www.palmknihy.cz

Nebyl jenom Kursk

Jeniffer Benitez

http://palmknihy.cz/index.php?x=1304

Nebyl jenom Kursk

Kapitola 1

Nebyl jenom Kursk

Jeniffer Benitez

Publikováno s laskavým svolením nakladatelství Militaria

http://www.militaria.cz

Autorská práva má Militaria - Elka Press a autor

Rubrika: Vojenská technika

Nedávná katastrofa ruské atomové ponorky Kursk, a zejména způsob jakým ji ruská věrchuška řešila, nebyl ani zdaleka první. Zájem mezitím opadl, ale zůstává docela zajímavé poohlédnout se po této historii. Od časů Petra I. se Rusko snažilo o statut námořní velmoci, v osmdesátých létech XX. století ho vskutku dosahovalo.

Historie nám zaznamenala, jak Stalin při setkání s Churchillem 18. července 1942 v Moskvě, britského premiéra, tvrdohlavě používajícího jen slovo Rusko, napomenul, že žádné Rusko přece už nemáme, protože existuje Sovětský svaz. Churchill mu odpověděl, že je přesvědčen o tom, že země se ke svému historickému názvu vrátí.

Jak se ukázalo, starý válečný štváč (podle sovětsko-německé propagandy v létech 1939 až 1941, a už jen sovětské po roce 1947), měl pravdu. Pravdu neměl proslavený otec národů. Ten čas nastal roku 1991. Tehdy také na krátký čas ruské námořnictvo vztyčilo tradiční carské svatoondřejské vlajky. Záhy se vrátilo k těm rudým.

Pan president Putin nám sice roku 2000 doplnil ruskou trikoloru carským orlem, ale vrátil se zase k sovětské hymně (od roku 1944, před tím to byla Internacionála), která teď prý dostane novou lyriku. Což představuje poučení o tom, že Churchill má pravdu i dnes. Nebo’ ta melodie připomíná a má připomenout časy, kdy se s Moskvou muselo počítat. Po čemž se nestýská nejen Putinovi, ale právem i Rusům. V ruských poměrech a mentalitě stále ještě věřící na to, že moc vychází z hlavně pušky, se ovšem za slávu platí mnohem víc, například tragedií posádky Kursku. Možná, že by nebylo ke škodě věci hrát Na vršcích Manžurije, anebo Křižník Varjag, zůstavené co kulturní dědictví po katastrofě ruského námořnictva u Cušimy a Porth Arturu, která si s tou tragedií Kursku nezadává.

Úvod do počátků

Ještě katalog československých uniforem z roku 1920 nás může poučit o československých válečných námořnících. Ty jsme, pravda, tehdy zdědili po nebožce monarchii. Nejprve žili v přesvědčení, že velmoci přímo dychtivě čekají (jak se můžeme dočíst v soudobém tisku), až představitelé naši, Masaryk s Benešem, vysloví nějaké to přání, aby je mohly splnit. Mezi ta přání patřily kolonie (hodně se tehdy psalo, že Československu připadne německé Togo), kamž by se mateřská země musela nějak dostávat. Takže českoslovenští námořníci ještě nějaký čas přežívali v očekávání své imperiální role. Byli mezi nimi i dva rakouští ponorkoví kapitáni. Po Rakousku jsme ostatně zdědili i dva polní maršálky a snaha změnit armádu na miliční těleso švýcarského typu skončila jako boj, který Masaryk doma prohrál.

Ač jsme národ čistě pozemský

k moři stále upřen je náš zrak,

proto z každé trampské písně zní,

moře, lodě, nebo aspoň vrak.

Čistě vnitrozemští Češi byli za monarchie námořníky vzhledem k tomu, že Království bylo průmyslově nejrozvinutější částí monarchie a rakousko-uherské námořnictvo byla technická zbraň; v Království se tudíž vyskytovali lidé s tou technikou umějící zacházet. Každý šestý rakouský námořník byl Čech.

Nejslavnější bitevní loď soustátí, či jak se tehdy říkalo dreadnought, Viribus Unitis (ne však, že by nějakou tou bitvou prošla), ostatně stavěly Vítkovické železárny a Škodovka. Kanóny ráže 355 mm a 420 mm, vyrobené tamtéž pro německé císařské námořnictvo, si ještě roku 1939 radostně ukradl Hitler (došly svého uplatněn při obléhání Sevastopolu. Tam ostatně došel uplatnění i původně československý dělový člun z Dunaje, Masaryk). Za to, že ty kanóny Hitlerovi přenechali, stejně jako za nebránění toho zbytku republiky, který jim Edvard Beneš po Mnichově zanechal (leč nemyslím, že jim co jiného zbylo), šli roku 1945 sedět Syrový s Beranem.

Velmoci však měly i jiné starosti. Jednou z nich bylo i námořnictvo. Ty zájmy se totiž tehdy už pár staletí prosazovaly zejména mocí námořní.

Velmocenské snahy

Ruské námořnictvo, kterému se zde chceme věnovat, prakticky přestalo existovat v bitvě u Cušimy a v rámci této katastrofy celkem zapadlo, že Rusové už tehdy úspěšně použili při obraně Vladivostoku ponorku. By’ to na konečném výsledku války nic nezměnilo. Ponorky byly už tehdy sice ve výzbroji všech námořních států, ale byly s nimi starosti. Většinou se valně potápěly i s posádkou samy od sebe. Ty francouzské měly například parní pohon. Roku 1900 si prvou uvedly do služby Spojené státy (typ Holland s posádkou šesti mužů). Anglie jich do roku 1910 měla 56, stavěla je většinou právě dle amerického vzoru a dodávala je taktéž Rusku. Kupodivu prvou diesel-elektrickou, což se pak až do padesátých let ustálilo, pak v Rusku roku 1908, dal dohromady konstruktér Bubnov. Jenže právě jen jednu, pokusnou a bez výzbroje. Jmenovala se Minoga. (Po vítězství pracujícího lidu se Bubnov, podobně jako jiný geniální konstruktér, ale letadel, Sikorski, technicky vzato tvůrce první létající pevnosti, letadla Ilja Muromec už roku 1911, uchýlili do země ovládané třídním nepřítelem, kde se na rozdíl od Ruska velmi uplatnili).

Ponorky

Prvou oceánskou ponorku, která určila charakter první světové války na moři, postavili Němci roku 1912. Potopením Lusitanie a následným vstupem USA do války pak určila i německý osud v této válce. (Bohužel, pouhým nahlédnutím na knihkupeckém pultu do právě vyšlého překladu knížky Ponorková válka jsem zjistil, že si překladatel tu loď překřtil na Luisianu, což ve mně vzbudilo pochyby o kvalitě jistě náročného překladu).

Roku 1914 měla Anglie 80 ponorek, Francie 55, Rusko i Německo po 28, Rakousko-Uhersko 7, Itálie 19. Zatím neúčastné USA 38 a Japonsko, které zaútočilo na německé državy na Dálném východě, 15.

Ponorky té doby používaly torpéda jen jako pomocnou výzbroj, většina obchodních lodí, ke kterým se arci’ přiblížily pod hladinou, byla potopena jejich dělostřeleckou palbou. Měly děla až kalibru 150 mm (tři anglické dokonce 305 mm), výtlak až 2000 tun. Německo, svírané britskou blokádou, rovněž už tehdy používalo nevyzbrojené ponorky nákladní k dovozu surovin z neutrálních států. Bojový typ UB-2 (byl dodán ve čtyřech exemplářích i Rakousko-Uhersku a velitelé dvou z nich byli Češi) byl navíc konstruován i k dopravě po souši a tudíž bez problémů nasazen i ve Středozemním moři. Dokázal se ponořit v rekordním čase 15 vteřin do hloubi až 75 metrů a jeho hlavní výzbroj už tvořila torpéda. Až během této války se také ponorky naučily klást miny. Ty způsobily, jak nás statistika poučí, během válečného střetnutí všem zúčastněným stranám ty největší ztráty.

Své državy v Africe zase zásobovalo vzducholoděmi a dokázalo tam dokonce po částech letecky dopravit i menší křižník. Za druhé války bylo schopno spojit se letecky, přes SSSR s Japonskem, (JU-290) aniž si toho Rusové stihli všimnout. V jednom případě dokonce stroj JU 390, upravený v pražských Letňanech, svrhl po 33 hodin trvajícím letu pumy na americký kontinent blíže New Yorku (který nenalezl). JU 290 v Letňanech zůstal i po válce s československým označením L-290 Orel. V roce 1947, tedy ještě před vznikem svého státu, ho chtěl koupit Israel, ale z obchodu sešlo. Roku 1956 byl sešrotován.

S koncem této války se muselo podle Versailleské smlouvy Německo ponorek vzdát. Plavidla buď byla odevzdána Spojencům (172), nebo zničena svými posádkami a rozestavěná (více než 400) nedokončena.

Počátky rudé flotily

Ruské námořnictvo zdecimované revolucí bylo po Rapallu budováno Němci. Ještě roku 1940 (!) dodal Hitler do SSSR rozestavěný křižník Seydlitz (sesterskou loď Prince Eugena). Rusové si s německou pomocí také roku 1929 vyzvedli z Finského zálivu roku 1919 potopenou britskou ponorku L-55, která se po opravě stala prvou ponorkou sovětského státu. Byl to ovšem v tehdejším rozlišení typ hlídkový, nikoli oceánský, pro podmínky mělkého Baltského moře však dostačující. (Mimochodem, sovětské hladinové lodě zase stavěla v Rusku Mussoliniho Itálie - 28 torpédoborců).

SSSR vstupoval do války roku 1941 s 218 ponorkami, rozdělenými ve čtyřech mořích (72 na Dálném východě, 72 v mělkém Baltu, 15 v Severním ledovém moři a 169 zcela nesmyslně v Černém moři, kde neměly prakticky žádného protivníka.

Pro srovnání USA mělo ve službě téhož roku jen 112 ponorek, ale 65 z nich nebylo schopno provozu(!). Byly to však ponorky oceánské s akčním radiem až 20 000 mil. Poprvé mezi nimi nacházíme i jméno Nautilus.

Známe arci’ z Julese Vernea, jinak je to odborný název pro spirálovité ulity.

Použití ponorky jako málo zranitelného bojového prostředku hned v počátečních letech války změnilo letectvo, radar a sonar. Její technický vývoj potom zejména šnorkel. Tento vynález se sice přičítá Německu, ale tam ho začali používat a vybavovat jím i starší plavidla až od roku 1943, když ho nalezli na ukořistěných ponorkách holandských. Dutý stožár dokázal odvádět spaliny dieselu nad hladinu (a neomezoval tedy pobyt pod vodou na akumulátory). Se šnorkelem mohla ponorka i pod hladinou používat diesel. Proti zaměření radarem, v tehdejším stavu pofidérním, i tento nepatrný cíl navíc obalili pěnovou gumou. Šnorkel dovoloval ponorce zůstat pod hladinou a dobíjet baterie i bez vynoření. Britové ani Američané šnorkely až do konce války neměli.

Jak se prohrává válka

Franz Kafka kdysi napsal, že nejhorším nepřítelem člověka je netrpělivost. Nerad bych, aby laskavý čtenář podkládal následujícím řádkům politický, či ideologický podtext, ale byla to jen Hitlerova netrpělivost, která přivedla Německo k porážce (díky Bohu). Válka je hlavně technická záležitost a německá generalita počítala s připraveností země na válku roku 1944. (Toho roku, mimochodem, měla být také dokončena československá opevnění.) Dnes víme, že v době Mnichova byla tatáž generalita připravena Hitlera pučem sejmout, pokud by se pustil do války na kterou opravdu tehdy Německo nemělo, ale politická slepota a nepřipravenost Západu ho přivedla k úspěchu, který námitky odstranil. Že tu nepřipravenost zase měla na svědomí Moskva, pilně organizující, hlavně ve Francii, stávky ve zbrojním průmyslu, je jiná otázka.

Další Hitlerovou neodčinitelnou chybou bylo podcenění války na moři a víra ve všemoc Luftwaffe. Kromě několika člunů nezasáhlo německé námořnictvo ani u Dunkerque, kdy bylo 848 plavidly, včetně sportovních jachet, evakuováno v Operaci Dynamo 338 000 mužů (většina evakuovaných Francouzů se po Pétainově míru vrátila do Francie, ale nebyl mezi nimi ani jeden ze zachráněných příslušníků cizinecké legie, kteří zůstali s De Gaullem). Ze Středozemního moře britské námořnictvo evakuovalo 192 000 mužů, z toho 4938 Čechoslováků (z nich pak v Anglii 339 komunistů odmítlo dál bojovat v imperialistické válce proti sovětskému Spojenci Hitlerovi).

Hitlerova invase do Anglie se nekonala hlavně proto, že ji prostě neměl čím provést. Wehrmacht dal dohromady narychlo sehnaných 1277 prámů, 471 vlečných lodí a 155 transportních lodí (ale nikoli vyloďovacích). Ty měly pod vzdušnou ochranou Luftwaffe provést vylodění třinácti připravených divizí, které by si s tehdy přibližně osmi britskými, ale bez výzbroje, jež zůstala ve Francii, jistě poradily. Vylodění mělo být provedeno bez podpory válečného námořnictva. V Battle of Britain však Luftwaffe neobstála a díky Hitlerově vůdcovské roli hladinové námořnictvo, schopné takové vylodění podpořit, prostě Německo nemělo. (Hitler dal ostatně později zastavit i stavbu jediné letadlové lodi, pro kterou krigsmarine počítala s našimi ukořistěnými Avia B-534. Na Guderianově úspěchu ve Francii zase měly lví podíl československé tanky LT-38. Tento tank ostatně sloužil nejen celou válku Německu, ale až do roku 1973 v Peru a do roku 1975 ve Švýcarsku. Byl to tento tank, v přestavbě na samochodku Hetzer, který v květnu 1945 zapálil Staroměstskou radnici).

Spojenec Stalin

Stalinovi pak jeho svazek s Hitlerem Spojenci odpustili, ba dodávkami zbraní měrou nebývalou, ale zjiš‘ovali, že hra, kterou s nimi Moskva hraje není právě poctivá. Že komunistické strany rozeseté po světě jako sovětská pátá kolona, i po zrušení Kominterny nadále plní své úkoly páté kolony. Bylo tu zmizení Wallenbergovo v Budapešti a další záhady tohoto druhu, kterým se nedostalo ani později a dodnes, takové publicity. (V dubnu 1945 americká mise majora Horvatha projela frontou až do Protektorátu a vyzvedla si z rukou Gestapa americké vězně, které si přála uchránit Wallenbergova osudu. Setkala se zde poprvé, kdesi u Loun, s naším později nejslavnějším defektorem, Josefem Frolíkem. Byl to on, kdo Horvathovu misi navigoval do Terezína).

Mělo svůj válečný charakter nejen proti Polsku; během německých operací v Norsku v dubnu 1940 zásoboval německé námořnictvo ve vodách severu pohonnými hmotami sovětský tanker a ze sovětského Murmaňsku vyplula flotile naproti i německá cisternová loď Jan Wellen.

Byl tu Katyn. Byl tu osud amerických posádek B-29, které byly nuceny po náletu na Japonsko přistát na sovětském Dálném východě, a tyto B-29, které se náhle jako TU-80, objevily po skončení války v Německu. Ne, takhle se spojenec nechová. Zvláště ne ten, který do Evropy dojel na amerických automobilech, zásoben americkými zbraněmi, tanky i letadly, municí, vepřovým i kukuřicí. Dokonce i válenky rudoarmějců byly Made in USA.

Události uspíšila defekce šifranta Gudzenka ze sovětského velvyslanectví v Kanadě. Přinesla náhle naprosto ověřený poznatek o efektně pracující a rozvětvené sovětské špionáži na americkém kontinentě. Pravdivost sovětských válečných proklamací, jakož i přesvědčení Eduarda Beneše o cestě Sovětů k demokracii, vyjadřoval také osud zemí upadlých do sovětského područí za demarkační linií v Evropě. V únoru 1948 je doplnilo Československo. Komunistické strany Francie i Itálie se otevřeně chystaly ve svých zemích provést totéž, co KSČ u nás. Osud Evropy visel na vlásku. Tehdy teprve tedy, kromě vojáků, náhle prozřeli i západní politikové.

Radioprovoz sovětských zastupitelství byl monitorován, tak jako každý jiný. Ale ačkoli v USA znali již od roku 1943 sovětskou šifru, záznamy nebyly s ohledem na to, že jde Spojence překládány a vyhodnocovány. Ačkoli, kdyby tak činili, mohli Spojenci odhalit třeba Philbyho a celou tu sovětskou partu v MI už během války.

Moskva nehodlala vyklidit ani svou část okupovaného Iránu (obsazen v zájmu zajištění spojeneckých dodávek do Ruska od roku 1942, společně s Británií) a došlo tam dokonce k vyhlášení sovětské republiky Tábríz. Názor změnili až když jim Truman pohrozil atomem. Vedla se občanská válka v Řecku. Nemluvě o problémech v Německu, kde sice Rusové v červenci roku 1945 vyměnili převážnou část amerického okupačního pásma, většinu území pozdější NDR (setkali se přece v dubnu 1945 v Torgavě na Labi), za spojenecké enklávy v Berlíně, ale přístup do Berlína pak uzavřeli. (1. duben 1948 až 30. září 1949. ) V té době se rovněž dočkal odsouzení sovětský kůň v Rooseveltových službách, jeho poradce Alger Hiss, jemuž dokázali, že předával tajné dokumenty Whittakeru Chambersovi, a ten zase špionážní službě KS USA. Nedokázali mu však, že věděl k čemu je W. CH. použije, a tak šel do vězení jen za prokázanou křivou přísahu.

K jejímu ukončení přispěly USA rozdělením tisíců amerických mul, jež zůstaly po americké armádě v Itálii, řeckým zemědělcům, a pak Stalin sám, prohlášením Tita za odpadlíka. V Titovi tím komunisté z Řecku ztratili svého nejagilnějšího Spojence a operační zázemí, měl jiné starosti.

Naši němečtí inženýři

Bylo už řečeno, že válku prohrála Hitlerovi jeho netrpělivost a sázka na vlastní všední chytráctví. Přestalo to fungovat ve chvíli, kdy došlo na ekonomické a lidské zdroje soupeřů. Navzdory Hitlerovi a jeho ideologii Německo přišlo prvé s proudovým letadlem, střelou s plochou dráhou letu (V-1), balistickou střelou (V-2) či naváděnou střelou, předchůdkyní dnešních chytrých bomb, Fritz X, či Henschel-293, a konečně, kromě desítek jiných technických vymožeností, s už vzpomenutým od Holanďanů odkoukaným šnorkelem a zdokonalenými bateriemi pokud jde o ponorky. Což jim dávalo široké oceánské použití. Německé ponorky úspěšně útočily až u amerických břehů.

Válku, která měla ideologický charakter, nevydrželo Německo pro své nedostatečné ekonomické a lidské zdroje. Život prostě, tak jako následně v případě komunistickém, nenásledoval spásonosnou národně socialistickou, německou a dělnickou, ideologii. Na konci svých lidských zdrojů byl ostatně roku 1945 i Sovětský svaz. O ty ekonomické se mu starali Spojenci. Pak se ale situace změnila. Sovětský svaz si z Německa odvezl svůj díl válečné kořisti, navíc i celé tovární objekty, doplněné ovšem i o pěkných pár tisíc násilně deportovaných technických odborníků.

Bývalý legendární partyzán na Slovensku, Tibi (doktor Tibor Stern), autorovi kdysi vyprávěl, že taková mise NKVD působila i na Slovensku. Jejím úkolem bylo zajistit vybrané specialisty ještě před příchodem fronty. Například z Ba’ových závodů tamtéž. Nejednalo se tudíž jen o zbrojní průmysl - armády potřebují i boty.

Spojenci tak sic činili taktéž, ale žádané odborníky jen najímali. Roku 1949 byla radioaktivním odpadem ověřena a pak samotnou Moskvou ohlášena existence sovětské atomové zbraně. Nezávisle na tom byla zjištěna i jejich úspěšná zkouška německé rakety V-2 a budování, respektive montáž rozestavěných německých oceánských ponorek. Od zběhů ze sovětských ozbrojených sil se dokonce vyskytly zprávy o umis’ování V-1 i V-2 na jejich palubách a údajných zkouškách této zbraně na sovětském severu.

Co taková ponorka i bez V-1, či V-2 dokáže, dokumentováno hned 14. října 1939, při prvém souboji totality s demokracií, úspěchem německé ponorky U-47, která dokázala proniknout do střežené britské námořní základny Scapa Flow a nadělat tam paseku, včetně potopení bitevní lodi Royal Oak. A byla tu konečně i ještě velice čerstvá zkušenost s působením německých ponorek v Karibiku. Tohle slibovalo zážitek horší než Pearl Harbor.

Teď tedy tuto výzbroj měla Moskva, která opakovaně dokazovala, že už se s USA nechce a nepotřebuje dál kamarádit a pokud jde o budoucí úmysly, nenechávala nikoho na pochybách, že jsou útočné. V-1, či V-2 na palubě ponorky a doplněné o nukleární nálož, znamenaly smrtelnou hrozbu pro USA i Británii.

(Válce v Evropě roku 1953, jak víme dnes, ostatně zabránila právě jen vhodná Stalinova smrt).

A tak v srpnu roku 1949 vypluly z Anglie na zpravodajskou misi k sovětským břehům americké ponorky Cochino a Tusk. Obě už byly přestavěny podle německého vzoru, měly šnorkel, díky kterému mohly nabíjet baterie i pod hladinou, měla pasivní sonar (ten dokáže naslouchat, aktivní vysílá akustické signály, které zpětně zachycuje, ale jsou slyšitelné i protivníkovi). Cochino byla rovněž vybavena naslouchacím zařízením a měla monitorovat sovětský radiový provoz v oblasti Beringova moře. Už v roce 1948, když americké letectvo zachytilo v ovzduší radioaktivní odpad z SSSR, vyslalo válečné námořnictvo USA do Beringova moře dvě hladinová plavidla, aby toho zjistila víc. Potom bylo ovšem rozhodnuto, že úkol může spíše vykonat patřičně vybavená ponorka, schopná se přiblížit k pobřeží.

Pokud jde o ty německé inženýry,ještě o skoro celých dvacet let později, v době závodů o přistání na Měsíci, došlo ke cti úsloví, kterým se prý soupeři na sebe vytahovali: Naši němečtí inženýři jsou lepší než vaši němečtí inženýři.

Atmosféra nedůvěry

Během těch čtyřiceti let našeho poddanství se jaksi ustálil názor, že špionáž je nejen druhé nejstarší řemeslo, ale že je obecně provází i morálka toho prvého. Byl nám záměrně naočkován. Jaksi za tím účelem, abychom obecně resignovali na mravní kodex demokratický. Ti dělají tohle, a tihle vlastně taky… jeden si nevybere. Jenže vybere! Přinejmenším jedna strana konala, co konat nutno v zájmu svobody a druhá v zájmu její negace. Při obraně svobody není extremismu, formuloval to vhodně pan Barry Morris Goldwater. Že v tom u nás dodnes nemáme jasno prokazuje třeba případ bratří Mašínů.

Otevřené společnosti demokratických zemí, kde například styk s cizincem, na rozdíl od SSSR, nepatřil a nemohl patřit do oblasti trestního zákoníku, země s povolenými aktivitami komunistických stran, měly na vybranou. Buď se po vzoru těch totalitních uzavřít a tak pozbýt svého demokratického charakteru, anebo se vydat na pospas. Existovala i třetí možnost. V době atomové zbraně nenechávající napadenému čas k obraně, ta jedna jediná. Znát úmysly potencionální hrozby včas a umět jim předejít. Znát také protivníkovy možnosti a předmětné záměry. Radioprůzkum, a tomu se věnovaly ponorky až do sedmdesátých let především, pak také nutnost vniknout do způsobu jeho myšlení.

Vždy’ jsou oba stejní…

Vedoucí země demokratického tábora, USA, vstupovala do druhé světové války bez tajné služby. Její vznik jako stálé státní instituce, si posléze vynutila až válka studená. Otevřená společnost rovněž podstupovala risiko volného vysílání a najímání agentů. Zde se nešetřilo. V případě námořnictva dovolovala Sovětům prakticky volně najímat zrádce, nehledě na to, že mohli získávat ve velmi široké míře informace z veřejných zdrojů. Prvá sovětská atomová ponorka například, vznikla tak zázračně rychle také díky tomu, že její americký protějšek Nautilus uvedla na trh jako autentický model americká firma Rewell.

V osmdesátých létech jich měl SSSR v USA kolem deseti tisíc. I to je ruská tradice, jen residentura ruské rozvědky ve Varšavě, měla v době aféry plukovníka Roedla větší rozpočet než celá zpravodajská služba Rakousko-Uherska. Roedel byl šéfem Rakousko-Uherské kontrašpionáže, což byl v případě USA i sovětský agent Angletona, šíf kontrašpionáže CIA, v USA. Pak, že se historie hloupě neopakuje.

I na Západě existovalo samozřejmě vojenské a námořní zpravodajství, ale Amerika pro ně, až do studené války, neměla strategické cíle. Roku 1945 demobilizovala a připravovala se stáhnout své ozbrojené síly z Evropy nejpozději do roku 1948. Byla to sovětská hrozba válkou podvyživené a oslabené Evropě, která USA přinutila ujmout se vedoucí role demokratického světa. Činily a dosud činí tak velmi nerady. Byly tu ovšem okolnosti jež nešlo pominout. Konec konců, byla to Amerika, kdo rozhodl válčení v Evropě roku 1918. Mír potom ufackovaný nebyl americký, v důsledku čehož musela o dvacet let později do Evropy znovu. Nechtěla svou chybu opakovat.

Připomeňme si, že v St. Louis a Chicagu, české a německé čtvrtě spolu sousedí stejně, jako ty národy spolu sousedí v Evropě. Přesto mezi nimi nikdy nedošlo k nesrovnalostem, jaké provází jejich dějiny v Evropě. Dokonce ani za obou válek ne, a dokonce ani při fotbalu, jehož evropskou versi v USA hrají právě jen oni, Italové a Hispánci. Vyjít s lidmi patří k Americe a její tradici.

Sovětská i naše propaganda mohla samozřejmě do nekonečna hovořit o ráji pracujících, kterým zlí imperialisté hodlají odebrat údajné výdobytky jejich komunistického poddanství. Určitý čas tohle, pokud se možnosti informací nerozšířily, mohlo pracovat, ale tak jako ráj pracujících nebyla realita, realitou nebyly ani žádné útočné plány ‘světového imperialismu’. Například i ten, který se nás týkal jako Československa, měl jen ryze obranné varianty. Odvislé od toho, zda by sovětský útok zahrnoval či nezahrnoval Rakousko, a zda by Sověti použili či nepoužili nukleární zbraně. V případě zahrnutí Rakouska za použití pouze konvenční výzbroje končil po odražení útočníka americký postup na čáře řek Odra-Morava. Pokud by Rakousko zahrnuto nebylo, tedy na čáře Labe-Vltava. Že by asi při sovětské převaze v konvenčních ozbrojených silách nakonec muselo dojít na jaderné zbraně - jaksi vyplývá. Proti 47 tisícům tanků Varšavské smlouvy jich například mělo NATO v Evropě k disposici necelých sedm tisíc.

Máme domácí příklad bratří Mašínů a jejich druhů. I ti absorbovali tuto komunistickou propagandu o hrozbě ze Západu natolik, že věřili po svém útěku na zpětné vysazení do Československa s americkou podporou. Ještě V. I. Bělenko, který Moskvě uletěl v sedmdesátých létech s MIGem-25, se dožadoval zpětného vysazení na Sibiři, kde jak tvrdil, by byl s americkou podporou schopen zahájit partyzánkou válku.

Poznatek, že se nemělo konat žádné osvobozování z toho vyplývá rovněž, třebaže bylo příjemné se jím těch čtyřicet let zabývat.

Náš způsob sebeklamu

Tak jako jsme si cosi nalhávali o nebývalé přízni vítězných velmocí po roce 1918, stejně podobně si cosi nalháváme, přičítáme-li sovětskou okupaci roku 1968 jen odvěké ruské nedůvěře ke svobodě slova a naší tehdejší vzpouře mnoha milionů slov. Velmi laciných slov, dodejme. Sovětský svaz usiloval o umístění svých jednotek v Československu už od roku 1948 a jednou a asi i hlavní z příčin pádu Antonína Novotného v prosinci 1967 bylo to, že umístění sovětských posádek odmítl. Neposlušnost se netrpí ani jinak vždy oddaným vasalům. Až do Gorbačovových časů Moskva útok na Evropu plánovala a připravovala, a naše země jí v tom pomáhala. Sovětské rakety namířené na Evropu u nás byly už před rokem 1968. Jen po okupaci už jaksi legálně. Západ zase nikdy žádný útok na SSSR neplánoval. Jakákoli válka ohrožovala jeho prosperitu, zatímco východu slibovala bohatou kořist.

Pokud jde o ponorky, v těch na Západě sloužili vždy výhradně dobrovolníci a jen mezi nimi se v případě USA i Velké Britanie vybírali další dobrovolníci, na špionážní ponorkové mise. Ponorky byly vybaveny sebedestruktivními náložemi. Měly zabránit tomu, aby se zařízení dostalo do sovětských rukou. Posádka věděla, že v případě prozrazení nemá naději. Ponorkovou misi Cochina ostatně neorganizovala právě vznikající CIA, ale námořní zpravodajská služba (Naval Security Group), které se sovětská námořní hrozba bezprostředně týkala. Druhý Pearl Harbour se nesměl konat.

Také sovětští letci, například už vzpomenutý Viktor Bělenko, měli příkaz, v případě, že by museli přistát mimo SSSR, zmačknout červený knoflík, že je to spouš’ destruktivní nálože, jim ovšem nikdo neřekl.

CIA neorganizovala ani žádnou z mnoha dalších misí. Vzhledem k saturaci sovětských agentů na nejvyšších místech (Philby a další u Britů, vedoucí kontrašpionáže CIA Jesus Ames Angleton, jakož i náš Koecher a celá řádka dalších, tamtéž), to asi bylo dobře. Zrádce Walker z US NAVY, kterého získali Sověti, ohrožoval životy svých kamarádů a zrazoval ty americké, o nichž věděl, až později. Jeho prostřednictvím získala Moskva informace vlastně za pakatel (zhruba milion dolarů) to, co americké daňového poplatníka stálo nejméně miliardu.

Služba na ponorce

Byli jsme sice už zásobeni pěknou řádkou filmů o podmínkách té služby, ale nemyslím, že dokázaly vystihnout její podstatu. (Až nukleární pohon to měl zásadně změnit.) Například nedostatek místa nutil posádku ke spánku na směny. Na každé lůžko připadali tři muži. Vše prostupoval zápach oleje a nafty, posádky byly vystaveny příšerné a všudypřítomné kondensaci, takže matrace byly u amerických dieselových ponorek uzavřeny v nepromokavém obalu, který bylo nutno před spánkem rychle otevřít a vsunout se pod něj a rychle ho opět uzavřít. Kondensace také znemožňovala skladovat jiné než konservované potraviny. Připomeňme i permanentní nedostatek sladké vody, jakož i kvalitu té, která vůbec byla. Posádky ponorek se prostě prakticky neměly čím umýt. Ale zůstat pod vodou znamená v případě ponorky zůstat na živu. Všechno tohle nepohodlí sloužilo právě jen tomu.

Vzpomenutá Cochino (Tusk ji jen doprovázel, kryl její úkol údajným společným cvičením a zůstával také na otevřeném moři), se dokázala přiblížit k sovětskému pobřeží, trávila tam ponořena čas jen s anténami odposlechu a trubicí šnorkelu nad hladinou. Muži vyškolení na tento odposlech se domnívali, že zachytili i jakési zbraňové zkoušky, svůj úkol u sovětského pobřeží ale ponorka nikdy nedokončila. Ve čtvrtek 24. srpna 1949 opustila sovětské výsostné vody (SSSR je vyhlašoval jako pásmo 12 námořních mil, mezinárodně se uznávají tři), přiblížila se k Tusku čekajícím mimo ně, a posádka se chystala na oslavu. Ponorka totiž měla právě čtvrté narozeniny - byla na vodu spuštěna 24. srpna 1945). Přicházela polární bouře a šnorkelem, kterému nějak přestala fungovat automatická těsnicí klapka, vnikala do plavidla voda. Potom pro nedostatek vzduchu vysadily motory a nakonec se plavidlo otřáslo jakoby nějakým nárazem. Všichni se domnívali, že asi narazili na kru, ve skutečnosti však explodovala a vznítila se v jedné z bateriových komor baterie.

Označení monitoring specialist, bylo nahrazeno posádkou přezdívkou spook - strašidlo, a to se během let vžilo a dostalo do slovníku ozbrojených sil jako úřední název.

Kapitán nařídil vynoření do zuřící bouře, do které se na palubu také museli evakuovat polonazí muži z vnitřku zamořeného kouřem. Jeden z námořníků byl smeten z paluby do vln (podařilo se ho zachránit) a při pokusu proniknout do bateriové komory tam explodoval požárem nahromaděný vodík.

Tusk se i přes zuřící bouři nakonec dokázal přiblížit. Po patnácti hodinách marného boje s požárem, nezbylo kapitánu Benitezovi než vydat rozkaz k opuštění plavidla. Jeden muž z posádky Cochina a šest z posádky Tusku při tom zahynulo. Jejich těla nebyla nikdy nalezena. Americký tisk přinesl o katastrofě zprávu, americké námořnictvo ovšem zamlčelo skutečné poslání ponorky. Námořnictvo přiznalo i to, že momentální plavidla se nehodí do tvrdých podmínek severských končin. Sovětský tisk hovořil o podezření, které takové cvičení v blízkosti Murmaňska vyvolává. Devět dnů po katastrofě ponorky Moskva americká podezření potvrdila. Na území SSSR došlo k nukleární explosi.

Československý tisk psal o tom, že Stalin-hospodář atomem přeorává zemi. Moskva tvrdila, že se nejedná o žádné zbraně, kdežpak by o mír usilující bolševik mohl mít takové úmysly, jistě, bouchlo to u nás, ale jde o zemní práce při stavbě přehrad. Komunismus měl, a to díky své úspěšné špionáži, atomovou zbraň. Teď už doopravdy nešlo jen o nějaké kočkování. K americké tradici to get along with the people, přibyl problém jak vyjít s těmi, kdo s námi vyjít nechtějí. Svého vyvrcholení měl dojít ve Vietnamu, ale to je už úplně jiná historie.

Prvý vážný střet, úvod do děje

Sovětský svaz udržoval své flotily na čtyřech mořích, USA na dvou oceánech. Ten Tichý je jim společný. Průjezd do Atlantiku z Baltu i Severního moře je, naštěstí pro Ameriku, omezen Dánským průlivem mezi Grónskem a Islandem a strategickým prostorem mezi Grónskem, Islandem a Velkou Britanií.

Tichý oceán tuto výhodu nemá. Prvý ponorkový střet byl očekáván v době komunistického napadení jižní Koreje v Pacifiku. Americkým ponorkám nezbývalo, pro případ, že by se Moskva chtěla zapojit do konfliktu, než hlídkovat u sovětských tichomořských přístavů. Tam také vznikl pozorovací informační varovný systém, sledující zkoušky raket, spouštění nových plavidel (SSSR tehdy spustil na vodu už víc jak 250 ponorek německé konstrukce, ve slovníku NATO ZULU + WHISKEY, existovaly zprávy, že některé z nich jsou vyzbrojeny raketami s atomovou hlavicí). Americká soutěživost a snaha odvést co nejdůkladnější práci pak vedla k tomu, že pronikaly tak blízko, že doslova řečeno, mohly pozorovat i osoby, které se někam pod přístavní molo zaběhly vymočit. (Rozhodovaly podmínky pobřeží, v Murmaňsku se prý dostaly na 40 metrů od přístavního mola).

Odposlouchávací zařízení procházela neustálým zdokonalováním a v možnostech US NAVY už bylo zjistit i kolik ponorek se chystá vyrazit na moře pro případ války. Byla sledována sovětská námořní cvičení a z toho usuzováno, jakou taktiku by v případě války rudé loďstvo použilo. Stejného zdokonalení došly systémy zjiš‘ující zda Sověti, teď už také vyzbrojení radary a sonary všeho druhu, ponorku zaměřili. Sovětská pobřežní obrana už se několikrát za americkými ponorkami pustila, několik vrtulových amerických letadel, brouzdajících kolem sovětských hranic, bylo sestřeleno. Jaký osud by čekal zjištěnou ponorku, bylo nasnadě. Psal se rok 1957. Ještě neuplynul rok od chvíle, kdy Moskva utopila Maďary v krvi, zvládla revoltující Poláky, teď nadšeně vyznávající bývalého vězně Gomulku (zrovna se chystal zastavit studentský časopis Po prostu), a kdy Washington poučil v případě Suezu Anglii, Francii i Izrael, že éra koloniálních válek už definitivně skončila.

Zatím se Rusové teprve učili používat své námořnictvo a ponorky zvláště. Jak to řešili po svém, si povíme na závěr. Prozatím mohli Američané dokumentovat, že sovětské ponorkové posádky se vracejí ze cvičných plaveb velmi zubožené. Jejich ponorky zjevně nepoužívaly ani chemické lapače otravných plynů, které měli Němci, námořníci opouštěli svá plavidla s opuchlýma rukama a nohama, či museli být vyneseni. Běžná komunistická praxe. Když jde o člověka, neštítíme se ničeho. A protože se ničeho neštítila, sovětská námořní moc neustále a pro USA znepokojivě, vzrůstala.

V téže době, připomeňme, nad SSSR létaly americké U-2. President Eisenhower ty lety s ohledem na Chruščova povolil jen velmi nerad, ale nepřinášely ani zdaleka tolik informací jako ponorky. Navíc jejich piloti, na rozdíl od ponorkových posádek, odešli večer do pohodlné postele, stejně jako obsluhy všech dalších monitorovacích stanic. I tohle asi určitým způsobem ponorkáře na zpravodajských plavbách formovalo a motivovalo. Pokud jde o to formování, jistě, byli to dobrodruzi, byli. Česká sémantika nás podpoří tím, že dobrodruh je přece dobrý druh. Anglický adventurer zase vychází ze slova advent. Taky nic špatného. Znamená to přece příchod, něco co teprve nastane.

Dodnes vlastně zůstala bez odpovědi i záhada prvomájového letu Gary Powerse roku 1960, který skončil sestřelem nad sovětským územím. Letoun U-2 byl sestřeleno, protože neletěl v předepsané výšce. Pozemním technikem na turecké základně odkud odstartovalo, byl Harry L. Oswald. Později žil dva roky v SSSR, oženil se tam a ještě později údajně byl údajně jediným atentátníkem J. F. Kennedyho. Majitel Dallaského baru Ruby, který ho odstřelil, byl zase sovětský defektor (původním jménem Rubinstein) z doby rozhovorů o nezávislosti Rakouska ve Vídni, roku 1955.

Na tomto poli však nelenili ani Rusové. Prvé sovětské ponorky se začaly objevovat i u amerických břehů.

Děj

Koncem července 1957 se na svůj úkol v japonském přístavu Jokosuka chystala a konala poslední přípravy, americká ponorka Gudgeon (SS-567). Jedna z posledních dieselové přednukleární generace. Už ve stavbě vybavená odposlechy. Na moři už se sice plavily první dvě nukleární ponorky, Nautilus a Seawolf, ale prozatím to bylo zboží tak vzácné, že se nemohlo riziku zpravodajsky zaměřené plavby podrobit. Zkušenost Gudgeonu záhy dokázala, že nic jiného nezbývá.

Gudgeon je mimochodem anglicky buď rybka používaná za návnadu pro větší rybu, nebo ‘ulpas, v nejlepším případě pros’áček. Americký ekvivalent Vény Vyskoč. Přesně tyhle role měla posádka ponorky, by’ velice nechtěně a neplánovaně, sehrát. Jejím kapitánem byl Norman G. Bessac, přezdívaný Buzz, který už ponorce úspěšně velel při sledování cvičení sovětské flotily v Severním moři. Bylo mu 34 let.

Pokud jde o strašidla, čili spooky, pak Gudgeon jich měl na palubě na rozdíl od Cochina, už celou řadu. Jeden se zabýval jen akustickými stopami sovětských lodí, sonar je dokáže rozlišit stejně dobře, jako kriminalista otisky prstů. Jiný jen elektronickými záznamy sovětských radarů. Jeho úkolem bylo vyhlásit poplach, kdyby zjistil sovětské zaměření, případně změřit sovětskou radarovou frekvenci k budoucím vhodným rušením. Další, znalý ruského jazyka, zaznamenával radioprovoz mezi ruskými plavidly. Cílem Gudgeonu byl Vladivostok.

Podle plánu se měl v blízkosti sovětského přístavu (kdysi konečné stanice naší legionářské armády na Rusi) zdržovat v noci. Sice jen ve dvanáctimílovém pásmu vyhlašovaném Rusy (neuznávaném mezinárodně), ale kapitán i posádka považovali za výzvu vniknout i do toho třímílového. Kromě antén, periskopu a ‘uší’, měla devadesát metrů dlouhá a osm metrů široká ponorka zůstávat pod hladinou. Až s příchodem dne se vždy měla odkrást dvacet až třicet mil od pobřeží, vynořit se na výšku šnorchlu, tam v klidu nechat běžet motory, dobít baterie a vyčistit vydýchaný vzduch v ponorce pro následující noc. Měli tam být celý měsíc.

Zadaná doba se zlomila do své ubývající poloviny bez zvláštních příhod. Až do pondělí 19. srpna. Byli před Vladivostokem a byli pod hladinou zhruba dvanáct hodin. Ovzduší v ponorce už vypadalo podle toho. A to jim mělo ještě dvě či tři hodiny trvat, než odplují někam, kde bude možno vysunout šnorchel. Námořníky sledující promítání filmu se Spencerem Tracy a Lee Marvinem vyrušilo náhlé zakolébání plavidla nad obvyklou normu. Hned potom začal Gudgeon prudce klesat a rozezněly se poplachové zvonky svolávající je na bojová stanoviště. Rusové zpozorovali nad hladinou elektronický stožár. Nic mohutného, vlastně jen sí‘ka tak třicet na pětačtyřicet centimetrů. Rusové do něj najeli. Stožár se měl vždy okamžitě zasunout, jakmile ohlásí zaměření radarem, ale z nějakého důvodu k tomu tentokrát nedošlo. Třeba nebyl zaměřen radarem, ale prostě jen zlou náhodou opticky zpozorován.

Kapitán klesal do prostorů, kde doufal nalézt vrstvu studené vody, která by mu posloužila jako akustický protisonarový kryt. Ale nenalezl ji ani v devadesáti metrech.

Gudgeon mezitím nad sebou zaměřil větší počet lodí. Přinejmenším čtyři. Jejich sonarové signály rozeznívaly celou ponorku. Baterie byly na konci svých sil a nedávaly možnost úniku. Vzduch na konci ponorné doby byl už nedýchatelný. Muži na palebných stanovištích čekali na rozkaz. V zájmu úspory energie byly vypnuty ledničky, kávovary, větráky i dmychadla a ztlumena i světla nouzového osvětlení.

Když se kapitán snažil uhnout sonarovému paprsku, vždy vplul do dalšího z jiné lodi. Sonaroví technici nahoře svému řemeslu viditelně rozuměli. A potom začaly dolů padat hlubinné bomby. Naštěstí jen lehké, jejich výbuchům byl Gudgeon schopen odolat. Veteráni druhé světové války na palubě pamatovali, co to znamená. To už byli v 213 metrech, a dosud se jim nedařilo uniknout. Guggeon mohl jít až do 260 metrů, ba maximálně až do 290, ale to by nesměl mít zaseknutý nedovřený vnější poklop odpadkového ejektoru. Ten vnitřní by tlak dole prostě nevydržel. A vnější poklop, zas nějakou zlou náhodou, zaseknutý byl.

Gudgeon vyzkoušel všechny způsoby úniku, včetně falešné zvukové kulisy. Ta se vytvářela vystřelováním asi metr dlouhých plechových trubic vypouštějících bubliny.

Ale Sověti se nedali zmást. Jako odpověď vždy shodili další lehké podmořské nálože přímo na ponorku. Zbývala jen konfrontace. Ponorka se natočila proti protivníkovi a připravila se k boji. Muži u torpéd byli připraveni, kdyby z těch, teď už nejméně osmi lodí nahoře, přišlo něco většího a nebezpečnějšího, než jen ty lehké náložky.

Už to trvalo nějakých dvanáct hodin. Možná déle.

Dýchat bylo čím dál tím nesnadnější. Mužům otékaly ruce a nohy a pálily je oči. Posádka vpouštěla do člunu čistý kyslík z vnějších nádrží, ale tím se nezbavovala kysličníku uhličitého, jehož koncentrace, přes lithium-hydroxidové pohlcovače, vzrůstala daleko přes únosnou míru.

Večer ve středu 21. srpna trvala tahle honička už téměř 48 hodin, a celkem více než čtyřiašedesát hodin už byl Gudgeon pod vodou, aniž mohl použít šnorchel. Teď už šlo opravdu o život. Potřebovali se nadechnout a potřebovali odvysílat zprávu o svém postavení a pokusit se přivolat pomoc. Muži na bojových stanovištích byli připraveni. Kapitán posádce znovu vysvětlil postavení a potom dal rozkaz k vynoření. Všichni to přijali s ulehčením. Anténu se nepodařilo vysunout, zřejmě byla nárazem poškozena, ale diesely zabraly v témže okamžiku, kdy se šnorchel ocitl nad hladinou. Jedna ze sovětských lodí prudce vyrazila vpřed a pokusila se na ponorku najet.

Motory zmlkly, následovalo okamžité bleskové ponoření. Zprávu se nepodařilo odvysílat a vzduch byl stejně špatný jako dříve. Kapitán ustálil ponor v hloubce 120 metrů. Maximum, které si mohl při momentálním stavu baterií dovolit. Přijal hlášení o stavu baterií i stavu ovzduší a mužstva. Věděl, že mu nezbývá než se vynořit. Informoval posádku o situaci. Gudgeon musí nahoru, ale Sověti se nesmí dostat na palubu a nikdo se nesmí dostat do zajetí. Jediná zbývající alternativa byla zemřít. Nikdo neprotestoval. Připravili všechna torpéda k palbě a otevřeli torpédomety. Kapitán věděl, že to Rusové nahoře uslyší.

Důstojníci si připravili pistole (posádky na ponorkách žádné osobní zbraně nemají). Muži u monitorů si připravili tabletky kyanidu. Všecky kódové tabulky a jiné tajné materiály byly uloženy do perforovaných kožených brašen zatížených olovem. Kdyby se Sověti pokusili nalodit, půjdou ejektorem na dno.

Vynořili se na výšku periskopu, anténa se opět zasekla a nedovolila jim odvysílat SOS. Všechny tři motory naskočily a odfukovaly výfukové plyny. Šnorchel s dmychadlem hnal do ponorky čerstvý vzduch. Na výměnu vzduchu v ponorce potřebovali nejméně dvacet minut. Stejná doba ovšem nestačila na dobití baterií.

Sověti se tentokrát drželi zpátky. Minuta. Pět minut. Maximální rychlosti a možnost upláchnout se ovšem naskýtala jen při úplném vynoření. Kapitán vydal příslušný rozkaz. Zasáhnout Rusové? Bude se ponorka na hladině muset vzdát?

Konečně se podařilo vysunout anténu, kapitán dal rozkaz, aby se volání o pomoc odvysílalo v otevřené řeči a začal šplhat do věže. Jestli je tam nahoře torpédoborec, nemají šanci. Nahoře bylo dosud světlo a uviděli několik sovětských hlídkových člunů. Ostatní plavidla už Sověti stáhli. Věděli, že ponorka dole mele z posledního.

Sověti signalizovali mezinárodní výzvu k prokázání totožnosti.

Gudgeon signalizoval stejnou a Sověti odpověděli svým CCCP.

Ponorka se prokázala jako US NAVY na cestě do Japonska.

Sověti odpověděli rozkazem, aby ponorka udržovala současný kurs a opustila sovětské vody. Neodpustili si vtip a poděkovali za nácvik protiponorkové války.

Měli to za sebou. Záhy se nad nimi objevila americká letadla a kuchaři konečně mohli roztopit plotny. Objevilo se pivo, celé bedny piva, o jehož přítomnosti na palubě neměli ani tušení. Předpisy jakékoli alkoholické nápoje na palubách ponorek zakazují, ale nikdo neměl chu’ to kapitánovi připomínat.

Každému bylo jasné, že Sověti měli možnost potopit je. Uvažovalo se jen o tom, zda nechtěli, nebo nesměli.

Námořní velitelství pak jako zástěrku této plavby oznámilo, že Gudgeon se připravuje na světový rekord, prvé obeplutí zeměkoule ponorkou. (Posléze to vykonal). Radista byl z ponorky odvelen, jeho morseový ‘rukopis’ teď už byl protivníkovi znám. Dostal rozkaz vysílat jen levou rukou. Odešel i kapitán, s jeho přeložením k nukleárním ponorkám se ostatně počítalo už před touto plavbou.

Začátkem roku 1958 se Sovětům podařilo zaměřit a přistihnout ve svých vodách SS-565 Wahoo, ale člun jim dokázal uniknout, navzdory tomu, že jeden z motorů vypověděl službu. Vypadalo to však, že Sověti se při sledování a pronásledování ponorek drží zpátky. Na rozdíl od letadel, která pronásledovali a pokud to dokázali, sestřelovali nemilosrdně. Byl to rozkaz, anebo to byl projev solidarity od sovětských mužů moře?

Brzy potom Sověti vypustili sputnik. Měli tedy fungující balistické rakety. Amerika měla rakety Polaris, schopné podhladinového odpálení, dosud jen ve vývoji, ale do výzbroje přišly rakety Regulus. K jejich odpálení se bylo potřeba vynořit a střela musela být řízena dvěma stanovišti - ponorkou a člunem ještě blíže pobřeží. Dosah Regulů byl sic jenom něco pod 400 námořních mil (cca 760 km), ale určitou hrozbu představovaly.

Zároveň začali Američané rozmis’ovat pod mořem akustický sledovací systém, schopný spolehlivě zaznamenat přítomnost jakéhokoli plavidla, včetně ponorek.

Sověti se pokusili o totéž v moři Středozemním, ale Britové jim zařízení, na rozdíl od těch amerických v nepřílišné hloubi, nemilosrdně rozstříleli.

Jenže k identifikaci plavidel byla zapotřebí databáze zvukových stop sovětských lodí. Další úkol pro špionážní ponorky.

Admirál atlantického loďstva USA Jerauld Wright vypsal po dobrodružství Gudgeonu cenu. Karton whisky značky Jack Daniels Old. No. 7 pro posádku, která jako prvá uštve a přinutí k vynoření jinou než americkou nebo spojeneckou ponorku.

Cenu mohl předat v květnu 1959. Korveta USS Grenadier objevila v oblasti Islandu sovětskou ponorku a po devítihodinovém pronásledování ji přinutila k vynoření.

Byla to jedna z ponorek v označení NATO třídy Zulu, přestavěná na nosiče raket, kterou si tak mohli Američané poprvé prohlédnout pěkně zblízka.

Ozřejmilo se, že i šnorchel má svá omezení. Pokud se ponorce dokáže zabraňovat ve vynoření dostatečně dlouho, ve chvíli kdy se posádka začne dusit, je vymalováno. Nastal čas změn.

Nukleární pohon

Otcem amerických nukleárních ponorek, a zákonitě tedy později i letadlových lodí a dalších plavidel, byl Hyman George Rickover. Na jeho příkladu lze mimo jiné také dokumentovat předstih země, která dokáže žít bez předsudků a xenofobie. Narodil se roku 1900 v polské židovské náboženské obci Makow severně od Varšavy. V USA, by’ s určitými potížemi (ale ty nebyly dány ani přistěhovalectvím, ani židovstvím) se stal admirálem.

Rodina se ještě před prvou světovou válkou vystěhovala do USA a Rickover tam vystudoval námořní akademii. Dosáhl inženýrského titulu a uvědomil si, že jaderná energie slibuje námořnictvu neomezené možnosti. Že sahá za hranici akčního radia omezeného pohonnými hmotami a jejich nedostatku, vymezeného velikostí plavidla. Jaderný pohon poskytoval takřka neomezený zdroj energie. Limitoval celou obtížnou a zranitelnou logistiku, bez níž loďstvo nebylo schopno operovat. Reaktor štěpí atomy, mění vodu na páru a to v takové kvantitě, že to nejen dodává plavidlu (ponorky byly první) rychlost před tím nikdy nedosaženou, ale poskytuje i možnosti vybavit ji zařízením na výrobu vlastního kyslíku, filtrovat přebytečný kysličník uhličitý, odsolovat mořskou vodu a dokonce i vyhřívat skleník s čerstvou zeleninou pro posádku. Atomová ponorka může díky těmto vlastnostem zůstat pod vodou vlastně neomezeně dlouho. Každý muž posádky může mít své vlastní lůžko.

Nautilus

Dne 21. ledna 1954 byl spuštěn na vodu experimentální Nautilus. V červnu roku 1958 se pokusil proplout pod ledem přes Severní pól a o dva měsíce později se mu to povedlo. To už brázdila vody i jeho sesterská loď Seawolf (největší ponorka kdy vyrobená, ale s jiným typem vodíkového reaktoru; neosvědčil se a vývoj byl zastaven) a další ponorky byly ve stavbě.

Ze Severního pólu je to k cílům v SSSR nejblíže, ale platí to i naopak. Také je to nejblíže k cílům v USA. Zatím však měli Američané náskok.

Také Sověti ovšem nelenili. Začali vyrábět hned tři typy. Typ podle kódu NATO HOTEL, osazený třemi balistickými střelami, ECHO osazené raketami s plochou dráhou letu proti jiným plavidlům a klasický útočný typ NOVEMBER. Všechny, jak americký průzkum zjistil, velmi nedbale či až příliš hrubozrnně vyrobené, zejména, nevýhoda největší, strašlivě hlučné. Protivníkovi nedalo žádnou velkou práci zaměřit je a na službu v amerických vodách prostě nebyly zatím příliš způsobilé. Docházelo na nich také k úniku radioaktivity a posádky umíraly. Proslulá se tím stala K-19, přezdívaná u svých posádek jako Hirošima. V sovětském námořnictvu si také ulevovali tímto vtipem: Naše ponorka se střetla s imperialistickým ledovcem. Na posádce ledovce nejsou hlášeny žádné ztráty.

Špionáž v britském Ústavu pro podmořské zbraně to měla Rusům brzy částečně napravit, ale nedostatek řemesla při výrobě jim zůstal až po ten neš‘astný Kursk.

V letech 1959-1960 byly kolem sovětských břehů čtyři dieselové ponorky s raketami Regulus, ale roku 1960 byla už do služby zařazena ponorka George Washington (SSBN-598), vyzbrojená raketami Polaris.

Spokojenost Chruščovova

Roku 1962, když se Moskva pokusila vyrovnat americký náskok umístěním svých raket na Kubě, mohly už jich Spojené státy rozmístit kolem sovětských břehů devět. Během blokády Kuby pak americké námořnictvo v okolních vodách celkem bez problémů, přinutilo tři sovětské ponorky k vynoření. Moskva se ovšem na této situaci podle vzoru Polarisů poučila, že rakety lze rozmístit kolem USA i jinak. Sověti se naučili operovat kolem Severního pólu, úspěšně své ponorky skrývat pod ledovci a vynořovat se mezi nimi takřka nepozorovaně. Víme, že odtud to bylo k americkým cílům jejich raket nejblíže.

Nic nedokáže ponorku tak zjistit, jako jiná ponorka. Američanům tudíž nezbylo než se zařídit podle toho, hlídkovat u sovětských přístavů a sledovat sovětské ponorky na jejich cestě k americkým břehům. Vyvinout zařízení zjiš‘ující přípravu (otevření poklopů) k útoku a být připraveni jí v tom zničením zabránit.

Riskantní hra, která vedla k desítkám podmořských srážek. Takže tvrzení ruských admirálů, že Kursk se potopil po srážce s jiným plavidlem vycházela z určitých zkušeností, třebaže škody zaznamenané na potopeném Kursku tomu příliš neodpovídají. Ty spíše svědčí o nenadálé implosi. Tudíž rozdrcení tlakem. Čemuž zase ale neodpovídá hloubka. Ledaže by řemeslná práce na Kursku byla ještě horší, než je u sovětských výrobků obvyklé.

Nebyl by to ovšem vědeckým marxismem-leninismem řízený Sovětský svaz, aby tam i na tomto poli, kde denně jde o lidské životy, kromě lajdáctví nedocházelo také k docela obyčejným podvodům. Když v roce 1962 Chruščov zatoužil dohnat a předehnat Spojené státy, týkalo se to i možností podhladinového odpalování balistických raket z atomových ponorek. Vypsal dokonce pro námořnictvo cenu. Jenže Rudé námořnictvo ten problém zatím u svých nukleárních ponorek nedokázalo vyřešit. Náčelník však musí být uspokojen, a tak státníka vyvezli na moře a představili mu ponorkové monstrum,v kódu NATO Typhoon, které se před jeho očima ponořilo a z vody pak vyletěla raketa. Chruščov byl nadšen. Netušil, že pod hladinou už byla dieselová ponorka typu Golf a raketa vylétla z ní. List ozbrojených sil Krasnaja zvězda o tom přinesl nadšenou reportáž. Celou operaci sledovala americká ponorka Skipjack, ale nechala si to pro sebe.

I když v moři nejsou křižovatky

Ponorek se během studené války srazily celé houfy. Roku 1961 americká ponorka Swordfish s neidentifikovanou ponorkou, nejspíše sovětskou, při tichomořském pobřeží SSSR. Pravděpodobně to byla už vzpomenutá americká ponorka Skipjack, která se vrátila roku 1962 z Barentsova moře s listem vrtule, nejspíše sovětského torpédoborce, zapíchnutým v přídi. Americká dieselová ponorka Medregal se srazila v červenci 1965 s řeckou lodí dopravující tajně zásoby do Vietnamu.

V březnu 1966 se americká dieselová ponorka Barbel (jedna z posledních ve službě) srazila v Tonkinském zálivu s neznámou lodí směřující do Vietnamu. Nákladní loď se podle vietnamského hlášení potopila.

V prosinci 1967 se atomová ponorka George C. Marshall srazila ve Středozemním moři s neidentifikovanou sovětskou ponorkou. Americká ponorka měla proraženu jednu balastní nádrž. 9. října 1968 se srazila sovětská ponorka s britskou, anebo americkou ponorkou v Barentsově moři. Ve vnější straně trupu sovětské ponorky prý zůstala díra, kterou by mohl projet trolejbus.

V listopadu 1969 se sovětská ponorka K-19 třídy Hotel (tatáž, na které později kolapsoval reaktor a prakticky vyvraždil svou posádku) otřela o americkou ponorku Gato. Sověti byli přesvědčeni, že Američany potopili a později hledali její vrak. Na palubě Gato nebyl nikdo zraněn. Američané měli za to, že k najetí na ponorku došlo úmyslně a byli připraveni Rusy potopit, pokud by v útoku pokračovali.

Březen 1970. Sovětská ponorka nadjížděla nad americkou ponorkou Sturgeon a mírně ji poškodila. V červenci 1970 narazila sovětská ponorka Černá Lila do americké ponorky Tautog. Obě posádky byly přesvědčeny, že se druhá ponorka po nárazu potopila. V roce 1992 se Američanům přihlásil její sovětský kapitán.

Roku 1970 dorazila do černomořského přístavu těžce poškozená sovětská ponorka. Pravděpodobně táž, která krátce před tím ve Středozemí kolidovala s americkou ponorkou Dace. V březnu 1971 se americká ponorka Holystone v mezinárodních vodách u sovětské pobřeží srazila s neidentifikovanou sovětskou lodí.

V lednu 1972 se na hlídkující americkou ponorku Puffer náhle shora potopila sovětská dieselová ponorka.

Květen 1974 - v hloubce asi 60 metrů se srazila sovětská ponorka s americkou ponorkou Pintado, hlídkující před Petropavlovskem. Sovětská ponorka se vynořila, Pintadu, ač poškozená, se rychle vzdálila pod hladinou.

3. listopadu 1974 se před ponorkovou základnou ve Skotsku (Holy Loch) srazila americká ponorka Madison se sovětskou ponorkou třídy Viktor. Americká ponorka tentokrát při ponořování narazila na už ponořenou sovětskou ponorku.

Prosinec 1981 - v Severním ledovém moři narazila britská ponorka Scepre na sovětskou atomovou ponorku, kterou sledovala.

Říjen 1986 - americká ponorka Augusta narazila v Atlantiku do neidentifikované sovětské ponorky. Stalo se při zkouškách nového typu sonaru, který měl usnadnit těsnější sledování. Prosinec 1986 - sovětská ponorka, v kódu NATO asi typu Typhoon, kolidovala v Barentsově moři s britskou ponorkou Splendid.

Čtenář si možná ještě vzpomene, kolik sovětských ponorek také dokázalo uvíznout na švédském i jiném pobřeží.

Po skončení studené války se ještě v únoru 1992 americká ponorka Baton Rouge srazila se sovětskou ponorkou nedaleko Murmaňska a v březnu 1993 americká Grayling v Barentsově moři. Obě tyto nehody však byly už publikovány.

Právem tedy můžeme očekávat, že i ruské námořní manévry v září 2000, během nichž došlo ke katastrofě Kursku, byly sledovány Američany i Brity. Právě tak, jako obdobná cvičení americká zase sledují Rusové.

Specializace

Protože bylo nezbytně nutné i znát možnosti sovětských raket, bylo nutno vyvinout podmořská plavidla schopná potopit se dostatečně hluboko, aby mohla z mořského dna vyzvednout jejich zbytky. Musely se rovněž zdržovat v cílových plochách oceánu kam Sověti své zkoušky směřovali.

Halibut, česky platýs

Nasazení nukleárních ponorek na zpravodajskou službu rozšířilo jejich možnosti. Roku 1964 už bylo ve službě dvacet ponorek typu Polaris a nukleární ponorka Halibut, původně určená pro střely Regulus, byla určena k sešrotování, když v námořní zpravodajské službě přišli na nápad přestavět ji právě na speciálně ke zpravodajským účelům vybavené plavidlo. Vybavené rovněž dálkově ovládanými miniponorkami, roboty, jaké by se mohly odvážit i do hlubin dosud člověku nedostupných. Zatím i ty nejlepší ponorky nemohly níže než 460 metrů. (Američané brzy dokázali dostat se i s posádkou do 2000, ale to už byl zřejmě limit). I mohutný trup Polarisu by níže rozdrtila voda.

Trochu tomuto projektu přispěla i katastrofa americké nukleární ponorky Tresher, která se při první zkušební plavbě dne 10. dubna 1963 potopila v severním Atlantiku i se 129 muži na palubě. K implosi došlo podle zvukového záznamu asi v hloubce 400 metrů. Šlo o to vyrobit plavidlo schopné v takovém případě pomoci. V Americe to lze naštěstí vyřešit tak, že se projekt zadá soukromým společnostem. Tak už v roce 1960 byl vyroben batyskaf schopný dopravit tři muže až do hloubky 11 000 metrů. V době katastrofy Tresheru byl už vyroben i Trieste II. Oba prozkoumali vrak Tresheru.

V nevojenské oblasti připomeňme pozdější úspěch s hledáním a proniknutím do vraku Titanicu, ve více jak pětitisícové hloubce.

Admirál Rickover dal vyrobit experimentální plavidlo NR-1, jakousi miniponorku s atomovým pohonem. Námořní zpravodajská služba se zase spojila k vybavení Halibutu s oceánografem Johnem Cravenem. Na rozdíl od Rickovera potomkem tuniských pirátů.

Potom Ricovera a Cravena spojila náhoda. V lednu 1966 došlo nad Středozemním mořem ke srážce hlídkujícího bombardéru B-52 s jeho tankerem. V moři skončily čtyři vodíkové pumy, které měla dvaapadesátka na palubě. Tři se podařilo téměř okamžitě nalézt a vyzvednout. Tu čtvrtou bylo potřeba nalézt a vyzvednout než se k ní dostanou Rusové, kteří už ji hledat začali. Halibut (respektive jeho přestavba), ještě nebyl dohotoven, ale k disposici už byly přístroje přezdívané fish (ryba) vyvíjené pro Halibut za účelem hledání sovětských raketových zbytků. Nakonec pumu našla v hloubce 777 metrů miniponorka Oceánografického ústavu Alvin a s pomocí robota ji odtamtud úspěšně vyzvedla.

O necelé tři týdny později byl Halibut hotov. Měl na palubě čtyři ‘ryby’ schopné proniknout až do hloubky 6000 metrů, a hlavně, měl zvláštní komoru pro potápěče. Aby se odstranilo nebezpečí jejich dekomprese a všechny potíže s potápěním spojené, byla pro ně vyvinuta místo vzduchu (s dusíkem) zvláštní směs helia s kyslíkem, která potíže dekomprese nepřinášela. Nastaly zkoušky a potíže. Přístroje, pracující laboratorně, anebo v mírných hloubkách, přestaly pod podmínkami tlaku v šesti tisících metrech fungovat. Také se zadrhával kabel, na kterém ‘ryby’ operovaly, a bylo nutno vymyslet a vyrobit takový, který by byl beze spojů a přece dostatečně (6 km) dlouhý.

Nicméně prvá mise na jaře 1966 - najít zbytky sovětské rakety vystřelené do Pacifiku - byla neúspěšná. Vrátili se bez rakety.

Dne 11. dubna 1968 vplouvali do Pearl Harboru a chystali se k oslavě ponorkového loďstva (datum, kdy roku 1900 US NAVY zařadila do služby první ponorku), když jim plánované oslavy přerušilo hlášení americké ponorky Barb, hlídkující kolem vladivostockého přístavu.

Zkáza Rudé hvězdy

Barb hlásila toto: Na moře vyrazila celá skupina sovětských lodí (čtyři z pěti ponorek v přístavu) prozkoumávaly moře sonarem, opakovaně se vynořovaly a ponořovaly, a zejména v otevřené řeči vyzývaly Rudou hvězdu, aby se jim ozvala. Kdesi na moři zmizela sovětská nukleární ponorka vyzbrojená třemi balistickými raketami a Rusové zřejmě vůbec neměli tušení kde.

Třebaže Američané neznali šifru, sledovali a monitorovali hlášení všech sovětských lodí. Vyhodnocením těchto záznamů se jim podařilo určit lokaci posledního hlášení Rudé hvězdy a v kombinaci se signály hlídkových bójí určit její přibližnou lokaci. Monitory hledaly i zvukový záznam katastrofy, ale konec této ponorky byl nezvykle tichý. (Američané dokonce kvůli ověření obětovali jednu vlastní vysloužilou ponorku, aby zjistili, jak se takové tiché a nenápadné potopení zvukově projevuje). Halibut okamžitě vyrazil a přibližně 1700 mil od Havaje, v hloubce přes 5000 metrů, také sovětskou ponorku nalezl. ‘Ryby’ Halibutu přinesly 22 000 snímků. Ponorku zřejmě zničil výbuch, asi nashromážděného vodíku, při dobíjení baterií na hladině (proto podmořské monitory neměly zvukový záznam). Nejotřesnější byl snímek tělesných pozůstatků jakéhosi námořníka vedle vraku. Ale byla tam. Nabízela nevídané. Sovětskou balistickou raketu, sovětské vysilače, šifry, systém velení. Pro zpravodajskou službu přímo poklad. Takže do věci se tentokrát vložila CIA. Rychle také zřídila jako mezistupeň mezi sebou a námořní zpravodajskou službou nový úřad. Národní úřad pro podmořský výzkum.

Ačkoli námořní odborníci varovali, že plavidlo v této hloubce musí být natolik poničeno implosemi, že se neudrží pohromadě, CIA zplodila grandiosní plán na vyzdvižení celé ponorky. Námořnictvo navrhovalo poslat na místo katastrofy upravené ‘ryby’ jež by vyzdvihly to, co bylo z hlediska zpravodajské služby nejhodnotnější. Zkušebně také dokázali, že je možno dálkově vniknout do jejího trupu. Pokud jde o rakety, ty na palubě byly starého typu, mezitím už Moskvou nahrazené modernějšími s větším doletem. Sovětské ponorky se teď už u amerických břehů trvale vyskytovaly, ale námořnictvo se je ve spolupráci s Brity už naučilo efektivně sledovat. Měli za to, že celá sovětská Krasnaja zvězda (v označení NATO Golf) jim k ničemu dobrá nebude. Nicméně CIA si nedala svou grandiosní myšlenku vzít, a tak byla za spolupráce s výstředním milionářem Howardem Hughesem postavena mamutí loď Glomar Explorer. Později prý mohla loď sloužit i k vyzdvižení vlastních ponorek, které by se dostaly do potíží.

Vynalézal unikátní podprsenky i stavěl unikátní letadla, byl držitelem několika leteckých rekordů jako pilot, podnikal v oblasti ropných vrtů a hotelů. Ke krytí tohoto projektu byla vytvořena legenda, že chce z mořského dna těžit mangan.

K realizaci Operace Jeniffer, jak to bylo pro utajení pojmenováno, došlo v červenci 1975. Nejprve několikrát selhalo zařízení Clementine, které mělo ponorku uchopit a potom se trup ponorky, přesně jak to námořníci předpověděli, rozpadl na kusy a jeho hlavní část i s raketou včetně hydrogenové hlavice, velitelskou kabinou s šiframi a vysilači, spadla nazpátek. To, čeho se CIA zmocnila, byla jen hromada starého železa.

CIA sice plánovala druhý pokus, ale průzkum ponorky Seawolf, mezitím přestavěné podle Halibutu, prokázal, že vrak se rozpadl při druhém dopadu na dno na malé části a na ploše několika akrů, takže vyzvednutí nepřipadá v úvahu. CIA pak ještě experimentovala s jakýmsi obrovským podmořským vysavačem, který trosky vyzvedne, ale k realizaci už nikdy nedošlo. Ve dvanáctimetrové části vraku, který se podařilo vyzvednou, bylo nalezeno šest těl sovětských námořníků, kterým byl na palubě Glomaru uspořádán důstojný pohřeb. Včetně ruského církevního obřadu.

Američanům operaci komplikovala právě vrcholící aféra Watergate, tj. s odchodem Nixona i změna vrchního velení. Sověti zase, kupodivu, celou záležitost zdánlivě ignorovali. Přijít o ponorku a nevědět jak a kde, si Rudé námořnictvo nemohlo dovolit připustit. Přesto americké pokusy sledovali a vyslali na místo Glomaru svůj průzkum, jenže ten Glomar nenalezl.

Kapitolou rovněž typicky sovětskou je, jak se věrchuška chovala k pozůstalým. Ztráta ponorky a smrt posádky ve službě nebyla nikdy přiznána. Vdovám byla přisouzeno jednorázové odškodnění ve výši 1500 rublů, a roční příspěvek na každé nezletilé dítě ve výši 58 rublů. O zániku ponorky nikdy nebyla vydána úřední zpráva. Ačkoli identifikační známky nalezené na tělech vyzdvižených na Glomar byly spolu s videozáznamem pohřbu Rusům odevzdány, pozůstalé informoval až Jelcin. Teprve tehdy jim byl také promítnut záznam pohřbu.

Table of Contents

Kapitoral 1