicímu prknu. Rozhovor s Daganem, 29. května 2013.

578 Experti Mosadu na výbušniny slíbili: Jelikož Olmert chtěl dostát slibu, jejž dal Bushovi, zavolal si Louskáčka, který měl na starosti technickou stránku operace, a vrchního velitele honu na Maurice a opakovaně žádal potvrzení, že Mosad dokáže zajistit, aby byl zabit pouze Mugníja, tedy že nepřijde k úhoně nikdo v okolí a výbuch zasáhne pouze jeho. Američané trvali na tom, že se chtějí zúčastnit nácviku, aby zjistili, že Mosad skutečně tyto schopnosti má.

578 Operace byla nakonec v poslední vteřině odvolána: Rozhovory s „Loackerem“, únor 2015, a „Lexikonem“, leden 2017.

578 Ten ale zakázal operaci provést: Rozhovory se „Šimšonem“, srpen 2011,

„Jiftachem“, květen 2011, a „Lexikonem“, leden 2017.

579 Těsně předtím, než otevřel dveře, byl vydán rozkaz k odpálení: Dagan dodržel slib, který dal Louskáčkovi, a nechal ho vydat rozkaz k zabití Mugníji, ale Louskáček tuto výsadu přenechal jistému inženýrovi eletroniky, který hrál při operaci ústřední roli. Rozhovor s „Loackerem“, leden 2015.

579 Bomba vybuchla. Imád Mugníja… byl konečně mrtev: V červnu 2008 navštívil premiér Olmert Bílý dům. Když jeho konvoj přijížděl ke sloupořadí, čekal na něj venku viceprezident Cheney, aby ho přivítal. Když k němu Olmert přišel, Cheney se místo toho, aby mu potřásl napřaženou rukou, postavil do pozoru a izraelskému premiérovi zasalutoval. Tomuto gestu rozuměli jen oba muži a jejich nejbližší spolupracovníci. V Oválné pracovně pak prezident Bush Olmertovi nesmírně děkoval, že Mugníju zlikvidoval. Pak mu ukázal pistoli Saddáma Husajna, kterou měl ve speciální krabici s nápisem „Našemu prezidentovi“. Věnoval mu ji člen týmu Delta Force, jenž iráckého tyrana dopadl. Rozhovor se „Šimšonem“, srpen 2011.

579 „Jen si představte, co to muselo se Syřany udělat“: Rozhovor s Daganem, 29. 5. 2013.

579 Měl na Syřany vztek, že nedokázali jeho druha ohlídat: Rozhovory se „Šimšonem“, srpen 2011, a „Diamantem“, březen 2014.

579 Mugníjův pohřeb se konal za hustého deště: Za popis pohřbu i fotografie děkuji dopisovatelce Der Spiegelu v Bejrútu Ulrike Putzové, která se ho zúčastnila.

580 „Překročili jste meze, sionisté!“: Revoluční gardy a Mugníjovi nástupci vymysleli řadu troufalých plánů únosu Izraelců, kteří pracovali ve zpravodajských službách. Chtěli také vyhazovat do vzduchu izraelská diplomatická zastoupení a sionistické instituce po celém světě, útočit na členy chasidské sekty Chabad, která provozuje střediska pro izraelské cestovatele po celém světě, a na izraelské turisty všude, kde nějaké najdou. Skoro všechny tyto plány byly zmařeny díky přesným varováním izraelských zpravodajských služeb. Policie v Thajsku jednou dostala od Mosadu tip a honila skupinu íránských a libanonských teroristů. Jeden z nich měl důmyslnou časovanou bombu, kterou chtěl připevnit na auto jistého izraelského diplomata. Místo toho ji hodil po policistech, kteří ho pro následovali. Bomba však zasáhla ještě před výbuchem strom, odrazila se od něj, vrátila se teroristovi k nohám a obě mu utrhla. Policisté nechali zbytek jěho těla sedět u stromu, aby fotografové mohli tento hrůzný okamžik zvěčnit.

581 „Měl lepší operační schopnosti než celá ta čtveřice“: Rozhovor s Daganem, 19. 6. 2013.

581 „Naštěstí pro nás nemohl“: Rozhovor s „Terminálem“, září 2014.

581 K tomuto rozhodnutí „bylo třeba sebekázně“, komentoval to Olmert: „Boehnerova schůzka s premiérem Olmertem“, 23. 3. 2008, Tel Aviv 000738 (autorův archiv, od Juliana Assange).

581 Olmert to však odmítl: Rozhovor se „Šimšonem“, listopad 2012.

581 „To byl opravdu zmetek“: Rozhovor s Olmertem, 29. 8. 2011.

581 „Zabýval se třemi hlavními oblastmi“: „Manhunting Timeline 2008“, Intellipedia, NSA (Snowden archive), www.documentcloud.org/document- s/2165140-manhunting-redacted.html document/p1.

582 Tentokrát však Izraelci věděli, že není naděje na zapojení USA: Do dubna 2008 dospěla CIA k závěru, že Asad kvůli bombardování reaktoru nezahájí válku, a tak už nebyl důvod k utajování a materiál o celé akci se mohl použít k jiným účelům. Izrael proti zveřejnění fotografií ostře protestoval, ale Hayden měl jiný názor: „Museli jsme to (existenci syrského reaktoru) rozšířit, protože jsme měli uzavřít dohodu se Severní Koreou, která se provinila nejvážnějším porušením Smlouvy o nešíření jaderných zbraní v dějinách. Museli jsme informovat Kongres. „Celá záležitost byla velké zpravodajské vítězství a po řadě negativní publicity v předchozích letech byla agentura bez sebe radostí, že může konečně prezentovat i nějaký úspěch. CIA připojila i fotografii generála Sulajmána s šéfem severokorejského jaderného programu. Mosad i Aman zuřily a bály se, že fotka unikne na veřejnost a Sulajmánovi dojde, že je cílem atentátu. Ale neunikla.

„Background Briefing with Senior U.S. Officials on Syria’s Covert Nuclear Reactor and North Korea’s Involvement“, 24. 4. 2008. Rozhovory s Daganem, 20. 7. 2013, a Haydenem, 20. 7. 2016. Hayden, Playing to the Edge, s. 267–268.

582 Mosad bude potřebovat pomoc: V Mosadu byli lidé, kteří zabití Sulajmána vytrvale odmítali. Jeden vysoce postavený zdroj Mosadu řekl: „Jde o vraždu uniformovaného důstojníka suverénního státu. Sulajmán slouží své zemi ze všech sil a podle svého přesvědčení. Není to terorista. Jistě, podílí se na velmi temných činech, ale my taky máme důstojníky provádějící akce, které druhá strana považuje za problematické.“ Rozhovory s „Jiftachem“, březen 2017, a „Dominikem“, duben 2013.

582 Praskla mu lebka: Popis tohoto atentátu vychází z videonahrávky členů komanda Flotily 13 a z rozhovorů se „Šimšonem“, listopad 2012, a „Dominikem“, květen 2011.

583 „Byl to první případ, kdy se Izrael zaměřil na legitimního vládního představitele“: Podle dokumentů Edwarda Snowdena, které publikovala webová stránka First Look, zachytila komunikaci Flotily 13 ještě před útokem americká zpravodajská služba a věděla přesně, kdo za ním stojí. Matthew Cole, „Israeli Special Forces Assassinated Senior Syrian Official“, First Look, 15. 7. 2015.

584 „Totální vzájemný striptýz“: Rozhovor s „Oskarem“, květen 2014.

584 Zahájily rozsáhlé tažení hospodářských kroků: Rozhovory s Daganem, 19. 6. 2013, a „Princem“, březen 2012.

584 Počítačové viry, z nichž jeden je znám jako Stuxnet: Dokonce i podle střízlivých odhadů německé BND jen samotný Stuxnet zpomalil íránský jaderný program o nejméně dva roky. Rozhovor (vedený společně s novinářem Holgerem Starkem) s „Alfredem“, vysokým představitelem německé zpravodajské služby, únor 2012.

584 Cílené atentáty na vědce: Rozhovory s Daganem, 29. 5. 2013, „Jiftachem“, březen 2017, „Eldym“, září 2014, a „Lukou“, listopad 2016.

584 Dvanáctého ledna 2010… vyšel ze svého domu v luxusní čtvrti v severním Teheránu Masúd Alimohammadí: Rozhovor s „Lejlou“, prosinec 2015.

585 V Mosadu se neobešla bez interní debaty: Rozhovor s „Jiftachem“, březen 2017.

585 Íráncům bylo jasné, že jejich vědce někdo vraždí: Rozhovory s „Jiftachem“, březen 2017, „Lejlou“, prosinec 2015, a „Výhodou“, březen 2017.

585 Tato činnost výrazně zpomalila další části atomového projektu: Rozhovor s Daganem, 8. 1. 2011.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

587 Mabhúh byl od přírody nesmírně opatrný: Rozhovor s „Etanem“, listopad 2011.

590 „Plazmová obrazovka – provedení povoleno“: Rozhovor s „Eldym“, duben 2014.

590 Všechny byly pravé, ale žádný nepatřil osobě, která byla jeho nositelem: Ronen Bergman, „The Dubai Job“, GQ, 4. 1. 2011.

590 Než šla Folliardová spát, objednala si u pokojové služby lehké jídlo: Účty, které dvojice dostala po zaplacení jídla a pití, se nalézají v autorově archivu; od „Juniora“.

591 „Je to ten typ útoku, kdy cíl sám určuje“: Rozhovor s „Loackerem“, únor 2015.

596 „Měli trochu víc respektu vůči druhé straně“: Rozhovor s „Ilajem“, červen 2010.

596 Byly zrušeny celé části nejrůznějších operací: Rozhovor s „Jiftachem“, březen 2017.

596 Z Daganova pohledu však k ničemu nedošlo: Netanjahu nejprve Daganovi nařídil ustavit vyšetřovací tým a on souhlasil, ale později Netanjahuovi řekl, že muž, kterého chtěl jmenovat do čela komise (vysoký představitel Mosadu, jenž krátce předtím odešel do důchodu), odmítl funkci přijmout. Podle jednoho zdroje, který měl blízko k Netanjahuovi, pak premiér od tohoto člověka slyšel jinou verzi. Tak či onak, vyšetřovací komise nevznikla. Rozhovor s „Nietzschem“, květen 2017.

596 Teprve v roce 2013… poprvé přiznal: Rozhovor s Daganem, 19. 6. 2013.

596 I tehdy ho Mosad ujišťoval, že může zajet do „nenáročné“ zájmové země: Rozhovor s „Nietzschem“, květen 2017.

597 „Netanjahu se na nikoho nespoléhá“: Rozhovor s Uzim Aradem, 20. 12. 2011.

597 Ale zároveň se bojí, aby nebyl za váhavého považován: Aby Dagan zvýšil Netanjahuovy obavy z toho, že bude působit jako váhavý nebo slabý, přiváděl k němu kvůli operacím stále početnější delegace a někdy se u Netanjahua objevil až s patnácti představiteli Mosadu. Soudil, že premiér svůj souhlas neodmítne, protože s tolika svědky hrozilo mnohem větší nebezpečí úniku informací o jeho váhání. Když Dagan z těchto schůzí odcházel, říkal si, že „teď se Netanjahuovi scvrknou koule a bude litovat, že to schválil“. A dodal: „Mám moc rád falafel. A protože jsem věděl, že mě Netanjahu brzy zavolá zpátky, vždycky jsem zajel na tržiště Machane Jehuda (jen několik minut od úřadu premiéra), místo abych se vrátil do Tel Avivu, dal jsem si falafel a čekal na jeho telefonát. Když jsem si tak jistý nebyl, šel jsem do kurdské restaurace v Mevaseret Cijonu (deset minut daleko) nebo do humusárny v Abu Goši (patnáct minut) a čekal jsem tam. Hlavní bylo nebýt daleko od Jeruzaléma. Věřte mi, že jsem se nikdy nemýlil. Vždycky zavolal.“ Rozhovor s Daganem, 19. 6. 2013.

597 Program „dospěl mnohem dál, než jsem doufal“: Rozhovor s Barakem, 13. 1. 2012.

598 Dagana ohromila jeho lehkomyslnost: Rozhovor s Daganem, 19. 6. 2013.

599 Jen zkoumali proveditelnost útoku: Barak mi v komentáři k Daganovým poznámkám na svou adresu napsal: „Navzdory tomu, co Dagan řekl, nebyl v izraelském vedení nikdy nikdo, kdo by si neuvědomoval, že úplně zastavit íránský program chirurgicky přesným útokem není možné. Šlo nanejvýš o odklad o pár let. Odpůrci i stoupenci nutnosti o něm uvažovat se však shodovali, že (vojenská) akce je až úplně poslední možností, a navíc jen v případě, že bude operačně proveditelná, mezinárodně legitimní a absolutně nezbytná.“ Barakův e-mail autorovi, 30. 3. 2016.

599 „A pravda taky je, že jsem ho už měl plné zuby“: Rozhovor s Daganem, 19. 6. 2013.

599 Zejména ne tu, jež se týkala íránského jaderného programu: Rozhovor s „Jiftachem“, listopad 2011.

600 „Doporučovali bychom na Hamás zaútočit“: Rozhovor s „Terminálem“, září 2014.

600 Exploze rozsvítily nebe nad Chartúmem: Rozhovor s „Jiftachem“, květen 2017.

600 „Přinutit vědce, aby pracoval na nějakém projektu“: Rozhovor s Daganem, 19. 6. 2013.

600 Aby Mosad strach vědců ještě zesílil: Zdá se, že po operacích proti Moghaddamovi a Ahmadímu-Rošanovi Izrael zásadu mlčení opustil. Ehud Barak k smrti vědců poznamenal: „Kéž by následovali další!“ A náčelník hlavního štábu generálporučík Beny Ganc řekl: „V Íránu se věci dějí nepřirozeným způsobem.“ Mluvčí armády zase prohlásil, že „by za Ahmadího-Rošana neuronil ani slzu“. Deník Ha‘arec zveřejnil vítězoslavný vtip, na kterém Ahmadí-Rošan přichází do nebe a poněkud podrážděný Bůh mumlá „další!“, zatímco malý cherubín vedle něj utrousí: „Ke spuštění jaderného reaktoru jich už máme dost.“

600 Jejich likvidace by vyvolala co největší obavy mezi co největším počtem jejich kolegů: Atentáty pokračovaly i proti dalším členům radikální fronty. Nejvýše postaveným cílem, po němž Mosad šel už od roku 1996, byl Hasan Laqqís, který stál v čele oddělení vývoje zbraní Hizballáhu. Byl zlikvidován 3. 12. 2013, kdy do něj útočníci s pistolemi s tlumiči nastříleli množství kulek na parkovišti u jeho vily na bejrútském předměstí. Hasan Laqqís intenzivně spolupracoval s tuniským leteckým inženýrem Muhammadem Zawáhirím, který se ve své zemi přidal k opozici a pak musel žít řadu let v exilu, kde spojil síly s Hizballáhem a Hamásem. Když se do Tuniska vrátil, snažil se pro Hamás pořídit flotilu letounů bez posádky a ponorek, jež by útočily na ropné a plynové plošiny, které Izrael budoval ve Středozemním moři. Mosad, v jehož čele stál tehdy Josi Kohen, zachytil komunikaci mezi Zawáhirím a jeho druhy v Gaze a Libanonu a 16. 12. ho zabil. Rozhovory s „Charlesem“, duben 2012, „Výhodou“, prosinec 2016, a „Jiftachem“, květen 2017.

601 „Smrt těchto lidských bytostí měla na jejich jaderný program obrovský dopad“: Rozhovor s Haydenem, 20. 7. 2016.

601 Kdyby se mu povedlo USA přesvědčit k ještě několika dalším hospodářským krokům: Rozhovor s „Princem“, březen 2012.

602 „Kdyby to záleželo na mně, Izrael by byl zaútočil“: V určitém stadiu přestali Netanjahu s Barakem tajit úmysly a Barak v jednom článku pro New York Times Magazine z ledna 2012 naznačil, že k útoku dojde brzy. Po ostré kritice ze strany představitelů armády a zpravodajských služeb prohlásil: „To my, Bibi a já, jsme přímo a jmenovitě odpovědní za existenci Státu Izrael – a s ní i za budoucnost židovského lidu… Když vojenské a zpravodajské velení zvedne hlavu, uvidí nás – ministra obrany a premiéra. Ale když zvedneme hlavu my, vidíme nad sebou jen nebe.“ Ronen Bergman, „Israel vs. Iran: When Will It Erupt?“, New York Times Magazine, 29. 1. 2012.

602 Sníží prezidentovy šance na znovuzvolení v listopadu 2012: Obama a jeho tým byli rovněž pod tlakem některých amerických médií, která se domnívala, že Obama je vůči Íránu příliš shovívavý. Schůzka s Rogerem Ailesem, 4. 1. 2012.

603 Kdyby byly začaly až o dva roky později: Tamir Pardo se domníval, že mezinárodní dohoda o íránském jaderném programu má své pozitivní i negativní stránky a Izrael musí v každém případě spolupracovat a koordinovat kroky s Obamovou vládou, aby dosáhl zlepšení podmínek smlouvy, protože nemá šanci zabránit jejímu přijetí. Netanjahu měl jiný názor a zoufale se snažil využít svého značného politického vlivu na republikány ve Washingtonu, aby dohodu zmařil. V březnu 2015 proto pronesl kontroverzní projev před oběma komorami Kongresu. Netanjahu se mýlil.

603 Írán souhlasil, že skoro celý jaderný program zruší: Tato dohoda zachází mnohem dál, než s čím režim v Teheránu souhlasil do té doby. Odráží však i významné ústupky mezinárodního společenství, kam také patří překročení rudých čar, které podle slibu USA Izraeli překročeny být neměly, a rovněž i skoro neomezené povolení, aby íránský vojenský průmysl pokračoval s vývojem raket. Ronen Bergman, „What Information Collected by Israeli Intelligence Reveals About the Iran Talks“, Tablet, 29. 7. 2015.

603 Prostě je v červnu zopakoval na jedné konferenci: Shromáždění na památku Josefa Harela, velitele atentátnické jednotky Amanu, s. 188. S Daganem hovořil novinář Ari Šavit.

605 Izrael prošel v posledních desetiletích obrovskými změnami: Ronen Bergman, „Israel’s Army Goes to War with Its Politicians“, New York Times, 21. 5. 2016.

LITERATURA

ROZHOVORY

Aharon Abramovich, Worko Abuhi, Ehud (Udi) Adam, Nathan Adams, Avraham Adan, Nachum Admoni, Gadi Afriat, Šlomi Afriat, David Agmon, Amram Aharoni, Cvi Aharoni, Ami Ajalon, Dany Ajalon, Wanda Akale, Lior Akerman, Fereda Aklum, Josi Alfer, Kanatjan Alibekov, Doron Almog, Zeev Alon, Hamdi Aman, Jaakov Amidror, Meir Amit, Frank Anderson, Christopher Andrew, Hugo Anzorreguy, Uzi Arad, Dror Arad-Ajalon, Jásir Arafát, David Arbel, Dani Arditi, Moše Arens, Anna Aroch, Julian Assange, Rojer Auqe, Gad Aviran, Šaj Avital, Juval Aviv, Pinchas Avivi, David Avner, Talja Avner, Uri Avnery, Avner Avraham, Chajim Avraham, Aharon Avramovič, Avner Azulaj, Robert Baer, Josi Bajdac, Ehud Barak, Amacja Baram, Miki Barel, Aharon Barnea, Avner Barnea, Itamar Barnea, Omer Bar-Lev, Uri Bar-Lev, Hannan Bar-On, David Barkaj, Hanoch Bartov, Mehereta Baruch, Jona Baumel, Muki Becer, Stanley Bedlington, Binjamin Begin, Josi Bejlin, Dorit Bejniš, Barak Ben Cur, Ejtan Ben Cur, Ilan Ben David, Moše Ben David, Cvika Bendori, Gilad Ben Dror, Binjamin Ben-Eliezer, Elijahu Ben-Elisar, Ejtan Ben Elijahu, Avigdor Janoš, Ben-Gal, Jicchak Ben Jisrael, Ron Ben-Jišaj, Artur (Ašer) Ben-Natan, Ejal Ben Reuven, David Ben Uziel, Joran Ben Zeev, Rony (Aharon) Bergman, Avino Biber, Amnon Biran, Dov Biran, Ilan Biran, Joav Biran, Kai Bird, Uri Blau, Hans Blix, Gabriella Blum, Naftali Blumental, Avraham Bocer, Josef Bodansky, Joyce Boim, Zeev Boim, Chaim Boru, Ejtan Braun, Šlomo Brom, Šaj Broš, Jean-Louis Bruguière, Pinchas Buchris, Chajim Buzaglo, Eliezer (Gejze) Cafrir, Joseph Ciechanover, Moše Ciper, Wesley Clark, David Cur, Dvora Čen, Uri Čen, Reuven Dafni, Meir Dagan, Rut Dajan, Uzi Dajan, Puja Dajanim, Avraham Dar, Josi Daskal, Ofer Dekel, Avi Dichter, Juval Diskin, Amnon Dror, Moše Efrat, Dov Eichenwald, Robert Einhorn, Elad Eisenberg, Uzi Ejlam, Giora Ejland, Jom Tov (Jomi) Ejni, Amos Ejran, Ehud Ejran, Rafael Ejtan, Miri Ejzin, Rolf Ekeus, Ofer Elad, Avigdor Eldan (Azulaj), Mike Eldar, Jean-Pierre Elraz, Chagaj Erlich, Reuven Erlich, Dror Ešel, Šmuel Etinger, Uzi Even, Gidon Ezra, Meir Ezri, Menachem Finkelštejn, Amit Forlit, Moti Friedman, Jehoar Gal, Uzi Gal, Joav Galant, Joram Galin, Robert Gates, Karmit Gatmon, Ješajahu Gaviš, Šlomo Gazit, Joav Gelber, Reuel Gerecht, Dieter Gerhardt, Erez Gerstein, Binjamin Gibli, Mordechaj Gichon, Gideon Gideon, Jehuda Gil, Amos Gilad, Amos Gilboa, Karmi Gilon, Josi Ginat, Isabela Ginor, Josi Ginosar, Caroline Glick, Tamar Golan, Moti Golani, Ralf Goldman, Gadi Goldstein, Karnit Goldwasser, David Golomb, Sarit Gomez, Oleg Gordievsky, Ran Goren, Uri Goren, Ejtan Haber, Arje Hadar, Amín al-Hádždž, Ašer Hakajni, Eli Halachmi, Aharon Halevi, Aliza Magen Halevi, Aviram Halevi, David Halevi, Amnon Halivni, Uri Halperin, August Hanning, Aluf Hareven, Elkana Har Nof, Dani Harari, Šalom Harari, Iser Harel, Hání al-Hasan, Jisrael Hason, Aql al-Hášim, Robert Hátim, Seymour Hersh, Šaj Herškovič, Robin Higgins, Šlomo Hilel, Gal Hirsch, Jair Hirschfeld, Jicchak Hofi, Jechiel Horev, Lior Horev, Gedalja Chalaf, Dan Chaluc, Michael Chertoff, Itamar Chizik, Rami Igra, Jicchak Ilan, David Ivri, Arje Ivcan, Jicchak Jaakov, Moše Jaalon, Amos Jadlin, Joram Jair, Amos Jaron, Dany Jatom, Ehud Jatom, Šimšon Jicchaki, Eli Josef, Sami Kacav, Jechiel Kadišaj, Cvi Kaftori, Oleg Kalugin, Anat Kam, Cvi Kantor, Chajim Karmon, Jigal Karmon, Jehudit Karp, Eugene Kaspersky, Asa Kašer, Kassa Kebede, Paul Kedar, Ruth Kedar, Moti Kfir, Moti Kidor, David Kimche, Jarin Kimor, Ephraim Kleiman, David Klein, Avner Kohen, Chajim Kohen, Jair Kohen, Juval Kohen-Abarbanel, Moše Kohen, Ronen Kohen (učenec), dr. Ronen Kohen (důstojník Amanu), Joni Koren, Joseph Kostiner, Arje Krišak, Jicchak Kruizer, David Kubi, Čen Kugel, David Kulitz, Josi Kuperwasser, Ahmad Kurajja, Anat Kurz, Gunther Latsch, Eliot Lauer, Nachum Lev, Šimon Lev, Amichaj Levi, Nathan Levin, Nathaniel Levitt, Aharon Levran, Avi Levy, Gideon Levy, Udi Levy, Bernard Lewis, Rami Liber, Avi Lichter, Alon Liel, Dany Limor, Amnon Lipkin-Šachak, Alex Livak, Dror Livne, Cipi Livni, Lior Lotan, Uri Lubrani, Uzi Mahnaimi, Nir Man, Francine Manbar, Nachum Manbar, Dan Margalit, Victor Marchetti, Gideon Meir, Moše Meiri, Nechemja Meiri, David Mejdan, Joram Mejtal, David Menašri, Ariel Merari, Reuven Merhav, Dan Meridor, Joy Kid Merkham, Gidi Meron, Hezi Mešita, Benny Michelson, Amram Micna, Ilan Mizrachi, Šaul Mofaz, Jekutijel Mor, Jicchak Mordechaj, Šmuel (Sami) Morja, Benny Morris, Šlomo Nakdimon, Hamíd Nasralláh, David Nataf, Jair Nave, Joni Navon, Menachem Navot, Juval Neeman, Ori Neeman, Jack Neria, Binjamin Netanjahu, Jaakov Nimrodi, Nimrod Nir, Moše Nisim, Alberto Nisman, Cila Noiman, Rafi Noj, Oded (příjmení důvěrné), Arje Oded, Rafael Ofek, Amir Ofer, Ehud Olmert, (šáh) Réza Páhlaví, Gabriel Pasquini, Alexander Patnic, Šmuel Paz, Avi Peled, Josi Peled, Amir Perec, Gustavo Perednik, Šimon Peres, Jurij Perfiljev, Jaakov Peri, Richard Perle, Jisrael Perlov, Giandomenico Picco, Cvi Poleg, Eli Pollak, Jigal Presler, Avi Primor, Jicchak Pundak, Ron Pundak, Rona Raanan Šafrir, Dalja Rabin, Itamar Rabinovič, Džibríl Radžúb, Gideon Rafael, Rani Rahav, Chagaj Ram, Chajim Ramon, Muhammad Rašíd, Jair Ravid-Ravic, Oded Raz, Beny Regev, Šlomi Reisman, Daniel Reisner, Jiftach Rejcher Atir, Bill Rois, Dafna Ron, Eran Ron, Jiftah Ron-Tal, Natan Rotberg (Rahav), Avraham Rotem, Danny Rothschild, Eljakim Rubinštejn, Josef Saba, Dov Sadan, Ezra Sadan, Rachel Sadan, Jehan Sadat, Uri Sagi, Ori Salonim, Wáfiq al-Samarádž, Jom Tov Samja, Eli Sanderovič, Josi Sarid, Nicolas Sarkozy, Igal Sarna, Moše Sason, Uri Savir, Oded Savoraj, Yezid Sayigh, Patrick Seale, Jicchak Segev, Samuel Segev, Dror Sela, Aviem Sela, David Seneš, Michael Sfard, David Scharia, Otniel Schneller, Joram Schweitzer, Jigal Simon, Rafi Siton, Efraim Sne, Ovadja Sofer, Sami Sokol, Ali Soufan, Juval Steinitz, Moše Šahal, Jarin Šachaf, Oren Šachor, Hezi Šaj, Emanuel Šaked, Arik Šalev, Noam Šalit, Silvan Šalom, Jicchak Šamir, Jaakov Šapira, Šimon Šapira, Asaf Šariv, Šabtaj Šavit, Gideon Šefer, Aharon Šeluš, Rami Šerman, Šimon Ševes, David Šik, Dov Šilansky, Dubi Šiloa, Gad Šimron, Amir Šocham, Dan Šomron, David Šomron, Eliad Šraga, Cvi Štauber, Elazar Štern, Rami Tal, Anat Talšir, Dov Tamari, Avraham Tamir, Elchanan Tanenbaum, Binjamin Telem, Ahmad Tíbí, Jicchak Tidhar, Rafi Tidhar, Jona Tilman, Tawfíq Tiráwí, Chajim Tomer, Richard Tomlinson, Joram Turbovic, Šalom Turdžeman, Ernst Uhrlau, Alon Unger, Rechavja Vardi, Matan Vilnaj, David Vital, Alí Wakíd, Tim Weiner, Anita Weinstein, Avi Weiss Livne, Dov Weissglass, Robert Windrem, Paul Wolfowitz, James Woolsey, Dov Zachejm, Cvi Zamir, Aharon Zeevi-Farkaš, Beny Zeevi, Dror Zeevi, Nadav Zeevi, Doron Zehavi, Eli Zejra, Amnon Zichroni, Ejal Ziser, Eli Ziv, Šabtaj Ziv, Eli Zohar, Gadi Zohar a Giora Zusman, a 350 dalších osob, jejichž jména nemohou být uvedena; iniciály nebo krycí jména 163 z nich figurují v Poznámkách.

KNIHY V ANGLIČTINĚ A FRANCOUZŠTINĚ :

Abrahamian, Ervand. Khomeinism: Essays on the Islamic Republic. London: University of California Press, 1993

Adams, James. The Unnatural Alliance. Londýn: Quartet, 1984

Agee, Philip. Inside the Company: CIA Diary. Harmondsworth, UK: Penguin, 1975

Andrew, Christopher. The Defence of the Realm: The Authorized History of the MI5. Londýn: Penguin, 2009 For the President’s Eyes Only. Londýn: HarperCollins, 1995

Andrew, Christopher, and Vasili Mitrokhin. The Mitrokhin Archive II. Londýn: Penguin, 2005 The Sword and the Shield: The Mitrokhin Archive and the Secret History of the KGB. New York: Basic Books, 1999

Angel, Anita. The Nili Spies. Londýn: Frank Cass & Co., 1997

Arnon, Arie, Israel Luski, Avia Spivak, and Jimmy Weinblatt. The Palestinian Economy: Between Imposed Integration and Voluntary Separation. New York: Brill, 1997

Asculai, Ephraim. Rethinking the Nuclear Non-Proliferation Regime. Tel Aviv: Jaffee Center for Strategic Studies, TAU, 2004

Avi-Ran, Reuven (Erlich). The Syrian Involvement in Lebanon since 1975 Boulder, Colo.: Westview, 1991

Bakhash, Shaul. The Reign of the Ayatollahs: Iran and the Islamic Revolution.

New York: Basic Books, 1984

Baram, Amatzia. Building Towards Crisis: Saddam Husayn’s Strategy for Survival.

Washington, D.C.: Washington Institute for Near East Policy, 1998

Barnaby, Frank. The Indivisible Bomb. Londýn: I.B. Tauris, 1989

Ben-Menashe, Ari. Profits of War: Inside the Secret U.S.-Israeli Arms Network.

New York: Sheridan Square, 1992

Bergen, Peter L. Holy War Inc.: Inside the Secret World of Osama Bin Laden.

Londýn: Weidenfeld and Nicolson, 2003

Bergman, Ronen. Israel and Africa: Military and Intelligence Liaisons. PhD diss., University of Cambridge, November 2006

The Secret War with Iran: The 30-Year Clandestine Struggle Against the World’s Most Dangerous Terrorist Power. New York: Free Press, 2008

Bird, Kai. The Good Spy. New York: Crown, 2014

Black, Ian, and Benny Morris. Israel’s Secret Wars: A History of Israel’s Intelligence Services. Londýn: Hamish Hamilton, 1991

Blum, Gabriella. Islands of Agreement: Managing Enduring Rivalries. Cambridge, Mass.: Harvard University Press, 2007

Bobbitt, Philip. Terror and Consent: The Wars for the Twenty-first Century. Londýn: Penguin, 2008

Bolker, Joan. Writing Your Dissertation in Fifteen Minutes a Day: A Guide to Starting, Revising, and Finishing Your Doctoral Thesis. New York: Henry Holt and Co., 1998

Boroumand, Ladan. Iran: In Defense of Human Rights. Paříž: National Movement of the Iranian Resistance, 1983

Brecher, Michael. Decisions in Israel’s Foreign Policy. Londýn: Oxford University Press, 1974

Burrows, William E., and Robert Windrem. Critical Mass. Londýn: Simon & Schuster, 1994

Butler, Richard. Saddam Defiant. London: Weidenfeld and Nicolson, 2000 Calvocoressi, Peter. World Politics, 1945–2000. 9th ed. Harlow, UK: Pearson Education, 2001

Carew, Tom. Jihad: The Secret War in Afghanistan. Edinburgh: Mainstream, 2000 Carré, Olivier. L’Utopie islamique dans l’Orient arabe. Paříž: Fondation Nationale des Sciences Politiques, 1991

Cline, Ray S., and Yonah Alexander. Terrorism as State-Sponsored Covert Warfare. Fairfax, Va.: Hero, 1986

Cobban, Helena. The Palestinian Liberation Organisation. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 1984

Cockburn, Andrew, and Leslie Cockburn. Dangerous Liaisons: The Inside Story of the U.S.–Israeli Covert Relationship. New York: HarperCollins, 1991

Cohen, Avner. Israel and the Bomb. New York: Columbia University Press, 1998 Cookridge, E. H. Gehlen: Spy of the Century. Londýn: Hodder and Stoughton, 1971

Dan, Ben, Uri Dan, and Y. Ben-Porat. The Secret War: The Spy Game in the Middle East. New York: Sabra, 1970

Deacon, Richard. The Israeli Secret Service. Londýn: Hamish Hamilton, 1977 Dekmejian, R. Hrair. Islam in Revolution: Fundamentalism in the Arab World. 2nd ed. Syracuse, N.Y.: Syracuse University Press, 1995

Drogin, Bob. Curveball. New York: Random House, 2007

Edward, Shirley. Know Thine Enemy. New York: Farrar, Straus and Giroux, 1997 Eisenberg, Dennis, Uri Dan, and Eli Landau. The Mossad: Israel’s Secret Intelligence Service: Inside Stories. New York: Paddington, 1978

Eisenstadt, Michael. Iranian Military Power: Capabilities and Intentions. Washington, D.C.: Washington Institute for Near East Policy, 1996

Eveland, Wilbur Crane. Ropes of Sand: America’s Failure in the Middle East.

New York: W. W. Norton, 1980

Farrell, William R. Blood and Rage: The Story of the Japanese Red Army. Toronto: Lexington, 1990

Freedman, Robert O. World Politics and the Arab-Israeli Conflict. New York: Pergamon, 1979

Gabriel, Richard A. Operation Peace for Galilee: The Israeli-PLO War in Lebanon. New York: Hill and Wang, 1984

Gates, Robert M. From the Shadows. New York: Simon & Schuster Paperbacks, 1996 Gazit, Shlomo. Trapped Fools: Thirty Years of Israeli Policy in the Territories. London and Portland, Ore.: Frank Cass, 2003

Gilbert, Martin. The Routledge Atlas of the Arab-Israeli Conflict. New York: Routledge, 2005

Ginor, Isabella, and Gideon Remez. Foxbats over Diamona. New Haven, Conn.: Yale University Press, 2007

Halkin, Hillel. A Strange Death. New York: PublicAffairs, 2005

Harclerode, Peter. Secret Soldiers: Special Forces in the War Against Terrorism.

Londýn: Sterling, 2000

Hatem, Robert M. From Israel to Damascus: The Painful Road of Blood, Betrayal, and Deception. La Mesa, Calif.: Pride International Press, 1999

Hayden, Michael. Playing to the Edge. New York: Penguin Press, 2016 Hersh, Seymour. The Samson Option. New York: Random House, 1991

Hoffman, Bruce. Recent Trends and Future Prospects of Iranian Sponsored International Terrorism. Santa Monica, Calif.: Rand, 1990

Hollis, Martin, and Steve Smith. Explaining and Understanding International Relations. Oxford, UK: Clarendon, 1990

Hurwitz, Harry, and Yisrael Medad, eds. Peace in the Making. Jeruzalém: Gefen, 2011

Jaber, Hala. Hezbollah: Born with a Vengeance. New York: Columbia University Press, 1997

Jonas, George. Vengeance: The True Story of a Counter-Terrorist Mission. Londýn: Collins, 1984

Juergensmeyer, Mark. Terror in the Mind of God: The Global Rise of Religious Violence. Berkeley: University of California Press, 2000

Keddie, Nikki R., ed. Religion and Politics in Iran: Shi’ism from Quietism to Revolution. New Haven, Conn.: Yale University Press, 1983

Kenyatta, Jomo. Facing Mount Kenya. Nairobi: Heinemann Kenya, 1938 Klein, Aaron J. Striking Back: The 1972 Munich Olympics Massacre and Isra-el’s Deadly Response. New York: Random House, 2005

Kurginyan, Sergey. The Weakness of Power: The Analytics of Closed Elite Games and Its Basic Concepts. Moskva: ECC, 2007

Kwintny, Jonathan. Endless Enemies: The Making of an Unfriendly World. New York: Penguin, 1984

Landler, Mark. Alter Egos. New York: Random House, 2016

Laqueur, Walter. The New Terrorism: Fanaticism and the Arms of Mass Destruction. Londýn: Phoenix Press, 1999

Livingstone, Neil C., and David Halevy. Inside the PLO. New York: Quill/ William Morrow, 1990

Marchetti, Victor, and John D. Marks. The CIA and the Cult of Intelligence.

New York: Dell, 1980

McGeough, Paul. Kill Khalid. New York: New Press, 2009

Mearsheimer, John, and Stephen Walt. The Israeli Lobby and U.S. Foreign Policy.

New York: Farrar, Straus and Giroux, 2007

Melman, Yossi. The Master Terrorist: The True Story Behind Abu-Nidal. Londýn: Sidgwick & Jackson, 1987

Menashri, David, ed. Islamic Fundamentalism: A Challenge to Regional Stability. Tel Aviv: Moshe Dayan Center for Middle Eastern and African Studies, 1993

Mishal, Shaul. The PLO Under Arafat. New Haven, Conn.: Yale University Press, 1986

Mitrokhin, Vasiliy. KGB Lexicon. Londýn: Frank Cass & Co., 2002 Mohadessin, Mohammad. Islamic Fundamentalism: The New Global Threat.

Washington, D.C.: Seven Locks Press, 1993

Morris, Benny, and Ian Black. Israel’s Secret Wars. Londýn: Warner, 1992 Norton, Augustus Richard. Amal and the Shia: Struggle for the Soul of Lebanon. Austin: University of Texas Press, 1987

Oded, Arye. Africa and the Middle East Conflict. Boulder, Colo.: Westview, 1988 Oliphant, Laurence. The Land of Gilead. Londýn: William Blackwood and Sons, 1880

Ostrovsky, Victor, and Claire Hoy. By Way of Deception: The Making and Unmaking of a Mossad Officer. New York: St. Martin’s, 1990

Pacepa, Ion Mihai. Red Horizons. Washington, D.C.: Regnery Gateway, 1990 Parsi, Trita. Treacherous Alliance: The Secret Dealings of Israel, Iran and the United States. New Haven, Conn.: Yale University Press, 2007

Payne, Ronald. Mossad: Israel’s Most Secret Service. Londýn a New York: Bantam, 1990

Pedahzur, Ami. The Israeli Secret Services and the Struggle Against Terrorism.

New York: Columbia University Press, 2009

Picco, Giandomenico. Man Without a Gun. New York: Times Books, 1999 Pipes, Daniel. The Hidden Hand. New York: St. Martin’s, 1996

Polakow-Suransky, Sasha. The Unspoken Alliance: Israel’s Secret Relationship with Apartheid South Africa. New York: Pantheon, 2010

Porath, Yehoshua. In Search of Arab Unity, 1930–1945. Londýn: Frank Cass & Co., 1986

Posner, Steve. Israel Undercover: Secret Warfare and Hidden Diplomacy in the Middle East. Syracuse, N.Y.: Syracuse University Press, 1987

Qutb, Sayyid. The Future Belongs to Islam: Our Battle with the Jews. Tel Aviv: Moshe Dayan Center for Middle Eastern and African Studies, 2017

Ranelagh, John. The Agency: The Rise and Decline of the CIA. New York: Simon & Schuster, 1986

Rimington, Stella. Open Secret: The Autobiography of the Former Director-General of MI5. Londýn: Hutchinson, 2002

Rivlin, Paul. The Russian Economy and Arms Exports to the Middle East. Tel Aviv: Jaffee Center for Strategic Studies, 2005

Ruwayha, Walid Amin. Terrorism and Hostage-Taking in the Middle East. Francie: nakladatel neznámý, 1990

Sadjadpour, Karim. Reading Khamenei: The World View of Iran’s Most Powerful Leader. Washington, D.C.: Carnegie Endowment for International Peace, 2009

Said, Edward. The End of the Peace Process: Oslo a další. Londýn: Granta, 2000 Sauer, Paul. The Holy Land Called: The Story of the Temple Society. English edition. Melbourne: Temple Society, 1991

Sayigh, Yezid. Armed Struggle and the Search for State. Oxford, UK: Oxford University Press, 1997

Schulz, Richard, and Andrea Dew. Insurgents, Terrorists and Militias. New York: Columbia University Press, 2006

Schulze, Kirsten E. Israel’s Covert Diplomacy in Lebanon. Basingstoke, UK: Macmillan, 1998

Seale, Patrick. Abu Nidal: A Gun for Hire. Londýn: Hutchinson, 1992

Shirley, Edward. Know Thine Enemy. New York: Farrar, Straus and Giroux, 1997 Shlaim, Avi. The Iron Wall. Londýn: Penguin, 2000

Skorzeny, Otto. My Commando Operations. Atglen, Pa.: Schiffer, 1995

Smith, Steven, Ken Booth, and Marysia Zalewski. International Theory: Positivism and Beyond. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 1996

Steven, Stewart. The Spymasters of Israel. Londýn: Hodder and Stoughton, 1981 Sumaida, Hussein, and Carole Jerome. Circle of Fear. Londýn: Robert Hale, 1992 Taheri, Amir. The Spirit of Allah. Londýn: Hutchinson, 1985

Tenet, George. At the Center of the Storm. New York: HarperCollins, 2007 Teveth, Shabtai. Ben-Gurion’s Spy: The Story of the Political Scandal That Shaped

Modern Israel. New York: Columbia University Press, 1996

Theroux, Peter. The Strange Disappearance of Imam Moussa Sadr. Londýn: Weidenfeld and Nicolson, 1987

Thomas, Gordon. Gideon’s Spies: The Secret History of the Mossad. Londýn: Pan Books, 2000

Transparency International. Global Corruption Report 2004. Londýn: Pluto Press, 2004

Trento, Joseph J. The Secret History of the CIA. New York: MJF Books, 2001 Trevan, Tim. Saddam’s Secrets: The Hunt for Iraq’s Hidden Weapons. Londýn:

HarperCollins, 1999

Treverton, Gregory F. Covert Action. Loýdon: I.B. Tauris & Co., 1988

Urban, Mark. UK Eyes Alpha: The Inside Story of British Intelligence. Londýn: Faber and Faber, 1996

Venter, Al J. How South Africa Built Six Atom Bombs. Cape Town: Ashanti, 2008 Verrier, Antony, ed. Agent of Empire. Londýn: Brassey’s, 1995

Walsh, Lawrence E. Firewall: The Iran-Contra Conspiracy and Cover-up. New York: W. W. Norton & Co., 1997

Walton, Calder. Empire of Secrets. Londýn: HarperPress, 2013

Wardlaw, Grant. Political Terrorism: Theory, Tactics and Counter-Measures.

Cambridge, UK: Cambridge University Press, 1982

Wasserstein, Bernard. The Assassination of Lord Moyne, Transactions & Miscellanies, vol. 27. Londýn: Jewish Historical Society of England, 1978–1980. Webman, Esther. Anti-Semitic Motifs in the Ideology of Hizballah and Hamas.

Tel Aviv: Project for the Study of Anti-Semitism, 1994

Weiner, Tim. Enemies: A History of the FBI. New York: Random House, 2012. Legacy of Ashes: The History of the CIA. New York: Doubleday, 2007

Wright, Robin. Sacred Rage: The Wrath of Militant Islam. New York: Simon & Schuster, 1986

Ya’ari, Ehud. Strike Terror: The Story of Fatah. New York: Sabra, 1970

Prodáno 13.04.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

KNIHY V HEBREJŠTINĚ

(jména autorů i názvy knih ponechány v anglické verzi)

Adam, Kfir. Closure. Oranit, Israel: Adam Kfir Technologies, 2009

Almog, Ze’ev. Bats in the Red Sea. Haqirya, Israel: Ministry of Defense, 2007 Alpher, Yossi. Periphery: Israel’s Search for Middle East Allies. Tel Aviv: Matar, 2015

Amidror, Yaakov. The Art of Intelligence. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 2006

Amit, Meir. Head On: The Memoirs of a Former Mossad Director. Or Yehuda, Israel: Hed Arzi, 1999

Argaman, Josef. It Was Top Secret. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 1990 The Shadow War. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 2007

Assenheim, Omri. Ze’elim. Or Yehuda, Israel: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2011 Aviad, Guy. Lexicon of the Hamas Movement. Ben Shemen, Izrael: Modan, 2014 Avi-Ran, Reuven. The Lebanon War—Arab Documents and Sources: The Road to the „Peace for Galilee“ War. Vols. 1 and 2. Tel Aviv: Ma’arakhot, 1978 Avnery, Uri. My Friend, the Enemy. Londýn: Zed, 1986

Banai, Yaakov. Anonymous Soldiers. Tel Aviv: Yair, 1974

Bango-Moldavsky, Olena, and Yehuda Ben Meir. The Voice of the People: Israel Public Opinion on National Security. Tel Aviv: INSS, 2013

Bar-Joseph, Uri. The Angel: Ashraf Marwan, the Mossad and the Yom Kippur War. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2010

Bar-On, Mordechai. Moshe Dayan. Tel Aviv: Am Oved, 2014

Bar-Zohar, Michael. The Avengers. Ganey Tikva, Izrael: Teper Magal, 1991 Ben Gurion. Tel Aviv: Miskal, 2013

Issar Harel and Israel’s Security Services. Londýn: Weidenfeld and Nicolson, 1970 Phoenix: Shimon Peres—a Political Biography. Tel Aviv: Miskal, 2006

Bar-Zohar, Michael, and Eitan Haber. Massacre in Munich. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2005 The Quest for the Red Prince. Or Yehuda, Izrael: Zmora-Bitan, 1984

Barda, Yael. The Bureaucracy of the Occupation. Bnei Brak, Izrael: Van Leer Jerusalem Institute and Hakibbutz Hameuchad, 2012

Bartov, Hanoch. Dado: 48 Years and 20 More Days. Or Yehuda, Izrael: Dvir, 2002

Bascomb, Neal. Hunting Eichmann. Tel Aviv: Miskal, 2009

Bechor, Guy. PLO Lexicon. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 1991

Beilin, Yossi. Manual for a Wounded Dove. Jeruzalém: Yedioth Ahronoth, 2001, Touching Peace. Tel Aviv: Miskal–Yedioth Ahronoth and Chemed, 1997

Ben Dror, Elad. The Mediator. Sde Boker, Izrael: Ben-Gurion Research Institute for the Study of Israel and Zionism, 2012

Ben Israel, Isaac. Israel Defence Doctrine. Ben Shemen, Izrael: Modan, 2013 Ben-Natan, Asher. Memoirs. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 2002.

Ben Porat, Yoel. Ne’ilah. Tel Aviv: Yedioth Ahronoth, 1991

Ben-Tor, Nechemia. The Lehi Lexicon. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 2007

Ben Uziel, David. On a Mossad Mission to South Sudan: 1969–1971. Herzliya, Izrael: Teva Ha’Dvarim, 2015

Benziman, Uzi. I Told the Truth. Jeruzalém: Keter, 2002

Ben-Zvi, Yitzhak. Sefer Hashomer. Or Yehuda, Izrael: Dvir, 1957 Bergman, Ronen. Authority Granted. Tel Aviv: Yedioth Ahronoth, 2002

By Any Means Necessary: Israel’s Covert War for Its POWs and MIAs. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2009 Point of No Return: Israeli Intelligence Against Iran and Hizballah. Or Yehuda, Israel: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2007

Bergman, Ronen, and Dan Margalit. The Pit. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2011

Bergman, Ronen, and Gil Meltzer. The Yom Kippur War: Moment of Truth. Tel Aviv: Yedioth Ahronoth, 2003

Betser, Muki (Moshe). Secret Soldier. Jeruzalém: Keter, 2015

Blanford Nicholas. Killing Mr. Lebanon. Translated by Michal Sela. Tel Aviv: Ma’ariv, 2007

Bloom, Gadi, and Nir Hefez. Ariel Sharon: A Life. Tel Aviv: Miskal, 2005

Boaz, Arieh. The Origins of the Ministry of Defense. Ben Shemen, Izrael: Modan, 2013

Bowden, Mark. The Finish. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2012 Brom, Shlomo, and Anat Kurz, eds. Strategic Assessment for Israel 2010. Tel Aviv: INSS, 2010

Burgin, Maskit, David Tal, and Anat Kurz, eds. Islamic Terrorism and Israel. Tel Aviv: Papyrus, 1993

Burton, Fred. Chasing Shadows. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2011

Caroz, Ya’acov. The Man with Two Hats. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 2002

Cesarani, David. Major Farran’s Hat. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2015

Claire, Rodger W. Raid on the Sun. Petah Tikva, Izrael: Aryeh Nir, 2005 Cohen, Avner. Israel and the Bomb. New York: Schocken, 1990

Cohen, Gamliel. Under Cover. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 2002 Cohen, Hillel. An Army of Shadows: Palestinian Collaborators in the Service of Zionism. Jeruzalém: Ivrit, 2004 Good Arabs. Jeruzalém: Ivrit, 2006

Cohen-Levinovsky, Nurit. Jewish Refugees in Israel’s War of Independence. Tel Aviv: Am Oved, 2014

Danin, Ezra. Always Zionist. Jeruzalém: Kidum, 1987

Dayan, Moshe. Shall the Sword Devour Forever? Tel Aviv: Edanim/Yedioth Ahronoth, 198 Story of My Life. Jeruzalém: Idanim and Dvir, 1976

Dekel, Efraim. Shai: The Exploits of Hagana Intelligence. Tel Aviv: IDF-Ma’archot, 1953

Dekel-Dolitzky, Elliyahu. Groundless Intelligence. Elkana, Izrael: Ely Dekel, 2010

Dietl, Wilhelm. Die Agentin des Mossad. Tel Aviv: Zmora-Bitan, 1997

Dor, Danny, and Ilan Kfir. Barak: Wars of My Life. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2015

Dror, Zvika. The „Arabist“ of the Palmach. Bnei Brak, Izrael: Hakibbutz Hameuchad, 1986

Drucker, Raviv. Harakiri—Ehud Barak: The Failure. Tel Aviv: Miskal, 2002 Edelist, Ran. The Man Who Rode the Tiger. Or Yehuda, Izrael: Zmora-Bitan, 1995

Edelist, Ran, and Ilan Kfir. Ron Arad: The Mystery. Tel Aviv: Miskal–Yedioth Ahronoth, 2000

Eilam, Uzi. The Eilam Bow. Tel Aviv: Miskal–Yedioth Ahronoth and Chemed, 2013

Eiran, Ehud. The Essence of Longing: General Erez Gerstein and the War in Lebanon. Tel Aviv: Miskal–Yedioth Ahronoth, 2007

Eitan, Rafael. A Soldier’s Story: The Life and Times of an Israeli War Hero. Tel Aviv: Ma’ariv, 1985

Eldar, Mike. Flotilla 11: The Battle for Citation. Tel Aviv: Ma’ariv, 1996 Flotilla 13: The Story of Israel’s Naval Commando. Tel Aviv: Ma’ariv, 1993 Soldiers of the Shadows. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 1997

Eldar, Shlomi. Getting to Know Hamas. Jeruzalém: Keter, 2012 Elpeleg, Zvi. Grand Mufti. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 1989

Elran, Meir, and Shlomo Brom. The Second Lebanon War: Strategic Dimensions.

Tel Aviv: Miskal–Yedioth Ahronoth, 2007

Erel, Nitza. Without Fear and Prejudice. Jeruzalém: Magnes, 2006

Erlich, Haggai. Alliance and Alienation: Ethiopia and Israel in the Days of Haile Selassie. Tel Aviv: Moshe Dayan Center for Middle Eastern and African Studies, 2013

Erlich, Reuven. The Lebanon Tangle: The Policy of the Zionist Movement and the State of Israel Towards Lebanon, 1918–1958. Tel Aviv: Ma’arakhot, 2000

Eshed, Haggai. One Man’s Mossad—Reuven Shiloah: Father of Israeli Intelligence. Tel Aviv: Edanim/Yedioth Ahronoth, 1988 Who Gave the Order? Tel Aviv: Edanim, 1979

Ezri, Meir. Who Among You from All the People: Memoir of His Years as the Israeli Envoy in Tehran. Or Yehuda, Izrael: Hed Arzi, 2001

Farman Farmaian, Sattareh, and Dona Munker. Daughter of Persia. Rishon LeZion, Izrael: Barkai, 2003

Feldman, Shai. Israeli Nuclear Deterrence: A Strategy for the 1980s. Bnei Brak, Izrael: Hakibbutz Hameuchad, 1983

Finkelstein, Menachem. The Seventh Column and the Purity of Arms: Natan Alterman on Security, Morality and Law. Bnei Brak, Izrael: Hakibbutz Hameuchad, 2011

Friedman, Thomas L. From Beirut to Jerusalem. Tel Aviv: Ma’ariv, 1990. Gazit, Shlomo. At Key Points of Time. Tel Aviv: Miskal, 2016

Gelber, Yoav. A Budding Fleur-de-Lis: Israeli Intelligence Services During the War of Independence, 1948–1949. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 2000 Growing a Fleur-de-Lis: The Intelligence Services of the Jewish Yishuv in Palestine, 1918–1947. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 1992

Independence Versus Nakbah: The Arab–Israeli War of 1948. Or Yehuda, Izrael: Zmora-Bitan, 2004

Israeli-Jordanian Dialogue, 1948–1953: Cooperation, Conspiracy, or Collusion? Brighton, UK: Sussex Academic Press, 2004

Jewish Palestinian Volunteering in the British Army During the Second World War. Vol. III, The Standard Bearers: The Mission of the Volunteers to the Jewish People. Jeruzalém: Yad Izhak Ben-Zvi, 1983

Gilboa, Amos. Mr. Intelligence: Ahrale Yariv. Tel Aviv: Miskal–Yedioth Ahronoth and Chemed, 2013

Gilboa, Amos, and Ephraim Lapid. Masterpiece: An Inside Look at Sixty Years of Israeli Intelligence. Tel Aviv: Miskal, 2006

Gillon, Carmi. Shin-Beth Between the Schisms. Tel Aviv: Miskal, 2000 Givati, Moshe. Abir 21. Jeruzalém: Reut, 2003

Golani, Motti, ed. Hetz Shachor: Gaza Raid & the Israeli Policy of Retaliation During the Fifties. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 1994

Goldstein, Yossi. Rabin: Biography. New York: Schocken, 2006

Golda: Biography. Sde Boker, Izrael: Ben-Gurion Research Institute for the Study of Israel and Zionism, 2012

Goodman, Micha. The Secrets of the Guide to the Perplexed. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2010

Goren, Uri. On the Two Sides of the Crypto. Zamizdat, 2008

Gourevitch, Philip, and Errol Morris. The Ballad of Abu Ghraib. Tel Aviv: Am Oved, 2010

Gutman, Yechiel. A Storm in the G.S.S. Tel Aviv: Yedioth Ahronoth, 1995 Halamish, Aviva. Meir Yaari: The Rebbe from Merhavia. Tel Aviv: Am Oved, 2009

Halevy, Aviram, Yiftach Reicher Atir, and Shlomi Reisman, eds. Operation Yonatan in First Person. Modi’in, Izrael: Efi Melzer, 2016

Halevy, Efraim. Man in the Shadows. Tel Aviv: Matar, 2006 Haloutz, Dani. Straight Forward. Tel Aviv: Miskal, 2010

Harel, Amos, and Avi Issacharoff. The Seventh War. Tel Aviv: Miskal, 2004 Spider Webs (34 Days). Tel Aviv: Miskal, 2008

Harel, Isser. Anatomy of Treason. Jeruzalém: Idanim, 1980 Security and Democracy. Jeruzalém: Idanim, 1989 When Man Rose Against Men. Jeruzalém: Keter, 1982 Yossele Operation. Tel Aviv: Yedioth Ahronoth, 1982

Harouvi, Eldad. Palestine Investigated. Kokhav Ya’ir, Izrael: Porat, 2010

Hass, Amira. Drinking the Sea of Gaza. Bnei Brak, Izrael: Hakibbutz Hameuchad, 1996

Hendel, Yoaz, and Shalom Zaki. Let the IDF Win: The Self-Fulfilling Slogan. Tel Aviv: Yedioth Ahronoth, 2010

Hendel, Yoaz, and Yaakov Katz. Israel vs. Iran. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2011

Herrera, Ephraim, and Gideon M. Kressel. Jihad: Fundamentals and Fundamentalism. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 2009

Herschovitch, Shay, and David Simantov. Aman Unclassified. Tel Aviv: Ma’archot MOD, 2013

Hounam, Peter. The Woman from the Mossad. Tel Aviv–Yafo: Or’Am, 2001 Jackont, Amnon. Meir Amit: A Man of the Mossad. Tel Aviv: Miskal, 2012 Kabha, Mustafa. The Palestinian People: Seeking Sovereignty and State. Tel Aviv:

Matach, 2013

Kam, Ephraim. From Terror to Nuclear Bombs: The Significance of the Iranian Threat. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 2004

Kampf, Zohar, and Tamar Liebes. Media at Times of War and Terror. Ben Shemen, Izrael: Modan, 2012

Karsh, Efraim, and Inari Rautsi. Saddam Hussein: A Political Biography. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 1991

Kfir, Ilan. The Earth Has Trembled. Tel Aviv: Ma’ariv, 2006

Kimche, David. The Last Option. Tel Aviv: Miskal–Yedioth Ahronoth, 1991 Kipnis, Yigal. 1973: The Way to War. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2012

Klein, Aaron J. The Master of Operation: The Story of Mike Harari. Jeruzalém: Keter, 2014 Striking Back: The 1972 Munich Olympics Massacre and Israel’s Deadly Response. Tel Aviv: Miskal–Yedioth Ahronoth, 2006

Klieman, Ahron. Double Edged Sword. Tel Aviv: Am Oved, 1992 Klingberg, Marcus, and Michael Sfard. The Last Spy. Tel Aviv: Ma’ariv, 2007 Knopp, Guido. Göring: Eine Karriere. Tel Aviv: Ma’ariv, 2005

Kotler, Yair. Joe Returns to the Limelight. Ben Shemen, Izrael: Modan, 1988 Kramer, Martin. Fadlallah: The Moral Logic of Hizballah. Tel Aviv: Moshe Dayan Center for Middle Eastern and African Studies, 1998

Kramer, Martin, ed. Protest and Revolution in Shi’i Islam. Tel Aviv: Moshe Dayan Center for Middle Eastern and African Studies, 1987

Kupperman, Robert H., and Darrell M. Trent. Terrorism: Threat, Reality, Response. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 1979

Kurtz, Anat. Islamic Terrorism and Israel: Hizballah, Palestinian Islamic Jihad and Hamas. Tel Aviv: Papyrus, 1993

Kurtz, Anat, and Pnina Sharvit Baruch, eds. Law and National Security. Tel Aviv: INSS, 2014

Lahad, Antoine. In the Eye of the Storm: Fifty Years of Serving My Homeland Lebanon: An Autobiography. Tel Aviv: Miskal, 2004

Landau, David. Arik: The Life of Ariel Sharon. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2013

Lazar, Hadara. Six Singular Individuals. Bnei Brak, Izrael: Hakibbutz Hameuchad, 2012 le Carré, John. The Pigeon Tunnel. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2017

Levi, Nissim. One Birdless Year. Tel Aviv: Am Oved, 2006

Lew, Uzrad. Inside Arafat’s Pocket. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2005

Livneh, Eliezer, Yosef Nedava, and Yoram Efrati. Nili: The History of Political Daring. New York: Schocken, 1980

Lotz, Wolfgang. Mission to Cairo. Tel Aviv: Ma’ariv, 1970 Lowther, William. Arms and the Man. Tel Aviv: Ma’ariv, 1991

Macintyre, Ben. Double Cross: The True Story of the D-Day Spies. Translated by Yossi Millo. Tel Aviv: Am Oved, 2013

Maiberg, Ron. The Patriot. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2014. Mann, Nir. The Kirya in Tel Aviv, 1948–1955. Jeruzalém: Carmel, 2012 Sarona: Years of Struggle, 1939–1948. 2nd ed. Jeruzalém: Yad Izhak Ben Zvi, 2009 Mann, Rafi. The Leader and the Media. Tel Aviv: Am Oved, 2012

Maoz, Moshe. The Sphinx of Damascus. Or Yehuda, Izrael: Dvir, 1988 Margalit, Dan. Disillusionment. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2009

I Have Seen Them All. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 1997 Paratroopers in the Syrian Jail. Tel Aviv: Moked, 1968

Marinsky, Arieh. In Light and in Darkness. Jeruzalém: Idanim, 1992

Mass, Efrat. Yael: The Mossad Combatant in Beiruth. Bnei Brak, Izrael: Hakibbutz Hameuchad, 2015

Medan, Raphi. Nevydaný rukopis, 2010

Melman Yossi. Israel Foreign Intelligence and Security Services Survey. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 1982

Melman, Yossi, and Eitan Haber. The Spies: Israel’s Counter-Espionage Wars. Tel Aviv: Miskal–Yedioth Ahronoth and Chemed, 2002

Melman, Yossi, and Dan Raviv. The Imperfect Spies. Tel Aviv: Ma’ariv, 1990. Spies Against Armageddon. Tel Aviv: Miskal, 2012

Menashri, David. Iran After Khomeini: Revolutionary Ideology Versus National Interests. Tel Aviv: Moshe Dayan Center for Middle Eastern and African Studies, 1999

Iran Between Islam and the West. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 1996 Merari, Ariel, and Shlomi Elad. The International Dimension of Palestinian

Terrorism. Bnei Brak, Izrael: Hakibbutz Hameuchad, 1986

Moreh, Dror. The Gatekeepers: Inside Israel’s Internal Security Agency. Tel Aviv: Miskal, 2014

Morris, Benny. Israel’s Border Wars, 1949–1956. Tel Aviv: Am Oved, 1996 Nachman Tepper, Noam. Eli Cohen: Open Case. Modi’in, Izrael: Efi Melzer, 2017

Nadel, Chaim. Who Dares Wins. Ben Shemen, Izrael: Modan, 2015

Nafisi, Azar. Reading Lolita in Tehran. Tel Aviv: Miskal–Yedioth Ahronoth, 2005 Nakdimon, Shlomo. Tammuz in Flames. Tel Aviv: Yedioth Ahronoth, 1986 Naor, Mordecai. Laskov. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 1988 Ya’akov Dori: I.D.F. First Chief of Staff. Ben Shemen, Izrael: Modan, 2011 Nasr, Vali. The Shia Revival. Tel Aviv: Miskal, 2011

Naveh, Dan. Executive Secrets. Tel Aviv: Miskal–Yedioth Ahronoth, 1999 Navot, Menachem. One Man’s Mossad. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan

Dvir, 2015

Netanyahu, Iddo, ed. Sayeret Matkal at Antebbe. Tel Aviv: Miskal, 2006 Nevo, Azriel. Military Secretary. Tel Aviv: Contento, 2015

Nimrodi, Yaakov. Irangate: A Hope Shattered. Tel Aviv: Ma’ariv, 2004 Oren, Ram. Sylvia. Jeruzalém: Keshet, 2010

Oufkir, Malika, and Michele Fitoussi. The Prisoner. Or Yehuda, Izrael: Kinneret, 2001

Pacepa, Ion Mihai. Red Horizons. Tel Aviv: Ma’ariv, 1989

Pail, Meir, and Avraham Zohar. Palmach. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 2008

Palmor, Eliezer. The Lillehammer Affair. Izrael: Carmel, 2000

Paz, Reuven. Suicide and Jihad in Palestinian Radical Islam: The Ideological Aspect. Tel Aviv: Tel Aviv University Press, 1998

Perry, Yaakov. Strike First. Jeruzalém: Keshet, 1999

Pirsig, Robert M. Zen and the Art of Motorcycle Maintenance. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 1974

Porat, Dina. Beyond the Corporeal: The Life and Times of Abba Kovner. Tel Aviv: Am Oved and Yad Vashem, 2000

Pressfield, Steven. Killing Rommel. Petah Tikva, Izrael: Aryeh Nir, 2009

Pundak, Ron. Secret Channel. Tel Aviv: Sifrey Aliyat Hagag–Miskal–Yedioth Ahronoth and Chemed, 2013

Pundak, Yitzhak. Five Missions. Tel Aviv: Yaron Golan, 2000

Rabinovich, Itamar. The Brink of Peace: Izrael & Syria, 1992–1996. Tel Aviv: Miskal, 1998

Waging Peace. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 1999

Yitzhak Rabin: Soldier, Leader, Statesman. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2017

Rachum, Ilan. Th Israeli General Security Service Aff . Jeruzalém: Carmel, 1990 Ram, Haggai. Reading Iran in Israel: The Self and the Other, Religion, and Modernity. Bnei Brak, Izrael: Van Leer Jerusalem Institute and Hakibbutz Hameuchad, 2006

Raphael, Eitan. A Soldier’s Story: The Life and Times of an Israeli War Hero. Tel Aviv: Ma’ariv, 1985

Ravid, Yair. Window to the Backyard: The History of Israel-Lebanon Relations— Facts & Illusions. Yehud, Irrael: Ofir Bikurim, 2013

Regev, Ofer. Prince of Jerusalem. Kokhav Ya’ir, Izrael: Porat, 2006 Rika, Eliahu. Breakthrough. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 1991

Ronen, David. The Years of Shabak. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 1989 Ronen, Yehudit. Sudan in a Civil War: Between Africanism, Arabism and Islam. Tel Aviv: Tel Aviv University Press, 1995

Rosenbach, Marcel, and Holger Stark. WikiLeaks: Enemy of the State. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2011

Ross, Michael. The Volunteer: A Canadian’s Secret Life in the Mossad. Tel Aviv: Miskal, 2007

Rubin, Barry, and Judith Colp-Rubin. Yasir Arafat: A Political Biography. Tel Aviv: Miskal, 2006

Rubinstein, Danny. The Mystery of Arafat. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2001

Sagie, Uri. Lights Within the Fog. Tel Aviv: Miskal–Yedioth Ahronoth, 1998 Scharia, David. The Pure Sound of the Piccolo: The Supreme Court of Israel, Dialogue and the Fight Against Terrorism. Srigim, Izrael: Nevo, 2012 Schiff, Ze’ev, and Ehud Ya’ari. Israel’s Lebanon War. New York: Schocken, 1984 Seale, Patrick. Assad. Tel Aviv: Ma’arakhot, 1993

Segev, Shmuel. Alone in Damascus: The Life and Death of Eli Cohen. Jeruzalém: Keter, 2012. First published 1986

The Iranian Triangle: The Secret Relation Between Israel-Iran-U.S.A. Tel Aviv: Ma’ariv, 1981

The Moroccan Connection. Tel Aviv: Matar, 2008

Segev, Tom. Simon Wiesenthal: The Life and Legends. Jeruzalém: Keter, 2010 Senor, Dan, and Saul Singer. Start Up Nation. Tel Aviv: Matar, 2009

Shabi, Aviva, and Ronni Shaked. Hamas: Palestinian Islamic Fundamentalist Movement. Jeruzalém: Keter, 1994

Shai, Nachman. Media War: Reaching for the Hearts and Minds. Tel Aviv: Miskal–Yedioth Ahronoth and Chemed, 2013

Shalev, Aryeh. The Intifada: Causes and Effects. Tel Aviv: Papyrus, 1990 Shalom, Zaki, and Yoaz Hendel. Defeating Terror. Tel Aviv: Miskal, 2010 Shamir, Yitzhak. As a Solid Rock. Tel Aviv: Yedioth Ahronoth, 2008

Shapira, Shimon. Hezbollah: Between Iran and Lebanon. Bnei Brak, Izrael: Hakibbutz Hameuchad, 2000

Sharon, Gilad. Sharon: The Life of a Leader. Tel Aviv: Matar, 2011

Shay, Shaul. The Axis of Evil: Iran, Hezbollah, and Palestinian Terror. Herzliya, Izrael: Interdisciplinary Center, 2003

The Islamic Terror and the Balkans. Herzliya, Izrael: Interdisciplinary Center, 2006

The Never-Ending Jihad. Herzliya, Israel: Interdisciplinary Center, 2002

The Shahids: Islam and Suicide Attacks. Herzliya, Izrael: Interdisciplinary Center, 2003

Sheleg, Yair. Desert’s Wind: The Story of Yehoshua Cohen. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 1998

Sher, Gilad. Just Beyond Reach. Tel Aviv: Miskal, 2001

Shilon, Avi. Menachem Begin: A Life. Tel Aviv: Am Oved, 2007

Shimron, Gad. The Execution of the Hangman of Riga. Jeruzalém: Keter, 2004 The Mossad and Its Myth. Jeruzalém: Keter, 1996

Shomron, David. Imposed Underground. Tel Aviv: Yair, 1991

Shur, Avner. Crossing Borders. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2008

Itamar’s Squad. Jeruzalém: Keter, 2003

Sivan, Emmanuel. The Fanatics of Islam. Tel Aviv: Am Oved, 1986

Sobelman, Daniel. New Rules of the Game: Izrael and Hizbollah After the Withdrawal from Lebanon Memorandum No. 65. Tel Aviv: INSS, March 2003.

Stav, Arie, ed. Ballistic Missiles, Threat and Response: The Main Points of Ballistic Missile Defense. Jeruzalém: Yedioth Ahronoth, 1998

Sutton, Rafi. The Sahlav Vendor: Autobiography and Operations in the Israeli Intelligence and Mossad Service. Jeruzalém: Lavie, 2012

Sutton, Rafi, and Yitzhak Shoshan. Men of Secrets, Men of Mystery. Tel Aviv: Edanim/Yedioth Ahronoth, 1990

Sykes, Christopher. Cross Roads to Israel. Tel Aviv: Ma’arakhot, 1987

Tal, Nahman. Confrontation at Home: Egypt and Jordan Against Radical Islam.

Tel Aviv: Papyrus, 1999

Tamir, Moshe. Undeclared War. Haqirya, Izrael: Ministry of Defense, 2006 Tehari, Amir. The Spirit of Allah. Tel Aviv: Am Oved, 1985

Tepper, Noam Nachman. Eli Cohen: Open Case. Modi’in, Izrael: Efi Melzer, 2017

Teveth, Shabtai. Shearing Time: Firing Squad at Beth-Jiz. Tel Aviv: Ish Dor, 1992 Tsafrir, Eliezer (Geizi). Big Satan, Small Satan: Revolution and Escape in Iran.

Tel Aviv: Ma’ariv, 2002

Labyrinth in Lebanon. Tel Aviv: Miskal–Yedioth Ahronoth, 2006

Tsiddon-Chatto, Yoash. By Day, by Night, Through Haze and Fog. Tel Aviv: Ma’ariv, 1995

Tsoref, Hagai, ed. Izhak Ben-Zvi, the Second President: Selected Documents (1884–1963). Jeruzalém: Israel State Archives, 1998

Tzipori, Mordechai. In a Straight Line. Tel Aviv: Miskal–Yedioth Ahronoth and Chemed, 1997

Tzipori, Shlomi. Justice in Disguise. Tel Aviv: Agam, 2004

Weissbrod, Amir. Turabi, Spokesman for Radical Islam. Tel Aviv: Moshe Dayan Center for Middle Eastern and African Studies, 1999

Weissglass, Dov. Ariel Sharon: A Prime Minister. Tel Aviv: Miskal, 2012 Wolf, Markus. Man Without a Face. Or Yehuda, Izrael: Hed Arzi, 2000

Woodward, Bob. Veil: The Secret Wars of the CIA, 1981–1987. Or Yehuda, Izrael: Kinneret, 1990

Wright, Lawrence. The Looming Tower: Al-Qaeda and the Road to 9/11. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2007

Ya’alon, Moshe. The Longer Shorter Way. Tel Aviv: Miskal, 2008

Yahav, Dan. His Blood Be on His Own Head: Murders and Executions During the Era of the Yishuv, 1917–1948. Samizdat, 2010

Yakar, Rephael. The Sultan Yakov Battle. Tel Aviv: IDF, History Department, 1999

Yalin-Mor, Nathan. Lohamey Herut Israel. Jeruzalém: Shikmona, 1974 Yatom, Danny. The Confidant. Tel Aviv: Miskal, 2009

Yeger, Moshe. The History of the Political Department of the Jewish Agency. Tel Aviv: Zionist Library, 2011

Zahavi, Leon. Apart and Together. Jerusalem: Keter, 2005

Zamir, Zvi, and Efrat Mass. With Open Eyes. Or Yehuda, Izrael: Kinneret Zmora-Bitan Dvir, 2011

Zichrony, Amnon. 1 Against 119: Uri Avnery in the Sixth Knesset. Tel Aviv: Mozes, 1969

Zonder, Moshe. Sayeret Matkal: The Story of the Israeli SAS. Jeruzalém: Keter, 2000

ZABIJ JAKO PRVNÍ

Tajná historie izraelských cílených útoků

Ronen Bergman

Z anglického originálu Rise and Kill First, vydaného nakladatelstvím Curtis Brown Group Limited, of Haymarket House, 28-29 Haymarket, London, ve Velké Británii v roce 2018, přeložila Gita Zbavitelová

Obálku zhotovila Lucie Vávrová

Redigovala Alena Jakoubková

Odpovědný redaktor Filip Hladík

Technická redaktorka Halina Kaslová Bechyňová

Vydala Euromedia Group, a. s. v edici Universum, Nádražní 30, 150 00 Praha 5

v roce 2019 jako svou 3 255. elektronickou publikaci

Vydání první

www.euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetových knihkupectvích

www.knizniklub.cz a www.booktook.cz