© Zora Beráková, 2010

ISBN 978-80-7211-349-1

Lucie byla jednička

V paneláku se nedá hrát na housle, o tom se Lucie Hanková přesvědčila, když před lety nastoupila na konzervatoř. Dokud ji učil otec, houslista symfonického orchestru, bylo všechno v pohodě, ale to ještě bydleli v cihlovém činžáku na Smíchově.

Teprve když se museli přestěhovat do náhradního bytu na sídlišti, protože nový majitel měl v úmyslu přebudovat starý smíchovský činžák na moderní dům s komfortními byty první kategorie, nastala svízel. Jakmile Lucie přejela v paneláku smyčcem po strunách, už se ze všech stran ozvalo bouchání na zeď nebo zvonění na dveře s podrážděnou připomínkou, aby si laskavě uvědomili, že bydlí v paneláku.

Luciin otec Václav Hanke by z dcery rád vychoval vynikající houslistku, byl to jeho životní sen. Byl skálopevně přesvědčen o jejím hudebním nadání a kdykoliv jeho žena namítla, že postoj při hře na housle deformuje dívčí postavu a že by se dcera měla raději učit na klavír, opakoval neústupně: „Lucie má absolutní sluch, pro klavír by jí byla škoda.“

O O O

Nebylo pro rodiče snadné nechat jedináčka žít v garsonce v soukromé vilce na předměstí, kde se tóny houslí rozplývaly v hustě zarostlé zahradě, přišlo to i dost draho, ale Lucii nic jiného nezbývalo, na konzervatoři musela cvičit nejméně tři hodiny denně, chtěla-li to někam dotáhnout, a to ona chtěla, byla ctižádostivá po otci.

Profesora Rudolfa Burdu mimořádně nadaná žačka zaujala, dělala neuvěřitelné pokroky a při interních vystoupeních měl příležitost si ověřit, že se o její uměleckou budoucnost nemusí obávat. Jak dospívala, bylo stále jasnější, že není pouze nadaná houslistka, nýbrž že z ní roste i krásná žena. Profesor Burda jejím půvabům dlouho odolával, byl ženatý a měl dospělého syna, ale v posledním ročníku už nenašel sílu se ovládat a na konci jedné z vyučovacích hodin strhl Lucii do náruče.

Lucie se nebránila, vypadalo to, jako by na jeho vyznání spíše čekala. I jí se vysoký štíhlý padesátník s prošedivělými skráněmi líbil, patřil právě k tomu druhu mužů, kteří mladým dívkám dovedou učarovat.

„Promiňte, Lucie, tohle jsem nechtěl,“ omlouval se jí po prvním objetí. „Velmi si vás vážím.“

„Nic víc?“ zklamaně hlesla Lucie.

Její zármutek byl tak upřímný a okouzlující, že Rudolf Burda neodolal, znovu ji sevřel v náručí a překotně ji ujišťoval o svých vřelých citech.

Byla to Luciina první láska. Rudolf z ní udělal ženu a ona se mu oddala cele a bezvýhradně. Chtěla být milující družka i vynikající houslistka. A to si přál i její milenec.

O O O

V posledním ročníku bylo nezbytné pilně nacvičovat skladbu pro absolventský koncert. Lucie si vybrala Čajkovského Houslový koncert D-dur, neobyčejně obtížnou skladbu, o níž od prvního ročníku snila jako o svém absolventském koncertu.

„Ty Čajkovského zvládneš,“ ujišťoval ji otec.

„I profesor Burda to tvrdí, je dokonce přesvědčen, že vyhraju orchestr,“ skromně poznamenala Lucie. Nejlepší z absolventů dostával každoročně doprovod žákovského orchestru.

„To je nepochybná věc!“ rozjařeně zvolal Hanke. „Kdo jiný by měl orchestr dostat?“

„Třeba Karola Fuxová.“

Karola Fuxová byla Luciina nejlepší přítelkyně a zároveň nejvážnější konkurentka.

„Karola je chlap v sukních,“ škodolibě ji otypoval Luciin otec. „I přednes má jako chlap, není v něm nic ženského.“

„Karola si k absolutoriu vybrala Beethovenův Houslový koncert.“

„Nezvládne ho,“ bez rozmýšlení prohlásil Hanke a dodal s neochvějnou jistotou: „Orchestr k doprovodu získáš ty.“

„Profesor Burda se bojí, že orchestr konzervatoře na Čajkovského obtížný koncert nebude stačit.“

Hanke bezstarostně mávl rukou.

„Zařídím ti profesionální doprovod našeho symfoňáku, i kdybych ho měl sám zaplatit.“

O O O

Neuběhl ani měsíc a na konzervatoři došlo k významné události. Byl vyhlášen konkurz houslistů na koncert s předním symfonickým orchestrem, jehož vítěz získá studijní stipendium na prestižní hudební akademii v New Yorku. Mezi konzervatoristy vzbudil konkurz bouřlivý zájem. Studovat na světově proslulé hudební akademii v New Yorku, něco takového se hned tak nebude opakovat!

„To je příležitost pro tebe!“ zajásal Václav Hanke. Opakoval v podstatě totéž, co už předtím prohlásil profesor Rudolf Burda a Lucie tomu uvěřila, musela uvěřit, když to tvrdil její milovaný.

Houslistům, vybraným do konkurzu, bylo doporučeno, aby se věnovali intenzívní výuce anglického jazyka. Lucie Hanková a její přítelkyně Karola Fuxová si vybraly Arnošta Wilda, zkušeného učitele s vynikající profesionální pověstí.

„Ten Wild není jenom vynikající učitel, ale především odporný proutník,“ postěžovala si Lucie po několika hodinách přítelkyni. „Na tebe si taky dovoluje?“ Wildovo obtěžování nesla přímo s odporem, měla přece svého milence, vysokého a štíhlého, s nímž se zavalitý Wild nemohl v žádném případě měřit.

„Taky,“ odpověděla na kamarádčinu otázku Karola. Ostýchala se přiznat, že její robustní zevnějšek nechává nevyléčitelného sukničkáře lhostejným.

„Jestli na mě ještě jednou sáhne, tak ho namouduši praštím,“ pevně se rozhodla Lucie.

„To si pak ale budeš muset hledat nového učitele,“ upozornila ji Karola.

Lucie pohodila hlavou.

„Tak ať. Ostatně hlavní pro ten konkurz nebude angličtina, ale housle. A s jejich učitelem nemám žádné obtíže.“

„Právě naopak,“ trochu jízlivě se ušklíbla Karola. Nezáviděla kamarádce milence, vždyť je starý a ženatý, ona sama by se s nikým takovým nezahazovala. V hlavě jí ležela nejvážnější konkurentka, kterou byla právě nejlepší přítelkyně Lucie Hanková.

Cvičila do roztrhání těla, aby se Lucii nejen vyrovnala, nýbrž aby ji dokonce předstihla. Až na porotu vybalím svého Beethovena, určitě mi přiřkne vítězství, utěšovala se, když po celodenní dřině nemohla usnout. Kam se na Beethovena hrabe Čajkovskij!

O O O

Lucie si na Wildovo chování postěžovala milovanému Rudolfovi.

„Už jsem mu vynadala, on na čas přestal, ale potom začal znovu.“

Profesora Burdu její stížnost rozezlila. Ten angličtinář si dovolí sahat na jeho milenku, to je přece něco nehorázného!

„Zajdu za tím nestydou,“ prohlásil a svůj slib neprodleně splnil.

Angličtinář souhlasil, když mu do telefonu oznámil, že ho hodlá navštívit ve věci slečny Lucie Hankové. Domníval se, že se chce informovat na její prospěch.

Rudolf Burda šel přímo k věci.

„Slečna Hanková si mně postěžovala, že ji obtěžujete,“ promluvil ostře. „Přišel jsem vás požádat, abyste ji nechal na pokoji, sice hodiny u vás zruší.“

Wild byl zaskočen. Podráždilo ho, že se mu do života míchá člověk, k němuž pro jeho výšku musí vzhlížet.

„Jakým právem?“ ohradil se.

„Učím slečnu Hankovou na konzervatoři a záleží mi na jejím prospěchu,“ s převahou odpověděl profesor Burda.

Jeho chování zkušenému Wildovi napovědělo, že v tomto případě jde o víc než jen o studijní zájem, profesor Burda se ani příliš nesnažil to skrývat, mluvil s angličtinářem rázně, avšak s odstupem, dávaje mu zřetelně pocítit svou mužnou převahu.

To se Wildovy ješitnosti nesmírně dotklo a probudilo v jeho duši touhu po pomstě. Nedalo mu příliš práce zjistit si osobní informace o profesoru konzervatoře Rudolfu Burdovi, mnohé mu napověděla i Karola Fuxová.

Wild si spokojeně zamnul ruce a začal pracovat na odvetě.

O O O

Klára Burdová byla žena pasivní, cele závislá na manželovi. Když j í anonymní telefonát sdělil zprávu o milostném poměru jejího muže s posluchačkou konzervatoře Lucií Hankovou, nervově se zhroutila. Vrhla se na gauč, přitiskla si na hlavu polštář, aby utlumila vzlyky, a usedavě se rozplakala.

Tak ji našel syn David.

„Co se stalo, mami?“ polekal se.

Matka nebyla k utišení, vzlyky otřásaly celým jejím útlým tělem a hrozily proměnit se v hysterický záchvat. David si s ní nevěděl rady.

„Přihodilo se něco tátovi?“ otázal se s úzkostí v hlase.

Teprve na tu otázku se Klára poněkud ztišila. Odstranila si polštář z hlavy a zvedla k synovi slzami zmáčený obličej.

„Je mi nevěrný…“ zaštkala mezi vzlyky. „Podvádí mě s mladou milenkou… svou žačkou.“ Znovu si přikryla hlavu polštářem a usedavě se rozplakala.

David o matčiných slovech ani na chvíli nepochyboval. Dlouho už mu byla podezřelá otcova úzkostlivost v oblékání, jeho každodenní odchody, prý na odborné schůze, i jeho pozdní návraty. To všechno, dříve nevídané, vzbudilo v jeho duši podezření, že otec má milenku, násilím však své podezření potlačil. Táta je fajn chlap, poctivec od kosti, vzorně se stará o rodinu, mámu má rád a nikdy by jí nedokázal ublížit.

Náhle byl ale postaven před tvrdou skutečnost. Táta je křivák a je mámě nevěrný. Podvádí ji s mladou holkou, možná ještě mladší než je David! Veden synovskou láskou a citem solidarity k matce, jíž bylo nespravedlivě ublíženo a která se není schopna bránit, rozhodl se, že si to s otcem vyřídí osobně.

Když se profesor Burda večer pečlivě holil a koupelna voněla kolínskou vodou, vtrhl David dovnitř.

„Kam se zase chystáš?“ otázal se přísně.

Burda se zarazil. Takovým tónem s ním syn ještě nemluvil.

„Máme schůzi,“ odpověděl a snažil se, aby nedal najevo nelibost nad synovým chováním.

„Už zase schůzi?“ ironicky opáčil David. „Dřív jste tak často neschůzovali.“

Profesor Burda pochopil, že je zle. Žena má uplakané oči a nekomunikuje s ním, syn s ním jedná jako vyšetřující soudce s obžalovaným. Nedalo mu to a rozhodl se zjistit, jak situace v rodině vlastně vypadá.

„Můžeš mi říct, co se tu děje?“

Otcova vina nasadila Davidovi ostruhy, cítil se v převaze. Založil si ruce na prsou a zahleděl se tátovi upřeně do očí.

„Proč mámu podvádíš?“

Profesora Burdu synův přímý útok zaskočil. Nevěděl hned, jak odpovědět.

„Já že mámu podvádím?“ otázal se vyhýbavě.

„Taháš se s nějakou holkou, s Lucií Hankovou,“ nemilosrdně pokračoval David.

Burda se mezitím stačil vzpamatovat. Na mysli mu vytanula stará moudrost – nejlepší obrana je útok.

„Musím se s Lucií Hankovou tahat, jak ty vulgárně říkáš, je to moje žačka,“ odpověděl už pevným hlasem. „Moje nejlepší žačka.“

Teď se zase cítil zaskočen David.

„Jenomže ty s ní máš milostný pletky!“ vykřikl bezradně.

Profesor Burda cítil, že získal nad synem převahu. „Nesmysl,“ prohodil bezstarostně a klidně pokračoval v holení.

Otcův postoj Davida zmátl, nevěděl, kudy kam, nechtěl ale rozehranou partii vzdát.

„Dej si pozor, táto,“ pohrozil otci, „já tě budu mít pořád na mušce. Jestli s těmi zálety nepřestaneš, tak se do toho vložím sám.“

O O O

Profesor Rudolf Burda se svými zálety samozřejmě nepřestal. Vztah s Lucií Hankovou pro něho příliš znamenal, než aby se ho dokázal vzdát. I pro Lucii byl milostný poměr s Rudolfem nepostradatelný, nejen proto, že to byl první muž v jejím životě. Potřebovala ho i jako zkušeného pedagoga, bez jehož vedení si vítězstvím v nastávajícím konkurzu nebyla jista.

Syn otce hlídal, jak jen mu to při vysokoškolském studiu dovolil čas a neušetřil ho častých hádek, mnohdy nebývale ostrých.

„Pořád se s ní taháš?“ vyčítal mu.

„Říkal jsem ti už několikrát, že Lucie je moje žačka,“ bránil se otec. „Nemůžu se na ni kvůli tvým nesmyslným představám vykašlat, má jednak před absolutoriem a za druhé jde do velmi důležitého konkurzu. Jestli ho vyhraje, odjede studovat do New Yorku.“

„Mám tě na mušce,“ nepřestával vyhrožovat David. „Jestli se s tou holkou nepřestaneš tahat, budeš toho litovat, to ti slibuju!“

O O O

Čas ubíhal rychleji, než by si účastníci konkurzu přáli. Barevný podzim s padajícím listím jim přešuměl nad hlavami, bílá zima byla toho roku mírná, takže jaro přišlo nepozorovaně, jako by zima ještě ani neskončila. A náhle tu byl absolventský koncert, při němž Lucie excelovala se svým Čajkovským, doprovázeným orchestrem.

Vytoužený a zároveň obávaný termín houslového konkurzu na studium v Americe se přiblížil na dosah. Vybraní účastníci už byli na místě a nervózně si přehrávali své skladby.

„Ale kde je Lucie?“ Rozhlíželi se kolem sebe.

Nejžhavější kandidátka na vítězství ještě nedorazila. Ani profesor Burda se nedostavil. Učitelé účastníků konkurzu samozřejmě nebyli členy poroty, avšak přišli své žáky podpořit.

„Kde vězí kolega Burda?“ nedovedl pochopit profesor Karoly Fuxové. „Ani Lucie Hanková tu ještě není, to je opravdu na pováženou.“

Do začátku nikdo z nich dvou nepřišel, konkurz proběhl bez účasti Lucie Hankové. Zvítězila v něm její přítelkyně a konkurentka Karola Fuxová. Přítomní se nestačili divit.

„Lucie byla přece jasná jednička, jak to, že nepřišla?“

„Možná dostala v poslední chvíli trému a zůstala doma.“

„Lucie, a trému? Byla tak ostřílená, že na trému nikdy netrpěla.“

„Tak prostě onemocněla, takové náhody se stávají.“

„Ale že ani Burda nepřišel… Jako by předem věděl, že tady Lucie nebude.“

O O O

Luciini rodiče marně čekali, až jim dcera oznámí, jak v konkurzu dopadla.

„Určitě vyhrála,“ předpovídal jí otec, „a teď někde zapíjejí vítězství.“

Když se Hankovi nedočkali ani Luciiny návštěvy, ani jejího telefonátu, zavolal otec profesoru Burdovi, protože i Luciin mobil soustavně oznamoval, že „volaný účastník hovor nepřijímá“.

„Konkurz už jistě skončil, a dcera se nám dosud neozvala.“

„Omlouvám se vám,“ odpověděl do sluchátka zastřený hlas profesora Burdy, „ale jsem indisponován, musel jsem zůstat doma.“

„Takže ani neznáte výsledek?“ zklamaně se otázal Hanke.

„Bohužel neznám…“ Burdovi se třásl hlas, zřejmě byl opravdu nemocen.

Václav Hanke zatelefonoval na ředitelství konzervatoře a k svému zděšení se dozvěděl, že jeho dcera se ke konkurzu nedostavila. Na nic nečekal a rozjel se na předměstí za Lucií. Mamě však zvonil na její garsonku, marně bušil na dveře.

Jeho počínání přivolalo majitelku vily.

„Od včerejška není ze slečnina bytu nic slyšet,“ sdělila Luciinu otci. „Jako by ani nebyla doma.“

„Máte rezervní klíč?“

Majitelka ho samozřejmě měla a neváhala ho použít. Přišel přece slečnin otec, kterého dobře znala, před lety u ní garsoniéru pro dceru najímal.

Když vstoupili dovnitř, naskytl se jim hrůzostrašný pohled. Na gauči ležela nehybná Lucie a z její zkrvavené hrudi trčela rukojeť zabodnutého nože.

O O O

Pitva zjistila, že oběť byla napřed omámena uspávacím prostředkem, podaném patrně v nápoji, a teprve potom probodnuta dlouhým kuchyňským nožem neobvyklého typu. Šlo patrně o dovoz, nebo o zcela novou výrobu. Na rukojeti byla značka EBO.

Podle ztuhlosti těla a posmrtných skvrn došlo k vraždě přibližně čtrnáct až dvacet hodin před nálezem mrtvoly. Daktyloskopická expertíza vykázala neobvyklé množství otisků prstů, pouze rukojeť vražedné zbraně byla bez otisků, vrah měl nejspíš rukavice, nebo otisky setřel.

„Lucii nás navštěvovala spousta,“ vypověděla její přítelkyně Karola Fuxová. „Měla útulnou garsonku s pianinem, občas si na ně chodívali zahrát i kolegové ze třídy, k houslím je na konzervatoři klavír obligátní.“

Pátrat tím směrem bylo jako hledat jehlu v kupce sena, přestože kriminalisté dobře věděli, že každý houslista má v levé ruce velkou sílu. Avšak rána do srdce oběti byla prokazatelně vedena pravou rukou.

Karola Fuxová byla neobyčejně sdílná, prozradila na zavražděnou přítelkyni, že měla milostný poměr se svým učitelem a že profesor Rudolf Burda měl od Luciiny garsonky klíč.

„Byla jsem s ní, když mu ho nechávala ve Spálence udělat.“

Po její výpovědi se z profesora Burdy rázem stal hlavní podezřelý. Při výslechu nezapíral, že měl s Lucií Hankovou milostný poměr, avšak rozhodně zamítl, že by s její vraždou měl něco společného.

„Ten večer, co byla zavražděna, jsem u ní vůbec nebyl. Nechtěl jsem ji před konkurzem rozrušovat. Já jsem ji miloval, doopravdy jsem ji miloval, a viděl jsem v ní perspektivní umělkyni.“

Luciina vražda jím hluboce otřásla, takže se sotva držel na nohou. Jeho výpověď byla přesvědčivá až do chvíle, kdy došlo k jeho konfrontaci s majitelkou vily, v níž Lucie bydlela. Majitelka vily prohlásila, že „ten pán“ slečnu Hankovou často navštěvoval a že u ní byl i v inkriminovanou dobu.

„Na vlastní oči jsem ho viděla. Pádil odsud, jako by mu hlava hořela, ani nepozdravil, když jsem vyšla, naopak si rukou zakryl obličej, to abych ho jako nepoznala.“

O O O

Při křížovém výslechu se profesor Burda zhroutil. Rozporuplné otázky jako „Patrně se vám Lucie Hanková stala nepohodlnou a chtěl jste se jí zbavit“, nebo „Věděl jste, že vtom konkurzu zvítězí a nedokázal jste se smířit s jejím odjezdem do Ameriky“, mu přímo drásaly nervy.

„Ano, byl jsem u ní i ten osudný večer,“ přiznal s pláčem, „ale našel jsem ji už mrtvou.“

„A proč jste nezavolal policii?“ chtěl vědět vyšetřovatel. „Najde milenku mrtvou, a zbaběle uteče…“

Profesor Burda dlouho mlčel. Teprve při opakování otázky odpověděl zkroušeně:

„V první chvíli jsem samozřejmě chtěl okamžitě zavolat policii, ale potom mi napadlo, že tu vraždu mohla spáchat moje žena nebo syn. Syn mi měl můj poměr za zlé, ustavičně mi ho vyčítal…“

Jeho obavy byly liché. Otisky prstů Kláry Burdové ani Davida Burdy se mezi nesčetnými stopami nenašly, stejně jako se v Luciině garsoniéře nenalezly otisky učitele angličtiny Arnošta Wilda, o němž Karola Fuxová vypověděla, že Lucii obtěžoval.

„Možná se jí chtěl pomstít, že ho soustavně odmítala. Lucie mi říkala, že na něj žalovala profesoru Burdovi a on že za Wildem zašel a vynadal mu. To byl třeba motiv.“

Zdálo se, že se vyšetřování dostane do slepé uličky, avšak pátrání po výrobci nového typu kuchyňských nožů se značkou EBO vneslo do spletitého případu konečně jasno. Svůj patent právě úředně přihlásil nožíř Eduard Bouček z Berouna, který první sérii nového typu nožů svěřil do prodeje svému kamarádovi, majiteli železářství v Praze.

„Zatím se mi podařilo prodat jenom ty dva nože,“ postěžoval si policii pražský obchodník. „Lidi jsou nedůvěřiví, nemají rádi novinky. Ten Boučkův nůž jim připadá moc velkej.“

Oba zákazníky si živě pamatoval.

„Ten první nůž koupil řezník tamhle odnaproti,“ ukázal rukou přes ulici, „a druhá byla ženská.“

„Všiml jste si, jak vypadala?“

„Ale jo, byla dost nápadná, taková vysoká, statná, vyhlížela spíš jako chlap. A ještě něco,“ vzpomněl si. „Nesla takový černý pouzdro, jako na kytaru nebo na něco menšího, asi na housle.“

Při konfrontaci Karolu Fuxovou neomylně poznal.

„Jo, to je vona, co si koupila ten druhej nůž.“

Karola nezapírala. Byla už na dně svých sil.

„Chtěla jsem ten konkurz za každou cenu vyhrát, abych se dostala na studie do Ameriky, byla to pro mě otázka života a smrti. A Lucie byla jednička a kromě toho měla protekci, nad ní bych nezvítězila.“

Raději kriminál

Slečna se představila jako Dominika Rádiová, přítelkyně Hugova mladšího bratra Felixe. Přišla si postěžovat, že ji Felix přivedl do jiného stavu a neumožnil jí, aby přijatelným způsobem podstoupila interrupci.

„Sliboval luxusní sanatorium, vzornou péči, pohodlí a hygienu, zkrátka bezva podnik, a teď mi strčil pět tisícovek a posílá mě k pokoutní andělíčkářce,“ naříkala. „Těhotenství zatím postoupilo, už to nejde jednoduše odsát, budu potřebovat riskantní operaci. Ale Felix hraje mrtvýho brouka, najednou se k tomu nezná.“

I Hugo by si s chutí zahrál mrtvého brouka, slečna Dominika mu to však nedovolila, ustavičně mluvila a mluvila a její řeč byla čím dál agresivnější. Vůbec se Hugovi nelíbila, nebyla sice o nic horší než ostatní bratrovy přítelkyně, ale neshledával na ní ani nic lepšího. Stejně jako ony se domáhala vysokého odškodného, protože dává všanc své zdraví, ba dokonce život.

„Anebo si to dítě nechám,“ pohrozila, „a Felix bude muset platit tučný alimenty jako spolumajitel výnosnýho podniku.“ Významně se odmlčela a odhodlaně povytáhla obočí, obkreslené modrou tužkou.

Hugo se zhrozil. Felixovo dítě znamená přímé ohrožení rodinného majetku, bude to dědic nebo dědička, který by se dříve či později zmocnil otcovského jmění, protože Hugo sám je bezdětný.

Kdysi se oženil, správněji nechal se výhodně oženit se zámožnou vdovou, která zachránila krachující podnik před úpadkem. Měl s ní pohodlný, a proto i spokojený život, ale potomka mu žádného nedala. Hugovi dítě nescházelo, o patnáct let mladší bratr, záškolák a flákač, pro něho byl odstrašujícím příkladem, jaké nesnesitelné starosti může takový nevydařený potomek celé rodině nadělat.

Po delším handrkování vystavil slečně Dominice Rádiové šek na padesát tisíc, aby mohla podstoupit riskantní interrupci na úrovni, a s pronikavou bolestí hlavy se svezl do křesla.

O O O

Felix byl pro Musilovu rodinu ustavičným zdrojem malérů. Už jako žáček se vyhýbal školním škamnám a místo nich vysedával v parku s pochybnými výrostky, jimž díky starostlivosti zámožných rodičů pomáhal k alkoholu a ke drogám. Že se na nich i sám přiživoval, je nabíledni. S velkými obtížemi a neuvěřitelnými výdaji absolvoval soukromou střední školu a dostal se na nástavbové studium, které mu poskytlo jakés takés obchodní vzdělání, bez něhož by se jako budoucí spolumajitel podniku neobešel.

Rodiče pochybili, když firmu odkázali stejným dílem oběma synům. Spoléhali na to, že starší Hugo ji svou pracovitostí pozvedne a mladší Felix nakonec dostane rozum. Krutě se zmýlili. Zatímco přičinlivý Hugo žil pro práci, lehkomyslný Felix finanční výsledky jeho snažení rozhazoval mezi chlast a děvky.

Po smrti rodičů se jeho eskapády ještě zmnožily. Počet přítelkyň vzrostl, útrata rovněž. V podniku prakticky nepracoval, zdržoval se pouze v jeho zasilatelské pobočce v Ústí, odkud byly vypravovány lodi se zbožím do ciziny, a pobočku shovívavě řečeno reprezentoval. Práci s tím spojenou za něj museli zastat jiní.

O O O

Sekretářka Anežka Poláková přinesla Hugovi šálek černé kávy a prášek proti bolení hlavy. Spolehlivě poznala, co kdy šéf potřebuje a přichystala mu vždy přesně to, co právě postrádal.

„Budete si ještě něco přát, pane šéf?“ otázala se přitlumeným hlasem, který Huga pohladil po duši.

„Tu dnešní návštěvu přeložte na jindy, slečno Anežko,“ zlomeněji požádal Hugo.

Sekretářka otevřela přichystaný deník.

„Na pozítří, pane šéf?“

Hugo mlčky přikývl. Prokurista, s nímž měl posoudit nové objednávky, byl sice snaživý, ale zbytečně upovídaný, na jednání s ním necítil po náročné návštěvě Dominiky Rádiové dost sil.

Slečna Anežka všechno vyřídila k jeho plné spokojenosti, byla jako sekretářka k nezaplacení, hotový poklad. Byla diskrétní, uměla mlčet, mluvila pouze, když byla tázána. Byla všude a nikde, nenápadná, ale nepostradatelná.

Firmě věnovala nejkrásnější léta svého života, tichého, skromného a pracovitého. Když nastoupila, honosila se bohatou korunou kaštanových vlasů, z níž jí za léta služby zbyl pouze řídký prošedivělý drdůlek.

Anežka přírodu neopravovala, skoro se zdálo, jako by své začínající šediny stavěla na odiv, stejně jako brýle s drátěnými obroučkami a vrásky kolem očí, úst a na čele. Neměla pro koho udržovat prchající mládí. Nikdo u firmy nepamatuje, že by si začala nějaký milostný románek, nikdy ji neviděli ve společnosti ctitele. Žila jedině pro práci, skromná šedivá myška.

O O O

Felix si položil vyleštěné lakýrky na stůl.

„Jak už jsem řekl, brácho, nevidím budoucnost našeho podniku nikterak růžově.“ Pomalu si zapálil cigaretu, labužnicky vtáhl kouř a pokračoval: „Ty už máš na hrbu pátej křížek, zastaneš toho čím dál míň, a já nehodlám utopit zbývající mládí v smradlavým kšeftě s konzervama.“ Frivolně vyfoukl obláček dýmu. „Lidi už mají konzerv plný zuby, reklama nereklama, zdravotníci propagujou co nejčerstvější stravu a kšefty i kunčofti jsou na ni bezvadně zařízený. Lednice, mrazáky, chladící pulty…“

Hugo se rozkašlal. Sám byl nekuřák a kouření snášel pouze při návštěvách zahraničních hostů. Vlastní zaměstnanci jeho nekuřáctví respektovali, pro podnikové schůze byla zřízena zvláštní kuřárna.

V kanceláři se neslyšně objevila sekretářka Anežka, postavila před Huga sklenku minerálky a před Felixe šálek kávy a beze slova otevřela obě okna.

Felix se ušklíbl.

„Ta zkamenělina tu furt ještě straší?“ otázal se zlomyslně, když zmizela. „Proč si sem nepořídíš něco mladšího a atraktivnějšího, co by lahodilo oku? Tohle je tak leda na plašení ptáků.“

„Slečna Poláková je pracovitá a stoprocentně spolehlivá, bez ní se podnik neobejde.“

Felix sundal nohy ze stolu a přitáhl si šálek s kávou.

„Další důkaz, že ti to už přestává normálně myslet,“ prohlásil s převahou zkušenějšího. „Takovéhle fosílie do moderního podniku nepatří. Příští majitel ji bez milosti vyšoupne.“

Nebylo to poprvé, co narazil v řeči na prodej firmy. Plat mu na výdaje nestačil, jeho krédem bylo užít si života, dokud je ještě mladý. Při několika posledních návštěvách se dokonce zmínil o dvou zahraničních zájemcích, ochotných jejich rodinný podnik koupit.

„Já už jsem se rozhodl, že svoji polovinu prodám,“ prozradil bratrovi. „Kupec je solventní, dá hotovost na dřevo.“

Hugovi se sevřelo srdce. Rodinný podnik byl něco jako jeho dítě, svým sňatkem s bohatou vdovou ho před lety zachránil před úpadkem a usilovnou prací ho zvelebil. A rozmařilý bratr chce ovoce jeho celoživotního snažení prodat, aby měl na své hříšné choutky. Prosperující podnik hodlá směnit za zdevalvované peníze!

„Já svůj podíl v žádném případě neprodám,“ vzepřel se tvrdě. „A poradím se s právníky, jak zabránit prodeji tvého podílu.“

Felix se zlomyslně rozchechtal.

„To se ti nepodaří, brácho, za to ti ručím. Já svůj podíl v každým případě prodám, už jsem o tom začal jednat. Cena ovšem nebude tak výhodná, jako kdyby se firma prodala komplet.“ Jízlivě zašilhal po bratrovi. „Nový majitel tě přinutí, abys mu svoji půlku přenechal, na to se připrav. Je to chlap, kterýmu to perfektně myslí.“

Hugovi stoupla do hlavy krev, v uších mu začalo hučet, přestal se ovládat. Po paměti nahmátl kovové těžítko na svém stole a bez rozmýšlení jím mrštil po bratrovi. Zasáhl ho přímo do spánku.

Felix se zvrátil v křesle, obličej mu pokryla krev. Ruce mu klesly a bezvládně se zakymácely.

Huga polila horkost. Chvíli ještě seděl nehybně, potom přistoupil k bratrovi a dotkl se jeho ramene. Felix se nepohnul. Hugo jím zatřásl a sedící postava se zhroutila. Hugo mu sáhl na krční tepnu. Pulz se neozýval.

Hugovi se bláznivě rozbušilo srdce. Já jsem ho zabil… Zabil jsem bratra… vlastního bratra… skandovaly jeho údery. Podvědomě uchopil sklenku s minerálkou a zhluboka se napil. Chladná voda mu částečně vrátila rozvahu. Zvedl telefon do kanceláře sekretářky.

„Dnes už vás nebudu potřebovat, slečno Anežko, všechno máme hotovo. Můžete odejít.“

O O O

Felixovo auto našli nedaleko Roztok. Jak prozradila stopa, sjelo z neznámých důvodů ze silnice a zřítilo se z příkrého srázu do Vltavy. Šetření se bez meškání zaměřilo na Huga Musila.

„Bratr jel právě odsud,“ vypověděl. „Jako spolumajitel podniku mě pravidelně navštěvuje.“

„O čem jste jednali?“ otázal se ho poručík Duras, kterému byl případ svěřen.

Hugo položil na psací stůl svazek listin.

„O obchodních věcech, jako obvykle. Račte si to, pane vrchní komisaři, prohlédnout.“

„Poručík,“ opravil ho Duras. Zalistoval v hromádce papírů. Jejich obsah mu nic neříkal, pro vyšetřování pravděpodobně neměl význam. Obyčejné kancelářské spisy, nic víc.

„Neměli jste s bratrem nějaké nedorozumění?“ chtěl vědět Duras. Hugo zavrtěl hlavou.

„Všední dohady, jaké bývají mezi obchodními partnery,“ odpověděl klidně. „Při každém srazu je třeba vzájemně si vysvětlit svá stanoviska, někdy dochází i ke střetu názorů, ale proto se právě scházíme, abychom všechny nejasnosti projednali a urovnali.“

„Pitva prokázala, že váš bratr byl už mrtvý, když se zřítil ze srázu do řeky.“

Hugo vrhl na poručíka Durase ohromený pohled, naprosto nefalšovaný, neboť ho nesmírně překvapilo, jak lékaři mohli poznat, že byl s autem do řeky svržen už mrtvý muž.

„Měl váš bratr nepřátele?“ vyzvídal poručík.

Hugo chvíli váhal.

„Bratr žil a pracoval v Ústí,“ odpověděl potom. „Měl tam samozřejmě obchodní neshody se zaměstnanci, ale že by tam měl zrovna nepřátele, o tom se nikdy nezmiňoval a já sám o tom pochybuji, bratr měl veselou a přátelskou povahu, každému se pokud možno snažil vyhovět.“

Výslech podnikatele Huga Musila nevnesl do případu světlo. Ránu do spánku, kterou lékaři nepřehlédli, si Felix mohl způsobit při pádu ze srázu nárazem na volant. K neštěstí došlo v noci, svědkové nehody chyběli, v krvi zabitého nebyl nalezen alkohol ani drogy.

„Kdepak alkohol, pane poručíku,“ prohlásil Hugo Musil, „kdyby bratr pil, nedovolil bych mu sednout do auta.“

Zatím zůstávalo nevyjasněno, kdo Felixe Musila před pádem ze srázu připravil o život.

O O O

Zaměstnanci podniku o návštěvě Felixe Musila v Praze většinou nevěděli, pouze sekretářka Anežka Poláková se s ním setkala. Byla předvolána na policejní komisařství k výslechu.

„Byla jste přítomna jednání obou bratrů?“ otázal se jí poručík Duras.

Anežka zůstávala klidná, nejevila známky rozčilení.

„Uvařila jsem jim jen kávu a otevřela minerálku, potom jsem se zdržovala ve své kanceláři.“

„Po celou dobu návštěvy Felixe Musila?“

Sekretářka přisvědčila.

„Nedošlo mezi bratry k hádce?“ chtěl vědět Duras. Anežka Poláková pokrčila rameny. „Nic jsem neslyšela.“

„Kde máte kancelář?“

„Hned vedle kanceláře šéfa, takže kdyby některý z pánů zvýšil hlas, bylo by to u mne slyšet,“ s jistotou odpověděla sekretářka. Nemohla ani potvrdit, že by bratři Musilovi spolu nevycházeli. „Pan Felix se sice rád pobavil, byl ještě mladý, ale pan šéf měl pro to pochopení, protože pan Felix své povinnosti celkem uspokojivě zastával.“

Poručíka zaujala poslední slova.

„Co znamená celkem uspokojivě?“

Anežka Poláková neodpověděla hned, chvíli se rozmýšlela, teprve když poručík Duras svou otázku opakoval, poznamenala rozšafně:

„Pan Felix nebyl samozřejmě tak pracovitý a svědomitý jako pan šéf, ale pan šéf si na něj nestěžoval, já jsem od něho aspoň žádnou stížnost na pana Felixe neslyšela.“

Poručík Duras došel k názoru, že sekretářka Poláková je sice náramně opatrná dáma, ale vyložil si její chování po svém. Nechce si to se šéfem rozházet, hodlá u něho setrvat až do důchodu. Přesto si z její výpovědi nevybral nic, co by jeho podezření vyvrátilo. Hugo Musil zdědí po bratrově smrti jeho podíl, stane se výhradním majitelem podniku. Měl už zjištěno, že mladší bratr byl flákač, před prací dával přednost zábavě, často značně rozverné, avšak k tomu, aby mohl Huga Musila usvědčit z jeho vraždy, chyběly jakékoliv důkazy.

Šetření se dostalo do slepé uličky. U pádu automobilu žádní svědkové nebyli, došlo k němu pozdě večer a navíc v noci pršelo, takže ani stopy nebyly spolehlivé. Poručík Duras se však nedovedl smířit s tím, že by případ měl být odložen. Profesionální instinkt mu napovídal, že nešlo o nešťastnou náhodu.

O O O

Slečna Anežka Poláková se tentokrát mimořádně vyfintila. Hugovi neušlo, že byla u kadeřníka a použila dokonce decentní parfém.

„Co oslavujete, slečno Anežko?“ otázal se jí s přátelským úsměvem.

„Výsledek šetření, pane šéf,“ rovněž s úsměvem odpověděla sekretářka.

„Případ byl přece od samého začátku jasný,“ podotkl Hugo. „Policii nezbývalo nic jiného než ho uzavřít.“

Anežka se proti němu posadila, dokonce bez dovolení. Huga to překvapilo, nikdy předtím to ještě neudělala, po celá léta zachovávala zdvořilý odstup zaměstnankyně od nadřízeného.

„Chcete mi něco sdělit?“ otázal se jí s potlačovanou zvědavostí.

Anežka si urovnala sukni nových šatů.

„Ano, pane šéf,“ odpověděla a v jejím hlase zazněl nový, dosud neslýchaný tón.

„Nuže do toho!“ povzbudil ji s předstíranou rozverností. Nedovedl se zbavit dojmu, že se začíná odehrávat něco mimořádného.

„To kovové těžítko jsem včas odstranila,“ promluvila Anežka a přihladila si účes. Hugo sebou trhl. „Nerozumím vám.“

„Leželo až u dveří, jak prudce jste ho po panu Felixovi hodil. Každý, kdo do vaší kanceláře vstoupil, o něj musel zakopnout.“ Znovu si přihladila vlasy. „A všimnout si samozřejmě té krve, co na něm byla.“

Hugovi se sevřelo srdce. Neomylně poznal, že se blíží pohroma.

„I ty šmouhy po Felixových kramflecích jsem vyleštila a dvůr jsem zametla, i tam byly stopy.“ Anežka se na chvíli odmlčela, potom pokračovala: „Všude po cestě z kanceláře na dvůr byla krev, tak jsem ji samozřejmě umyla.“

Hugovi se zatočila hlava.

„O čem… o čem to mluvíte, slečno Anežko?“ zablekotal bezradně.

Kolem sekretářčiných rtů se objevil ironický úsměv, který u ní ještě neviděl.

„Přece o tom, jak jste před měsícem dotáhl mrtvého pana Felixe do jeho auta, naložil jste do auta i své kolo a odjel do Roztok. Zpátky jste se vrátil za hodinu a na kole. Poslal jste mě tenkrát domů, ale já jsem neodešla a všechno jsem viděla z okna.“

Přes všechnu hrůzu, která v něm Anežčina slova vzbudila, si Hugo stačil uvědomit, že okna její kanceláře skutečně vedou na dvůr, kde měl Felix zaparkován svůj automobil. Bezmocně zalapal po dechu.

„Nebojte se, pane šéf,“ laskavě promluvila Anežka svým obvyklým hlasem, který Huga vždy pohladil po duši. „Nic z toho jsem policii neřekla a ani neřeknu, jestliže…“

„Jestliže…“ zoufale opakoval Hugo.

„Jestliže se se mnou oženíte.“

Hugo měl pocit, jako by dostal ránu palicí do hlavy. „O-že-ním…?“ zachraptěl. „S vámi?“ Anežka vstala a nalila mu do sklenice jeho oblíbenou minerálku.

„Obětovala jsem vašemu podniku celý život, žila jsem jen pro něj, neznala jsem nic jiného než svou práci, jak sám moc dobře víte. To je totéž, jako bych se za vaši firmu provdala. Kvůli zaměstnání jsem neměla ani příležitost se provdat. Očekávám proto, že splníte svou povinnost a oženíte se teď se mnou.“

V Hugově nitru se všechno vzbouřilo. Oženit se s touhle pracovitou, ale nezáživnou starou pannou? Pověsit si do konce života na krk takový chomout?

„A když se s vámi neožením?“

Anežčin vlídný obličej se rázem změnil. Zatvářila se nepřístupně.

„Potom…“ odpověděla výhružně, „potom lituji, ale budu muset všechno oznámit policii… Jak se všechno podle pravdy událo.“

O O O

Z nenápadné šedivé myšky se vyklubala sprostá vyděračka… A takovou osobu si má uvázat na krk? Ani za nic na světě! Jenomže ona všechno ví, viděla jeho konání na vlastní oči. Má v ruce corpus delicti, kovový popelník. Jistě to zařídila tak, aby na něm zůstaly stopy Felixovy krve. Viděla, jak táhl mrtvého bratra do jeho auta, jak nakládal kolo, a na tom kole se po hodině vrátil zpátky.

Dříve korektní, dokonce vlídný vztah mezi šéfem a sekretářkou jako by zamrzl. Anežka Poláková dál plnila své úřední povinnosti, přesně a svědomitě jako předtím, v jejím obličeji se však objevila odměřenost a v pohledu číhavost. Tak co, šéfe, jak se nakonec rozhodneš? Manželství nebo kriminál, možná doživotní?

Ale co jiného by bylo manželství s Anežkou Polákovou než doživotní kriminál? Do smrti by ho měla v hrsti, musel by skákat, jak ona píská, kdyby si vzpomněla, aby na ni bez jediné námitky přepsal firmu, rodinný podnik…

Hugo se cítil jako štvaná zvěř. V noci se beze spánku převaloval na lůžku a lámal si hlavu, jak se Anežky Polákové zbavit. Nejlíp by bylo ji odstranit. Ale jak? Dobrovolně to je nemyslitelné, a násilím?

V každém jejím pohledu byla vyhrůžka. Na mě se nechystej, šéfe, já se nedám! Kdyby ji zabil, sám sebe usvědčí. Ta prohnaná šelma si jistě všechno zařídila, zanechala po sobě dopis pro případ, že by se odvážil sáhnout jí na život.

O O O

A náhle v jedné z bezesných nocí mu nesnesitelné utrpení vnuklo spásný nápad. Jako by se mu ze srdce svalil několikatunový balvan. Anežka je vlastně spolupachatelka! Nejenže zločin neoznámila, naopak vědomě zahladila všechny stopy. Je tedy spolupachatelkou vraždy!

Jako osvobozený se ráno vypravil do práce. Avšak jakmile vstoupil do kanceláře a sekretářka Anežka Poláková mu s odměřeným pozdravem přinesla sklenku minerálky, znovu na něj padla tíseň. Vždyť ona si dávno uvědomuje, že se stala spolupachatelkou zločinu, moc dobře ví, co to obnáší a jistě je připravena nést následky svého chování.

Srdce jako by mu ustydlo. Co když právě proto, že si je svého provinění vědoma, hledá, jak z toho ven? Nepodařili se jí přinutit šéfa k sňatku, unikne kriminálu jedině tak, že pachatel vraždy nebude, že zkrátka zmizí.

S těžkýma nohama vstal od psacího stolu a vylil minerálku do květináče. Zvykl si dělat to denně. Už si nepřipadal jako štvaná zvěř, proměnil se v ubohé zajaté zvířátko, které donekonečna šlape v kleci ve svém otáčecím kruhu, pořád dokola… pořád dokola… až do úplného padnutí. Ne, takhle se nedá žít, to není život, to je peklo, peklo zaživa!

Hugo si rázným pohybem přitáhl telefonní aparát, chvíli ještě přemýšlel, potom ale, pevně rozhodnut, vyťukal číslo, které dostal od poručíka Durase pro případ, kdyby si ještě na něco důležitého o smrti svého bratra vzpomněl.

„Duras,“ ozvalo se ve sluchátku jako hlas přinášející spásu ze samého nebe.

„Tady Hugo Musil. Chtěl bych učinit doznání.“

Vražda v zamčeném pokoji

Bára tone v slzách. Celou zimu se s Jirkou těšili, jak si v létě užijí na Krétě, a teď jí máma řekne, že na zájezd nemá peníze.

„Slíbilas mi, že mi ten zájezd dáš k narozeninám,“ vyčítá jí Bára.

„Táta na tebe už přes půl roku neplatí ani korunu,“ vymlouvá se Helena Mádrová. „Všechny naše úspory padly na živobytí. Nevím, jak z mého platu vystačíme, jestli se to nezmění a táta na tebe nezačne znovu přispívat.“

Jirka studuje archeologii, píše diplomovou práci a chce si v Éraklionu a jeho okolí prozkoumat starověké památky, zejména ruiny Knósu, kde se podle starých bájí narodil bůh Zeus a kde se zasnoubil s Hérou. Tolik toho Báře navyprávěl o minójské kultuře, o labyrintu krále Minóa, postaveném Daidalem i o útěku Daidala se synem Ikarem, o obludě Minótaurovi, člověku s býčí hlavou, jemuž museli Atéňané posílat každý rok sedm jinochů a sedm panen, dokud ho odvážný Théseus nezabil. Měl zázračný meč a Ariadně, dcera krále Minóa, mu darovala klubko červených nití, aby ve spletitých chodbách labyrintu nezabloudil a dostal se z nich po vítězství nad Minótaurem ven.

Jirka je svým oborem doslova posedlý, ale Báře to vyhovuje, protože se na ostatní holky sotva podívá, jsou to pro něj pouhé kolegyně, kdežto Bára je ta pravá a jediná. Jenomže jak to bude, když odjede na Krétu bez ní? Nenajde si tam novou lásku, třeba zrovna studentku archeologie? Muži už jsou takoví, její vlastní otec taky mámu opustil a našel si jinou, prý vzdělanější.

Myšlenka na rozvod rodičů probudila v Bářině srdci žárlivost a nevinný Jirka to se svou archeologií samozřejmě odnesl.

„Théseus se Ariadně nepěkně odvděčil, když ji potom na cestě do Atén nechal na ostrově Naxu.“

Jirka to zase tak tragicky nebral.

„Nezůstala dlouho sama, zamiloval se tam do ní Dionýsos, bůh úrody, plodnosti a vína.“

Bára se zaškaredila. Muži si vždycky pro svou nevěru najdou výmluvu.

„Ale Théseus ji bezohledně opustil, když pro něho tolik udělala. Zachránila mu vlastně život.“ Jirka se pobaveně ušklíbl.

„S Dionýsem jí nebylo smutno, byl to veselý chlapík, žádnou legraci nepokazil.“ Bára pohrdavě ohrnula plné rty. „Takoví jste vy muži všichni.“

Matka jí často vyprávěla, jak po svatbě sama nechala studií, oba studovat nemohli, někdo musel vydělávat. Byla mezi nimi taková nepsaná úmluva: Helena nastoupí do zaměstnání, aby Zbyšek Mádr mohl dostudovat a potom, až dostuduje, dokončí nedodělaná studia i Helena.

Jenomže život rozhodl jinak. Po narození dcery nejevil inženýr Zbyšek Mádr sebemenší ochotu v domácnosti pomáhat. Večery trávil na schůzích, na nichž, jak se později ukázalo, nechyběly půvabné ženy, které často střídal. Ani o víkendech se nezdržoval doma, po týdenním vysedávání v kanceláři se prý musí provětrat.

„Ty jsi s Bárou celý den na čerstvém vzduchu,“ vymlouval se, „zatímco já dýchám kouř a lidské výpary.“

Čas ubíhal, dcera rostla a Heleniny představy o dokončení vlastního studia vzaly zasvé. Kdyby bylo její manželství spokojené, dokázala by se s tím smířit, ale Zbyšek Mádr se postupem času rodině odcizil natolik, že si dokonce začal domů vodit mladé milenky, prý kolegyně.

Situace se tak vyostřila, že se Helena s dcerou od manžela odstěhovala, když si v jejich vile ubytoval vědeckou pracovnici doktorku Emu Sochorovou, o níž prohlásil, že spolu připravují knihu.

„Musíme využít každou volnou chvíli, a to je při odděleném bydlení nemožné.“

Mádrovi se rozvedli, inženýr Zbyšek Mádr s doktorkou Emou Sochorovou zůstali ve vile na předměstí, kterou Mádr zdědil po rodičích, Helena s Bárou se nastěhovaly do jednopokojového bytu na Malé Straně.

O O O

Bára se nehodlala smířit s nepříjemnou skutečností, že s Jirkou na Krétu neodletí a rozhodla se zakročit přímo u otce. Aby její zásah měl větší váhu, vzala přítele s sebou. Mádr ho znal už z dřívějška, ještě z doby před rozvodem rodičů, nebude tedy třeba zdlouhavé představování.

Otec přivítal mladou dvojici vlídně, avšak zaplatit dceři zahraniční zájezd odmítl.

„Mám zrovna nepředvídané výdaje, s kterými jsem nepočítal,“ vymlouval se.

„Ale vždyť na mě už přes půl roku neplatíš žádné alimenty,“ připomněla mu Bára a hlas se jí zlomil v pláči.

Mádr ji laskavě pohladil po hlavě.

„Všechno vyrovnám do poslední koruny, holčičko, jen co si dám do pořádku nějaké naléhavé výdaje,“ uklidňoval dceru. „Nemusíš se bát, že tě ošidím, jsem přece tvůj otec, tvůj milující otec,“ zdůraznil.

Bára poznala, že z táty v nejbližší době nic nevytáhne a obrátila se k odchodu.

„Jo, ještě si musím skočit do sklepa,“ vzpomněla si na poslední chvíli. „Nechala jsem tam lyžařský boty.“

Mádr se rozesmál.

„Na co teď před létem potřebuješ lyžařské boty? To se chystáš na severní pól?“

„Když už jsem tady, kdoví, kdy se sem zase dostanu,“ vymluvila se Bára a chytila Jirku za ruku. „Pojď se mnou, ať se tam sama nebojím.“

Ze sklepa se spolu vrátili za několik minut, Bára nesla boty v igelitovém sáčku.

„Tak čau, tati, a měj se,“ rozloučila se s otcem a poslala mu na dálku vzdušný polibek. Jirka se zdvořile uklonil.

Mádr je vyprovodil až k zahradní brance a dlouho jim na rozloučenou mával. Ze sousední zahrady vykoukla sousedka Jiraňová.

„Vidíš, že za tátou chodí, Cyrile,“ obrátila se na svého muže. „A ty, že se s ním vůbec nestýká. Krev není voda, můj milej…“

O O O

Klárka působila poslední dobou sekretářce inženýra Mádra Žofii Staňkové starosti. Dříve veselá a upovídaná, tvářila se zasmušile a uzavírala se do sebe.

„Bolí tě něco?“ vyzvídala matka a mimoděk dceři položila ruku na čelo.

Klárka sebou mrzutě trhla.

„Zajdeme k paní doktorce,“ rozhodla Žofie a zvedla telefon.

Klárka, dosud nehybně ležící na gauči, k jejímu překvapení prudce vyskočila. „Nikam nepůjdu!“ vykřikla podrážděně. „Nic mi není, nejsem žádný hypochondr.“

Dospívající dívky bývají často bez příčiny mrzuté a nedůtklivé, straní se společnosti, ale Klárčino chování překračovalo obvyklé meze. Její zasmušilé nálady se stupňovaly, až došlo k tragédii.

Když se Žofie Staňková jednou po poledni vrátila z kanceláře, našla dceru nataženou na gauči a vedle ní prázdnou tubu veronalu. Bez meškání zavolala pohotovost. Pouhé minuty, kdy zoufale čekala na lékaře, se jí změnily v bolestivé nekonečno.

Klárčin pokus o sebevraždu naštěstí nevyšel. Matka se toho dne pouhou náhodou vrátila dřív než obvykle a díky tomu mohla být dcera s velkým úsilím zachráněna.

Léčba odhalila hlubokou krizi v mladém životě. Během několika návštěv u matky v zaměstnání se Klárka zalíbila jejímu šéfovi inženýru Mádrovi. Nadalo mu mnoho námahy, aby z nezkušeného děvčete učinil jednu ze svých milenek.

Milostný poměr stárnoucího seladona s šestnáctiletou Klárkou nezůstal bez následků. Když mu Klárka oznámila, že je těhotná, prohlásil, že dítě není jeho a přerušil s nešťastným děvčetem všechny styky.

Klárce se zhroutil svět. Její první láska, láska až na věčnost, jak bláhově věřila, neboť bezohledný Mádr jí nepřestával opakovat, že je rozvedený a sliboval jí manželství, se octla v troskách. Dítě, které čekala, nemělo otce. Šestnáctiletá dívka tíhu své situace neunesla, a protože neviděla žádné východisko, koupila si v lékárně barbituráty a rozhodla se vyřešit své problémy odchodem ze života.

O O O

Po požití barbiturátů se Klárka musela podrobit přerušení těhotenství. Její matka v návalu zoufalství šéfovi zle vynadala. Mádra se to však málo dotklo, jeho cynismus byl neprůstřelný. Dobře věděl, že matka nebude záležitost probírat s dcerou, která se kvůli němu pokusila o sebevraždu, že se neodváží jitřit nezhojené rány a může si proto dovolit sebekrutější lež.

„Vaše dcera, paní Staňková, se vám jistě nepřiznala, že mi soustavně nadbíhala. Pochopitelně mě to obtěžovalo a šokovalo, mám jen o málo starší dceru než je ona sama, a když nepřestala, byl jsem nucen odkázat ji do příslušných mezí. Dost ostře.“

Žofii Staňkovou zbavila nestydatost jejího šéfa slov. Mádr toho využil a prohlásil s ironickým úsměškem:

„Pokud se těhotenství vaší dcery týče, s tím samozřejmě nemám nic společného. Nejspíš jsem se měl stát obětním beránkem, který snímá hříchy nezletilé.“

Žofie Staňková pocítila k prolhanému šéfovi takový odpor, že nebyla schopna nadále s ním komunikovat. Zažádala o přeložení na jiné pracoviště, avšak touhu po pomstě, která v ní vůči bývalému šéfovi propukla, tím nezdusila. Ten prohnaný darebák musí být potrestán stůj co stůj, její dcera nesmí zůstat nepomstěna.

Kudy chodila, tudy se trápila myšlenkami na odvetu. V žádném úřadě, byť byl seberozlehlejší, se neutají soukromé informace o zaměstnancích, o jejich osobním životě. Tak se o vedoucím pracovníkovi inženýru Zbyšku Mádrovi vědělo, že si vinou své záletnosti vysloužil rozvod a že nyní žije s doktorkou Ernou Sochorovou, známou vědeckou pracovnicí.

Dokud byl ještě inženýr Mádr šéfem Žofie Staňkové, často se před ní vysokým vzděláním a vědeckými úspěchy doktorky Sochorové chlubíval a byl na ni náležitě hrdý. Doktorka Sochorová je jeho nejzranitelnější místo, napadlo Žofii. Je to jediná cesta, jak se tomu darebákovi co nejcitlivěji pomstít.

Zatelefonovala do vědeckého ústavu, v němž doktorka Sochorová pracovala, a požádala ji o schůzku.

„Jsem bývalá sekretářka inženýra Mádra,“ vysvětlila jí. „Jde o velmi důležitou záležitost, která není bez významu ani pro vás, paní doktorko,“ zdůraznila a když Ema Sochorová na schůzku přistoupila, dodala: „Jen vás prosím, abyste se o našem setkání před inženýrem Mádrem nezmiňovala. Později pochopíte, proč.“

O O O

Do kavárny U fontány se Žofie Staňková dostavila s čtvrthodinovým předstihem a podle dohody před sebe položila ženský časopis. Když viděla přicházet vysokou elegantní ženu se stejným časopisem v ruce, pozvedla ten svůj.

„Budu k vám naprosto upřímná, paní doktorko,“ ujistila Sochorovou po obvyklých seznamovacích formalitách. „To, co vám řeknu, pro vás bude kruté, zdaleka ale ne tolik, jako byl osud mé dcery Klárky.“ A potom, přemáhajíc pláč, vyprávěla o časném odpoledni, kdy našla svou šestnáctiletou dceru doma omámenou barbituráty. „Klárka se mi bohužel nesvěřila, že je v jiném stavu s inženýrem Mádrem, a já, přestože jsem u něho pracovala jako sekretářka, jsem o jejich poměru neměla nejmenší tušení.“

Doktorka Sochorová nepochybovala, že Žofie Staňková mluví pravdu. Podezírala Mádra, že si v době, kdy ona pracuje v ústavu, vodí domů milenku. Dokonce jednou zastihla nějakou dívku právě na odchodu. Mádr jí vysvětlil, že to byla spolužačka jeho dcery a Sochorovou nenapadlo, že by mohl mít milostné pletky s tak mladým děvčátkem.

„Ani mne by něco takového v životě nenapadlo,“ trpce povzdechla Staňková. „Dcera to tajila, bezpochyby na radu inženýra Mádra.“ Otřela si oči, v nichž se objevily slzy. „Sliboval jí manželství a ona, nezkušená, mu uvěřila. Ale když ji přivedl do jiného stavu, bezohledně ji odkopl a prohlásil, že očekávané dítě není jeho. Jen šťastné náhodě vděčím za to, že se mi podařilo zabránit katastrofě.“ Pohlédla doktorce Sochorové úpěnlivě do tváře. „Klárčinu smrt bych nepřežila, je to mé jediné dítě, měla jsem ji pozdě, dlouho jsem byla bezdětná.“

O O O

Doktorka Ema Sochorová byla Klárčiným případem otřesena. Prožila s Mádrem dost zklamání, než aby pro něho hledala omluvu. Dlouho už pomýšlela na odchod od něho, nikdy se však k němu neodhodlala. Po setkání s Žofií Staňkovou v ní odhodlání definitivně dozrálo.

Jakmile se vrátila do Mádrovy vily, kde byla doposud doma, vynesla si z šatny svá zavazadla a ve spěchu začala šatstvo házet do kufrů, na pečlivé balení nebyl čas. Telefonicky si objednala taxi a ukládala ještě do příruční brašny drobnosti, když se vrátil Zbyšek Mádr. Protože nenašel Ernu v přízemí, vystoupil do poschodí a překvapen se zastavil na prahu jejího pokoje.

„Co to má znamenat?“

Odpovědí mu bylo zazvonění. U domovních dveří stál taxikář.

„Paní Sochorová si objednala odvoz.“ Inženýr Mádr zrudl.

„Žádný odvoz se nekoná!“ zařval a hrubě vystrčil taxikáře ze dveří. „Vypadněte!“ Potom zamkl domovní dveře a znovu vyběhl do poschodí.

„Tak ty se chystáš odejít?“ pustil se do doktorky Sochorové. „Smím se zeptat, proč?“

Erna se už stačila vzpamatovat z leknutí.

„Mám toho všeho dost!“ vykřikla odhodlaně.

„A čeho, smím-li se ptát?“ ironicky se otázal Mádr.

„Těch tvých děvek!“ ještě pronikavěji vykřikla Erna. „Ty se nezastavíš ani před nezletilými holkami, sprostě zneužiješ jejich nezkušenosti, a když je přivedeš do jiného stavu, tak je bezohledně odkopneš!“

To Mádr nečekal. Nepříčetný zuřivostí se na Ernu vrhl.

„Tak ty o mně pokoutně sháníš drby!“ zařval pronikavě a pěstmi ji začal mlátit do hlavy.

Sochorová si zakryla obličej rukama, Mádr však byl nesrovnatelně silnější a stloukl ji do krve. Když bezvládně ležela na zemi, hodil na ni jeden z kufrů a se šťavnatými nadávkami odešel.

Pokoj zamkl na dva západy a klíč od něho si strčil do kapsy.

O O O

Na tísňovou linku 158 hlásil mužský hlas, že ve vile inženýra Mádra se střílelo. Pouze to, nic víc. Vzniklo podezření, že střelbu nahlásil sám pachatel.

Policejní hlídka bez meškání vyrazila na uvedenou adresu. Po marném zvonění, na něž nikdo nepřicházel otevřít, vyrazili policisté domovní dveře Mádrovy vily a octli se před dalšími dveřmi, rovněž zamčenými. Nezbývalo než i ty vyrazit.

Uprostřed obývacího pokoje našli zkrvaveného inženýra Mádra s prostřelenou hlavou. Pistoli držel v ruce. Lékař shledal, že k úmrtí došlo teprve před hodinou, možná dokonce o něco dřív.

„Sebevražda?“ otázal se velitel hlídky.

„Patrně,“ přisvědčil policejní lékař.

V té chvíli se z hořejšího patra ozvalo zoufalé volání o pomoc. Dva policisté se vydali za hlasem. Když došli k pokoji, z něhož se volání ozývalo, shledali, že je zamčeno.

„Pomoc! Pomoc! Pomozte mi, prosím!“ žadonil slábnoucí ženský hlas.

„Můžete nám odemknout?“

„Nemám klíče…“

I tyto dveře museli policisté vyrazit, sebemenší prodlení mohlo mít nedozírné následky. Uvnitř je nejspíš raněná, možná dokonce umírající žena, každá minuta je v tomto případě drahocenná.

Pod společným náporem obou policistů dveře povolily. V pokoji, připoutána prádelní šňůrou k masivní starožitné komodě, klečela v nepřirozené poloze zoufale plačící žena. Vlasy měla rozcuchané, jako by se s někým prala, a obličej samou krev.

„Surově mě zbil,“ vzlykala, když policisté rozvázali silné šňůry a položili raněnou na gauč. „Mlátil mě hlava nehlava, myslela jsem, že mě zabije!“

„Kdo?“

„Zbyšek… Inženýr Mádr… Nakonec mě přivázal ke komodě a zamkl v pokoji.“

Žena mluvila s vypětím všech sil, nervově byla na dně. Policejní lékař jí poskytl nezbytné ošetření. Přesto si policisté nesměli odpustit první výslech. Raněná žena je možná jediný svědek.

„Slyšela jste střelbu?“

Doktorka Sochorová přisvědčila.

„Kdy?“

Erna se zamyslela.

„Asi tak před hodinou… nebo možná dřív…“ odpověděla s námahou. „Nedovedu si vzpomenout… Byla jsem myslím nějakou dobu v bezvědomí.“

„Zatím dost, pánové,“ zakročil policejní lékař a poslal raněnou sanitkou do nemocnice.

O O O

Před vilou inženýra Mádra se shromáždil hlouček lidí, přivábených policejními vozy. Vévodila mu Mádrova sousedka Jiraňová, důležitě vykládající a zuřivě přitom gestikulující oběma rukama.

Velitel policejní hlídky k ní přistoupil.

„Máte k případu nějaké svědectví?“ otázal se jí.

„To víte, že mám, pane vrchní inspektore,“ ochotně zašvitořila Jiraňová. „Jestli někoho ve vile zabili, tak my víme, kdo to udělal, viď, Cyrile?“ obrátila se na manžela, schovaného za jejími širokými zády.

„Poslouchám vás,“ povzbudil ji velitel.

Jiraňová se pyšně rozhlédla po přítomných. Pán od policie ji právě povýšil na korunního svědka. Nenechala se dlouho pobízet.

„My jsme tady s mužem slyšeli z vily tři výstřely, vid, Cyrile? Tak jsme voba vyběhli před barák, co se jako děje, a odzadu ze zahrady přicházel mladej Mádrovic slečinky. Co se děje? Povídám mu, ale von ani ň, vůbec nepozdravil, jako by nás ani neviděl a pelášil rovnou k brance.“ Jiraňová se po své dlouhé řeči zhluboka nadechla a triumfálně dodala: „A branku přelezl, to jsme viděli na vlastní voči, viď, Cyrile?“

Když manžele Jiraňovy předvolali k výslechu, zahrnula Jiraňová vyšetřovatele tolika informacemi, že mu z toho šla hlava kolem.

„Dcera inženýra Mádra s otcem nežila?“ otázal se, když si je všechny stačil srovnat.

„Kdepak, pane vrchní komisaři, Mádrovi se rozvedli a paní s dcerou se odstěhovaly, ale slečinka čas od času chodila k otci na návštěvu. Většinou společně se svým šamstrem, takovým vysokým fešákem, totiž tím, co byl ve vile, když se tam střílelo. Ale to tam byl sám a byl náramně divnej, jak jsem už říkala panu vrchnímu inspektorovi ten den, co se to stalo.“

O O O

Případ patřil k těm zapeklitým. Vyvolal celou řadu otázek, na něž chyběly logické odpovědi.

Především otázka sebevraždy. Jak na sebe mohl sebevrah vypálit třikrát, když už první výstřel, jak zjistila pitva, byl smrtelný? K verzi sebevraždy nepřispělo nic. Byla nařízena balistická expertíza, která spolehlivě dokázala, že v případě inženýra Zbyška Mádra nešlo o sebevraždu, nýbrž o inscenaci sebevraždy.

Kdo však byl vrahem? Výsledky viktimologických výzkumů jednoznačně svědčí o tom, že v naprosté většině existuje mezi obětí a pachatelem blízký vztah, ovšem kromě loupežných vražd a vražd na objednávku.

V kapse zastřeleného byl nalezen klíč od zamčeného pokoje, obývaného doktorkou Sochorovou. Duplikát téhož klíče objevili technici v křoví pod oknem pokoje. To znamená, že náhradní klíč někdo vyhodil z okna pokoje, v němž bydlela Sochorová. Stejně dobře ho ale mohl vyhodit z okna obývacího pokoje, v němž byl zastřelen Mádr. Obývák se nachází pod pokojem doktorky Sochorové.

První podezření padlo na Jirku, přítele Báry Mádrové, který byl podle svědectví manželů Jiraňových v době vraždy na Mádrově zahradě. Přistižený dlouho zapíral, vymlouval se, že na zahradě nebyl, že šel pouze okolo, a to pouhou náhodou, avšak rázná paní Jiraňová ho vehementně umlčela. Byl jako důvodně podezřelý vzat do vyšetřovací vazby.

Jeho zatčení donutilo Báru, aby kápla božskou. Její výpověď, zdánlivě málo věrohodná, však pomohla zapeklitý případ vyřešit.

„Chtěla jsem po tátovi zájezd na Krétu,“ přiznala podle pravdy. „Máma mi ho nemůže koupit, táta jí na mě přestal platit alimenty.“

Podle Bářina naivního úsudku bylo jen spravedlivé, když tátu přinutí, aby platil. Navedla proto Jirku, aby zadním okýnkem vily vlezl do sklepa, kde má otec uloženo několik cenností, jako je sbírka známek a sbírka mincí.

„Z toho by se dal můj zájezd klidně zaplatit. Táta by nic nepoznal, na ty sbírky dávno zapomněl, má už teď docela jiný koníčky.“

Při poslední společné návštěvě u otce vzala Jirku do sklepa, prý pro lyžařské boty, a přitom uvolnila zástrčku na sklepním okýnku. Jirka se potom znovu vydal do vily, tentokrát sám, tajně vlezl okýnkem do sklepa a chystal se ze starého psacího stolu odcizit sbírku známek.

V domě, který pokládal za momentálně opuštěný, se náhle rozpoutal hluk, a po něm se ozvaly výstřely. Jirka, polomrtvý strachem, se rychle vrátil sklepním okýnkem do zahrady a znovu přelezl plot, ale smysl pro pořádek mu nedal, a tak z nejbližší telefonní budky oznámil na tísňovou linku zprávu o střelbě ve vile inženýra Mádra.

O O O

Ani Mádrovu bývalou sekretářku Žofii Staňkovou se nepodařilo zařadit mezi podezřelé, přestože by k vraždě bývalého šéfa měla pádný důvod. Avšak kriminalistická technická zkoumání její účast na vraždě vyloučila. Výpověď Žofie Staňkové přesto ukázala, kterým směrem se má šetření ubírat.

Doktorka Erna Sochorová se v nemocnici uzdravovala z tělesných zranění, z duševního traumatu se ale zotavovala jen pozvolna. Policejní výslechy, které lékař povolil s podmínkou, že nebudou trvat déle než deset minut, jí působily hotová muka. Křehká obranná vrstva, která se v jejím podvědomí po tragické události vytvořila, se při jednom z výslechů rozpadla a Sochorová se přiznala.

Když ji Zbyšek Mádr surově zbil a zamkl v pokoji, otevřela si dveře náhradním klíčem, který si sama nechala už dříve vyrobit, nepozorovaně se v jeho pracovně zmocnila Mádrovy pistole, sestoupila za ním do obývacího pokoje a tam ho zastřelila. V rozčilení nepočítala vypálené rány, a když se přesvědčila, že Mádr nežije, vtiskla mu jeho pistoli do ruky a vrátila se do svého pokoje, zamkla a klíč vyhodila oknem do zahrady.

S krajním sebezapřením si sama způsobila další krvavá zranění na hlavě, potom se připoutala ke komodě a trpělivě čekala, až přijdou Mádra hledat. Věřila, že to nebude trvat dlouho, výstřely muselo být v okolí slyšet.

Přestože zachovala všechna pravidla utajení včetně otření vlastních otisků z pistole, nezvládla nervově náročnou inscenaci a octla se v rukou spravedlnosti.

Kšeft za všecky prachy

„Štve mě to, Bogane, jsem z toho špatnej, ale ty prachy ti ještě vrátit nemůžu,“ zkroušeně se kamarádovi omlouvá Pavel Sojka. „Momentálně jsem ve srabu, jsem na tom s financema blbě, ale do měsíce ti všecko vrátím do posledního halíře i s tučným úrokem. Na to můžeš vzít vitriol.“

V hospodě U džbánu je plno, všechny stoly jsou obsazeny, pro hluk je špatně rozumět. Bohumil Karch přesto pochopil, že mu Sojka, už pokolikáté, zase dluh nevrátí.

„Kdybys nebyl samá ženská, nebyl bys v jednom kuse ve srabu,“ vytkl mu podrážděně.

Fešák Pavel Sojka opravdu žádnou sukni nenechal na pokoji. Jakmile se kolem něho mihla, okamžitě zauvažoval, jestli by nestála za hřích. Při namlouvání nešetřil slovy ani penězi, rád hrál gentlemana, věděl, že velkorysost sluší jeho líbivému uhlazenému zevnějšku, do něhož rovněž neváhal značně investovat.

„Ženský jsou moje slabost, to je fakt,“ uznal, aby kamaráda nepopudil ještě víc. „Ale přesto ti garantuju, že do měsíce ti těch dvacet táců vrátím, jako že se Pavel Sojka jmenuju.“

„Narazil sis nějakou prachandu?“

Pavel se přes stůl naklonil ke kamarádovi.

„Mám v pácu jeden kšeft,“ prozradil mu s tajuplným výrazem v obličeji hodném filmového herce.

„Vždyť to říkám,“ ironicky poznamenal Karch, „narazil sis nějakou prachandu.“

„Je v tom samozřejmě ženská,“ pochlubil se Sojka. „Bez ženský se žádnej podnik neobejde, to poznal už pámbu, proto Adamovi stvořil Evu.“

Karch se zašklebil.

„Jen aby tě ten tvůj podnik zase nestál majlant.“ Sojka mávl rukou.

„Neboj, je to náramně výnosnej kšeft, kšeft za všecky prachy,“ ujistil kamaráda a poplácal se po náprsní kapse. „Tady mám ten poklad, co mi, kamaráde, vynese rovných půl melounu.“

„Kecáš.“

„Nekecám,“ urazil se Sojka. „Vzadu před hospodou mám spicha s jedním chlápkem, co s ním ten kšeft uzavírám.“ Podíval se na hodinky. „Budu muset padat, abych nepřišel pozdě.“

Krátce po jeho odchodu vrazil do lokálu Olda Dolejš, rozhlédl se a potom zamířil ke stolu, u něhož seděl Bohumil Karch.

„Tě zdravím, Bogane. Nebyl tady Sojka?“

„Zrovna vypadl, museli jste se potkat. Ačkoliv,“ vzpomněl si Karch, „Pavel šel zadem. Má na dvoře spicha s nějakým chlapem.“

S Dolejšem hrával Karch pravidelně kulečník.

„Dáme si partičku?“ otázal se ho.

Olda rázně zavrtěl hlavou. Ani si nesedl ke stolu.

„Spěchám, abych stihl Sojku. Mám s ním nějaký nevyřízený účty. Na biliár nemám dneska náladu.“ Hlasitě zaskřípal zuby. „Já ho zabiju, mizeru,“ zasyčel vztekle a vykročil k zadnímu vchodu.

Bohumil Karch si objednal ještě jedno pivo. Asi mu fešák Sojka taky visí, pomyslel si, ale Dolejš se jen tak lehce nedá odbýt, je to pruďas. Najednou ho napadlo, že právě Olda Dolejš by mohl být ten chlápek, s nímž má Sojka domluvený sraz. Jak to vypadá, kšeft za všecky prachy s Oldou Dolejšem se konat nebude.

O O O

Bohumil Karch ještě nestačil dopít své pivo, když se ze dvora ozvaly dva výstřely. Vyskočil od stolu a s několika hosty vyběhl ven. Hospodský dvůr byl prázdný, ale přímo pod schody našli ležícího Pavla Sojku se střelnou ranou v hrudi. Byl mrtev. Nastal zmatek.

„To udělal ten chlap, co utíkal k zadnímu vchodu. Letěl, jako by mu hořela koudel!“ upozornil robustní muž v montérkách zvýšeným hlasem, aby překřičel vzniklou vřavu.

Lokál se mezitím vyprázdnil, všichni návštěvníci se shromáždili na hospodském dvoře.

„Ale moh to udělat i někdo, kdo byl předtím na záchodě.“

„Tak to zas prrr, kamaráde, na hajzlu jsem byl já!“

„Nebo vrah přišel rovnou z ulice…“

„Blbost, udělal to Dolejš!“

Padaly nejrůznější domněnky, některé až fantastické. Zmatek rostl, lidé se hádali. Jediný hospodský neztratil hlavu a zavolal policii.

Tři policejní auta s posádkou byla na místě během patnácti minut v plné sestavě, s lékařem, policejním komisařem a několika kriminalistickými techniky.

Lidé rázem zmlkli a rozestoupili se.

„Viděl snad někdo z vás vraha?“ otázal se policejní komisař.

Bohumil Karch si proklestil cestu hustým hloučkem přihlížejících.

„Pavla Sojku tady před chvílí hledal Oldřich Dolejš. Vyhrožoval, že ho zabije.“

O O O

„Vyhrožoval, že ho zabije,“ opakoval Karch při výslechu na komisařství. „Měli spolu na dvoře sraz, Sojka mi krátce předtím tvrdil, že spolu mají dojednaný nějaký obchod. Kšeft za všecky prachy, říkal. Měl mu prý vynést rovných půl milionu.“

„Půl milionu?“ pozastavil se vyšetřovatel. „Neříkal vám zavražděný Sojka o tom obchodě nic bližšího?“

„Nic bližšího mi neřekl, jenom se poplácal rukou po náprsní kapse, že tam je jako ten poklad, co mu vynese půl milionu,“ rozpomněl se Karch.

Nesdělil vyšetřovateli nic nového, policie se už přesvědčila, že zavražděný Sojka měl v náprsní kapse celou řadu kompromitujících negativů, na nichž byl zachycen jakýsi muž v choulostivých situacích s mladou ženou. O koho šlo, se jí však ještě nepodařilo zjistit.

Většina negativů byla poškozena výstřelem, který zasáhl srdeční krajinu. Policii se z poškozených negativů podařilo zhotovit zvětšené snímky, které vyšetřovatel při výslechu předložil Bohumilu Karchovi.

„Poznáváte na těch fotografiích Oldřicha Dolejše?“

Kladná odpověď by pomohla případ urychleně vyřešit.

Karch si snímky dlouho a pozorně prohlížel, nakonec ale musel vyšetřujícího zklamat.

„Ne, na těchhle fotkách není Olda Dolejš, to můžu prohlásit na sto procent. Dolejš má úplně odlišný tělesný proporce.“

O O O

O odlišnosti Dolejšových tělesných proporcí od muže na kompromitujících snímcích se už přesvědčila i policie, nezbavila však Dolejše obvinění.

Dolejš při výslechu úporně zapíral.

„Vrazil jsem Sojkovi na dvoře hospody pár do zubů, k tomu se přiznávám, srazil jsem ho dokonce k zemi, ale nezabil jsem ho. Než jsem odešel, tak jsem ještě viděl, jak se ze země zase zvedl.“

„Proč jste vyhrožoval, že ho zabijete?“

„Svedl mi dceru, kurevník. Musel mi tam na dvoře slíbit, že už holku nechá na pokoji. Když ne, tak že ho voddělám, vyhrožoval jsem mu.“

Zuřivost otce svedené dcery vkládala Dolejšovi do úst výrazy, které mu v jeho situaci ještě přitížily. Neměl naneštěstí alibi, chyběl jediný polehčující důkaz, všechno mluvilo proti němu, i kamarád Bohumil Karch. Jako důvodně podezřelý z vraždy Pavla Sojky byl vzat do vyšetřovací vazby, aby nemohl ovlivňovat svědky.

O O O

Poručíka Durase se nemile dotklo, že mu pan rada Vorel odebral případ inženýra Ulrycha. Podle jeho přesvědčení nese Ulrych vinu na smrti své ženy Zity, natolik si už vyšetřil, aby mohl výstředního seladona pokládat za podezřelého. Pan rada Vorel však usoudil, že inženýr Ulrych je čistý jako právě vykoupané novorozeně a jeho žena že zemřela slabostí srdce.

Zita Jahnová, jediná dcera zámožného podnikatele, zůstala téměř do čtyřiceti let svobodná, přestože netrpěla žádnou tělesnou vadou. Byla docela pohledná, až na poněkud široká lýtka, která ukrývala pod dlouhými sukněmi nebo pod elegantními kalhotami, šitými v prvotřídním krejčovském saloně.

Na svatbě své neteře se setkala se studentem ekonomie, který šel ženichovi za svědka, a vznikla z toho nerovná známost. Podnikateli Jahnovi se šikovný studentík zalíbil a při jedné z návštěv mu nabídl výnosné místo ve své firmě, až ovšem dostuduje.

Po dvouleté známosti se v Jahnově rodině konala další svatba, tentokrát jediné dcery úspěšného podnikatele s čerstvým absolventem vysoké školy ekonomické. Ženich byl o čtrnáct let mladší než nevěsta a neobvyklý věkový rozdíl nezakryla ani Zitina luxusní svatební róba.

Manželství bylo bezdětné, ale zdánlivě spokojené, přestože inženýr Ulrych trávil u rodinného krbu pouze prchavé chvilky. Byl pracovitý a kromě zaměstnání měl mnoho vedlejších zájmů, kulturních i sportovních, hrál tenis, jezdil na koni, každý týden chodíval na partičku mariáše. Ve společnosti se těšil značné vážnosti, hlavně díky úspěšnému tchánovi, jehož nástupcem se měl jednou stát.

V zákulisí se sice šeptalo, že vážený pan inženýr je děvkař, nahlas se však proti němu nikdo neodvážil použít křivého slova. Všeobecně se vědělo, že má v tchánově firmě velký vliv a bez jeho souhlasu že nikdo nepostoupí.

Nečekaná smrt jeho ženy každého překvapila. Zita si na žádný neduh nestěžovala, těšila se naprostému zdraví a manželovy sportovní aktivity nesdílela pouze z ješitnosti, nechtěla totiž ukazovat svá neforemná lýtka.

Podnětem k šetření náhlého úmrtí Zity Ulrychové bylo anonymní hlášení na policii, že jde o vraždu. Úkolu vyšetřovatele se ujal poručík Duras a jeho známý profesionální instinkt ho zakrátko navedl na stopu, sice nejistou, avšak přesto postačující.

Pitevní zpráva vycházela z lékařského nálezu, který u Zity Ulrychové diagnostikoval hypoglykemické koma, mající za následek zástavu srdce. Poručík Duras z praxe věděl, že hypoglykemické koma nastává, píchne-li se zdravému člověku inzulin. Jeho podezření však narazilo na skutečnost, že na těle Zity Ulrychové žádnou stopu po vpichu nenašli.

Otec a manžel zemřelé podali na poručíka Durase stížnost, kterou pan rada Vorel shledal opodstatněnou a případ Durasovi odebral s výslovným zákazem v šetření pokračovat.

O O O

Poručíku Durasovi to ale nedalo. Profesionální instinkt mu našeptával, že se smrtí Zity Ulrychové není všechno v pořádku a že jí zřejmě někdo pomohl umřít. Kdo jiný než čtrnáct let mladší manžel, známý v důvěrných kruzích jako sukničkář.

Duras se přihlásil do tenisového klubu, jehož členem byl i inženýr Ulrych a začal mezi tenisty nenápadně sbírat informace. Jejich příliv ho překvapil. Mezi členkami klubu panovala neobyčejná rivalita, jedna na druhou žárlila, jestliže Ulrych dal někdy přednost některé jiné hráčce než právě jí.

Ani poručík Duras nešetřil pozornostmi k mladším i starším tenistkám, obětavě s nimi hrál, často až do roztrhání těla. Jeho obětavost mu přinesla hojné ovoce. Kromě jiného se dozvěděl, že inženýr Ulrych má hříšný poměr s prostitutkou, bývalou ošetřovatelkou, která si místo špatně placeného zaměstnání zvolila výnosnější džob.

„Je to zvrhlá děvka, známá tím, že používá nestydaté praktiky, a tím si zřejmě Ulrycha udržuje,“ žalovali zasvěcenci.

Poručík Duras si znovu v hlavě seřadil všechny poznatky, k nimž se dopracoval. Zita Ulrychová zemřela na selhání srdce po hypoglykemickém komatu. K hypoglykemickému komatu dojde, vpíchne-li se zdravému člověku inzulin.

Inženýr Ulrych má poměr s prostitutkou, která předtím pracovala ve Všeobecné nemocnici jako ošetřovatelka. Inzulin se v nemocnicích neeviduje, zdravotnický personál k němu má přístup. Je to ideální smrtící látka, ovšem použitelná pouze v narkóze.

Byla-li Zita Ulrychová zavražděna vpíchnutím inzulinu tak obratným způsobem a na takovém místě, že se pitevní protokol o vpichu nezmiňuje, musela být napřed uspána, nejspíše chloroformem, jehož stopy zůstávají v organismu jen krátce. To všechno mohl provést pouze profesionál, v Ulrychové případě jeho milenka, bývalá nemocniční ošetřovatelka.

Poručík Duras byl rozhodnut případ za každou cenu vyřešit. Podaří-li se mu objevit alespoň jeden spolehlivý důkaz, má vyhráno, případ bude muset být znovu projednáván. Jak ale ten důkaz najít? Po které z cest se dát, aby nezabloudil?

Zaměřil se na skřínku inženýra Ulrycha v šatně tenisového klubu. To bylo právě místo, k němuž podvědomě směřoval už ve chvíli, kdy se rozhodl do tenisového klubu vstoupit. Vybral si dobu, kdy byl Ulrych zaručeně v práci. Věděl o něm, že není žádný flákač nebo ulejvák, je tedy vyloučeno, aby se v klubu objevil v pracovní době.

Materiál, nalezený v Ulrychové skřínce, ohromil i tak zkušeného kriminalistu, jakým byl poručík Duras. Obálka s řadou fotografií inženýra Ulrycha v choulostivých pozicích s neznámou ženou a na dně skřínky pod sportovními botami pistole, zabalená do špinavého trička.

Zita Ulrychová nebyla zastřelena, nalezená pistole tedy v jejím případě nehraje žádnou roli, avšak kompromitující snímky jejího manžela mohly být důvodem, proč byla zavražděna. Autor snímků Ulrycha zřejmě vydíral a on ze strachu, že se dostanou do rukou jeho ženy, Zitu sprovodil ze světa, aby nepřišel o naději, že se jednou jako vzorný manžel stane majitelem výnosného podniku.

Poručík Duras si kompromitující fotografie i pistoli schoval do tašky a odešel na své pracoviště, plně si vědom skutečnosti, že riskuje ostrý výstup s panem radou Vorlem.

O O O

Žádný výstup se ale nekonal. Právě naopak, komisař Venta přijal choulostivé fotografie i pistoli s velkou pozorností a vyslovil naději, že předměty, nalezené v Ulrychové skřínce, vnesou světlo do právě vyšetřovaného případu.

„Pavel Sojka byl zastřelen na dvoře hospody U džbánu právě touhle ráží,“ prohlásil s uspokojením. „Dvěma ranami.“ Nahlédl do zásobníku. „A přesně dva náboje v Ulrychové pistoli chybí.“

Chvíli si pozorně prohlížel přinesené fotografie, nato vytáhl ze zásuvky protokol Oldřicha Dolejše a vyňal z něho další snímky. Přestože nebyly dokonalé, neboť negativy v Sojkově kapse byly poškozeny výstřelem, nebylo pochybností, že jsou totožné se snímky, které poručík Duras našel ve skřínce inženýra Ulrycha.

„Jestli je na těch fotkách inženýr Ulrych, budeme muset Dolejše pustit,“ podotkl komisař Venta.

„Je to Ulrych, na sto procent,“ přisvědčil Duras. „Znám ho i v kraťasech, co v nich hraje tenis, takže si ho dovedu představit i bez nich.“

O O O

Inženýr Ulrych zpočátku zapíral.

„O těch fotografiích nic nevím a o pistoli už teprve ne. Nic z toho mi nepatří.“

„Měl jste to ve své skřínce v šatně tenisového klubu,“ upozornil ho vyšetřovatel.

„Potom mi to tam musel někdo podstrčit. Je to spiknutí, někdo se usilovně snaží mě znemožnit.“

„Ale na těch fotografiích jste přece vy, to nemůžete v žádném případě popřít.“

Inženýr Ulrych se zarazil, ale jen na chvíli.

„Fotografie pocházejí z mého soukromí, takže po tom policii nic není,“ prohlásil arogantně.

Vyšetřovatel vytáhl ze spisu poškozené negativy, nalezené v náprsní kapse zavražděného Pavla Sojky.

„Poškodil je výstřel z pistole téhle ráže,“ prohlásil. „Právě té, která byla nalezena ve vaší skřínce v šatně tenisového klubu.“

„Opakuji, že jde o spiknutí proti mně!“ rozčileně vykřikl inženýr Ulrych. „Budu si stěžovat panu radovi Vorlovi.“

Vyšetřovatel nechal jeho vyhrůžku bez povšimnutí.

„Pavel Sojka vás vydíral?“ otázal se s profesionální zdrženlivostí.

Ulrychovi se sevřelo hrdlo.

„Neznám žádného Pavla Sojku.“

„Pavel Sojka je ten muž, co jste ho na dvoře hospody U džbánu zastřelil.“

Pohled, který vyšetřovatel na vyslýchaného upřel, i tón jeho hlasu, chladný a přesto usvědčující, inženýra Ulrycha zlomily.

„Sojka mě vydíral,“ hlesl. „Chtěl po mně za svoje negativy půl milionu, jinak že ty fotky zveřejní, jak mi vyhrožoval.“

O O O

Poručík Duras si spokojeně mnul ruce. Z manželčiny vraždy se mu sice inženýra Ulrycha usvědčit ještě nepodařilo, avšak nepochyboval, že k tomu dříve či později dojde. Zatím sklízel pochvalu za objevené důkazy proti němu ze zastřelení Pavla Sojky.

Pan rada Vorel změkl, odvolal svůj zákaz a poručíku Durasovi případ úmrtí Zity Ulrychové svěřil. Z její smrti se po usvědčení inženýra Ulrycha ze zastřelení Pavla Sojky stal případ.

A poručík Duras byl pevně přesvědčen, že ho vyřeší.

Non plus ultra

„Už zase čumíš na tu vedlejší rajdu?“ vyjela na manžela Božena.

Václav Brož polekaně odskočil od okna, triédr rychle schoval za záda.

Božena přistoupila těsně k němu.

„Já jí jednou vyškrábu oči, běhně!“ vyhrožovala a oči jí hořely nenávistí. „Svlíká se akorát u okna, nestyda jedna, jako by ani jinde nebylo místo, a přitom si ani nezatáhne záclony,“ hartusila pohoršené. „Kdyby aspoň měla co ukazovat!“

Vilminy tělesné přednosti skutečně byly poněkud sporné. V nejlepším případě se daly nazvat baculatostí, v nejhorším zavalitostí. Kdo ostatně kdy viděl štíhlou kuchařku. Brožovi, jehož manželka se vyznačovala kostnatostí, se ale Vilma líbila a tajněji sledoval.

Jenomže Božena byla jako ostříž. Jakmile se Václav hnul z kuchyně, už byla za ním, nic nepomohlo, ani když se schoval do altánu na zahradě. Dobře věděla, že muži jsou proradní a není jim co věřit.

Když za ní Václav zamlada běhal, napovídal jí spoustu krásných nesmyslů, nasliboval hory doly, ale jakmile se vzali, skutek utek. Co si sama neudělá, to nemá, kdepak aby jednou přiložil ruku k dílu!

Dřív si aspoň dal pokoj s ženskými, ale od té doby, co Šarochovi z vedlejší vily přijali za kuchařku tu zatracenou děvku, je zle. Václav slídí po každém jejím kroku, jakmile vyjde před barák, už je taky venku a „Zdravíčko, paní kuchařko, jakpak se máme? Co jste dneska zasejc vařila dobrýho?“

Dokonce si obstaral triédr, aby ji mohl pozorovat v pokoji, když se ráno obléká a večer svléká. A to si přitom ani nezhasne! Co si ta tlustá nestyda o sobě vlastně myslí?

„Já si připravím pořádnej klacek, a jak se nepřestane vystavovat, majznu ji přes tu její tlustou zadnici. Nebo ji zaříznu jako slepici!“ hartusí Božena, nanejvýš mravně rozhořčena.

Kuchařka Vilma od Šarochů jí zkrátka nedá spát. Nebude klid, dokud ta osoba bude ve Václavově blízkosti, tím si je Božena Brožová jista.

O O O

Pan rada Hynek Šaroch se chystá oslavit šedesátiny. Když ho zaskočila padesátka, cítil se ještě mladý na to, aby slavil abrahámoviny, nyní ale nezbývá než poskytnout příbuzným příležitost k rodinným radovánkám, jinak si budou myslet, že je škot.

Týden před narozeninami mu zatelefonoval bratr Rudolf z Brna, který se před pěti lety rovněž zřekl oslavy svých padesátin. Z ješitnosti, neboť ani on se ještě na padesátku necítil.

„Nebudu sám, brácho,“ oznámil Hynkovi. „Přijede se mnou snoubenka.“

Pan rada Šaroch užasl. Rudolf byl zapřisáhlý starý mládenec. Prohlašoval, že pro jedno kvítí se nezřekne kvetoucí louky a užíval si života. Měl na to, byl úspěšný podnikatel a dařilo se mu. A najednou na stará kolena snoubenka!

„Denisa je ještě mladá, je mezi námi víc než dvacetiletý věkový rozdíl, ale jí to nevadí, a mně už teprve ne,“ chlubil se Rudolf Šaroch. „Je to skvělá ženská, nejenže je vyslovená krasavice, ale má jedinečnou povahu. Není upovídaná, jak ženské většinou bývají, dovede naslouchat lidem a netrpí příslovečnou ženskou zvědavostí, to znamená, že mi neprohledává kapsy a nehrabe se mi ve věcech. Skvělá ženská, však uvidíš sám, non plus ultra!“

Hynek Šaroch byl na bratrovu snoubenku právem zvědavý. A což teprve jeho žena a obě dcery, starší Dominika a mladší Žaneta.

„Strýček Rudolf si přiveze nevěstu,“ prozradila Dominika synovi Patrikovi.

„Fakt?“ nechtěl věřit Patrik. Strýc Rudolf mu při každé návštěvě kladl na srdce, ať si dá pozor na ženské. Když Dominika namítala, že syn je teprve školák, mávl strýc pokaždé rukou.

„Holky jsou už v základní škole záletný, nedají klukům pokoj. A jednou z nich budou ženský, proto bacha na ně!“

„Odříkaného největší kousek,“ smála se Žaneta s blížící se oslavou otcových šedesátých narozenin stále častěji. „To jsem vážně náramně zvědavá, co nám strejda z Brna přiveze za zázrak.“

„Nic lepšího nás nemohlo potkat,“ pochvalovala si matka, zabraná do příprav. „Aspoň ta naše rodinná slavnost nebude tak jednotvárná, dostane pikantní ráz. Zazobaný starý mládenec a krásná mladá snoubenka… Přesně jako v románu nebo ve filmu.“

O O O

Pro kuchařku Vilmu znamenala oslava pánových šedesátin nevítanou zátěž. Běžnou denní práci pro rodinu zvládala bez větší námahy, k ruce měla služebnou Lolu, která se sice nepřetrhla, ale Vilma si ji dovedla ohlídat. Paní radová Šarochová se dokonce smála, že ji pěkně prohání, a nebylo jí to nikterak proti mysli. Na personál musí být zkrátka a dobře přísnost.

Lola neměla kuchařku ráda, Vilma jí neodpustila sebemenší maličkost. Brambory musely být bezvadně oškrábané, cibule nakrájená na pravidelné kousíčky, aby se stejnoměrně osmažila a zelenina co nejpečlivěji omytá. Ani mlsání netrpěla, z pečeně nesměl zmizet ani ždibec, koláče a buchty, stejně jako ostatní sladké zákusky, měla pečlivě spočítané a běda, kdyby jediný kousek zmizel. A že by si Lola v domě zapálila cigaretu, na to nesměla ani pomyslet.

„V baráku se hulit nebude, a v kuchyni už teprva ne,“ rezolutně prohlásila Vilma. „Nikdo z rodiny nehulí, a ty nebudeš žádná výjimka.“ A při kuchařčině zákazu taky zůstalo. Lola musela své tajné vášni holdovat na zahradě, a ještě nepříliš často, ulejvání z práce jí Vilma netrpěla. Lole neporoučeli páni, nýbrž kuchařka Vilma, neomezená vládkyně Šarochovy kuchyně.

Služky v jiných rodinách se Lole posmívaly, že s ní kuchařka oře, odpočítává jí zrnka hrachu do polévky a přísně odděluje porce, ale služba u Šarochů nebyla špatná. Nebýt kuchařky, byla by přímo ideální.

O O O

Strýc Rudolf nelhal, Denisa Bínová byla skutečně výstavní kus. Urostlá a štíhlá, sice o kousek vyšší než Rudolf, avšak snažila se snoubencův hendikep vynahradit něhou a přítulností. Rudolf na ní přímo visel očima, z nichž vyzařovala pýcha nad kouzelnou láskou, která mu byla dopřána. Přišla v pozdním věku, neminula ho, nepohrdla jeho šedinami, sklonila se k osamělému poutníkovi.

Zdálo se, že i bratrovu rodinu Denisa okouzlila. Měla dar získávat si srdce lidí. Zásluhu na tom měla především její schopnost naslouchat druhým, aniž by to bylo vykládáno jako obyčejná zvědavost.

Obzvláště Dominika si ji zamilovala natolik, že se jí svěřila se ztroskotanou láskou.

„Můj muž nás opustil, když bylo Patrikovi pět let. Našel si jinou ženu a odešel za ní bez ohledu na rodinu.“

Denisa příběh jejího nešťastného manželství trpělivě vyslechla a potom promluvila rozšafně:

„Není vyloučeno, že se ještě vrátí, takové věci se často stávají.“

„Nevrátí se,“ vzlykla Dominika, „pořídil si už novou rodinu.“

Denisa jí soucitně položila dlaň na ruku.

„Mužům nesmíme příliš dávat najevo svou náklonnost, holčičko.“ Oslovila ji tou mazlivou zdrobnělinou, přestože Dominika překročila už třicítku. Se stejnou samozřejmostí jí od první chvíle tykala. „I ty mně tykej,“ požádala Dominiku. „Jsme přece stejně staré, a co nevidět se z nás stanou příbuzné.“

I na Patrika byla laskavá. Přivezla mu technické dárky a požádala ho, aby ji oslovoval „teto“. Netajila se tím, že se do manželství s Rudolfem těší.

„Doufám, že budeme mít ještě děti, přestože Rudolfovi je už přes padesát. Dneska po světě běhá spousta dokonce starších otců, tak proč by padesátník nemohl zdárně vychovat děti?“

O O O

Od Denisina příjezdu byla kuchařka Vilma nervózní. Často na Lolu bez příčiny křičela a proháněla ji ještě nemilosrdněji než dřív. Nešťastná služebná nehápala, co kuchařce přelétlo přes nos a instinktivně se krčila, aby ji bylo co nejméně vidět.

Mladá snoubenka podnikatele Rudolfa Šarocha projevila zájem i o kuchyň, ráda by se rodině předvedla jako zkušená hospodyně. Když jí Vilma ukázala, co všechno napekla a prozradila jí, co ještě hodlá navařit a napéct, pokývala Denisa pochvalně hlavou.

„To bude ale opravdu královská hostina, už se na ni těším.“

Vilma se uklonila a poznamenala zdvořile: „Doufám, že vám bude chutnat, paní Dvořáková.“ Denisinu tvář ozdobil pracně vykonstruovaný úsměv.

„O tom nepochybuji.“ Půvabně zvedla štíhlou ručku do výše ramen, laskavě Vilmě pokynula a opustila její království.

Lola, která leštila stříbrně příbory a přitom dychtivě poslouchala každé slovo, si nedovedla odpustit zvědavou otázku:

„Jak to, paní kuchařko, že jste jí řekla paní Dvořáková?“ Vilma se k ní otočila zády na znamení, že se s ní nehodlá vybavovat.

„Protože se tak jmenuje,“ zabručela nevlídně a začala se přehrabovat ve skřínce moderní kuchyňské linky.

„Ale když přijeli, tak ji pan Šaroch představoval jako Bínovou, Denisu Bínovou,“ namítla Lola. „Vím to na beton, byla jsem při tom.“

Kuchařka neuznala za vhodné obrátit se k ní obličejem, tvářila se mrzutě a nepřístupně.

„Každej se nějak jmenuje,“ zamumlala nesrozumitelně a vztekle přibouchla dvířka skřínky.

O O O

Tabule je slavnostně prostřena, stříbrné příbory se lesknou vedle talířů, před každým z nich po sklence. Rodina pana rady Šarocha i pozvaní příbuzní sedí kolem stolu, podnikatel Rudolf Šaroch z Brna už pronesl slavnostní přípitek k bratrovým narozeninám, čeká se jen na to, až služebná s kuchařkou začnou servírovat.

Čeká se pět minut… deset minut… Marně.

„Lolo!“ netrpělivě zvolá paní Šarochová.

Služebná s vystrašeným obličejem strčí hlavu do jídelny.

„Proč ještě nenosíte na stůl?“ přísně se zeptá paní.

Lola polkne jednou… dvakrát…

„Paní kuchařka… odešla…“

„Tak přineste polévku sama!“ nařídí paní. „Vilma se mezitím vrátí.“

Lola přinese mísu s polévkou, nalévá do talíře oslavenci panu radovi, ruka se jí třese.

Paní ji znepokojeně pozoruje. „Co se děje?“

„Paní kuchařka… se ještě nevrátila.“

„A kam vůbec šla?“ žasne paní domu. Služebná bezradně krčí rameny.

„Jak je to dlouho, co odešla?“ chce vědět paní Šarochová.

„Dlouho…“ hlesne Lola. „Přesně to nevím, nepodívala jsem se na hodiny.“

Kolem stolu nastane zneklidnění.

„Říkala, kam jde?“ otáže se pan rada.

Lola vrtí hlavou. Neví, kudy kam.

„Nic neříkala, sebrala se a odešla. Já myslela, že si jenom odskočila.“

„Jděte se po ní podívat,“ nařídí služebné paní domu. „Třeba se jí udělalo nevolno.“

Kuchařčina nepřítomnost narušila slavnostní náladu.

„Vůbec si to nedovedu vysvětlit,“ potřásá hlavou pan rada Šaroch. „Byla vždycky ta spolehlivá.“

„Náhody bývají nepředvídatelné,“ soudí jeho bratr Rudolf. „Po tom frmolu, co měla s hostinou, by nebylo divu, kdyby se jí udělalo zle. Vyšla si na čerstvý vzduch a omdlela. Nebude daleko.“

Lola se vrátila uplakaná.

„Nenašla jsem ji.“

Pan rada vyskočil od stolu.

„Tak tohle už je skutečně prapodivné!“ zvolal rozčileně. „Půjdeme ji hledat.“

Oba bratři vyšli z domu. Předtím ještě nahlédli do Vilmina pokoje. Všechny její věci byly na místě, avšak Vilma nikde.

O O O

„Budeme se držet spolu,“ navrhl pan rada Šaroch. „Kdyby bylo potřeba ji odnést.“

Mlčky bloudili zahradou a prohledávali husté křoví. Když došli k brance, obrátili se zpět a pustili se do zkoumání druhé části zahrady. Slunce se nepozorovaně začalo sklánět k západu.

„S tou oslavou jí to dalo zabrat,“ zašeptal strýc Rudolf, jako by se bál, že ho někdo uslyší. „Třeba to na ni bylo najednou moc práce, tak se sebrala a utekla. Zkrátka jí praskly nervy.“

„Jenomže všechny její věci zůstaly na místě,“ namítl pan rada. „Kdyby od nás odešla, tak si přece všecko vezme s sebou. Kdepak, nemůže být daleko.“

Nebyla. Když bratři došli k zahradnímu altánu, našli uvnitř na zemi ležící kuchařku Vilmu zalitou krví. Někdo jí podřízl hrdlo.

O O O

Na místo dorazila hlídka, policejní komisař Venta, stálá výjezdová skupina kriminální služby a lékař. Ten konstatoval smrt a dalším ohledáním upřesnil její příčiny.

„Tady nejsou žádné pochybnosti,“ prohlásil nakonec. „Jde o vraždu.“

„Nikdo nesmí opustit dům,“ nařídil komisař. „A pokud někdo z vás má k vraždě co poznamenat, ať se, prosím, přihlásí.“

Policisté se rozběhli po zahradě, hledali stopy, především vražednou zbraň. Mladý strážmistr přistoupil k bazénu.

„Je víc než pravděpodobné, že pachatel odhodil vražednou zbraň do vody. Bazén je zrovna před altánem.“

Policisté se shromáždili v místě, kam vedla přímá cesta od zahradního altánu a upřeně se zahleděli do bazénu. Hladina byla hladká a klidná, ani lehký vánek ji nedokázal zčeřit.

„Tady!“ vykřikl mladý strážmistr.

Pod vodou se v paprscích odpoledního slunce leskla široká čepel kuchyňského nože. Policisté ho vylovili a odevzdali ho komisaři Ventovi.

„Poznáváte někdo ten nůž?“ otázal se komisař rodiny, shromážděné v obývacím pokoji.

„Je z naší kuchyně,“ tichým hlasem se ozvala služebná Lola a otřásla se hrůzou.

Než mohl komisař Venta vyšetřit podrobnosti, přistoupil k němu jeden z techniků, kteří prohledávali zahradu, a odevzdal mu igelitový sáček.

„Našli jsme to v altáně.“

Komisař zvedl sáček proti světlu.

„Cigaretový nedopalek,“ poznamenal a vrátil sáček technikovi. „Ať se na to v laboratoři podívají.“

Služebná Lola se náhle usedavě rozplakala. Komisař Venta se na ni přísně zahleděl. V obývacím pokoji se rozhostilo vyčkávavé ticho.

„Z nás nikdo nekouří,“ chraptivým hlasem porušila napětí oslavencova mladší dcera Žaneta. „Z rodiny nikdo, jedině Lola, služebná.“

„Vy jste v altáně kouřila?“ otázal se komisař Venta služebné.

„Já jsem… já jsem…“ Lola se dusila pláčem.

„Kuchařka jí nedovolovala kouřit v domě,“ opět se ozvala Žaneta. „Musela s cigaretou vždycky na zahradu.“

Venta se znovu zadíval na plačící služebnou.

„Byla jste dneska v altáně společně s kuchařkou?“ otázal se jí přísně.

Lola křečovitě sepjala ruce.

„Ne, kristepane! Milostpaní mě poslala ji hledat.“ Jejím slovům bylo pro pláč stěží rozumět. „Tak jsem šla…“

„A cestou jste si zapálila cigaretu,“ doplnil ji komisař Venta. Služebná přisvědčila. „Byla jsem rozčilená…“

„Dál!“ pobídl ji komisař.

„Dál jsem přišla do altánu, a tam…“ Lola znovu propukla v usedavý pláč. Trvalo dlouho, než jí vzlyky dovolily znovu promluvit. „… A tam jsem našla paní kuchařku… celou od krve…“

„Ještě jste zapomněla říct, že jste si před odchodem vzala z kuchyně nůž,“ doplnil její výpověď komisař Venta.

Služebná před sebou znovu sepjala ruce. „Proboha ne! Co si o mně myslíte? Já jsem ji nezabila, přísahám!“

„Tak proč jste okamžitě neoznámila, jak jste kuchařku v altáně našla?“

„Byla jsem strašně rozrušená… polomrtvá hrůzou… A hlavně jsem se bála, že to bude na mně.“

„Odveďte ji,“ pokynul komisař Venta policistovi.

O O O

Zpráva o vraždě na Šarochově zahradě se rychlostí blesku roznesla po okolí. Lidé se sbíhali a postávali před plotem, marně je policisté žádali, aby se rozešli. Nikdo je neposlechl, zvědavost jim vkládala do úst všetečné a většinou zbytečné, dokonce nesmyslné otázky. Nejvíc neodbytný byl bezprostřední soused Václav Brož.

„Mám důležité sdělení,“ tvrdil hlídkujícímu policistovi. „Musím mluvit s vaším velitelem.“

Policista jeho slova tlumočil komisaři Ventovi.

„Pusťte ho do zahrady,“ nařídil Venta. „Promluvím si s ním.“

Václav Brož, který se tak vehementně domáhal rozhovoru s velitelem, byl náhle při setkání s komisařem Ventou nesvůj. Horečně hledal slova, kterými začne. Venta ho musel povzbudit.

„Chtěl jste mi sdělit něco důležitého.“

Brož si rozpačitě odkašlal, potom teprve spustil.

„Pane vrchní veliteli…“

„Jsem policejní komisař,“ upozornil ho Venta.

„Odpusťte, pane policejní komisaři,“ spěšně se omluvil Václav Brož. „Moje žena odjela do Cernošic za nemocnou sestrou…“

„Vyšetřujeme vraždu,“ netrpělivě mu připomněl komisař Venta.

„Právě proto jsem tady,“ překotně vyrazil Brož ze strachu, že se k němu komisař otočí zády. „Já mám podezření…“ Na chvíli se zarazil, potom dokončil rázně: „Mám podezření, že tu vraždu spáchala moje žena Božena Brožová.“

Komisař Venta stáhl obočí.

„To je vážné obvinění. Z čeho tak soudíte?“

Brož se odhodlaně nadechl.

„Moje žena paní kuchařku nesnášela, řeknu na rovinu, že ji přímo nenáviděla. Žárlila na ni, myslela si, že s ní mám nějaký techtle mechtle. Několikrát dokonce opakovala, že ji podřízne.“

V rychlém sledu se Václav Brož snažil vypovědět všechny urážky a ústrky, jichž se mu od manželky pro jeho neškodnou platonickou náklonnost k Šarochově kuchařce Vilmě dostalo.

„Žena říkala, že jede za nemocnou sestrou do Černošic, ale já mám podezření, že zavraždila Šarochovic kuchařku a teď ujíždí za hranice,“ ukončil svou výpověď.

„Vy jste do Černošic nezatelefonoval?“ podivil se komisař Venta.

„Snažil jsem se, ale nikdo to tam nebere. Oni nemají mobil, mají jenom pevnou linku.“ Venta si zaznamenal černošickou adresu a číslo telefonu. „My se na to podíváme,“ slíbil.

O O O

Policie v Černošicích byla okamžitě vyrozuměna a bez meškání se pustila do pátrání. Ukázalo se však, že není po čem pátrat, Božena Brožová klidně seděla u lůžka nemocné sestry a nedovedla pochopit, proč za ní policisté přišli.

„Ve věci vraždy u vašich sousedů v Praze,“ vysvětlili jí a Božena Brožová zesinala úlekem.

„Jaký vraždy?“

„Víc se dozvíte až v místě bydliště,“ oznámil jí policejní velitel a vyzval ji, aby se připravila k návratu do Prahy. „Odvezeme vás.“

„To mě povezete policejním autem?“ zhrozila se Brožová, když vyšli před dům. „Tak máme nařízeno.“

„Jak budu vypadat?“ pustila se do policistů. „Nemáte právo zacházet se mnou jako se zločincem.“

„Máme nařízeno dopravit vás do místa bydliště,“ klidným hlasem jí vysvětlil policista a naučeným pohybem ji vstrčil do služebního auta.

O O O

Dvě podezřelé, žádný pachatel. Policisté však nepřestávali neúnavně prověřovat všechny dostupné poznatky a experti z kriminalistického ústavu usilovně vyhodnocovali biologické stopy z místa činu, které by po vyhodnocení genetického profilu DNA mohly vést ke konkrétnímu pachateli.

Profil DNA, který z biologické stopy vypracovali, patřil neznámé osobě. A protože se neshodoval s žádnou z podezřelých, ani s žádným profilem v národní databázi, hrozilo, že případ bude odložen.

V lidském životě hraje nezastupitelnou úlohu náhoda, která zafungovala i v případě vraždy Šarochovy kuchařky Vilmy.

Služebná Lola prožila jako důvodně podezřelá několik dní ve vyšetřovací vazbě, než se s jistotou prokázalo, že s vraždou nemá nic společného. V cele měla dost času na přemýšlení o tragédii, která kuchařku Vilmu postihla. Přestože ji neměla ráda, hluboce ji litovala a ustavičně na ni musela myslet. Vilma nebyla vždycky tvrdá, stávalo se, že někdy i změkla a s Lolou si vlídně popovídala.

Zabloudila ve svých vzpomínkách k návštěvě snoubenky pánova bratra u nich v kuchyni. Vilma ji tehdy oslovila „paní Dvořáková“, přestože se jmenovala Bínová. Když se Lola tehdy na to zeptala, kuchařka ji napřed mrzutě odbyla, avšak později, jako by litovala své příkrosti, se k záhadě vrátila, už zase skoro vlídná.

„Já jsem u ní před lety byla zaměstnaná,“ prozradila Lole. „A tenkrát se jmenovala Dvořáková. Pamatuju se na to, jako by to bylo včera. Došlo tam tehdy k tragédii. Pán umřel na otravu z jídla, bylo podezření, že ho někdo otrávil. Všechny nás policie vyšetřovala, hlavně paní Dvořákovou. Já jsem od ní po skončení služby odešla a od té doby jsem ji neviděla, až najednou tady.“

Tehdy se Vilma zmínila i o tom, že pan Dvořák byl úspěšný a zámožný podnikatel a že toho tenkrát byly plné noviny.

„Psalo se v nich hlavně o tom, že podnikatel Dvořák uzavřel milionovou životní pojistku a jeho smrt vyvolala podezření na úkladnou vraždu,“ vyprávěla Vilma. „A paní Dvořáková v tom byla šeredně namočená.“

Vzpomínky na kuchařčino vyprávění v služebné Lole po propuštění z vazby ožily plnou silou a nedaly jí spát. Svěřila se s nimi svému příteli a ten jí poradil, aby všechno nahlásila policii.

„Třeba to bude právě to, co hledají.“

„Vyhodí mě,“ zdráhala se Lola.

„Nevyhodí,“ ujišťoval ji přítel.

„Tak se mi vysmějou,“ strachovala se.

„Nevysmějou, neboj. Spíš ti poděkujou, vsaď se.“

O O O

Policie Lolino hlášení přijala s velkou pozorností, dokonce s povděkem. Šetření se přeneslo do Brna, kde Denisa Bínová s Rudolfem Šarochem připravovali svatbu. Díky hlášení služebné Loly byl znovu otevřen přes osm let starý případ Denisina bývalého manžela, zámožného podnikatele Dvořáka, který zemřel za podezřelých okolností.

I Rudolf Šaroch byl úspěšný podnikatel a rovněž uzavřel životní pojistku na vysokou částku. Nápadná shoda a další biologické expertízy učinily z Denisy Bínové důvodně podezřelou nejen z vraždy kuchařky Vilmy, nýbrž i z otrávení bývalého manžela.

Denisa Bínová tvrdošíjně zapírala, spoléhala na to, že přes osm let starý případ upadne v zapomenutí, nakonec se však pod drtivou tíhou důkazů přiznala.

Další zámožný podnikatel byl zachráněn před násilnou smrtí.

Vražda na cizí účet

„Už mě ten kšeft zmáhá,“ postěžovala si Libuše Švarcová přítelkyni. „To je marné, když má člověk na krku sedmdesátku…“

„Ale vždyť v něm sama nepracuješ, máš tam nájemce,“ namítla bývalá spolužačka Emilka Kopecká.

„Jenomže všechno to nekonečné papírování, všelijaké úřední formality,“ vzdychla paní Švarcová. „Už mi to leze na mozek.“

„Tak ten kšeft prodej a budeš mít po starostech,“ poradila jí Emilka Kopecká. „Sama jsi říkala, že na tebe Vaněk tlačí.“

To byla pravda, nájemce nepřestával na majitelku naléhat, aby mu obchod prodala.

„Děti žádný nemáte, paní šéfová, tak pro koho byste ten krám schovávala.“

Paní Švarcová potřásla hlavou.

„Jenomže Vaněk by ho chtěl na splátky, takovou hotovost prý pohromadě nemá. A splátky v mém věku, to je náramně ošemetná věc. Zaplatí jednou, dvakrát, a konec. A já abych ho na stará kolena honila po soudech.“

„Já bych to tak černě neviděla, Libuš,“ rozšafně poznamenala Emilka Kopecká. „Pamatuju se, že můj nebožtík kdysi vyhotovil pro jednoho klienta kupní smlouvu na splátky, při které nemovitost přecházela do majetnictví kupujícího teprve po zaplacení poslední splátky.“

Emilka se zasnila. V duchu se přenesla do časů, kdy s mužem žili ve vlastní vile ve Střešovicích, a Vojtěch měl prosperující advokátní kancelář. Navždy pryč je ta nezapomenutelná doba, kdy vychovávali hudebně nadaného syna, z něhož se po studiích stal světoznámý dirigent.

„Ano, kupní smlouvu na splátky…“ opakovala rozechvěle pod dojmem vzpomínek.

Paní Švarcová zpozorněla.

„To se vážně dá?“

„Určitě, měla by ses poradit s advokátem. Škoda, že můj Vojtěch nežije.“ Emilce selhal hlas. Byla už přes pět let vdovou, avšak dosud nedokázala na manžela vzpomínat bez lítosti, která jí vháněla slzy do očí.

O O O

Paní Libuše Švarcová radu bývalé spolužačky poslechla a s Petrem Vaňkem uzavřela kupní smlouvu, podle níž její obchod přecházel do jeho vlastnictví teprve po zaplacení všech splátek. Vaněk se dokonce zavázal, že i nadále bude zaměstnávat vnuka paní Kopecké jako rozvažeče zboží.

Milda Kopecký neměl čistý trestní rejstřík, zdobilo ho několik deliktů, krádež, podvod a ublížení na těle. Inu, tak to dopadá, když matka předčasně zemře a otec jezdí po světě a na syna nemá čas.

Babička Kopecká si nikdy neodpustila, že se jí nepodařilo vychovat z vnuka řádného člověka. Milda se dostal do problematické party, alkohol a drogy, marně ho babička honila po odvykacích kúrách, zapadal stále hlouběji do špatné společnosti. Slavný otec se nehodného syna zřekl, a to pro Mildu znamenalo definitivní konec. Dostal se do střetu se zákonem, odseděl si dokonce několik let v kriminále.

„Dědeček se obrací v hrobě,“ naříkala Emilka Kopecká a snažila se vnukovi usnadnit návrat do normálního občanského života.

Její přítelkyně Libuše Švarcová Mildu zaměstnávala ve svém obchodě jako rozvažeče zboží zákazníkům. Pracoval spolehlivě, zdálo se, že cesta do řádného života mu je otevřená. I proto si ho zřejmě nový majitel Petr Vaněk ponechal.

Babičce Kopecké se ulevilo, že vnuk pracuje, odpustila mu i návštěvy herny, kde utrácel své poctivé výdělky.

„Nějaké rozptýlení mu musíš dopřát,“ omlouvala ho i paní Švarcová. „Přece si nemyslíš, Emilko, že se ve volném čase bude chodit do kostela modlit.“

„Měl by se vzdělávat,“ namítala Emilka Kopecká. „Vždyť má maturitu. Ale to všecko ten jeho kamarád Ota, nebýt Oty, tak Milda do herny ani nepáchne.“

Paní Švarcová jen mávla rukou.

„Budeš se už jednou muset smířit s tím, že z Mildy nebude advokát. Buď ráda, že je to s ním už v pořádku a že se poctivě živí.“

„Jsem ti vděčná, Libuš, žes mu pomohla vybřednout z té špatné společnosti a zbavit se všech pochybných kamarádíčků. Jen toho zatraceného Oty kdyby nebylo…“

O O O

Dcera obchodníka Petra Vaňka trpí silným komplexem méněcennosti. Na stránkách časopisů, a nemusí to být zrovna bulvár, se usmívají krasavice s nápadnými vyzývavými ňadry, ale Olina má hruď jako prkno.

„Kdybys měla větší prsa, vypadala bys štíhlejší,“ ohodnotila ji kamarádka Jana, která se pyšní trojkami.

Olina už na svá nenápadná ňadra vyplácala spoustu mastiček a tinktur a spolykala neuvěřitelné množství zaručeně osvědčených pilulek, avšak nic z toho jí nepomohlo, prsa zůstávala plochá.

„Nech si udělat plastiku,“ poradila jí Jana. „Silikony dokážou zázraky. Všechny herečky, zpěvačky a modelky mají v prsou silikony, bez nich by to nikam nedopracovaly.“

Olina se zakabonila.

„Na plastiku nemám prachy.“

„Máte přece obchod,“ namítla Jana. „A kšefty se vám hýbou.“

„Jenomže táta odvádí přes polovinu tržby na splátky. Máma v jednom kuse nadává, že nám sotva zbyde na živobytí.“

„Tady je ovšem dobrá rada drahá.“

„Plastika stojí majlant,“ mrzutě zavrčela Olina.

„Pětatřicet táců.“

„Včetně implantátů šedesát, už jsem se na to nedávno informovala.“

„Šedesát táců!“ zhrozila se Jana. „Ale mohla by sis na ni ušetřit,“ usoudila. „Z čeho?“ utrhla se na ni Olina. „Táta ti přece ve kšeftě platí.“

„Jak kdy. A z toho, co mi dává, si musím uhradit živobytí. Když mi strhne za bydlení a za jídlo, zbyde mi sotva na diskotéku.“

Olina Vaňková je zamilovaná do Maxe Pekárka, který prodává šperky ve zlatnictví pana Hronka na druhém konci Prahy. Jenomže mezi ním a Olinou jde spíš o kamarádství než o milostný vztah. Max je o půl hlavy menší než Olina, avšak poutá ho k ní, že se na diskotéce neposmívá jeho neobratnosti a trpí mu podivuhodné taneční figury, které jsou ostatním k smíchu.

Olina by samozřejmě radši někoho vyššího, kdo by se k ní víc hodil, ale urostlí fešáci mají naprosto odlišné spády, dávají přednost útlobokým dívkám s bujným poprsím. A u Oliny je tomu právě naopak, proto jí nezbývá než spokojit se s Maxem a milostné hrátky oželet.

O O O

Tři dny se už Emilka Kopecká marně pokouší dozvonit na přítelkyni. Libuška Švarcová neotvírá, ani nezvedá telefon. To je divné, kdyby onemocněla, jistě by Emilce zatelefonovala, tak to mají domluveno. Jakmile jedna z nich nebude v pořádku, okamžitě dá druhé vědět. Klíče od bytu si ale nevyměnily, na stará kolena je člověk nedůvěřivý a nerad si nechává zasahovat do svého soukromí, byť šlo i o člověka nejbližšího.

Emilka Kopecká počkala ještě další dva dny, ale když se jí ani potom nepodařilo s přítelkyní spojit, začala se obávat nejhoršího a obrátila se na policii.

Okamžitě po přijetí jejího hlášení vyjela k bydlišti Libuše Švarcové hlídka z obvodního oddělení. Emilka Kopecká je už čekala přede dveřmi.

„Je mi to podezřelé,“ sdělila veliteli hlídky, „a trvá to už několik dní.“

„Nejspíš někam odjela,“ podotkl velitel.

„To by mi určitě dala vědět,“ namítla Emilka. „Svěřovaly jsme si každou maličkost.“

Dveře bytu musely být násilím otevřeny. První, co Emilka v předsíni spatřila, byla čepice jejího vnuka. Bezpečně ji poznala, sama ji Mildovi před měsícem kupovala a dodatečně mu na ni přišila odznak fotbalového klubu, jemuž fandil. To byla první rána, která ji zasáhla. Ta další byla nesrovnatelně krutější.

V kuchyni, zhroucena na pestrém linoleu, ležela její přítelkyně Libuše Švarcová bez známky života. Ležela na břiše, s rukama nad hlavou, nehybná a bezmocná. Na jejím týle byla namodralá stopa po úhozu, která vzhledem k poloze mrtvé nemohla být způsobena pádem těla na zem a vzbuzovala podezření na násilný čin. Na stole v igelitovém sáčku bylo šest okoralých rohlíků, čtvrtka rozměklého másla, zvadlý salát a zažloutlý květák.

Policejní hlídka bez meškání zajistila místo činu a velitel telefonicky zavolal soudního lékaře a další posily z kriminalistického ústavu, policejního komisaře a dva techniky.

Po podrobném ohledání těla zjistil soudní lékař, že smrt nastala škrcením a dodatečným nárazem tupého předmětu do týla.

„Jde o vraždu,“ oznámil s jistotou. „Došlo k ní už před několika dny, přesné podrobnosti určí až pitva.“

Kriminalističtí technici provedli ohledání místa činu a zjištění daktyloskopických, trasologických a biologických stop, vyhotovili jeho náčrtek s podrobným popisem všech měr a přesné polohy těla, které ofotografovali. Na místě nebyly nalezeny stopy zápasu ani přemisťování mrtvoly.

Policejní komisař Venta předběžně vyslechl paní Emilii Kopeckou, která pro pláč sotva mluvila.

Jeden z techniků přinesl z předsíně Mildovu čapku.

„Pánská čepice,“ poznamenal komisař. „Nevíte, komu patří?“

Emilka Kopecká jen bezmocně zavrtěla hlavou.

„Měla zavražděná nějaké příbuzné nebo známé, kteří ji navštěvovali?“ otázal se komisař Venta.

„Byla… byla sama,“ zavzlykala Emilka. „Jenom já jsem ji navštěvovala.“

Venta zajistil pánskou čapku jako důležitou stopu a tělo zavražděné nechal odvézt do Ústavu soudního lékařství.

O O O

Emilka Kopecká sotva stála na nohou. Dlouho bezradně bloudila po svém bytě, až se konečně vypotácela na ulici a rozjela se metrem za vnukem. Zvonila na dveře jeho bytu dlouho, odhodlala se i k bouchání, všechno ale bylo marné. Milda neotvíral.

Babička byla odhodlaná za každou cenu vnuka najít. Jeho čepice, která se válela v předsíni zavražděné přítelkyně, ji k smrti vyděsila. Zapřela policejnímu komisaři, že ví, komu patří, aby vnuka nevystavovala stíhání. Musela napřed zjistit, co u její přítelkyně pohledával. Nejspíš jí dovezl potraviny, které zůstaly v kuchyni na stole, ale v tom případě mu musela otevřít, protože neměl od jejího bytu klíče. Ale co ta zapomenutá čepice? Jak to, že se pro ni nevrátil?

Nejistým krokem zamířila k nejbližší herně, kterou Milda navštěvoval. Když otevřela dveře, vyvalil se proti ní hustý zakouřený vzduch. Na chvíli zadržela dech a potom se vydala podél hracích automatů, sledovaná překvapenými pohledy zaměstnanců herny.

Milda stál s kamarádem Otou v zadním rohu, zabrán do sledování signálu, světélkujícího po skle. Byl prostovlasý.

„Kde máš čepici?“ oslovila ho paní Kopecká.

Milda sebou trhl.

„Čau, babi,“ vyrazil překvapeně. „Tebe jsem tady nečekal.“

„Poklona uctivá,“ drze se zazubil Ota.

Paní Kopecká ho neuznala za hodna pohledu.

„Kde máš čepici?“ opakovala.

Milda s potěšením vybíral drobné mince, které mu hrací automat vyplatil.

„Někde jsem ji zapomněl, asi v práci,“ odpověděl bezstarostně. „Vidíš, babi? Právě jsem vyhrál, takže když ji nenajdu, koupím si novou.“

Paní Kopecká s nelibostí sledovala vnukovo počínání. Ano, to je to, co ho ničí. Právě tohle.

„Chtěla bych s tebou mluvit mezi čtyřma očima.“

Milda ukázal rukou k barovému pultu.

„Pojď se posadit, babi, zvu tě na skleničku.“

Emilka Kopecká vážně zavrtěla hlavou.

„Tady ne, pojď se mnou ven.“

Milda se zatvářil mrzutě.

„Proč?“

„To ti řeknu až venku, tady se to nehodí,“ odpověděla mu babička a zamířila ke dveřím.

„Vem to tady za mě,“ požádal Milda kamaráda a neochotně ji následoval.

Venku vtáhla Emilka do plic čerstvý vzduch.

„Jak se můžeš v takovým smradu vůbec pohybovat?“ pohodila hlavou k herně a rychle vedla vnuka do nedalekého parku.

„Vo co kráčí, babi?“ netrpělivě vyzvídal Milda. Rád by se co nejdřív vrátil k hracímu automatu, zrovna mu začalo přát štěstí.

Emilka Kopecká se na vnuka upřeně zadívala, doslova ho provrtávala očima.

„Kdys byl naposledy u paní Švarcové?“ otázala se ho přísně.

„U paní Švarcové?“ překvapeně opakoval Milda. „To už je hrozně dávno, už ani nepamatuju.“

„Přivezl jsi jí přece nějaké zboží,“ pokračovala babička. „Před několika dny… Nemám pravdu?“

„Já paní Švarcové žádný zboží nevozím,“ bez rozmýšlení odpověděl Milda. „Chodí si nakupovat sama.“

To Emilka Kopecká věděla. Přítelkyně, stejně jako ona, už toho moc nepotřebovala, nějaké to pečivo, trochu ovoce, občas krabici trvanlivého mléka. V nedaleké škole vařili obědy i pro důchodce a Libuška jejich služeb využívala.

„Jak se tedy tvoje čepice ocitla v její předsíni?“ udeřila na vnuka, chtějíc ho překvapit nepřipraveného. To se jí dokonale podařilo. Milda na ni nechápavě zíral, neschopen slova.

„Ještě chceš zapírat, žes u paní Švarcové byl?“

Konečně se Milda vzpamatoval z překvapení.

„Já tam nebyl nejmíň dva měsíce!“ vykřikl rozzlobeně. „Ale jenom na prahu. Co bych taky u ní pohledával?“

Babičce vstoupily do očí slzy, neměla už sílu hrát úlohu vyšetřujícího soudce.

„Paní Švarcovou někdo zavraždil,“ zašeptala přiškrceným hlasem. O co méně jí přestával sloužit hlas, o to divočeji pracovala její fantazie. Ráda vnukovi uvěřila, že u její přítelkyně nebyl, nedokázala se však zbavit podezření, že s její smrtí má přece jen něco společného. „Tys tu čepici půjčil Otovi, viď?“

„Proč bych mu měl půjčovat čepici,“ namítl, zaskočen krutou zprávou. „Má přece svoji.“

„Tak ti tu čepici sebral,“ rázně usoudila babička, pevně přesvědčena, že se jí nakonec podařilo udeřit hřebíček na hlavičku.

O O O

Policii nedalo mnoho práce určit, komu patří čepice, nalezená v předsíni zavražděné Libuše Švarcové. Vyšetřování rovněž odhalilo, že se z bytu zavražděné ztratily nějaké úřední doklady a několik šperků.

Emilie Kopecká, pevně přesvědčená o vnukově nevině, ochotně vypovídala a díky tomu se vyšetřovatelé dozvěděli, že mezi zmizelými doklady byla i kupní smlouva o prodeji jejího obchodu Petru Vaňkovi.

„Naše jednání musí zůstat v naprosté tajnosti, rozumíte? O zmizelých dokladech ani o nalezení čepice vašeho vnuka se nesmíte nikomu zmiňovat, velice byste mu tím přitížila, to vám snad nemusím ani připomínat.“

Emilka se zapřisáhla, že bude mlčet jako hrob, avšak i přesto byl její vnuk vzat do vazby.

„Vždyť jste v bytě paní Švarcové žádné jeho otisky nenašli,“ protestovala.

„Mohl mít rukavice,“ řekli jí. O výpovědi jeho zaměstnavatele Petra Vaňka, podle níž ho v inkriminovanou dobu sám poslal se zbožím do bytu paní Libuše Švarcové, v zájmu utajení pomlčeli.

„Přísahal mi při památce své zemřelé matky, že u Švarcové nejmíň dva měsíce nebyl,“ hořekovala nešťastná paní Kopecká.

„V předsíni zavražděné jsme našli prokazatelně jeho čepici, jak sama víte, protože jste u toho byla. Váš vnuk je důvodně podezřelý, proto ta vazba.“

Emilka Kopecká si vytkla za úkol Mildu z vězení vysvobodit. Sledovala jeho kamaráda Otu, který si odbýval trest na svobodě výkonem veřejně prospěšných prací. Otu měla podle všech pravidel policie prohlásit za podezřelého z vraždy Libuše Švarcové.

„Co za tebou ta baba furt leze?“ doráželi na Otu stejně postižení.

Ota jen krčil rameny.

„Třeba je na zajíčky a ty se jí líbíš,“ utahovali si z něho, když ho babička Kopecká nepřestávala pronásledovat z místa na místo.

O O O

Po deštivém létě přišel vlídný podzim. Paní Emilka Kopecká se vydala do Riegrových sadů, kde, jak se dozvěděla na policii, hrabali listí odsouzení k výkonu veřejně prospěšných prací.

Obchodníci si toho roku pospíšili, do Vánoc zbývaly ještě dva měsíce, ale výlohy se už pyšnily mikulášským, někde dokonce ježíškovským zbožím a rozněcovaly svým třpytem zasmušilé ulice. Paní Kopecká neodolala, a přestože neměla v úmyslu něco koupit, přilákal její pozornost velkolepě upravený výklad zlatnictví na hlavní třídě. Oslněna leskem zlata a stříbra bloudila očima po vystaveném zboží a vzpomínala na doby, kdy jí podobné šperky nosíval její manžel.

Pojednou ji udeřilo do očí cosi nápadného, co už dlouho znala. V levém rohu uprostřed skupinky klenotů trůnil zlatý prsten s nápadným modrým safírem, obklopeným rudými rubíny. Srdce se jí zastavilo leknutím. Přesně takový prsten daroval přítelkyni Libušce k zásnubám její pozdější manžel a patřil mezi několik šperků, zmizelých při jejím zavraždění.

Emilka Kopecká měla chuť rozběhnout se do nedalekých Riegrových sadů, vyhledat Otu a přitáhnout ho sem. Vidíš, ty grázle, tohle je ten prsten, cos ukradl mé přítelkyni, když jsi ji zavraždil. A za tvůj zločin sedí můj nevinný vnuk v kriminále!

Avšak nohy staré ženy ztěžkly, jako by jí do nich nalili olovo, a nedovolily jí pohnout se z místa. Zato hlava horečně pracovala. Ne, za Otou nemůžu jít, nepodařilo by se mi dotáhnout ho na místo, utekl by a někde by se schoval. To pomyšlení jí osvobodilo nohy a umožnilo jí vyhledat policejního komisaře Ventu.

O O O

Zlatník Josef Hronek se k smrti vyděsil, když ho předvolali k výslechu a položili mu otázku, jak přišel k smaragdovému prstenu, vystavenému ve výloze jeho obchodu na hlavní třídě.

„Přinesl mi ho do komise můj zaměstnanec Max Pekárek,“ přiznal se celý zpocený úzkostí. Max se mu tenkrát dušoval, že prsten zaručeně není kradený, ale že pochází z pozůstalosti po jeho babičce. Lhal, jak se teď ukazuje, sprostě lhal!

Ještě vyděšenější než jeho šéf byl Max Pekárek. Prsten mu svěřila do prodeje Olina Vaňková, řekla mu, že její matka ho chce prodat, aby měla na vánoční dárky. Z toho, co jim zbyde po zaplacení splátky na obchod, se nic pořídit nedá, to stačí leda na živobytí.

Olina Vaňková se při výslechu usedavě rozplakala. Ostýchala se přiznat pravdu, šlo přece o takovou delikátní věc. Trápena vědomím naprosté nedokonalosti své postavy, objednala se na plastiku prsou. Lhůty jsou dlouhé, na operaci se musí čekat několik měsíců. Čas prchá jak splašená mrcha, jak říká táta, a Olina musí mít ňadra v pořádku, dokud je ještě mladá, na stará kolena už nebudou její vnady nikoho zajímat.

Prsten našla v kase, byl zastrčen vzadu v přihrádce na drobné. Nepamatovala si, že by máma podobný šperk někdy nosila, zřejmě to musela být nějaká zapomenutá pozůstalost, zlatnická práce byla stará, jak jí potvrdil i Max. A ten se přece vyzná. Olina si prsten z kasy nějakou dobu prohlížela, ale potom neodolala.

O O O

„Já už jsem všechny splátky paní Švarcové zaplatil, pánové,“ sebevědomě prohlásil Petr Vaněk, když se ho vyšetřovatelé zeptali na doklady, zmizelé z bytu zavražděné. „Proto mi ta ubohá paní kupní smlouvu vrátila, to je přece obvyklý postup.“

Nevěřili mu a uvalili na něj vyšetřovací vazbu, aby nemohl ovlivňovat svědky. Bránil se, opakoval, co vypověděl už na začátku šetření.

„Poslal jsem v inkriminovanou dobu do bytu paní Švarcové svého zaměstnance Kopeckého se zbožím, takže celá věc je jasná. Našli jste přece u ní jeho čepici, takže nechápu, proč ty obstrukce…“

„Jak víte, že jsme v bytě zavražděné našli čepici pana Kopeckého?“

Petr Vaněk zrudl.

„Říkal mi to.“

„Je ve vazbě, nemohl vám nic říkat.“

„No tak snad dcera… anebo ten její šamstr…“ koktal v rozpacích.

„O čepici v předsíni zavražděné nikdo nevěděl, jedině vy sám.“

O O O

Petr Vaněk měl vraždu Libuše Švarcové dopodrobna promyšlenou. Aby na něj nepadlo podezření, když zmizí jen kupní smlouva s příslušnými doklady, odcizil jí ještě několik šperků, mělo to vypadat jako loupežná vražda. Sebrat nenápadně čepici Mildy Kopeckého bylo náramně snadné, visela v šatně obchodu nad jeho bundou.

Do bytu Libuše Švarcové se Vaněk nemusel dobývat, stará žena mu na zazvonění sama otevřela. Uškrtil ji nejprve koženým páskem a potom ji ještě pro jistotu praštil do zátylku paličkou na maso, ležící vedle na stole.

Soud dospěl k závěru, že jednáním Petra Vaňka byly naplněny všechny znaky skutkové podstaty trestného činu vraždy podle paragrafu 219 odstavce 1 trestního zákona a uložil mu trest odnětí svobody na dobu patnácti let.

Sňatkový podvodník

S Dušanem Dobešem se Drahuše Svobodová seznámila nad šálkem zeleného čaje na jedné ze schůzek seniorů v domově důchodců.

„Zelený čaj je daleko zdravější než černý,“ poučil ji. „Obsahuje celou řadu stopových prvků a nezvyšuje krevní tlak.“

„Taky se po něm dobře spí,“ doplnila ho s očima upřenýma na pestře oděné seniorky, které předváděly podivuhodný sborový rej.

Měl to být vlastně jakýsi večírek s vystoupením důchodkyň z domova, které měly seniory přesvědčit, že se ani na stará kolena nemusí vzdávat tance. O to pořadatelům právě šlo, neboť měli připraveny nahrávky s taneční hudbou. Žádný hip hop s přesilou bubnů, nýbrž melodické písně z šedesátých a sedmdesátých let.

Jakmile se ozvaly první tóny, otázal se Dušan, zda Drahuše tančí.

„Ovšem, a ráda,“ přisvědčila, „jenomže jsem dlouho netančila a tak se obávám, že jsem to už zapomněla.“

„Tančit člověk nezapomene,“ namítl Dušan Dobeš. „To je jako s plaváním. Jak se jednou naučíte plavat, už vám to zůstane.“

Pružně vstal a uklonil se před ní.

„Smím prosit?“

Byl pohledný muž vyšší štíhlé postavy, na němž se ještě nepodepsala přibývající léta tukovými polštáři. Zato Drahuše Svobodová se musela opřít o stůl, aby se jí podařilo vstát. Sedmdesátka si od ní vybrala daň v podobě nadbytečných kilogramů, které nepříjemně zatěžovaly neochotně ohebné klouby.

Dušan se tvářil, že její potíže se vstáváním nepozoruje a galantněji odvedl do středu jídelny, kde se schůzka seniorů konala. Byli první pár, kdo zahajoval tanec a přítomní je uvítali potleskem. Při další písni se počet tančících párů rozmnožil a s ubíhajícím časem se stále zvyšoval.

„Jste zde spokojená?“ otázal se Dobeš.

„Jak kdy,“ střízlivě odpověděla Drahuše. „Záleží na tom, jak se moje spolubydlící vyspí. Někdy to s ní není k vydržení.“

Dušan pokýval hlavou.

„Se spolubydlící nemáte žádné soukromí,“ podotkl. „A vlastní soukromí je náramně důležité, obzvláště ve vyšším věku.“

Drahuše mu dala plně zapravdu. Magda dovedla být sice zábavnou společnicí, avšak její nálady se bleskurychle měnily, z vítané společnice se obratem ruky stávala nesnesitelná baba.

„Já bydlím díkybohu sám. Mám moderní dvougarsonku s kuchyňským koutem, sice v paneláku na sídlišti v Ruzyni, zato ale mám svatý pokoj a nic mi tam nechybí,“ prozradil jí Dobeš.

Drahuše se neubránila závisti. I ona mívala vlastní dvoupokojový byt, když se ale vnučka provdala a čekala rodinu, potřebovala se osamostatnit. Společné bydlení s rodiči nikdy nedělá dobrotu. Babičce tedy nezbývalo než dobrovolně odejít do domova důchodců. Snažila se tam být spokojená, děti ji navštěvovaly zřídka, a díky spolubydlící se aspoň necítila osamělá.

Dušan Dobeš s ní tančil celý večer. Byl zábavný společník, takže se Drahuše pomalu zbavovala zábran a přestala držet své soukromí v tajnosti. Prozradila mu dokonce výši svého důchodu.

„To jste bohatá důchodkyně,“ podivil se Dobeš.

„Pracovala jsem pět let navíc, tehdy se pracujícím důchodcům zvyšovala penze každý rok o sedm procent.“

„A vidíte, pracovitost se vám vyplatila,“ pochválil ji Dobeš.

Čas překotně ubíhal, jako pokaždé, když se člověk dobře baví a cítí se spokojen. K Drahušině lítosti paní ředitelka oznámila, že se pro dnešek musí bohužel rozloučit.

„Doufám, že jste se nenudili a očekávám, že náš úspěšný večírek budeme v dohledné době opakovat.“

Pochvalný potlesk mnoha dlaní jí byl výmluvnou odpovědí.

„A já zase doufám,“ navázala Drahuše Svobodová pohotově na slova paní ředitelky, „že nás o našem příštím večírku zase navštívíte.“

Dušan Dobeš se dvorně uklonil.

„Velmi rád, ale domnívám se, že nemusíme tak dlouho čekat. Jestliže jste se se mnou nenudila, milostivá paní, mohli bychom se spolu sejít ještě dříve.“

Drahuši se rozbušilo srdce. Dušan Dobeš právě vyslovil její tajné přání. Domluvili se brzy, příští týden ve čtyři odpoledne v kavárně Na růžku. Na rozloučenou jí Dobeš dvorně políbil ruku. Jedním slovem sympaťák.

Tu noc nemohla Drahuše usnout. Srdce jí bušilo štěstím a nedočkavostí a poprvé za jejího pobytu v domově důchodců jí Magdino chrápání nevadilo.

O O O

O Jaroslavu Korbelářovi si Růžena Spilková už dávno přestala dělat iluze. Půl roku jí sliboval, že se rozvede a ožení se s ní, avšak doposud nic nepodnikl. Už mu půjčila několik tisíc, aby se od manželky mohl aspoň odstěhovat, ale peníze jako by vyletěly komínem. Kamarád Karel, který měl zprostředkovat převedení nového bytu z původního nájemníka na Korbeláře, ho hanebně podvedl a vypůjčených sto tisíc investoval do vlastního podniku.

„Ty peníze ti samozřejmě vrátím,“ sliboval Růženě Korbelář. „Karla jsem zažaloval, kamarád nekamarád.“

Stání prý proběhlo, Karel byl odsouzen, ale Jaroslav Korbelář své, správněji Růženiny peníze, neviděl.

„Zavázal se, že je bude splácet,“ vymlouval se Jaroslav Korbelář, avšak Růžena Spilková mu už nevěřila.

„Ty prachy ti nikdy nevrátí,“ ujišťoval ji syn Stanislav. „Podvedl tě.“

„Jestli je to tak, jak říkáš, tak ho zažaluju,“ rozechvěle prohlásila Růžena.

„To bude bačkoru platný,“ usoudil Standa. „Jedinej prostředek je dát mu do držky.“ Zvedl mohutné pěsti, uvyklé na volant nákladního automobilu.

Standa byl vysoký a statný, pěsti měl jako kladiva. Růžena nepochybovala, že by jimi dokázal půjčených sto tisíc z Korbeláře vytlouct. Anebo ho spíš utlouct, zachechtal se jízlivý hlas v jejím zklamaném srdci, přesto si ale nepřála, aby se do její záležitosti pletl.

„Je to moje soukromá věc,“ tvrdila.

„A to zaseje ne!“ rázně ji opravil syn. „Ty peníze, jak jsi tvrdila, jsi střádala pro Dominika, aby měl na studie. A místo toho jsi je strčila do chřtánu nějakýmu prolhanýmu podvodníkovi.“

O O O

Dominik Spilka se ve škole dobře učil, odmaturoval s vyznamenáním a dostal se na přírodovědeckou fakultu. Rodiče na něj byli hrdí, těšilo je, že neběhá za děvčaty a nevyhledává pochybné party, místo aby se učil. Měl oddaného kamaráda Zikeše, jemuž říkal Ziky, kluka atletického zevnějšku, který vypadal spíš jako syn Stanislava Spilky než útlý Dominik. Kamarádství trvalo už od základní školy, bylo pevné a nerozlučné, nic je nedokázalo narušit.

Ziky se už od školních let stal Dominikovým ochráncem. Díky jemu se nikdo na slabého Dominika neodvážil zaútočit. Na rozdíl od Dominika ve škole neprospíval, zato vynikal ve východních bojových uměních, v nichž se cvičil od dětství a po stěží složené maturitě se jimi zabýval jako trenér.

Dominik ho bezmezné obdivoval, když za ním někdy přišel do sportovního klubu a stal se svědkem toho, jak Ziky hravě poráží jednoho soupeře za druhým. I Dominikovu otci jeho umění imponovalo a za jeho návštěv u nich doma si od něho nechával vysvětlovat techniku karate a jednotlivé chvaty.

„Karate je sport i bojové umění,“ důležitě ho poučoval Ziky. „Jeho méně známá část je kata. Je to jedna ze dvou hlavních soutěžních disciplín v zápase a přispívá k jeho kvalitám.“

V Zikyho duši vzbuzovala zase úctu mikrobiologie, kterou Dominik na fakultě studoval, ale svět virů, mikrobů a bakterií mu byl stejně vzdálený jako kosmos se svými galaxiemi, možná dokonce ještě vzdálenější. Snažil se kamarádovu oboru porozumět, ale při nejlepší vůli se mu to nedařilo.

„To j sou strašně abstraktní věci,“ stěžoval si s nepředstíranou lítostí. „Jako by vůbec neexistovaly, a zatím je jich všude kolem nás plno. A nejen kolem nás, ale i v nás samých, až z toho člověku běhá mráz po zádech.“

Dominik, aby ho potěšil a zbavil ho nemístné hrůzy před svým oborem, mu prozradil, že jeho abstraktní věda bude mít praktické využití.

„Chci se specializovat na technickou mikrobiologii,“ svěřil se kamarádovi, jako by se mu omlouval.

„To jako na co?“ nechápal Ziky.

„Na průmyslové využití mikroorganismů při výrobě nejrůznějších potravin anebo léků,“ vysvětlil mu Dominik. „Rád bych proto odjel studovat na Oxford.“

„Na Oxford?“ užasl Ziky. „Ale to stojí šílený prachy, aspoň si to myslím.“

„Babička má pro mě přes sto tisíc, abych mohl studovat v cizině.“ Ziky uznale hvízdl.

„Tak to už je pořádná porce,“ poznamenal uznale. „Toho si važ, ne každá babča dokáže z důchodu uškudlit celých sto tisíc!“

O O O

V kavárně Na růžku Dušana Dobeše znali, vrchní ho oslovoval „pane disponente“ a projevoval mu obzvláštní úslužnost. Po první schůzce s Drahuši Svobodovou následovala další, potom ještě jedna a nakonec se Dušan Dobeš vybranými slovy otázal, zda by milostivé paní mohl ukázat svou dvougarsonku.

„Celý den jsem včera uklízel,“ přiznal se. „Koberce jsem vyluxoval dokonce dvakrát, abych měl jistotu, i když u nás v Ruzyni se skoro vůbec nepráší.“

Drahuši už dlouho všechny Dušanovy projevy zapadaly hluboko do srdce a nedávaly jí spát. Pozvání k návštěvě jeho bytu přijala bez zdráhání.

Dušanova dvougarsoniéra ji hned při vstupu oslovila. Byla světlá a vkusně zařízená, zkrátka útulná. Okna vedla do zeleně, sídliště Na Dědině bylo malé, ale pečlivě udržované. Jaký je to rozdíl proti jejímu pokoji v domově důchodců, který obývá s náladovou Magdou! Dušanova dvougarsoniéra dýchá nerušenou pohodou, zatímco z jejího pokoje v domově čiší cizota. Přestupní stanice do věčnosti, jak ho výstižně nazývá spolubydlící Magda.

O O O

S Dušanem Dobešem se brzy sblížili, začali si tykat a Drahuše u něho občas zůstala na noc.

„Jak vidím, máte nakročeno do lepšího,“ dobírala si ji Magda s těžce skrývanou závistí. „To je ten fešák, co to s vámi posledně tak roztáčel? Toho bych pasovala na mladší ženský,“ rozváděla své úvahy. „Na vašem místě bych si na něho dala pozor, vypadá na podnikavýho frajera.“

Drahuše Svobodová nechala její poznámky bez odpovědi, neušlo jí, že Magda je zelená závistí. Je sice o pět let mladší, ale chodí o holi, už přes rok ceká na operaci kyčelního kloubu.

„Až mi dají nový kloub, tak to s tím vaším pěkně roztočíme,“ žertovala.

Drahuše se jen shovívavě usmívala. Její vztah s Dušanem Dobešem je pevný, plánují společné bydlení a už se nemůže dočkat, až z domova důchodců odejde.

Proto ji rozrušila Dušanova nečekaná zpráva, že obec má v plánu byty v panelácích prodat do osobního vlastnictví. Kdo si ho nekoupí, hrozí mu, že jeho byt bude prodán jinému zájemci.

„Za tuhle dvougarsonku chtějí dvě stě osmdesát tisíc,“ prozradil jí Dušan. „Já sice sto tisíc mám v hotovosti, ale zbytek mi chybí. A banka mi nepůjčí, jsem důchodce a nemám nikoho, kdo by se za mě zaručil.“

Drahuše se doopravdy polekala. V duchu už bydlela s Dušanem v jeho útulné dvougarsoniéře, plánovala, jak přestaví nábytek ve svém pokoji, Dušan jí sliboval ten větší, a najednou tohle!

Do domova důchodců se toho dne vrátila rozladěná, s hlavou plnou starostí. Díky poměrně vysokému důchodu měla na svém bankovním kontě přes dvě stě tisíc. Sto osmdesát tisíc by stačilo, aby se Dušanova dvougarsoniéra stala osobním vlastnictvím. Vrozená opatrnost jí našeptávala, aby se neukvapovala, v životě se stává ledacos, avšak touha po lepším nakonec zvítězila. Domluvím se s Dušanem, že se byt stane majetkem nás obou, rozhodla se po zralé úvaze.

O O O

„Ovšem, to je samozřejmé,“ ochotně svolil Dušan, když mu Drahuše přednesla své rozhodnutí. „Má to ovšem jeden háček,“ poznamenal starostlivě. „Za tu nízkou cenu se byty prodávají jedině jejich trvalým nájemníkům, ostatní zájemci musí uhradit plnou tržní hodnotu.“

Drahuše zaraženě mlčela. Neočekávaná překážka ji zaskočila.

Dušan si však věděl rady, rozřešil situaci k spokojenosti jich obou.

„Formálně budu muset byt koupit já sám na svoje vlastní jméno. Ale když budeme manželé, bude přece právně patřit nám oběma.“

Drahuše ožila. Dušanovo řešení bylo přijatelné a plně ji uspokojilo. Špetka váhavosti ale v její opatrné dušičce přece jen zůstala.

„Uzavřeme předmanželskou smlouvu,“ navrhla a Dušan bez jediné námitky souhlasil.

Drahuše Svobodová vyzvedla ze svého bankovního konta potřebný obnos a odevzdala ho Dušanu Dobešovi.

„Chceš se, doufám, za mě provdat?“ otázal se jí Dušan pro jistotu. „Jinak bych totiž ty peníze od tebe nemohl přijmout.“

Drahuši se štěstím zatočila hlava.

O O O

Lhůta pro podání přihlášek k zahraničnímu studiu končila, avšak Dominik Spilka dosud nesložil potřebnou sumu na zápisné.

„Není přece naspěch,“ konejšila ho babička Růžena. „Přihlášku jsi dávno odevzdal, takže máš své místo zajištěné.“

„To jsi na omylu, babi,“ plačtivě namítl Dominik. „Svoje místo budu mít tutově jisté teprve tehdy, až zaplatím zápisné.“

V Růženě Spilkové se ozvaly výčitky svědomí. Částku, kterou ušetřila na vnukovo studium v zahraničí, skoro celou půjčila Jaroslavu Korbelářovi, aby se mohl odstěhovat od manželky. Jenomže kamarád Korbeláře podvedl a naděje jak na stěhování, tak na vrácení půjčených peněz zmizela v nedohlednu, přestože jí Korbelář nepřestával slibovat, že je postupně vrátí.

Růžena Spilková však své peníze potřebovala daleko dřív. Potřebovala je ihned.

„Jak nesložím zápisné, tak nárok na studium v zahraničí ztratím,“ hořekoval Dominik. „Místo mne pojede nějaký jiný zájemce.“

Otec Stanislav Spilka jen bezmocně skřípal zuby.

„Já to věděl,“ bručel, „já to říkal hned, kdepak půjčovat neznámýmu chlapovi prachy…“

„Sliboval, že si mě vezme, jen co se odstěhuje od bývalé manželky,“ omlouvala se Růžena. „Ale kamarád, co mu měl obstarat nové bydlení, ho sprostě podvedl a…“

„A tvoje prachy jsou v čudu!“ hrozivě zvolal Stanislav. „Ty prachy, co jsi střádala pro Dominika na zahraniční studium.“

Růžena Spilková provinile sklopila hlavu, z očí jí vytryskly slzy.

„Co to je vůbec za chlapa, ten tvůj Jaroslav Korbelář?“ zahřměl syn. „Informovala ses vůbec na něj? Vsadím hlavu na to, že ne.“

Růžena Spilková provinile zavrtěla hlavou. Z prsou se jí vydralo přerývané vzlyknutí.

O O O

Šofér Stanislav Spilka nelenil a obrátil se na soukromé očko. A začaly se dít věci.

Soukromý detektiv zanedlouho zjistil, že úřední jméno Jaroslava Korbeláře je Dušan Dobeš, že je vdovec, bydlí v moderní dvougarsoniéře na sídlišti v Ruzyni a v současné době se důvěrně stýká s jistou Drahuší Svobodovou, obyvatelkou domova důchodců.

„Paní Svobodová ho navštěvuje v bytě, a to dost často, takže tento vztah lze považovat za vážnou známost,“ prozradil Stanislavu Spilkovi.

Jaroslav Korbelář nebyl jediný pseudonym, který Dušan Dobeš používal a Drahuše Svobodová jediná žena, s níž se stýkal. Vystupoval i jako Emil Štorkán, Vladislav Jarý, Pavel Vojíř, Tomáš Vaněček a Jiří Čapek a měl na svědomí celou řadu žen, které pod slibem manželství připravil o celoživotní úspory.

„Zkrátka sňatkový podvodník, už dvakrát za podvody trestaný,“ sdělil Spilkovi soukromý detektiv. „Nenapravitelný, jak je vidět.“

„Ale jak to, že ještě nesedí?“ nedovedl pochopit Stanislav Spilka.

„Většina podvedených žen totiž netrvá na žalobě,“ poučil ho detektiv. „Nejspíš je jim ho líto, nebo se stydí. A kde není žalobce, není soudce.“

Stanislav Spilka mstivě sevřel pěsti a vztekle zaskřípal zuby.

„Dušan Dobeš ze sídliště Na Dědině v Ruzyni…“ zasípal. „Počkej, ty grázle jeden drzá, nestydatá, ty si to vodskáčeš!“

O O O

Spolubydlící Magda je čím dál nesnesitelnější, už to s ní není k vydržení.

„Na vašem místě bych si na toho Dobeše dala pořádný pozor, Svobodová,“ popichuje. „Ví, že máte vysoký důchod a bude koukat připravit vás o prachy.“

Drahuši je jasné, že s ní cloumá slepá závist. A což teprve kdyby věděla, že půjčila Dušanovi sto osmdesát tisíc, to by teprve vyváděla!

Magda Drahuši skutečně závidí, nepřeje jí pozdní citové vzplanutí, po němž sama marně touží. Bojí se, že Drahuše z domova důchodců odejde a ředitelka jí strčí do pokoje nějakou nemožnou bábu, která bude už jednou nohou v hrobě. Nemá tušení, že svými jízlivými řečmi vhání Drahuši do Dobešovy náruče.

Jednoho podzimního dne, jehož sychravost vyvolala v Magdiných kloubech pronikavou bolest, soužití obou spolubydlících v domově důchodců vyvrcholilo. Magda se ustavičně belhala po pokoji a při každém kroku hlasitě sténala.

„Taková bolest, kristepane! Proč mě trestáš takovým utrpením?“

Drahuši Svobodové připadalo ťukání její hole o podlahu jako vyzvánění umíráčku. Snažila se ho neslyšet, ale zvuk byl na hladkém linoleu příliš pronikavý. Selhaly jí nervy.

„Tak bych seděla na prdeli, když mě bolí klouby, a necourala v jednom kuse po světnici!“ vybuchla vztekle.

Magda rázem přestala ťukat.

„Co si to dovolujete?“ vykřikla a s napřaženou holí se vrhla na Drahuši.

Té dalo dost práce, aby se ubránila, Magda byla rozlícená a nedokázala se ovládat, dopady její hole ohrožovaly Drahuši hlava nehlava. Aby se před ranami zachránila, vytrhla jí Drahuše hůl a odhodila ji pod postel. A zatímco Magda vztekle bušila pěstmi do jejích zad, rychle si složila do kabely nejnutnější věci a opustila společný pokoj.

Linka A pražského metra ji zavezla na konečnou do Dejvic, kde nastoupila na autobus číslo 218, který ji dopravil na ruzyňské sídliště Na Dědině. Celá udýchaná dorazila k domu, kde bydlel Dušan Dobeš, a nemohla se dočkat, až přijede jeden z výtahů. Spěchala, aby si co nejdřív mohla Dušanovi postěžovat na násilí, jehož se na ní dopustila spolubydlící Magda. V Dušanově dvougarsonce, jíž se právem cítila budoucí spoluvlastnicí, už zůstane, do domova důchodců se vrátí jen pro své věci, umiňovala si.

Napřed jako vždycky zazvonila, ale když nikdo neotvíral, použila klíče, který jí Dobeš svěřil.

„Dušane!“ zvolala nedočkavě, když se octla v předsíni.

„Dušane!“ opakovala v prvním pokoji, a protože tam nikoho nenašla, vstoupila do sousedního.

A tam ho spatřila. Ležel na břiše, obě ruce roztažené, obličej přitisknutý k zemi. Pokusila se ho přivést k sobě, ale zůstával nehybný. Infarkt, ulekla se, potom si však uvědomila, že jeho ruce i obličej jsou docela chladné.

Srdce se jí sevřelo, propukla v hlasitý pláč. Pak ale pochopila, že musí něco podniknout, zavolat lékaře, třeba Dušanovi ještě pomůže. Ve zmatku, který ji zachvátil, si nedokázala vzpomenout na číslo lékařské pohotovosti. Objemný seznam jí padal z rukou, a tak nakonec vyťukala linku nouzového volání, jedinou, kterou znala zpaměti.

O O O

Policejní lékař zjistil, že Dušan Dobeš zemřel přibližně před patnácti až dvaceti hodinami, za příčinu smrti označil zlomení vazu a vyslovil podezření na násilný trestný čin. Pitva prokázala meziobratlové zlomení v týle, to znamená uvolnění kontinuity nejen těl obřadových, nýbrž i kloubních výběžků, způsobené silným soustředěným úderem. Zlomeniny na spodině lebeční byly nepravidelné a probíhaly ve směru nejmenšího odporu, ve kterém účinkovalo násilí.

Kapitán Chmela, odborník v karate k pitevní zprávě poznamenal:

„Zásah do týla zavražděného ukazuje na jednu z technik karate, a sice na kata otevřených rukou, nazývané též mistrovské kata. Pravá ruka udeří širokým obloukem do soupeřova zátylku.“ Kapitán Chmela to předvedl názorně. „Při použití v boji může být tato akce ukončena bodnutím, což se v případě vraždy Dušana Dobeše nestalo. Technika, kterou jsem vám předvedl, nese odborný název SAIFA.“

O O O

Šofér nákladního automobilu si zavolal syna Dominika.

„Musím ti sdělit, chlapče, že tě možná bude vyslýchat policie.“

Dominik zbledl leknutím.

„Proč?“

„Víš přece z novin, že toho babiččina přítele, co mu půjčila sto tisíc, někdo zavraždil. Podle všeho budou vyslýchat i babičku, byla s ním zapletená.“

„Ale co já s tím?“ nechápal Dominik.

„V novinách píšou, že mu nějaký karatista zlámal vaz. Karatista, rozumíš?“

Dominik zbledl ještě víc.

„Ty myslíš, táto, že Ziky? Ale ten ho přece vůbec neznal, nevěděl, kde bydlí a tak…“ Otec mu položil ruku na rameno.

„Ziky tě má rád jako vlastního bráchu, jeden by se nemohl divit, kdyby tě šel pomstít za ty prachy na tvoje zahraniční studium, co mu babička půjčila, vlastně dala, protože je už nikdy neuvidí.“

Dominik se roztřásl.

„Ziky že by byl schopen…“

„Schopen neschopen, s tím si nedělej starosti. Já jenom tak špekuluju, možná to ve skutečnosti bylo docela jinak. Hlavně si zapamatuj, že kdyby tě zavolali k výslechu, nesmíš v žádným případě policajtům prozradit, že máš kámoše, co ovládá karate, rozumíš?“

Syn na otce hleděl nechápavě, stěží zadržoval slzy.

„Uvědom si, že ten zavražděnej byl sňatkovej podvodník, co spoustu ženskejch připravil o celoživotní úspory, jako třeba naši babičku, a že Ziky tě má rád jako vlastního bráchu. Nesmíš ho zradit, chápeš?“

Dominik váhavě přisvědčil.

„Jsme teda domluveni. Ziky a karate zůstanou jen v naší rodině. Slibuješ?“

„Slibuju,“ pevně prohlásil Dominik a marně se bránil dotírajícím vzpomínkám, jak Ziky učil otce technice karate, bojového umění.

Smrtelný pád

„Musím vám oznámit, že jsem se rozhodla provdat se za Gustava Waldmanna,“ sdělila svým synům Filipovi a Davidovi Helga Baldová, majitelka firmy na výrobu a prodej kosmetických přípravků.

Gustav Waldmann byl o celých dvacet let mladší než Helga Baldová. Do firmy ho přede dvěma lety přivedl její mladší syn David, který s ním pravidelně hrával kulečník.

„Mohl by být klidně mámin syn,“ ušklíbl se starší Filip. „Oblbnul ji, a strhne na sebe firmu.“

„Ale pokud vím, je Waldmann stále ještě ženatý,“ poznamenal David. „Jeho manželka k rozvodu nechce svolit, prý ho šíleně miluje.“

Filip mávl pohrdavě rukou.

„Rozvést bezdětné manželství dneska není žádný problém, to se provádí na jedno stání. Majitelka prosperující firmy, i když je třeba o dvacet let starší, je pro vypočítavýho chlapa v každým případě daleko výhodnější partie než nemajetná chudinka.“

Proti tomu nemohl David nic namítat. On sám si na převzetí matčiny firmy nečinil nároky, výroba a prodej krémů a parfémů ho nelákaly, toužil po politické kariéře. Byl předsedou konzervativní strany a měl konkrétní naději, že se dostane do parlamentu jako poslanec. Svému snažení věnoval všechny síly a ze zálib si dopřál pouze kulečník. Tam právě poznal Gustava Waldmanna, kterého přede dvěma lety přivedl do matčiny firmy. Jak se později ukázalo, byla to osudová chyba.

O O O

„Na místě bych toho darebáka vyrazila,“ vyjádřila se matka Valentiny Waldmannové v přítomnosti syna Ludvíka. „Já od samého začátku tvrdila, že je divný, a jak vidíš, měla jsem pravdu. Myslet si na ženskou o dvacet let starší, to je zvrhlost, i když se jedná o bohatou továrnici.“

Nikdy neměla zetě ráda, nic se jí na něm nezamlouvalo. Raději by svou dceru viděla starou pannou než po boku takového nýmanda, jak Gustava nazývala.

Ani Ludvíku Divišovi nebyl švagr zrovna sympatický.

„Plně s tebou souhlasím, je opravdu divný,“ přisvědčil matce. „Ale čím to je, nedovedu říct.“

„A Valentina ho přesto miluje, nechce se s ním rozejít,“ vzdychla matka.

Ludvík bezradně pokrčil rameny.

„Proti náklonnosti se nedá nic dělat.“

„Ale Gustav už o ni nestojí!“ rozčileně zvolala matka. „Chce se s ní rozvést.“

Ludvíkovi bylo sestry upřímně líto, chápal její lásku, i když byla beznadějná. Byli s Valentinou dvojčata, a proto si byli citově bližší než sourozenci s věkovým rozdílem.

„Naše manželství bylo naprosto v pořádku, dokud Gustav nenastoupil k té Baldové,“ stěžovala si mu Valentina. „Ta ženská ho musela uhranout nebo co.“ Marně zadržovala slzy. „Asi mu naslibovala hory doly a Gustavovi se z toho zatočila hlava,“ snažil se ji utěšit, přestože věděl, že v manželství jeho sestry nebylo dávno všechno v pořádku. Gustavovy tajemné odchody, pozdní příchody, nejasné výmluvy na partii kulečníku, na níž ho Ludvík nikdy nezastihl, sestřiny uplakané oči a její zatvrzelé mlčení to všechno potvrzovaly. Přesto si bratrovi na manželovo chování nikdy nestěžovala, a pokud se on nebo matka o něm nepříznivě zmínili, vytrvale ho bránila.

„Má důležité a odpovědné postavení, má na starosti zahraniční odbyt.“

„Prosím tě, co je na voňavkách tak světově důležitého?“ ironizovala matka.

Jakmile se někdo dotkl Gustavova pracovního postavení, Valentina se neznala. Po matčině jízlivé poznámce následoval výbuch vzteku a nemístné obviňování, končící usedavým pláčem. Gustav byl zkrátka bez vady, jeho počínání bylo správné, a pokud se dopustil nějakého poklesku, byl k tomu nezodpovědně sveden.

O O O

Ludvíkovi nebyly sestřiny hysterické výbuchy lhostejné. Střízlivě viděl všechny Gustavovy chyby a prohřešky, na druhé straně však nebyl schopen předložit je Valentině jako jedinou tvrdou skutečnost a domluvit jí, aby manželovo chování odsoudila a svolila k rozvodu.

„Kdybych Gustava ztratila, tak to nepřežiju,“ naříkala Valentina. „Gustav pro mě znamená všechno.“

Situace, v níž se milovaná sestra ne vlastní vinou octla, ji ničila a její utrpení působilo Ludvíkovi nesnesitelnou bolest. Neviděl jiné východisko než promluvit s podnikatelkou Helgou Baldovou a požádat ji, aby od nápadu se sňatkem s Gustavem Valdmannem upustila.

Jak se k ní ale dostane? Pilně zaměstnaná podnikatelka jen tak pro nic za nic nepřijme neznámého člověka. Gustav ale chodívá hrát kulečník s mladším synem Helgy Baldové. Ludvík to sice považoval za výmluvu, protože v klubu švagra nikdy nezastihl, ale nyní mu šlo hlavně o Davida Baldu. Vypravil se tedy do hotelu Savoy, kde měl kulečníkový klub sídlo.

Ludvík Diviš byl pouze sváteční hráč, dokázal podle předpisu držet tágo a s větším či menším úspěchem se pokoušel o jednotlivé strky. Přesto se připojil ke skupině hráčů, mezi nimiž doufal najít Davida Baldu.

Podařilo se mu to kupodivu brzy. David byl výborný hráč a v kolektivu byl oblíben. Ludvík Diviš neměl příliš mnoho času, aby se s ním sblížil, využil proto první příležitosti.

„Rád bych navštívil vaši paní matku,“ přiznal se podle pravdy. „Jsem bratr manželky Gustava Waldmana.“

David Balda se zarazil. Před ním stál člověk z okruhu milence jeho matky. Nevěděl, jak na něj reagovat, nebyl na setkání s ním připraven. Ludvík Diviš to vycítil a bez obalu přešel k vysvětlení.

„Moje sestra je velice nešťastná…“

David ho nenechal domluvit.

„Ani my s bratrem nejsme nadšeni tím, že se naše matka chce provdat za vašeho švagra,“ vpadl mu do řeči. „Ale pokud jí její rozhodnutí hodláte vyvracet, mám dojem, že vaše snažení bude marné.“

Ludvíka Davidova slova nepřekvapila, nic jiného ani nečekal. Svého úmyslu se však nevzdal.

„Můžete mi setkání s vaší paní matkou zprostředkovat?“ otázal se. „Pokusím se na ni citově zapůsobit, nevěřím, že by byla ze železa.“

David potřásl hlavou.

„Matka je úspěšná podnikatelka, a podnikání v ní vypěstovalo určitou dávku bezohlednosti, až bezcitnosti. Jak jinak by se odvážila přivést synům jako otčíma muže, který by klidně mohl být jejich bratrem?“

Ludvík Diviš jeho důvody uznával, syn přece musí znát vlastní matku daleko líp než cizí člověk, přesto ale trval na své prosbě.

David pochopil, že se ho žádným způsobem nezbaví a slíbil mu, že se mu pokusí schůzku s matkou domluvit. V hloubi srdce bláhově zadoufal, že Ludvík Diviš na matku možná přece jen zapůsobí.

„Zavolám vám, jestliže se mi podaří to domluvit.“

O O O

Svůj slib splnil do čtrnácti dnů. Ve smluvený večer byl Gustav Waldmann nalezen na chodníku před domem Baldovy firmy po pádu z terasy v šestém poschodí. Lékař zjistil, že smrt nastala bezprostředně na místě, mnohačetná zranění byla neslučitelná se životem. V jeho kapse byl nalezen sáček se třemi kondomy. Šlo o nešťastnou náhodu, sebevraždu nebo o vraždu?

O O O

Helga Baldová se nervově zhroutila. Trvalo delší čas, než mohla vypovídat.

„Váš syn David uvedl, že v inkriminovanou dobu vám v kanceláři podniku v šestém patře smluvil schůzku s Ludvíkem Divišem, švagrem vašeho zaměstnance pana Gustava Waldmanna,“ oslovil ji vyšetřovatel.

Helga Baldová mlčky přisvědčila.

„Podle výpovědi vašich synů jste měla v úmyslu se za pana Gustava Waldmanna provdat.“

I tentokrát Baldová pouze přikývla, aniž slovo promluvila. To se vyšetřovateli nehodilo. Z předběžných výslechů obou jejích synů už získal předběžné informace, podle nichž si přibližně dovedl představit situaci.

Mladší syn David sjednal matce schůzku s Ludvíkem Divišem a sám byl na schůzce přítomen. Matčinu schůzku si nechtěl nechat ujít ani starší syn Helgy Baldové Filip, šlo přece o rodinnou záležitost.

„Proč byl ale na té schůzce i Gustav Waldmann?“ chtěl vědět vyšetřovatel.

Podnikatelka pootevřela rty, avšak neodpověděla.

„Pozvala jste ho?“

Baldová mlčky přisvědčila. Její mlčenlivost doháněla vyšetřovatele k zuřivosti, musel však zachovat profesionální klid. Horečně přemýšlel, jak donutit vyslýchanou k výpovědi.

„Vy jste nevěděla, že Gustav Waldmann je dosud ženatý?“

Vyšetřovatelova otázka z ní konečně vynutila odpověď. „Gustav se rozváděl.“

„Podle výpovědi pana Ludvíka Diviše se žena Gustava Waldmanna nehodlala rozvést.“

Tvář Helgy Baldové, dosud bledá a nehybná, zrudla a objevila se v ní křečovitá grimasa.

„Rozvod by byl proveden už dávno, ale paní Waldmannová žádala tak vysoké odstupné, že to hraničilo s nemravností.“

Vyšetřovatel byl spokojen, že vyšetřovatelka konečně rozvázala. Vrátil se k nezodpovězené otázce.

„Proč jste na schůzku s Ludvíkem Divišem pozvala i Gustava Waldmanna?“

Helga Baldová se na chvíli zamyslela. Vyšetřovatel se ulekl, že znovu zahájí mlčení. Nestalo se tak.

„Syn mi řekl, že pan Diviš se mnou chce mluvit o mém vztahu ke Gustavovi, a já jsem nechtěla jednat o něm bez něho. Taky mi záleželo na tom, aby se Gustav před svým švagrem jasně vyslovil. Moc mi na tom záleželo.“

Vyšetřovatel si vzpomněl na tři kondomy, které měl Waldmann v kapse. Počítal snad s tím, že při schůzce s Helgou Baldovou dojde k milostným hrátkám? To znamená, že ho neupozornila, že v kanceláři nebudou sami. Rád by se jí na tu podrobnost zeptal, nechtěl ji však znovu umlčet. Bude si muset ověřit i odstupné, které podle výpovědi Helgy Baldové na ní žena Gustava Waldmanna žádala, a to bude věc náramně delikátní.

O O O

Cesta k odpovědi na otázku, zda při Waldmannové smrti šlo o nešťastnou náhodu, sebevraždu nebo vraždu vedla i přes výpovědi obou synů Helgy Baldové. Vyskytlo se v nich několik rozporů a nejasností, které bylo nutno vyřešit, aby šetření postoupilo kupředu.

Filip Balda neskrýval oprávněné obavy, že Gustav Waldmann na sebe po sňatku s jejich matkou strhne vedení podniku a nakonec i jeho vlastnictví.

„Dávno jsme byli domluveni, že firmu převezmu já, bratr David o ni nemá zájem, chce se věnovat politické kariéře. Dohodli jsme se i na kompenzaci a všechno bylo v nejlepším pořádku, dokud do naší firmy nepřišel Gustav Waldmann.“

Vyšetřovatele zajímalo, jak se jmenovaný do podniku dostal.

„Přivedl ho bratr David, hrával s ním kulečník. Spřátelili se tam spolu, jestli se to tak dá nazvat.“

Způsob, jakým Filip Balda poslední slova pronesl, zbystřil vyšetřovatelovu pozornost.

„Můžete mi to blíže vysvětlit?“

Filip Balda si odkašlal. Bylo vidět, že ho otázka vyšetřovatele přivedla do rozpaků.

„Mám dojem, že to s celým případem nesouvisí.“

„Pro nás souvisí všechno se vším,“ přísně ho upozornil vyšetřovatel.

„Jenomže tohle je věc čistě soukromá,“ namítl Filip.

„Vyšetřujeme vraždu a je naší povinností vyřešit všechny nejasnosti,“ vysvětlil mu vyšetřovatel. „A teď se právě jedna taková nejasnost naskytla. Prosím vás proto, abyste na moji otázku co nejpodrobněji odpověděl: Jak se dá nazvat přátelství vašeho bratra Davida Baldy s Gustavem Waldmannem?“

Filip Balda sklopil oči.

„Bratr je homosexuál,“ odpověděl polohlasem.

O O O

Homosexualita sama o sobě není trestná, ovšem v případě smrti Gustava Waldmanna může hrát nezanedbatelnou roli. Filip Balda se dovtípil, že patří mezi hlavní podezřelé, sám se přiznal, že Waldmann byl pro něho nebezpečný konkurent, měl strach, že ho připraví o firmu. Je pravděpodobné, že stejně jako se chtěl zbavit nebezpečného konkurenta, chce se nyní zbavit i podezření z vraždy.

Avšak podezřelá je i jeho matka Helga Baldová. Uvědomila si konečně, že zamýšleným sňatkem s Gustavem Waldmannem by uškodila vlastním synům. Nepřiměřené odstupné, které žádala Waldmannova žena, jí otevřelo patrně oči a vystřízlivěla. Žhavou lásku vystřídala ještě žhavější nenávist, to se v podobných případech často stává. Bývalý milenec se jí stal obtížný a potřebovala se ho zbavit.

Situace nebyla ještě vyšetřovateli naprosto jasná. Jak se stalo, že se všichni přítomní v kanceláři podniku octli náhle na terase? Šli si zakouřit, nadýchat se čerstvého vzduchu, nebo jeden z nich, patrně Gustav Waldmann, vyběhl ven a ostatní se vrhli za ním?

Ale proč? Došlo k hádce, či dokonce ke střetu, nebo snad Gustav Waldmann vyhrožoval, že skočí z terasy?

O O O

„Pohádali jsme se,“ vypověděl David Balda. Výslechy ho už unavovaly, cítil se do krajnosti vyčerpán. „Ukrutně jsme se pohádali. Matka ustavičně Gustava Waldmanna obhajovala, jeho švagr Ludvík Diviš, který jí přišel vysvětlit situaci, neměl naději na úspěch. Ani jeho prohlášení, že to horentní odstupné je výmysl Gustava Waldmanna, nikoliv jeho ženy Valentiny, jí neotevřelo oči.“

Situace byla napjatá. Ludvík Diviš opakoval své obvinění, nazval švagra vyděračem. Ten se na něj vztekle vrhl.

„Cos to řekl? Kdo že je vyděrač?“ Chytil Ludvíka pod krkem a začal ho škrtit. Ludvík jen chrčel.

David k nim přiskočil a snažil se je od sebe odtrhnout.

„Ty jsi vyděrač, Gustave!“ křičel divoce. „Ano, ty!“

Waldmann konečně Ludvíka pustil.

„Důkazy!“ Divoce zakoulel očima.

Umlčený Ludvík se znovu ujal slova.

„Vymyslel sis obrovské odstupné, a abys sám zůstal čistý, svedl jsi to na svoji nevinnou ženu!“

„To je lež! Sprostá lež!“

Waldmann v rozčilení prudce otevřel prosklené dveře kanceláře a vyběhl na terasu. Ostatní v zápalu hádky za ním.

„Ano, jsi vyděrač!“ připojil se k Ludvíku Divišovi David Balda. „I mě jsi vydíral.“

Gustav Waldmann se proti němu postavil s hrdě vztyčenou hlavou.

„Já že jsem tě vydíral?“

„Vyhrožoval jsi mi, že když se nezřeknu kompenzace za naši firmu, tak veřejně oznámíš, že jsem homosexuál, a tím znemožníš moji politickou kariéru.“

„Lež, samá lež!“ nepřestával vykřikovat Gustav Waldmann. „Jak jsem mohl vědět, že jsi homosexuál?“

„Protože jsi měl sám se mnou poměr.“

Do jejich hádky se ozval zoufalý výkřik Helgy Baldové.

„Já jsem normální!“ zaječel Waldmann.

„Nejsi normální, jsi bisexuál. Měl jsi poměr se mnou i s dalšími chlapy v klubu, o tom by mohly vypovídat pokoje v hotelu Savoy,“ usvědčil ho David Balda. „A když jsem tě dostal k naší firmě, začal sis zase s mojí matkou.“

Před všemi obviněními Waldmann couval a couval, až se octl u zábradlí terasy. Všichni zděšeně ztichli.

Gustav se hrdinsky vztyčil.

„Jestliže všechny své lži na místě neodvoláte, tak skočím dolů!“

Helga Baldová k němu překotně doběhla a úzkostlivě ho objala.

„Vzpamatuj se, Gustave,“ zaprosila. „Všechno se vysvětlí.“

„Jen ať skočí, darebák!“ divoce vykřikl Ludvík Diviš a rovněž přiskočil k zábradlí. „Nebude ho žádná škoda!“ Oba bratři Baldovi ho následovali.

O O O

Případ smrti Gustava Waldmanna zůstal nevyřešen. Nenašel se žádný důkaz, zda skočil z terasy sám, protože byl usvědčen a nemohl už od života nic očekávat, nebo ho shodila Helga Baldová, v níž nakonec přece jen zvítězila nenávist nad láskou, anebo do něho strčil Filip Balda, aby se zbavil nebezpečného konkurenta, či jeho bratr homosexuál David, neboť ho už jako milence měl dost a obával se jeho výhrůžek, které by bezesporu ohrozily jeho politickou kariéru.

Stejně dobře ho však mohl svrhnout ze zábradlí jeho švagr Ludvík Diviš, který se teprve při hromadném střetu na terase Baldovy firmy dozvěděl o Gustavově vydírání i o jeho bisexualitě a pochopil, co mu na něm od samého začátku bylo divného. Jeho náklonnost k sestře dvojčeti znásobila pomstu, která se v osudové chvíli v jeho milujícím srdci rozhořela.

Únos

„Naši mají Vojtu daleko radši než mě,“ žaluje kamarádovi Štěpán. „To je samý Vojtíšku sem, Vojtíšku tam, nechceš babánek, miláčku? A přitom já jsem jejich, kdežto Vojta je cizí.“

„Jak to cizí?“ nechápe kámoš.

„Vojtu naši adoptovali,“ vysvětlí mu Štěpán.

„Kecáš,“ nevěří kamarád. Je přesvědčen, že se Štěpán dělá zajímavým. „To sis vymyslel, vole.“

„Nevymyslel, fakt,“ ujišťuje ho Štěpán. „Přivezli si ho z kojeňáku, když byl ještě miminko.“

Kamaráda se mu ale nepodařilo přesvědčit.

„Z jakýho kojeňáku? To si ho přivezli z porodnice, ty chytrej.“ Sám žádného bráchu nemá, jenom mladší sestru, a o té nabeton ví, že si ji máma přivezla z porodnice.

Štěpána mrzí, že si nemá komu postěžovat. Když vyčte rodičům, že mají radši Vojtu než jeho, nechtějí to uznat. Prý to není pravda.

„Máme vás rádi oba stejně,“ tvrdí maminka.

To je však právě podle Štěpána chyba.

„Mne máte mít radši než Vojtu,“ brání se. „Já jsem přece váš.“

„Vojtíšek je taky náš,“ namítá maminka. Štěpánovi vstoupí do očí slzy.

„Není náš!“ vykřikne. „Vojtu jsi vlastnoručně neporadila.“

Maminka oněmí úžasem, ani nemá chuť zasmát se synově formulaci.

„Vojtu sis přinesla z kojeňáku, já se na to dobře pamatuju.“

Nemůže přece vědět, že miminko, které si před třemi lety přivezli, se mamince nenarodilo v porodnici, byl tehdy teprve sedmiletý. Nejspíš mu to prozradil někdo z bezohledných sousedů, jimž vadí jejich rodinná pohoda. Našel se jeden, najdou se i další, nemá proto význam zapírat a tvrdit Štěpánovi opak. Láskyplně ho objala.

„Ano, tak to bylo,“ přiznala, „Vojtíška jsme adoptovali, ale právě proto je teď náš. Je to tvůj bratříček, a ty ho musíš mít rád jako vlastního, protože jsme ho za vlastního přijali.“

O O O

Radka Knopová léta marně toužila po druhém dítěti. Byla mladá a zdravá, stejně jako její manžel, ale po Štěpánovi jako by se v jejím nitru něco pochroumalo, přestože porod byl naprosto normální. Třikrát otěhotněla, avšak pokaždé potratila.

Každý potrat hořce oplakala, každý potrat zvyšoval její utrpení. Dostavily se stavy úzkosti a výčitky, jež vyvrcholily duševním traumatem. Nakonec se octla na psychiatrii.

Prognóza nezněla slibně.

„Léta ubíhají,“ usoudil ošetřující lékař, „a s každým dalším dnem bude trauma narůstat. Doporučil bych nezvyšovat počet nezdařených těhotenství a vyřešit nešťastný problém adopcí.“

Manželé Knopovi nepřijali radu lékaře neprodleně. Pokládali za riziko přijmout za vlastní dítě neznámého původu, dědičnost není prázdný pojem a je nutno sní v každém případě počítat.

Avšak touha po dítěti nakonec zvítězila. Jakmile Radka spatřila v kojeneckém ústavu malého Vojtíška, kterého se jakási studentka zřekla, protože otec se k němu nechtěl hlásit, okamžitě si ho zamilovala. Stačilo, aby na ni upřel bezelstný pohled modrých očí a usmál se bezzubými ústy, a navždycky si získal její srdce.

Všechny obtíže rázem ustaly, Vojtíšek Radku jako zázrakem vyléčil. Zbavil ji i pocitu méněcennosti, který v ní vyrostl s nemožností dalšího otěhotnění. Adoptované dítě dostalo milující rodiče. Vyrůstalo v péči a dostatku, Zdeněk Knop vydělával jako manažer zahraniční firmy velmi slušné peníze a nebýt toho, že Štěpán začal na Vojtíška žárlit, zůstala by jejich rodinná obloha bez mraků.

O O O

Štěpánův školní prospěch se zhoršil.

„Nic neobvyklého,“ usoudil otec. „Začíná u něho puberta, a s tou jsou vždycky spojeny výkyvy z normálu. Já jsem v pubertě taky strašně zlobil, když si na to dneska vzpomenu, vlasy mi hrůzou vstávají na hlavě.“ Zdeněk Knop se odmlčel, uvažoval, má-li pokračovat. „Dokonce jsem začal chodit za školu a kouřit,“ přiznal se nakonec. „Musíme na Štěpána dávat obzvlášť pozor.“

Paní učitelka byla stejného mínění.

„Měla byste se Štěpánovi víc věnovat, paní Knopová,“ poradila Radce na třídní schůzce. „Chlapec je nepozorný a neklidný, špatně sleduje výklad. Je nadaný, byla by škoda jeho nadání včas nepodchytit.“

V Radce se ozvaly výčitky svědomí. Uvědomila si, že skutečně věnuje většinu času a péče Vojtíškovi, zatímco Štěpána nechává na starost školní družině. Štěpán na mladšího bratra žárlí, nedovede si matčino chování vysvětlit a chápe je jako nedostatek lásky. To se musí co nejrychleji změnit.

Na doporučení učitelky najali studentku Andrejku, která každé odpoledne chodila s Vojtíškem na dětské hřiště, aby se maminka mohla věnovat Štěpánovi a dohlédnout na jeho školní přípravu.

Andrejka studovala na filozofické fakultě psychologii a paní učitelka proto předpokládala, že snadněji porozumí dětské dušičce. Vojtíšek si ji zamiloval, protože neseděla jen nečinně na lavičce, ale hrála si s ním na písku jako kamarádka. Od samého začátku jí tykal a Andrejka to přijala jako samozřejmost.

„Dobře jste si vybrala,“ pochválila Radčinu volbu starší paní ze sousedního domu. „Ta slečna je náramně slušná a snaživá, já chodím na hřiště s vnučkou, tak mám možnost ji pozorovat, jak se o vašeho chlapce stará. Vlastní máma by to nedokázala svědomitěji.“

O O O

Štěpánův školní prospěch se pronikavě lepšil a rodiče měli radost, že zvolili správnou výchovnou metodu. Na výročním vysvědčení měl pouze jednu dvojku, ze zeměpisu.

„To příští rok taky opravíme,“ prorokovala maminka a Štěpán s ní živě souhlasil.

„Já jsem se při ukazování na mapě několikrát spletl,“ přiznal se. „Špatně jsem ty názvy přečetl.“

Učitelka rodiče upozornila, že Štěpán má patrně slabší zrak a doporučila vyšetření u očního lékaře. Její tušení se ukázalo správné, Štěpán dostal brýle. Přijal je bez protestů, a když mu spolužáci začali říkat „profesore“, byl na ně dokonce pyšný.

V létě jela rodina Knopova na měsíc do Chorvatska a kluci měli příležitost se vydovádět na pláži. Štěpán už začal plavat a učil Vojtíška první tempa. Rodiče koupili nafukovací člun a táta je, oblečené do červených plovacích vest, vyvážel na moře.

Nad pláží jezdil dřevěný vláček do nedaleké Crikvenice, hojně využívaný letními hosty. I Knopovi se s ním několikrát svezli, aby neseděli stále na jednom místě a trochu poznali okolí.

Vojtíšek často vzpomínal na Andrejku.

„Proč tady není s náma?“ vyptával se zvědavě.

„Protože nepatří do naší rodiny,“ moudře mu vysvětlil Štěpán.

„Andrejka jela na prázdniny se svými rodiči,“ opravila ho maminka.

„A po prázdninách se zase vrátí k nám?“ chtěl vědět Vojtíšek.

„To víš, že se vrátí,“ slíbila mu maminka. Vojtíšek se zaradoval.

„Už se na ni těším, budu jí vyprávět všechno, co jsme prožili. Ta bude koukat!“ Vesele zatleskal rukama.

O O O

Shledání Andrejky s Vojtíškem bylo bouřlivé. Studentka si chlapce při opatrování opravdu oblíbila, a když se znovu setkali, neubránila se slzám. Maminka byla projevem její náklonnosti dojata.

„Má Vojtíška opravdu ráda,“ sdělila večer manželovi. „Dobře jsme si vybrali.“

„To rád slyším,“ poznamenal Zdeněk Knop. „Tyhle opatrovnice nebývají vždycky bez rizika.“

„Jak to myslíš?“ polekala se Radka.

„Některé jsou málo pečlivé, nebo dokonce nedbalé,“ odpověděl jí manžel. „Ale to se bohužel pozná teprve později, až se dítěti něco stane.“

„S Andrejkou se mu nemůže nic stát,“ ujistila ho Radka.

„Taky si myslím, že té můžeme opravdu věřit,“ souhlasil Zdeněk. „Své peníze si opravdu zaslouží.“ Rozhodl se Andrejce odměnu za její služby zvýšit.

O O O

Podzim byl mimořádně krásný a teplý. Na dětském hřišti se objevil štíhlý mládenec, který přisedl k Andrejce a začal si hrát s Vojtíškem.

„Jmenuju se Alexandr a říkají mi Alex,“ představil se. „Študuju stavařinu.“

Od Alexova příchodu si hráli ve třech. Stavař dovedl z písku vykouzlit monumentální hrady a zámky, k nimž vedly důmyslné serpentiny i osamělé majáky, čekající na lodě, které připlouvaly mořem písku. Vojtíšek byl v sedmém nebi, nestačil žasnout a k Alexovi pojal přímo zbožný obdiv.

„Já mám na hřišti kamaráda,“ pochlubil se doma. „Jmenuje se Alex a je stavitel.“ A vyprávěl, co všechno nový kamarád vyprávěl.

Rodiče se přirozeně o studenta zajímali.

„Přisedl si k nám a začal si s Vojtíškem hrát,“ prozradila jim Andrejka. „Je prima, má rád děti.“

Rodiče byli rádi, že se život chlapce obohatil a chválili Andrejku, s jakým důmyslem dovedla nové známosti využít.

„Tomu Alexovi se holka zřejmě líbí, a ona ho chytře zapřáhla. Jiná by se študákem kecala a nechala by dítě, ať si hraje samo,“ s uspokojením konstatovala maminka.

„I Štěpán se ve škole zlepšil,“ spokojeně se připojil tatínek, „takže všechno je v nejlepším pořádku.“

Neštěstí nechodí po horách, ale po lidech a často navštěvuje právě místa, kde se všechno zdá být v nejlepším pořádku.

Jednoho odpoledne na konci října se Andrejka vrátila uplakaná sama, bez Vojtíška.

„Ztratil se,“ vzlykala. „Nevím, jak se to mohlo stát. Najednou byl pryč.“

„A co Alex, ani ten neví, kam zmizel?“ vyzvídali zoufalí rodiče.

Andrejka se hlasitě rozplakala.

„Alex zmizel s ním. Teď si to vyčítám…“ Zhroutila se, byla na konci svých sil.

O O O

Konrád nemohl po propuštění z vězení najít práci. Hledal takovou, kde by se příliš nenadřel a dobře si vydělal, avšak podobný džob nebyl k mání. Hned se vrátit ke vloupačkám nechtěl, propustili ho předčasně na podmínku, bylo proto rozumné počkat, až podmínka vyprší. Usilovně přemýšlel, jak to navléct, aby si pokud možno s nejmenším rizikem pomohl k balíku. V hlavě mu leželo vyprávění spoluvězně Emila o jeho milostném dobrodružství, které neskončilo dobře.

Jeho milá otěhotněla, zrovna když se mu stal ten malér s auťákem, za který seděl. Studovala prvním rokem na filozofické fakultě, stipendium neměla a rodiče byli náramně přísní. Nedovedli si představit, že by jejich dcera měla nemanželské dítě a vyhrožovali, že ji přestanou podporovat na studiích.

S Emilem se rozešla ve zlém, protože ani on nechtěl o dítěti ani slyšet, a když ho zavřeli, nezbývalo jí, než dát po porodu dítě k adopci, protože na přerušení těhotenství už bylo pozdě. Synáčka Daniela se zřekla s těžkým srdcem, ale nebylo vyhnutí, nemohla přece s dítětem zůstat na dlažbě.

Náhoda přihrála Konrádovi nešťastnou studentku Andrejku v době, kdy opatrovala v parku malého Vojtíška. Stačilo pozeptat se po okolí a zapátrat u posluchačů na fakultě a na koleji, a zjistil si všechno, co o ní potřeboval vědět. Pochopil, že na studentce by se dalo vydělat. Emil bude ještě nějaký čas sedět a Konrádovi postačí, když případ vezme šikovně do ruky.

Chytře usoudil, že sám se na dětském hřišti ukazovat nemůže, proto si na seznámení s Andrejkou našel prostředníka. S neúspěšným studentem Alexem, který na každý rok stavařiny potřeboval dvojnásobný počet semestrů, se seznámil v bistru, kde Alex popíjel a uvítal, že za něj Konrád zaplatil útratu.

Úkol zněl jasně:

„Seznámíš se s Andrejkou, co denně hlídá v parku Knopovic tříletýho syna Vojtíška a přesvědčíš ji, že je to právě ten kluk, co ho přede dvěma lety dala k adopci. Musíš postupovat chytře, rozumíš, psychologicky, protože ta holka psychologii študuje. Každej den mi budeš hlásit, co bylo a já ti dám další instrukce.“

O O O

Andrejka se s Alexem sice spřátelila, avšak své tajemství mu nesvěřila hned. Alex už začínal být netrpělivý.

„Je jak sfinga,“ stěžoval si Konrádovi při každodenním hlášení. „Dělám všelijaký dojemný narážky, ale ona na ně nereaguje, tváří se lhostejně, jako by se jí to ani trochu netýkalo.“

„Trpělivost,“ utěšoval ho Konrád. „Musíš mít trpělivost. A hlavně opatrnost, to je to nejhlavnější!“ Varovně zvedl ukazováček.

Alex se svědomitě řídil jeho radami. První úkol splní, až se mu podaří Andrejku přesvědčit, že Vojtíšek je její syn, kterého Knopovi adoptovali.

„Ale můj syn se jmenuje Daniel,“ namítla Andrejka, když se Alexovi konečně podařilo zdolat první překážku a donutit ji, aby se mu svěřila se svým tajemstvím.

„Adoptivní rodiče mu dali jméno, jaké si sami vybrali,“ vysvětlil jí, pamětliv Konrádova návodu.

„A teď ještě nemůže být tříletý,“ nepřestávala pochybovat Andrejka. Vojtíšek jí sice ztraceného syna vzdáleně připomínal, proto taky k němu tak přilnula, ani na okamžik jí však nenapadlo, že by s ním mohl být totožný. „Danielovi jsou teď teprve dva roky, nemůže být ještě tak vyspělý jako Vojtíšek.“

Její námitka Alexe nezaskočila, Konrád pamatoval opravdu na všechno.

„Při každé adopci se křestní list dítěte upravuje podle přání nových rodičů a nějaký ten rok není vůbec žádná překážka.“

Zdálo se, že Andrejka začíná jeho povídačkám věřit. Alex ji dokázal citově tak naladit, že si sám vroucně přál mu věřit. Konrád ho přesvědčil, že jeho smyšlenky jsou pravdivé, že Knopův tříletý Vojtíšek je skutečně Andrejčin dvouletý syn Daniel.

Nadešel čas připravit ji na další, nesrovnatelně obtížnější úkol.

O O O

Konrád byl nucen vyložit Alexovi celý svůj plán. Nechal si na tom jaksepatří záležet.

„Pomůžem holce k ztracenýmu dítěti, a sobě k pohádkovým prachům.“

To znělo Alexovi, který byl ustavičně bez peněz, náramně příjemně.

„Parchanta jednoduše uneseme a po Knopovi budem žádat výkupný.“

„Kolik?“ chtěl vědět Alex.

„Nejmíň milion,“ odpověděl Konrád. „Nejmíň, zdůrazňuju, protože Knop na to má.“

„Ale když zaplatí, tak mu dítě musíme vrátit, a Andrejka stejně vyjde naprázdno,“ strachoval se Alex. Cítil vlastní odpovědnost za matku a za dítě, k němuž jí sám pomáhal najít cestu.

„Proč bysme ho vraceli? Budem mít prachy, a ty s Andrejkou a dítětem odjedeš do Monaka,“ uklidňoval ho Konrád. „Já mám náhodou v Monaku známý, všecko vám tam předem zařídím.“

Alex se nedovedl zbavit obav. Celá věc mu nepřipadala tak jednoduchá, jak si ji představoval Konrád.

„To všecko chce prachy,“ namítl, „tučný prachy.“

„Budeš je mít,“ velkoryse mu slíbil Konrád. „O to výkupný se samozřejmě šábnem.“

Alexovi se zajiskřilo před očima. Mít půl milionu, třeba i víc! O podobném štěstí se neodvážil ani snít. Dosud střádal korunku ke korunce, škudlil na jídle i oblečení, a najednou se před jeho duševním zrakem zatřpytilo takové bohatství! S tím už se dá ledacos podniknout, obzvláště v Monaku. Herny v Monte Carlu možná jen čekají, až jejich práh přestoupí právě on, budoucí milionář.

O O O

Přemluvit Andrejku, aby nejen svolila, nýbrž dokonce dopomohla k Vojtíškovu únosu, byl úkol téměř nadlidský. Avšak Alex s vidinou bohatství před očima se nevzdával. Nasadil všechny síly, všechnu svou výmluvnost, dokud Andrejku nepřesvědčil, že život v Monaku bude pro ni a znovunalezeného syna hotový ráj.

„Samozřejmě se s tebou o peníze z výkupného rozdělím. Budeš bohatá.“

Ani příslib vysoké odměny nedokázal Andrejku zbavit mateřských starostí.

„Ale kam chcete Vojtíška unést?“

„Neměj strach, bude v bezpečí u Konrádovy dobré známé ve Štěchovicích. Bude o něj vzorně postaráno. Cilka je hodná a má děti ráda.“

„A kdy s ním můžeme odletět do Monaka?“

„Hned jakmile Konrád dostane výkupné.“

„Ale vždyť po nás půjde policie,“ nepřestávala se strachovat Andrejka. „My dva budeme první na ráně, hlídáme přece Vojtíška.“

„Nepůjdou po nás, o to se Konrád už postará,“ ujistil ji Alex. „Zaváže si Knopovy výhružkou, že jestliže oznámí únos policii, ohrozí život syna. Ale to samozřejmě nemyslí vážně, chce jen Knopovy postrašit a přinutit je k mlčení.“

O O O

Ještě mnoho slov bylo vyplýtváno na přemluvení Andrejky a mnoho jejích slzí prolito, než svolila, že k Vojtíškovu únosu pomůže.

„Vždyť to vlastně uděláš pro sebe,“ nepřestával ji přesvědčovat Alex.

Andrejka tomu věřila, chtěla tomu uvěřit. Mateřské srdce, týrané bolestí nad ztrátou dítěte, jí ukazovalo cestu, na jakou by se za normálních okolností nikdy nedala. Svědomí jí sice našeptávalo, že se dopouští nepravosti, toužící srdce však tlouklo v rytmu bláhové naděje.

Onoho osudného říjnového odpoledne si Andrejka s Alexem jako obvykle hráli s Vojtíškem na písku, když se ho Alex znenadání zeptal:

„Chceš vidět, jaké jsem postavil nádraží? S kolejemi, tunely, mosty, závorami…“

„Ukaž!“

„Nemám ho tady, ale stojí postavené kousek cesty odsud autem.“

„Ty máš auto?“

„Strejda ho má a zaveze nás tam, jestli to nádraží chceš vidět.“

Vojtíšek se už nemohl dočkat, až slibovaný zázrak spatří na vlastní oči. Mrzelo ho sice, že Andrejka nepojede s nimi, ale jeho zvědavost byla tak silná, že se rozhodl na chvíli se s ní rozloučit.

„Jenom na malou chviličku,“ ujišťoval ho Alex. „Jestli se ti to nádraží bude líbit, zajedeme se tam zítra podívat s Andrejkou.“

Tak se stalo, že Konrád s Alexem zavezli Vojtíška do Štěchovic, kde je už čekala Konrádova přítelkyně Cilka.

„Tak jen pojďte dál,“ uvítala je s širokým pohostinným úsměvem.

Alex skutečně předvedl chlapci slíbené nádraží s jezdícími vlaky a fungujícími semafory, nezdržel se však dlouho a nenápadně se vytratil. Pro Vojtíška už ale nebylo návratu.

O O O

Ihned po synově zmizení zalarmovali Knopovi policii. Domnívali se, že se Vojtíšek někam zatoulal a nedovede se vrátit. Ještě téhož večera se ale po telefonu dozvěděli, že byl unesen a únosci žádají výkupné jeden milion korun.

„Naše podmínka je, že únos neohlásíte policii. Kdybyste ho ohlásili policii, nikdy už syna neuvidíte.“

Postrašení rodiče okamžitě odvolali pátrání a naléhali na policii, aby se zatím do případu nevměšovala.

„Provedeme sledování nenápadně,“ namítala policie, „s podobnými případy máme bohaté zkušenosti.“

„Ale oni syna zabijí,“ strachovali se rodiče.

„Nebudou o našem sledování vědět, za to vám ručíme,“ ujistila je policie.

Zdeněk Knop požádal o půjčku, aby mohl vyplatit plnou výši výkupného. Jeho žádost nebyla vyřízena okamžitě, tak vysoká půjčka se pochopitelně neobešla bez příslušných formalit.

Únosci ztráceli trpělivost.

„Za každý den prodlení si účtujeme sto tisíc,“ oznámili Knopům.

I Alex byl netrpělivý, nejraději by měl všechno za sebou. „Co když nezaplatí?“ strachoval se. Konrád se ušklíbl.

„Tak jim parchanta budu posílat po kouskách. Prstíček po prstíčku.“ Alex se zhrozil. „To myslíte vážně?“

„Smrtelně vážně, hochu,“ ujistil ho Konrád s nehybnou tváří.

O O O

Alex cítil, jak mu ustydlo srdce. Doposud pokládal Konráda spíše za dobrodince, který se chce nezákonnou cestou domoci spravedlnosti, po jeho krutém přiznání však poznal, že má co dělat s prachsprostým zločincem. Vyhledal na koleji Andrejku.

„Je zle,“ sdělil jí chvějícím se hlasem. „Konrád chce Vojtíška zabít, kdyby Knop nezaplatil.“

Andrejka smrtelně zbledla. V jejím nitru se odehrávalo drama. Poznala, že se nechala zaslepit. Rázem prohlédla.

„Všechny ty řeči, že Vojtíšek je vlastně můj Daniel, byly jenom výmysly, na který jsem ve svý hloupý důvěřivosti naletěla…“

I Alex náhle vystřízlivěl z pohádkového snu o bohatství a blahobytu.

„Já jsem tomu všemu věřil, přísahám!“ Se slzami v očích zvedl pravici k přísaze. „Konrád mě těmi sliby pohodlného života v Monaku tak zpito měl, že i já jsem mu naletěl. Ale teď vidím, že je to kriminálník a grázl.“

„Musíme Vojtíška vysvobodit, co nejrychleji!“ rozhodla Andrejka. „Oznámíme všechno policii, udáme se, i když nás potrestají.“

Alex nesouhlasil.

„Jak se do toho vloží policie, Konrád Vojtíška zabije,“ postrašil Andrejku.

Dlouho se dohadovali, dostali se dokonce do prudké hádky, každý umíněně obhajoval své stanovisko, nakonec se však přece jen dohodli na střízlivém kompromisu, ten jim připadal nejpřijatelnější.

„Ty zatelefonuješ Konrádovi, že tě vyslýchala policie a že se s ním musíš setkat osobně co nejdřív, protože je to nanejvýš důležité. Dáš si s ním sraz, oznámíš policii, kde se sejdete, a policajti ho tam seberou. To bude naprosto bez rizika.“

Andrejka souhlasila.

„A zároveň pošleme policii do Štěchovic pro Vojtíška,“ navrhla. Alex se zamračil.

„Tak tohle s tím Vojtíškem musíme provést jinak,“ namítl.

Andrejka na něj nechápavě pohlédla.

„Já totiž vůbec nevím, jaké pokyny dostala od Konráda Cilka,“ vysvětlil jí Alex.

„Říkal jsi, že Cilka je hodná ženská a že má ráda děti…“

„Jenomže nevím, na jak dlouho to platí, rozumíš. Cilku si vezmu na starost sám.“

„Jak to chceš udělat?“

„Dám jí čuchnout chloroformu.“

O O O

Andrejce s Alexem přálo štěstí, jejich laický plán jim vyšel, přestože v sobě skrýval nebezpečná úskalí.

Andrejka si s Konrádem dala sraz před vrátnicí koleje, kde už na něj čekali dva policisté v civilu. Konrád si stačil podat se studentkou ruku, a už mu na zápěstí zacvakly železné náramky.

Alex zajel za Vojtíškem do Štěchovic, a když mu Cilka přivedla z komory pobledlého Vojtíška, počkal, až se obrátila ke sporáku a rychleji přitiskl na nos gázu napuštěnou chloroformem. Skácela se k zemi jak špalek.

„Co se tetě stalo?“ zajímal se Vojtíšek.

„Usnula,“ klidně mu odpověděl Alex.

Vojtíšek na něj zakýval prstem, naznačuje mu, aby se k němu shýbl.

„Teta říkala, že mě maminka s tatínkem už nechtějí,“ zašeptal mu potom do ucha. V jeho hlase se chvěly potlačované slzy.

„To je lež,“ vysvětlil mu Alex. „Už se tě nemůžou dočkat. Pojď!“

O O O

Andrejka s Alexem vyvázli z obvinění z napomáhání k únosu dítěte s podmínkou, soud přihlédl k jejich mládí a dosavadní zachovalosti. S hlídáním Vojtíška však byl definitivní konec. Knopovi usoudili, že bude nejspolehlivější, když si své děti ohlídají sami.

Domino

V poslední době byly zavražděny tři ženy. První z nich našli v lese, další dvě v parku. Všechny tři usmrtil pachatel výstřelem do levého spánku a na prsa jim položil kostku domina postupně s jedním, dvěma a třemi body.

Šetřením se zjistilo, že vrah pokaždé přepadl oběť v jejím autě, omámil ji, potom ji odvezl do lesa nebo do parku a tam ji zastřelil. Zavražděné ženy nebyly znásilněny a byly na rukou a na nohou spoutány obinadly, jak prozradila vlákna pod mikroskopem.

„Jde o masového vraha,“ usoudil kriminální psycholog. „O muže mezi třiceti až čtyřiceti lety, trpícího deviací.“

Policejní databáze poskytla předlouhý seznam vrahů, na něž se psychologova diagnóza hodila. Hledat mezi takovou spoustou deviantů nebylo vůbec snadné, neboť každý vrah je vlastně psychickou odchylkou od normálu.

Podezření nakonec padlo na dva delikventy, kteří si odseděli trest za vraždu. Oba byli svým způsobem podivíni a spáchání dalších vražd se u nich nedalo vyloučit.

Bruno Hurych, spisovatel, zastřelil manželku, odseděl si dvanáct let a po propuštění z vězení napsal knihu Rozkoš zabíjet. O knihu byl mezi čtenáři velký zájem, šla doslova na dračku a dočkala se tří vydání. Její autor na vraždě značně zbohatl, nebylo by proto divu, kdyby ho úspěch inspiroval k dalšímu zločinu.

Druhý propuštěný vrah Pavel Málek pracoval jako noční hlídač a volné dny mu dopřávaly dost času a příležitosti k vraždě. Policie na něj nasadila schopného kriminalistu podporučíka Fantla, který ho svědomitě sledoval. Jeho úsilí nevyznělo naprázdno. Zjistil, že Málek denně chodí na hřbitov rozsvítit na hrobě své oběti svíčku.

„Podobné počínání se dá vyložit jako pozdní lítost,“ usoudil poručík Duras.

„Nebo taky jako lákavá vzpomínka na bývalý zločin, který by nebylo marné zopakovat,“ dodal Fantl, který si na svém objevu neobyčejně zakládal. „Pohled na hrob oběti Málka nejspíš dráždí, chodí se na hřbitov ukájet. Dá se říct, že ten hrob je něco jako jeho afrodiziakum.“

O O O

Miriam navštěvovala Hurycha několikrát do týdne, slavný spisovatel ji nazýval svou múzou. Byla přítulná a rozmarná, a přestože oplývala ženskými půvaby, zůstala ve svých osmatřiceti letech dosud neprovdaná. Na svobodné chlapy neměla štěstí, a když se sblížila s vdovcem nebo s rozvedeným, chyběla mu chuť a ochota uzavřít nové manželství. To byl i případ Bruna Hurycha.

„Jsem vrah,“ vymlouval se, kdykoliv na něj Miriam naléhala s vdavkami. „Zabil jsem svou ženu, rozumíš? Zabil jsem svou ženu!“

Miriam nevěřila, že mluví pravdu, pokládala jeho přiznání spíše za uměleckou pózu autora proslulého románu. Umínila si, že musí Bruna za každou cenu ulovit a použila otřelého donucovacího prostředku vdavekchtivých žen.

„Jsem těhotná…“

Hurych nepohnul ani brvou.

„S kým?“

Miriam měla sto chutí mrštit po něm těžkým popelníkem, včas se ale ovládla. „Přece s tebou, ty cyniku!“ zaječela. „Zaplatím ti interrupci,“ velkoryseji nabídl Hurych. Miriam se rozplakala, upřímně a bez přetvářky. „Ale já to dítě chci.“

„Přece nechceš rodit ve čtyřiceti?“ ušklíbl se Bruno Hurych.

„Proč ne?“ namítla odhodlaně. „Jsou přece ještě starší rodičky.“

Spisovatel se zatvářil odmítavě.

„Nemám chuť na nějakého zdegenerovaného fakana s Downovým syndromem, jací se rodívají postarším lidem. Nebudu se k žádnému dítěti znát, s tím laskavě počítej.“

Toho večera ho Miriam opouštěla s uplakanýma očima a víc se neobjevila.

Byla zavražděna ve stejném parku a stejným způsobem, jako předešlé ženy, výstřelem do levého spánku. Na prsou měla kostku domina, tentokrát se čtyřmi body a mikroskop objevil na jejích pažích a nohách vlákna z obinadel.

O O O

Policie šla najisto a zatkla spisovatele Bruna Hurycha. Už předtím vyslechla jeho posluhovačku, která vypověděla, že slečna Miriam k němu chodila skoro denně a nutila ho, aby se s ní oženil.

„Ale pán nechtěl,“ ochotně vypovídala posluhovačka. „Slečna Miriam si mně několikrát na jeho chování stěžovala a vyptávala se, jestli snad nemá nějakou jinou ženskou.“

Bruno Hurych tvrdošíjně zapíral.

„Nezabil jsem ji.“

„Měl jste s ní přece milostný poměr,“ snažil se ho usvědčit vyšetřovatel.

„To nepopírám, ale nezabil jsem ji,“ sebevědomě opakoval Hurych a s napětím čekal, až padne zmínka o těhotenství.

Vyšetřovatel se však o žádném těhotenství nezmínil a z toho Hurych usoudil, že mu Miriam lhala. Ulevilo se mu. Kdyby bylo u zavražděné zjištěno těhotenství, mohla to policie prohlásit za usvědčující důkaz. Přestože svou vinu soustavně popíral, byl jako důvodně podezřelý vzat do vyšetřovací vazby. Pokládal to za nezaslouženou křivdu a proti svému zatčení protestoval.

„Nemáte proti mně žádné důkazy.“

„Nepřímé důkazy jsou pro nás taky důkazy.“

„Pro mě ne!“ rozlítil se Hurych, dostalo se mu však pádné odpovědi.

„Vyšetřování se neřídí dojmy podezřelého.“

Bruno Hurych poznal, že nemá naději na propuštění. Až dosud si byl jist příznivým výsledkem šetření, proto si ani nevzal advokáta, byl přece nevinný. Po svém zatčení se ale přece jenom obrátil na právníka a požádal ho, aby proti způsobu jeho vyšetřování podal písemnou stížnost. Ten dlouho a netrpělivě čekal na její vyřízení, několikrát ji reklamoval, až konečně dostal zamítnutí.

Hurych zatrpkl a rezignoval. Uvědomil si, že pověst slavného spisovatele mu jen škodí a v duchu se proklínal za svou knihu o rozkoši zabíjení. Nebýt jí, byla by jeho situace daleko příznivější, to mu potvrdil i jeho advokát. Teď jen musí odevzdaně čekat, jestli se policii podaří dopadnout skutečného vraha.

O O O

Ani Pavla Málka nenechala policie na pokoji. Když za ním poručík Duras přišel do podniku, v němž pracoval jako noční hlídač, našel ho, jak hraje domino.

Vida, zaradoval se Duras v duchu, bezmála přistižen při činu, a odvezl Málka i s dominem na policii.

„Nemůžu jen tak odejít z práce,“ bránil se Málek. „Nemám komu předat službu.“

„To už není vaše starost,“ uklidnil ho poručík.

„Žádnou Miriam neznám,“ tvrdil při výslechu Málek. „Nezabil jsem ji, přísahám!“

Neúnavný podporučík Fantl však zjistil, že zažíhá na hrobě své oběti nyní dvě svíčky místo jedné, jak to dělával doposud.

„Měla přece svátek,“ vysvětlil své počínání Pavel Málek.

„Jmenovala se Alena.“

Jeho domino bylo kompletní, žádná z kostek nechyběla.

„Hraju ho každou noc, abych neusnul,“ přiznal se Málek. „Bejt vzhůru celou noc, teda noc co noc, není žádná sranda.“

Nezbývalo než ho propustit.

„Ale sledovat dál!“ nařídil Fandovi poručík Duras, doufaje, že se některý z obou ptáčků nakonec přece jen chytí na policejní vějičku.

O O O

Podporučík Fantl byl neobyčejně snaživý policista. Toužil po povýšení a konal své povinnosti s daleko větší svědomitostí, než mu bylo uloženo. Při sledování Pavla Málka se neomezil pouze na dohled nad ním, nýbrž navštěvoval ve volném čase místa činu, les i park, všímal si křovin a laviček, rozhlížel se po okolí. Byl přesvědčen, stejně jako jeho nadřízený, že všechny ty vraždy nějak souvisejí, nejen způsobem provedení, ale i místem. Patrně v něm skutečně dřímalo skryté detektivní nadání, protože se mu podařilo zjistit, že z obou míst, na nichž byly vraždy spáchány, je vidět na kriminální psychiatrickou léčebnu. Oznámil svůj nález poručíku Durasovi.

„Není vyloučeno, že ty vraždy spáchal některý z pacientů léčebny.“

„Pacienti jsou zavřeni a dobře hlídáni,“ namítl Duras. „Nikdo z nich nemůže ven.“

„Kdybych se dostal mezi ně, myslím inkognito, na zapřenou jako pacient, třeba bych něco zajímavého zjistil,“ nabízel se Fantl.

Jeho nabídka však narážela na soustavné odmítání. Podporučík se ale nenechal odradit a tak dlouho obtěžoval nadřízené, až ho vyslechli a domluvili s vedením kriminální psychiatrické léčebny jeho dočasný pobyt jako pacienta.

„Ale dávejte si pořádně bacha, Fantl, jestli se prošvihne, že nepatříte mezi odsouzené cvoky, bude z toho nehorázná ostuda. A tu si nemůžeme dovolit,“ kladl mu na srdce poručík Duras.

Fantl vyfasoval služební mobil a neprůstřelnou vestu.

„To jako na co?“ pozastavil se nad vestou.

„Čert nikdy nespí,“ vysvětlil mu Duras. „Nerad bych, aby vás z léčebny vynášeli nohama napřed.“

Fantl se pobaveně rozesmál. Poručík Duras ho zarazil.

„Jestli je vrah skutečně mezi pacienty léčebny, bude ozbrojen.“

O O O

První pacient, s nímž se podporučík Fantl v léčebně setkal, byl Napoleon Bonaparte.

„Za Waterloo chystám odvetu,“ sdělil mu s pravicí zastrčenou do záňadří. „Bude krvavá.“

Fantl jen zdvořile přisvědčil, teprve když mu pacient stejná slova opakoval asi popáté, otázal se ho:

„A máte připravené zbraně, Vaše císařské Veličenstvo?“

Napoleon si položil ukazováček na ústa, opatrně se rozhlédl a zašeptal Fantlovi do ucha:

„Moje vojsko leží tamhle za lesem.“ Mávl rukou do neurčita. „Čeká jen na můj povel, aby vyrazilo.“

Fantl si uvědomil, že tudy cesta nevede a propříště se Napoleonovi raději vyhnul. Jeho pozornost upoutala dvojice pacientů, hrajících domino. Přisedl k nim ke stolu a začal jejich hru sledovat.

„Co čumíš?“ vybafl na něj otylý chlap s dvojitou bradou.

„Čumím jak umím,“ pohotově mu odsekl Fantl.

Tlouštíkův spoluhráč se hlasitě rozchechtal.

„Přestaň, vole!“ mrzutě ho okřikl tlouštík. „Řehtáš se jako kráva na pastvě.“

„Řehtá kůň, ne kráva,“ pobaveně ho opravil spoluhráč.

Tlouštík prudce vyskočil a vztekle převrhl kostky domina. Fantl se raději nenápadně vzdálil, nestál o rvačku. Hráče domina bude mít ještě dost času si prohlédnout, domino zde hraje kdekdo, je to zřejmě lékařsky naordinovaný prostředek pro uklidnění.

Pacientů bylo v psychiatrické léčebně dvanáct, Fantl byl třináctý. Třináctka je odjakživa moje šťastné číslo, ujišťoval se v duchu podporučík, když se po rušném dni ukládal k spánku.

O O O

Nedůtklivý tlouštík byl pedofil a byl závislý na sedativech. Jakmile některý z léků přestával účinkovat, propukala u něho nekontrolovatelná aktivita. Stávalo se to poměrně často, a v takových případech museli zasáhnout ústavní ošetřovatelé Lambert a Ota.

Oba byli chlapi jako hora, jak se na ošetřovatele psychicky nemocných delikventů patří. Obzvláště Lambert rád uplatňoval svou sílu a sebemenší šarvátka mezi pacienty mu poskytovala záminku k ostrému zásahu.

Všichni se ho báli, hlavně Brázda, muž drobné postavy a chabých svalů. Do kriminální psychiatrické léčebny se dostal po odsezení trestu za vraždu babičky, která ho vychovávala místo zaměstnané matky a jak ukázalo šetření, nelítostně ho bila.

„Mlátila mě vším, co jí přišlo do ruky, dokonce pohrabáčem,“ svěřoval se podporučíku Fantlovi v domnění, že i on je pacient. „Tak jsem jí jednou, když jsem už vyrostl, ten pohrabáš vytrhl z ruky a praštil ji s ním do hlavy. Bylo okamžitě po ní, až jsem se nestačil divit.“ Bezstarostně se usmál, jako by šlo o docela nevinnou záležitost, a otázal se zvědavě: „A proč jsi tady ty?“

„Nesnáším ženský,“ vyrukoval Fantl s připravenou diagnózou. „A ženský na mě naneštěstí letí. Jak se na mě nějaká přilepí, musím se jí za každou cenu zbavit.“

Brázda ho vzrušeně uchopil za obě ruce.

„Zrovna tak jako já!“ vykřikl radostně. „Tak jsme na tom oba stejně, kamaráde.“

Brázdův pobyt v psychiatrické léčebně už vypršel, ale on ještě dobrovolně zůstával.

„Tady je to prima,“ liboval si. „Nejsou tu žádný ženský.“

„Ženský by měly být z tohoto světa smeteny,“ ochotně mu přisvědčil Fantl.

Nenápadná narážka na vraždy žen měla v Brázdovi vyvolat sympatie a povzbudit ho k doznání. Podporučík Fantl pojal poslední dobou podezření, že právě tento drobný muž by mohl být vrahem čtyř žen, zastřelených v okolí psychiatrické léčebny.

Z taktických důvodů ho příliš často nevyhledával, avšak kdykoliv si Brázda k němu přisedl, pokaždé ho trpělivě vyslechl, považoval to za svou služební povinnost.

O O O

„Byla za mnou máma,“ sdělil mu Brázda po několika dnech. „Chodívá za mnou často, nemůže se už dočkat, až mě propustí, prý je jí samotné smutno. Ale mně se tady líbí, mám tu všecko, co potřebuju.“

Fantlovi připadalo zvláštní, že pacient, který by mol být propuštěn, nechce z léčebny odejít. Jestliže je vyléčen, musí ho přece lékaři propustit. Zeptal se na to Brázdy.

„To máš tak, kamaráde,“ přiznal se mu Brázda. „Radši si dál hraju na cvoka, předstírám, že mám strach, abych jednoho dne nezabil i mámu, tak mě tu pro jistotu nechávají, aby nezavinili další vraždu.“ Mazaně se ušklíbl.

Vyléčený dospělý vrah, který už nepatří na psychiatrii, a přesto se tam drží zuby nehty. Proč asi? Vždyť pobyt v psychiatrické léčebně není žádná procházka růžovým sadem, režim je přísný, dokonce neúprosný, nechybí ani tělesné tresty.

Podporučík Fantl zbystřil pozornost, zároveň však i opatrnost. Nenápadně Brázdu sledoval a podařilo se mu vypátrat, že několikrát zmizel z léčebny. Prostě nebyl k nalezení. Když se vrátil, choval se, jako by se nic nestalo.

„Hledal jsem tě,“ prozradil mu Fantl.

Brázda se na chvíli zamyslel, potom si povzdechl.

„Já ti, kamaráde, mívám občas takový stavy, že nutně potřebuju na čerstvej vzduch. Nekontrolované, rozumíš? To mě najednou zničehonic popadne a musím za každou cenu ven.“

Fantl užasl.

„Ale kudy se dostaneš ven? Vždyť tu jsme zavřeni jako v kriminále.“

Brázda pochopil, že prozradil příliš mnoho. Tajuplně si položil prst na ústa.

„To je moje tajemství,“ zašeptal. „Životní tajemství, který si s sebou vezmu do hrobu.“

Fantl na něj nenaléhal, aby se nestal nápadný. Pamatoval na slova poručíka Durase: „Dávejte si pořádně bacha, jestli se prošvihne, že nepatříte mezi odsouzené cvoky, bude z toho nehorázná ostuda. A tu si nemůžem dovolit.“

O O O

Při sprchování pacientů nesměli ošetřovatelé Lambert a Ota chybět. Normálně se ve službě střídali, ve sprchách však atmosféra tak zhoustla, že si nemohli dovolit nechávat pacienty samotné.

Podporučík Fantl si počkal, až Brázda odejde do sprch a nepozorovaně mu sáhl do kapes jeho pláště. Výsledek byl ohromující. V jedné kapse nalezl klíč, v druhé několik kostek domina. Na dvou z nich bylo po pěti bodech.

Fantl se dovtípil. Brázda chystá pátou vraždu. Nyní musí jednat rychle, na opatrnost hraničící s úzkostlivostí není čas. Znásobil styk s Brázdou, předstíral vzrůstající náklonnost, pověsil se mu doslova na paty.

Podařilo se mu vypátrat, že Brázda mizí z léčebny sklepním východem, od něhož záhadným způsobem získal klíč, právě ten, co našel v kapse jeho pláště. Oznámil to mobilem poručíku Durasovi.

„Sledovat dál,“ nařídil mu Duras. „Jakmile příště zase zmizí, okamžitě mi to oznamte. U toho postranního východu budou od nynějška naši lidé.“

Fantl Brázdu neúnavně hlídal a podařilo se mu vystihnout okamžik, kdy sestoupil do sklepa a opustil léčebnu. Okamžitě to mobilem oznámil policistům, hlídkujícím před psychiatrickou léčebnou.

O O O

Dva policisté v civilu čekali u postranního východu, vedoucího ze sklepa psychiatrické léčebny rovnou na ulici. Brázda vyšel bezstarostně, ani se nerozhlédl, byl zvyklý touto cestou léčebnu opouštět. Krátká ulička od postranního východu vedla k zastávce autobusu.

Policisté Brázdu nespustili ani na okamžik z očí. Jeden z nich s ním jel autobusem na náměstí, tam přestoupil na další linku, pokračoval několik stanic a vystoupil s Brázdou na předměstské ulici s řadou kontejnerů. Druhý policista je následoval ve služebním autě.

Brázda se bez rozhlížení vydal od stanice autobusu k obchodu s šicími potřebami, který podle vývěsního štítu patřil Alžbětě Brázdové, nejspíše jeho matce, a zmizel ve vchodu.

První policista vstoupil do obchodu, zatímco druhý hlídkoval u vchodu do domu.

V krámě v té chvíli nebyli žádní zákazníci, z místnosti za ním bylo slyšet hlasy, ženský a mužský. Policista trpělivě čekal, dokud nepřišla starší žena v klotovém pracovním plášti.

„Co si přejete?“ otázala se zdvořile.

„Chtěl bych mluvit s vaším synem.“

Žena se viditelně zarazila.

„Není tady, bohužel,“ odpověděla potom. Mluvila nápadně hlasitě, aby ji v sousední místnosti mohl slyšet zapíraný syn.

Policista vytáhl služební průkaz.

„Pak vás musím požádat, abyste mě pustila vedle.“

Žena rychle přiskočila ke dveřím sousedního pokoje a rozpřáhla obě ruce.

„Ani krok!“ vykřikla selhávajícím hlasem.

Brázda nečekal, až policista vstoupí do místnosti. Vrhl se do předsíně a nehlučně vyklouzl do chodby domu, přímo do náruče druhého policisty. Než se stačil vzpamatovat, zaklaply na jeho zápěstích železné náramky.

O O O

Podporučík Fantl se netajil přesvědčením, že se Brázda při své návštěvě chystal matku zavraždit. O to větší bylo překvapení policistů, když u něho žádnou zbraň nenašli.

„Já jsem si svůj trest už odseděl,“ bránil se Brázda při výslechu. „I léčení jsem si odtrpěl.“

„Proč tedy pořád zůstáváte v psychiatrické léčebně?“ přísně se ho otázal vyšetřovatel.

„Líbí se mi tam,“ prohlásil Brázda.

Vyšetřovatel nahlédl do spisů před sebou.

„Vaše matka by vás přece chtěla mít doma.“

Brázda roztáhl ústa v bezstarostném úsměvu.

„V léčebně dobře vaří, o všecko se mi postarají, nic mi tam neschází. Kdežto matka…“

„Lékařům tvrdíte, že máte strach, abyste svou matku nezabil.“

Brázda lehkomyslně mávl rukou.

„To říkám jen tak, aby mě ještě nechali v léčebně. Líbí se mi tam, jak už jsem vám řekl.“ Vyšetřovatel udeřil dlaní do stolu. „Tak dost!“ zařval vztekle. „Kde máte zbraň?“ Brázda na něj nechápavě pohlédl. „Jakou zbraň?“

„Pistoli, co jste s ní nedaleko vaší léčebny zastřelil čtyři ženy.“

Brázda rozčileně vyskočil ze židle.

„V životě jsem nikoho nezastřelil!“ zaječel. „Pistoli jsem nikdy nedržel v ruce.“

Vyšetřovatel položil na stůl několik kostek domina. Všechny měly na jedné polovině pět bodů.

„Co je tohle?“ otázal se, nespouštěje Brázdu z očí.

„Domino,“ překvapeně odpověděl zatčený.

„Chystal jste se položit jednu z těch kostek na hruď páté zavražděné ženy.“

Brázda před sebe napřáhl obě ruce, jako by se chtěl bránit.

„Ne!“ vykřikl zoufale.

„Na co jste tedy ty kostky měl připravené?“

Brázda neodpověděl hned.

„Vy mi nebudete věřit, pane komisaři, ale ty kostky mi do kapsy někdo strčil.“

„Tentokrát máte výjimečně pravdu,“ ironicky poznamenal vyšetřovatel, „tohle vám skutečně nevěřím.“ Vytáhl ze zásuvky svého psacího stolu těžký železný klíč. „A jak jste přišel k tomuhle?“

Brázda zrudl.

„To… to jsem našel,“ zakoktal.

„Kde?“

„Ve dveřích u sklepa.“

„Když jste ve dveřích u sklepa našel klíč, měl jste ho tam buď nechat, nebo ho odevzdat. Proč jste nic z toho neudělal?“

Brázda vzdychl, hluboce a lítostivě.

„Když ten klíč akorát pasoval ke dveřím…“ Nevěděl, jak dál.

Vyšetřovatel netrpělivě zabubnoval na desku psacího stolu.

Brázdovi vyrazil na čele pot.

„Nechtěl jsem, aby za mnou matka chodila do léčebny, ostatní se mi proto smáli, tak jsem si řekl, že bych občas zašel za ní…“ Pot mu začal stékat z čela na tváře. „Ale doktoři mě nechtěli pustit, že prý pacienti smějí jenom na zahradu…“ soukal ze sebe v rozpacích. „A kromě toho mám prý sklony vlastní matku zavraždit…“

Vyšetřovatel rázně vstal.

„Ten klíč vás usvědčuje, stejně jako ty kostky domina ve vaší kapse.“

Brázda sklonil hlavu, na chvíli se zamyslel. Na jeho zpoceném obličeji bylo vidět, že se k něčemu závažnému rozhoduje.

„Ten klíč mi dal Lambert, ošetřovatel,“ zašeptal potom, nezvedaje hlavu. „Ze soucitu?“ Brázda mlčky přikývl.

Vyšetřovatel měl o Lambertově soucitu vlastní mínění, podporučík Fantl ho ve svých hlášeních vylíčil jako hrubiána a surovce, nedal však na sobě nic znát a nechal si Fandovu charakteristiku pro sebe.

Pomalu usedl, neboť měl pocit, že se vyšetřování přiblížilo ke kritickému bodu.

„Vy jste si Lambertovi o ten klíč řekl?“ otázal se opatrně.

Brázda zavrtěl hlavou.

„To bych si netroufl, Lamberta se všichni bojí…“ odpověděl polohlasem. „Ale Lambert mi ten klíč sám nabídl, poznal, že mě matčiny návštěvy štvou.“

„To zní ale málo pravděpodobně, že by se postrach všech pacientů zabýval jejich soukromými problémy,“ zapochyboval vyšetřovatel.

„Mne to taky překvapilo, napřed jsem tomu ani nevěřil, ale Lambert mi sám poradil, abych za mámou občas zajel.“

Policii se nepodařilo Brázdu jako pachatele čtyř vražd usvědčit, jeho výpověď jí však poskytla nový materiál.

O O O

Pro Lamberta si do kriminální psychiatrické léčebny přišli jako pro svědka. Ošetřovatel se viditelně zarazil, když se mu policisté legitimovali služebními průkazy, avšak na komisařství se nechal odvézt bez protestů.

Po jeho odjezdu prohledala šťára důkladně jeho pokoj a pod matrací našla pistoli shodné ráže, jakou byly zastřeleny čtyři ženy.

Lambert, sám deviant, zneužil svého postavení ošetřovatele v kriminální psychiatrické léčebně, aby svalil vlastní vinu za vraždy čtyř žen na některého z pacientů léčebny. Sám byl už trestaný a prošel vězením, nechyběly mu tedy bohaté zkušenosti. Jako protřelý kriminálník poznal, že pacienta Fantla nasadila policie do léčebny jako slídiče a rozhodl se předhodit mu místo sebe Brázdu, který si odseděl trest za vraždu babičky, prohlašoval o sobě, že nesnáší ženy a odmítal opustit léčebnu pod záminkou, že má strach, aby nezavraždil i vlastní matku.

Aby mohl být Brázda usvědčen jako vrah, nabídl mu klíč od sklepního východu a potají mu do kapsy strkal kostky domina, jichž se v léčebně povalovalo habaděj.

Jen vytrvalé práci policie se ošetřovatele Lamberta podařilo usvědčit jako masového vraha. K jeho usvědčení přispěla i vlákna ze zdravotnického materiálu na pažích a nohách zavražděných žen. Poslední a nejpádnější důkaz o jeho vině byla zkouška DNA.

Za vraždy čtyř žen dostal doživotí.

Máme se

Na ten podnikový večírek se všichni těšili. Chata na Slapech patřila firmě už několik let a zaměstnanci v ní trávívali víkendy, někteří dokonce dovolené.

„To něco uvidíte, Bobino… Nádherné místo u Vltavy, veškeré pohodlí, správcovi se vzorně starají, jsou vstřícní, dovedou připravit bezva mejdan,“ chlubí se mladé praktikantce kolegové. Bobina je v podniku nová, nastoupila hned po maturitě a zatím jí práce jde od ruky. Snaží se.

„Každý nový koště dobře mete,“ opatrně soudí náměstek Bříza. „Uvidíme později.“

Na Slapy ale Bobinu odvezl svým autem, ať holka nemusí stopem, je to nebezpečné. I kdyby jela autobusem, musela by ještě kus cesty pěšky, pro toho, kdo to tam nezná, není snadné podnikovou chatu najít.

Bobinu ubytovali společně s účetní Burešovou, měly z pokoje krásný výhled na Vltavu, a tak se po příjezdu vyložily z okna a dýchaly čerstvý vzduch.

„Musíme si pročistit plíce, večer bude nahuleno, chlapi kouří jednu cigaretu za druhou,“ stěžovala si účetní.

„Ženský ale taky,“ namítla Bobina a cítila v té chvíli uspokojení, že se toho pubertálního zlozvyku dokázala zbavit. Pomohl jí starší bratr Pavel, studující medicíny, který byl přesvědčen, že nález na plicích, na který mu přišli, zavinilo kouření.

Podnik se plácl přes kapsu a správcovi na chatě se i tentokrát mohli vyznamenat. Tabule byla opravdu bohatá, i pití všeho druhu bylo habaděj. Nálada byla vynikající, a čím blíže k půlnoci byla nenucenější. Mladičké Bobiny si všichni muži hleděli, každý si chtěl s půvabnou praktikantkou připít. Obzvláště náměstek Bříza a oba vedoucí, Paroubek a Staněk, ji vyznamenávali svou přízní. Přítomné ženy jí záviděly, holka má postup zajištěn.

O O O

Ráno se k snídani začali trousit pozdě, všichni byli rozespalí a po bujarém veselí mnohému z nich třeští hlava.

„Chtělo by to silnou dršťkovou,“ šklebí se nad čajem a kávou, „nebo slanečka.“

Účetní Burešová si zamyšleně maže rohlík máslem. Její spolubydlící se na pokoji vůbec neobjevila, zřejmě ji někdo ze ctitelů zatáhl k sobě. Měla o Bobině lepší mínění, byla přesvědčena, že je slušné děvče. Ale pití asi vykonalo své a nezkušená holka se přestala kontrolovat.

Několik zaměstnanců k snídani vůbec nepřišlo, vyspávali divoký mejdan. Než budou schopni řídit, musí se jaksepatří vzpamatovat. Účetní Burešová začala být neklidná. Blíží se odjezd, několik automobilů už stojí připraveno před chatou, jejich majitelé se domlouvají s kolegy, koho kdo poveze. A Bobina stále nikde.

I Bříza už posnídal a vyšel před chatu. Burešová to nevydržela, odhodlaně k němu přistoupila.

„Pane náměstku, ta naše nová praktikantka vůbec nepřišla v noci do pokoje, tak mám starost…“

Bříza se napřed zarazil, potom se jeho obličej roztáhl v širokém úsměvu.

„Žádný strachy, paní účetní, mladá hezká holka se o sebe dovede vždycky postarat.“ Významně na ni mrkl.

V té chvíli přiběhl od řeky správcových Olda, oči má vytřeštěné, hlas mu přeskakuje hrůzou.

„Z Vltavy vytáhli utopenou ženskou… Vypadá jako ta mladá, co přijela s váma.“ Obrátil se na náměstka.

Bříza zbledl.

„Ale to… to není možné!“ zvolal nápadně hlasitě a rychle otevřel dveře svého auta, připraven nasednout.

„Já jim řekl, že dělala ve vašem podniku,“ pokračoval Olda už klidněji. „Přijdou sem.“

„Kdo?“ zamračeně se otázal náměstek. Na výrazu jeho tváře bylo vidět, že jemu to všechno proti mysli.

„Policajti,“ odpověděl Olda. „Když jsem přišel na pláž, už tam byli.“

Od břehu se blíží dva muži, jeden v civilu, druhý uniformovaný, a hned se shánějí po náměstku Břízovi.

„Potřebujeme, abyste utonulou identifikoval. A zároveň žádáme, aby odsud nikdo neodjížděl.“

O O O

Utonulá byla skutečně praktikantka Bobina, jak dosvědčil náměstek Bříza a ještě několik zaměstnanců, kteří se k řece dostavili s ním. Zákaz odjezdu vyvolal všeobecnou nevoli.

„Zítra jdem do práce,“ reptají účastníci podnikového večírku.

„Musíme zajistit stopy,“ vysvětlil jim policejní poručík a na místě se pustil do vyšetřování. Především ho zajímá, kdy byla utonulá spatřena naposledy.

„Někdy po půlnoci,“ odpovídají zaměstnanci neurčitě.

„S kým?“

Všichni se shodují, že se před skončením večírku nacházela ve společnosti náměstka Břízy a jeho dvou vedoucích, Paroubka a Staňka.

„Seděla u jejich stolu a připíjela si s nima šampusem.“

„Náměstek ji držel kolem pasu a pokoušel se ji políbit.“

„Ne, to byl Paroubek, náměstek jí hladil koleno…“

„To je sprostá lež!“ vybuchl náměstek Bříza, když mu poručík tu skutečnost předestřel. „Slečna sice chvíli seděla u našeho stolu, ale nikdo z nás, tedy ani kolegové Paroubek a Staněk, jsme si k ní nic nedovolili. Byla to přece naše zaměstnankyně.“

Paroubek se Staňkem na obvinění reagovali ještě podrážděněji.

„To je něco neslýchaného, co si lidi vůči člověku dovolí!“

„Z nás tří přece nikdo nenese nejmenší vinu na tom, že slečna odešla v noci k řece a spadla do vody. Tak k čemu ty trapné výslechy?“

„Slečna nespadla do vody,“ chladnokrevně ho opravil poručík, „byla do řeky hozena, ale napřed byla uškrcena.“

Zpráva zbavila všechny tři pány řeči. První z nich se vzpamatoval náměstek.

„Co-cože?“ vykoktal. „To nebyla nešťastná náhoda?“

Poručík ho probodl ostrým pohledem.

„To byla vražda.“

O O O

V podniku zavládlo zděšení. Jedna ze spolupracovnic byla zavražděna. Mezi zaměstnance se začíná vkrádat nedůvěra. Je docela pravděpodobné, že vraždu spáchal jeden z nich. Jeden z nich je vrah!

„V sobotu v noci se na Slapech mohl potloukat bůhvíkdo,“ soudí vedoucí oddělení Staněk, „a když uviděl u vody samotnou mladou holku…“

Po pitvě utonulé dívky se zděšení jejích spoluzaměstnanců změnilo v paniku. Pitevní zpráva jasně prokázala, že oběť byla před smrtí znásilněna.

„Vždyť jsem to říkal!“ triumfoval vedoucí Staněk. „Přepadla ji nějaká zlotřilá smečka, zneužila ji, potom ji uškrtila a hodila do vody. Těžko budou pachatele hledat.“

K polednímu vtrhl do podniku urostlý rozčilený mládenec a domáhal se vstupu k náměstku Břízovi. Sekretářka ho k němu nechtěla pustit, nebyl ohlášen.

„Tak mě ohlašte teď!“ nenechal se odbýt návštěvník.

Sekretářka usoudila, že s ním nic nesvede, proto se otázala otráveně:

„Koho mám tedy ohlásit?“

„Jsem bratr zavražděné!“ vykřikl mládenec a nečekaje na ohlášení, zmizel za dveřmi náměstkovy kanceláře.

Náměstek Bříza polekaně vyskočil od stolu. Za poslední dny zažil tolik šokujících událostí, že už ani žádné klidné jednání nečekal. Přesto se zmohl na zdvořilé:

„Co si přejete?“

Návštěvník se na něj bez odpovědi vrhl.

„Kdo z vás jste moji sestru zavraždil?“ zařval.

Náměstek stačil ještě překotně zazvonit na sekretářku, než si před útočníkem zakryl tvář oběma pažemi. Sekretářka zavolala z nejbližších kanceláří oba vedoucí, Paroubka i Staňka. Přiběhli okamžitě, tušili, že se děje něco nebezpečného. Proti takové přesile se medik Pavel nemohl prosadit. Zkroutili mu ruce za zády a prohledali ho. Neměl žádnou zbraň.

„Tak to jste byli vy tři!“ vykřikoval v jejich sevření bezmocně. „Ano, už jsem si všechno zjistil, byli jste to vy, Bříza, Paroubek a Staněk!“

Nechali výtržníka vyvést z podniku.

„Já si vás stejně najdu, lumpové!“ vykřikoval na nuceném odchodu. „Postarám se, abyste neunikli spravedlnosti, vy vrazi!“

„Ten nám ještě může pořádně zavařit,“ rozechvěle se ozval Paroubek, když strážný Pavla odtáhl.

„Ty vidíš hned všecko černě,“ zaškaredil se Staněk. „Zavraždili mu sestru, tak se chce pomstít.“

„No právě,“ nenechal se uchlácholit Paroubek. „Všimli jste si, jak na mě krvežíznivě koukal?“ Celý se třásl hrůzou.

Bříza a Staněk ho pozorovali se sevřenými rty. Paroubek byl vždycky strašpytel, z každého komára hned udělal velblouda.

„Neměli bysme policii trochu pomoct?“ napadlo Staňkovi při pohledu na k smrti vyděšeného kolegu. „Aby ten Zorro mstitel zas chodil otravovat někoho jinýho.“

Náměstek Bříza se na něj pátravě zahleděl. „Jak to myslíš?“

Staněk se rukama podepřel o jeho psací stůl.

„My jsme toho policajta ještě vůbec neupozornili na správce podnikový chaty, a všichni přece viděli, jak Bobinu od samýho začátku nestoudně hltal očima. Mohl ji docela dobře vylákat v noci k řece, tam ji znásilnit…“

Paroubek okamžitě ožil.

„To je fakt!“ zvolal. „A policajti ho vyslechli jenom na místě, a povrchně, kdežto nás tahají po úřadech v jednom kuse. Já už mám z toho málem žaludeční vředy.“

Náměstek vrhl na Paroubka podrážděný pohled.

„S tím správcem to není marný,“ usoudil. „Bude se to ale muset napřed náležitě promyslet.“

O O O

Správce podnikové chaty na Slapech byl nemile překvapen, když ho předvolali na policii k výslechu. Tragická událost se mu nesmazatelně vryla do paměti, ani v nejmenším ale netušil, že ho s ní vyšetřovací orgány budou spojovat. Zhrozil se proto, když mu na komisařství začali klást otázky na tělo, jednu ožehavější druhé.

„Já nejsem žádný zvrhlík,“ bránil se. „Té slečny jsem si samozřejmě všiml, byla tu poprvé a dobře se bavila se všema, nejvíc s náměstkem Břízou a vedoucíma Paroubkem a Staňkem. Dlouho seděla u jejich stolu a s nima taky odcházela.“

Poručík na něj podezíravě pohlédl.

„Jak to, že nám to říkáte teprve teď?“

Správce se rozpačitě zavrtěl.

„Tenkrát, hned po tom neštěstí, jsem to ještě neměl v hlavě všechno tak srovnáno. Byl jsem v šoku.“

„A když ti tři pánové se slečnou odcházeli, všiml jste si, kam šli?“ chtěl vědět poručík.

Správce zarmouceně zavrtěl hlavou.

„Bohužel nikoliv…“ Náhle se rozpomněl. „Ale slyšel jsem, jak pan náměstek říkal, že by si ještě měli jít na chvíli provětrat hlavu na čerstvý vzduch.“

Poručík se zamračil.

„A to všechno jste nevěděl už dřív?“ obořil se na správce. „Jak vám máme věřit, že jste si na to vzpomněl teprve teď, když jste sám upadl do podezření?“

Správce lítostivě potřásl hlavou.

„Bezdůvodně, naprosto bezdůvodně…“

„Nemáte žádné alibi.“

Poručíkova slova správcem otřásla. Celý se schoulil do sebe a zavřel oči, jako by se chystal usnout.

„Já přece uklízel, pane poručíku, nemohl jsem v jídelně nechat ten čurbes, zbytky jídla a pití, pobryndaný ubrusy, zapadaný nádobí a příbory…“

„Jenomže vás při tom uklízení nikdo neviděl,“ namítl poručík.

Správce zhluboka vzdychl.

„Protože se všichni rozešli do pokojů.“

„Až na ty tři se slečnou Bobinou. Jistě musíte vědět, kdy se vrátili, když jste byl vzhůru.“

Správce bezradně pokrčil rameny.

„Nevím, já je neviděl…“

„Copak jste jim neotvíral?“

Správce zavrtěl hlavou.

„Pan náměstek nařídil, abych chatu nezamykal, že to už nestojí za to.“

O O O

O tom, že by po podnikovém večírku šli se slečnou Bobinou ještě na procházku, nechtěli pánové Bříza, Paroubek a Staněk ani slyšet.

„To je křivé nařčení,“ bránil se náměstek Bříza. „Po večírku jsme se všichni rozešli do svých pokojů.“

„Domlouvali jste si přece procházku,“ namítl poručík.

„My?“ žasl náměstek. „Nic takového. Šli jsme rovnou do svých pokojů, jak jsem se už zmínil.“

„A slečna Bobina?“

„Ta šla patrně k řece, jak vyplývá ze situace.“

„Sama?“

„Jak to mám vědět?“ Náměstek Bříza je ztělesněná nevinnost.

Vyšetřování vázlo na nepřehlednosti celého případu. Šaty na oběti byly roztrhané, přesné stopy po znásilnění a škrcení se daly jen těžko zjistit, všechno smyla voda. Pitva prokázala, že k uškrcení došlo stiskem prstů, protože jazylka byla zlomena, o znásilnění svědčilo čerstvé protržení panenské blány. Sperma bylo z pochvy vyplaveno, takže všechny zkoušky selhaly. Pachatelem mohl být kdokoliv ze zaměstnanců podniku, ale i docela cizí člověk.

Výslechy Břízy, Paroubka a Staňka nepřinášely žádné výsledky, potřebné k jejich usvědčení, a oni sami jakoukoliv účast na vraždě mladé praktikantky soustavně popírali. Paroubek se z nich zdál být nejpřístupnější. Na otázky odpovídal stále nervózněji, dalo se tušit, že co nevidět selže. Poručík se proto zaměřil na něho, tím spíše, že se Paroubek obával slibované pomsty ze strany bratra zavražděné a nikterak se tím netajil, žádal dokonce policejní ochranu.

Ta mu ovšem byla odepřena, a to byla, jak se ukázalo, zásadní chyba. Neuplynul ani týden, a Paroubek byl ve svém bytě zastřelen. Bratr zavražděné splnil své hrozby. Paroubkova vražda byla zinscenována jako sebevražda, zkušení kriminalisté však záhy poznali, že sedící Paroubek by musel vést zásah rovně do spánku a ne shora šikmo dolů. Kromě toho nebyly na jeho prstech nalezeny stopy střelného prachu. Celá inscenace byla značně naivní a usvědčovala pachatele z naprosté nezkušenosti.

Policie okamžitě zatkla bratra zavražděné, medika Pavla, ten však vraždu tvrdošíjně popíral.

„Já ani nemám zbraň!“ bránil se. „Mohl jste si ji klidně opatřit, takovou možnost má dnes každý.“

Mladý adept lékařství se bránil marně. Svědčilo proti němu především to, že Paroubkovi, Staňkovi a Břízovi vyhrožoval v náměstkově kanceláři. Bříza a Staněk znovu barvitě vylíčili, jak ho tehdy společně se zastřeleným Paroubkem zneškodnili. Je nebezpečný, zůstane-li na svobodě, bude ve vraždění pokračovat, dokud nesprovodí ze světa všechny tři.

O O O

Pavlovi rodiče najali na synovu obhajobu zkušeného advokáta, který začal shromažďovat důkazy ve prospěch zatčeného. Pavel jako medik, který složil zkoušku ze soudního lékařství, musel bezpečně vědět, že šikmo vedená rána do spánku nemůže svědčit o sebevraždě, stejně jako nepřítomnost střelného prachu na palci a ukazováčku zastřeleného. Proto bylo vyloučeno, aby tak naivní „sebevraždu“ zinscenoval.

Advokátovi se skutečně podařilo docílit Pavlovo propuštění pro nedostatek důkazů.

„Co nejdůrazněji vás varuji před návštěvou náměstka Břízy a vedoucího Staňka,“ kladl klientovi na srdce, „nebo v tom budete lítat znovu.“

Když se Staněk dověděl o Pavlově propuštění, zmocnil se ho panický strach. Nevěděl, co si počít, rozjel se proto za náměstkem Březinou do jeho vinohradské vily, neboť stěny mají uši, jak mu vysvětlil.

„Jsem z toho úplně marod,“ naříkal. „Nespím, nejím, jen s hrůzou čekám, kdy mě ten cvok přijde zamordovat.“

„Neboj, teď si musí dát setsakra bacha, aby se neusvědčil,“ utěšoval ho Bříza. „Já jsem v tom směru naprosto klidnej.“

„Ale co já?“ nepřestával hořekovat Staněk. „Já jsem přece nic neudělal, stejně jako Paroubek, tak proč mám zaplatit životem místo někoho…“

Náměstek praštil pěstí do stolu.

„Takhle nemluv!“ zařval na vyděšeného Staňka. „Oba jste udělali…“

„Ale ne to hlavní… tu… tu…“

Bříza ho nenechal domluvit.

„Někdo se za vás dva musel obětovat.“

Staněk se roztřásl na celém těle, zuby mu drkotaly jako v zimnici.

Bříza k němu přiskočil.

„Je ti něco?“ Chytil ho za ramena a zacloumal jím, „No tak, vzpamatuj se, buď přece chlap.“

Staněk se zničeně zhroutil do křesla.

Náměstek se na okamžik zamyslel.

„Potřeboval bys skleničku, ta tě postaví na nohy, co říkáš?“

Staněk jen sklesle přisvědčil.

Bříza se vzdálil, ale za chvíli se znovu objevil se sklenkou vína. V Staňkově ruce se chvěla, div obsah nevylil, přesto však s napitím otálel.

„Ty nebudeš?“

„Já tě odvezu domů,“ vysvětlil mu náměstek. „Ty by ses vyboural.“

Počkal, až Staněk dopije, potom ho strčil do jeho auta a sám usedl za volant.

„Jak se dostaneš zpátky domů?“ otázal se Staněk ospale. Jazyk měl těžký, hlava mu padala na prsa.

„Bez starosti, pojedu metrem,“ uklidnil ho Bříza a nastartoval.

Dovezl Staňka do postranní ulice u Flory, zastavil, sám vystoupil z auta, bezvládného Staňka přetáhl na své místo k volantu a zavřel dveře vozu.

O O O

Staňka v zaparkovaném autě našel v noci strážník, konající obchůzku. Napřed se domníval, že řidiče přemohl spánek, když se mu ale nepodařilo ho probudit, zavolal záchranku.

V nemocnici podle typických příznaků okamžitě zjistili otravu barbituráty. Protože se už začínal vyvíjet zánět plic, nevěřili, že se pacient vůbec probere z bezvědomí a nahlásili případ policii. Během necelé hodiny začal Staněk blouznit. To už do nemocnice dorazil policejní poručík, pracující na případu znásilněné, uškrcené a posléze utopené Bobiny. Ošetřující lékař usoudil, že už není co ztratit a pustil ho k blouznícímu pacientovi.

„Ona nechtěla… ona se bránila…“ blábolil Staněk, „ale on jí roztrhl halenku a povalil ji na zem… potom na ní roztrhal i to ostatní. Poručil nám, ať ji držíme a zacpeme jí pusu, aby nekřičela.“

V rozporu s chmurnou prognózou se zdálo, že Staněk přichází k sobě, jeho řeč se stávala souvislejší, slovům bylo lépe rozumět. Poručík se proto pokusil klást mu otázky.

„Kdo se bránil?“

„Přece Bobina, naše praktikantka.“

„A kdo Bobinu povalil na zem?“

„Náměstek… Bříza.“

Bylo to jako zázrak, Staněk přišel k sobě. Široce rozevřenýma očima se díval poručíkovi do tváře, ale ještě ho nepoznával. Proto bez zábran pokračoval:

„Říkal… jako náměstek, že si Bobinku musíme vyzkoušet.“

Poručík dával úzkostlivý pozor, aby ho nepolekal. Zdálo se, že pacientovi přibývá sil. Přes namáhavé dýchání, způsobené začínajícím zánětem plic, mu bylo stále lépe rozumět. Lékařská věda dokáže neuvěřitelné, příroda však dělá zázraky.

Policejní poručík postupoval trpělivě a pomalu, krůček za krůčkem, byl si vědom Staňkova těžkého stavu, přesto ale šetrnou metodou získal nakonec přehledný obraz toho, co se na Slapech událo. Bříza, Paroubek a Staněk napájeli nezkušenou Bobinu šampaňským, a když se přestala kontrolovat, odešli s ní na břeh Vltavy a tam ji jeden po druhém znásilnili. Bobina se bránila, ale proti třem chlapům byla bezmocná. Nepřestala se proto bránit aspoň slovně, vyhrožovala, že to oznámí, že je všechny udá.

Toho se náměstek zalekl. Při pohledu na zneuctěné děvče si okamžitě uvědomil, že v roztrhaných a zakrvácených šatech se nemůže vrátit na pokoj, kde by jistě žalovala účetní Burešové, a když nepřestala v pláči vyhrožovat, v návalu vzteku ji uškrtil a hodil do řeky.

Před poručíkem se zároveň objevil další postup šetření. Přestože Staněk byl před náměstkovým útokem na vlastní osobu přesvědčen, že Paroubka zastřelil Bobinin bratr Pavel, byl si poručík téměř jist, že Paroubkovým vrahem je náměstek Bříza. Když potom uzdravující se Staněk vypověděl, že než ztratil vědomí, byl na návštěvě u náměstka, kde vypil sklenku vína, byla už poručíkova jistota naprostá. Bříza potřeboval odstranit oba své komplice, protože mu jako svědkové vraždy byli nebezpeční.

S několika ostřílenými kolegy z oddělení vražd podrobili náměstka křížovému výslechu a Bříza, když se dověděl, že Staněk přežil a vypovídal, svou špinavou hru vzdal a přiznal se v plném rozsahu. Dostal doživotí.

OBSAH

Lucie byla jednička

Raději kriminál

Vražda v zamčeném pokoji

Kšeft za všecky prachy

Non plus ultra

Vražda na cizí účet

Sňatkový podvodník

Smrtelný pád

Únos

Domino

Máme se