Prodáno 17.01.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

Veronika Bendová se narodila v roce 1974 v Praze. Vystudovala scenáristiku a dramaturgii na pražské FAMU. Literárně debutovala v roce 2012 novelou Nonstop Eufrat, která byla také přeložena do španělštiny. Příležitostně publikuje časopisecky povídky.

Veronika Bendová

Vytěženej kraj

Od autorky ve Fra

Nonstop Eufrat, 2012

Veronika Bendová

Vytěženej kraj

Česká próza

Veronika Bendová

Vytěženej kraj

Fotografie na obálce Jana Plavec, 2016

Jako eknihu vydalo roku 2019 Fra,

Šafaříkova 15, Praha 2, www.fra.cz

Elektronické vydání první

© Éditions Fra, 2019

Text © Veronika Bendová, 2019

Cover photo © Jana Plavec, 2016

Author photo © Radek Brousil, 2019

ISBN 978-80-7521-073-9

ISBN 978-80-7521-101-9 (Pdf)

ISBN 978-80-7521-102-6 (ePub)

ISBN 978-80-7521-103-3 (Mobi)

Bytí krajiny a bytí člověka je totéž,

na pozadí ničeho je něco,

z obzoru vystupuje kraj,

má své nálady, tesknění, vzruchy,

má svou řeč a své vědomí

Jiřina Hauková, Světlo v září

1

Hotel U Bílého tygra stál na rohu náměstí. Irena se na něj dívala s pochybnostmi. Prohlížela si sice doma na internetu fotografie, ovšem dobře věděla, že i barabizna se dá nafotit tak, aby vypadala dobře.

Hotel ale vůbec nevypadal jako barabizna. Byla to starorůžově omítnutá budova s florálními dozvuky secese a za ní se zdvihaly věže kostela archanděla Michaela. Na dohled sice vystrkovaly hranaté hlavy paneláky a na levé straně náměstí se černala nevlídná naddimenzovaná radnice z padesátých let, ale kostel osvětlovaly v brzkém podzimním stmívání reflektory, působil vysloveně idylicky, a to vůbec nebylo slibné.

Zatímco v přízemí hotelu teple zářila okna restaurace, po náměstí se rozlézala mlha. Bylo skoro prázdné, jen v zadní části seděl na lavičce hlouček mládeže a potahoval z cigaret. Hugo zaparkoval na jednom z vyhrazených míst, vypnul motor a sepjal ruce za krkem, až mu zalupalo v kloubech. Zamžoural na hotelovou fasádu s namalovaným tygříkem s korunou.

„Vypadá to až moc dobře, sakra!“ řekl s ještě větším nedostatkem nadšení, než jaký pociťovala jeho spolucestující. „Třeba bude depresivní aspoň zevnitř!“ Otevřel dveře a pustil do auta vlezlou vlhkou zimu. Pobrali skromná zavazadla.

Litvínov. Čekali to lepší – vlastně horší.

Když vešli, z křesílka u stolku se zdvihla čtyřicátnice s bleděmodrýma očima a vytrhaným obočím. Loudavě došla za recepční pult. V hotelu bylo vedro. Říjen byl letos velice chladný a topná sezóna začala s předstihem. Iru to na chvíli smířilo s nově vymalovanými zdmi i zánovní dlažbou. Jeli z Prahy Hugovým fordem, který měl rozbité topení, a ona už skoro necítila nohy.

I Hugo vypadal nastydle. „Máme tu rezervované dva pokoje na tři noci,“ sdělil recepční a kýchl.

„Na jméno…?“ zeptala se žena.

„Vavřinec,“ zahuhňal Hugo, Ira zavrtěla hlavou, sáhla do kapsy bundy a podala mu kapesník.

„Potřebuju občanku,“ řekla žena. „Od obou.“

Ira se rozhlížela. Podle referátu její sestry, projíždějící Litvínovem předloni, měl hotel vzbuzovat dojem něčeho mezi Drákulovým zámkem a neopakovatelně zchátralým socialistickým retrem. Nic z toho ale nebylo tady na recepci patrné.

„Dva jednolůžkové pokoje jsou za tisíc osm set za noc,“ podotkla v tu chvíli recepční, „jeden dvojlůžkový by vás vyšel o pět stovek laciněji.“ Opisovala údaje z občanského průkazu a tvářila se jakoby nic.

Hugo na Irenu potměšile zamrkal. Vrhla na něj mrazivý pohled. Proč si nedá pokoj? A ještě tenhle beznadějně nový interiér. Kde jsou ty válečky, mapy na zdech, kde jsou ty hnusné bakelitové kliky? Otočila se k ženě, která podávala Hugovi zpátky občanku, Ireně se zazdálo, že jí zahrál kolem rtů posměšný výraz.

„Podívejte se,“ řekla nakvašeně, „my nejsme žádný páreček holoubků, jsme kolegové a jsme tu pracovně. Takže laskavě dva jednolůžkové a na každý potřebujeme paragon.“

„Nečerti se,“ sáhl jí Hugo konejšivě na rameno.

Žena na Iru hleděla s neproniknutelným výrazem.

„Jenom jsem vás informovala,“ poznamenala. „Snídani máte v ceně, od osmi do deseti.“

Spím do půl desáté nejmíň, pomyslela si Ira. Půl hodiny na sprchu, zuby a nalíčení stačí. Předchozí týden byl vyčerpávající. Spát, spát, spát…!

Po cestě do naleštěných ořechových schodů řekla sklesle: „Nejspíš to tady za poslední rok kompletně zrekonstruovali.“

„Ne nejspíš, ale určitě,“ ujistil ji Hugo a ukázal na zeď, kde byla připevněna měděná tabulka s vyrytým nápisem:

Hotel U Bílého tygra byl v roce 2015 zrekonstruován s pomocí dotace Ministerstva kultury ČR a Evropského fondu pro regionální rozvoj.

„Nezoufej,“ řekl Hugo a odemkl svůj pokoj, „jsme v centru města, kousek dál to zas bude jiný.“

Ira zasunula klíč do zámku vedlejších dveří a poznamenala pochmurně: „Jestli tam taky nedostali nějakou podělanou evropskou dotaci.“

Uvnitř sebou plácla na postel a natáhla prochladlé nohy nad radiátor.

Po večeři se ztřískala v hotelovém baru červeným vínem, zatímco Hugo naproti ní pil zázvorový čaj a trpělivě jezdil prstem po mapě okolí v tabletu. Kaňkov. Růžodol. Patokryje. Obrnice. Mariánské Radčice. Svinčice. Hrobčice. Světec.

„To seš ty,“ breptala Ira v jedenáct večer, kdy ji vlekl do schodů k pokoji. „Ty seš světec a já jsem svinčice.“

Ještě jí nařídil budík na mobilu. Věděl, jak těžko se probouzí. Navíc bude na sebe naštvaná. Kdysi ji budíval sám. A sám si to taky posral.

Šel pak spát vedle, ale zůstal ještě dlouho vzhůru, ležel s očima upřenýma na bělostný strop, po kterém čas od času přejel kužel světla. Na protější stěně visela zarámovaná fotografie. Bylo na ní litvínovské náměstí někdy na začátku století. Toho už minulého. Před očima měl mapu téhle divné krajiny. Spočíval v měkké posteli v teplém pokoji solidní stavby a jen malý kus od nich, na displeji tabletu to bylo jen pár centimetrů, v podzimní mlze a tmě zel kráter hnědouhelné pánve. Ta představa na něj působila zvláštně tísnivým dojmem.

Jednu výhodu Bílý tygr přece jen má, řekl si nakonec, když už se mu zavíraly oči. Jestli jim Kosík lokace schválí, Karin nebude mít zase řeči, že nestudovala DAMU proto, aby potom bydlela v nějaké blešárně.

2

Když ráno snídali v hotelové jídelně, venku byla popelavě bílá mlha. Přesně jak Hugo očekával, Ira měla náladu pod psa. Nepila moc často, protože víno jí nedělalo dobře, pivo jí nechutnalo a po panácích mívala druhý den bolehlavy. A hlavně se na sebe zlobila, protože měla zbytnělou potřebu chovat se profesionálně a opanovaně, a tuhle potřebu alkohol uspával rychle a úspěšně.

Teď seděla proti Hugovi, upíjela ze sklenice džus a máchala čajový pytlík v hrnku tam a zpět jako vzteklá pradlena. Konečky krátkých vlasů měla ještě vlhké od ranního sprchování. Podívala se ven. Mlhavým smogem se s námahou probíjela světla aut.

„To je hnus,“ řekla. „A to nám nefunguje to topení.“

Vzdychla a bez chuti zabořila lžičku do jogurtu. „Kam jedeme nejdřív?“

„Most,“ řekl Hugo. „Pak Mariánské Radčice. A nakonec na Horu Svaté Kateřiny. Charismatický místo… Doufám, že tak, jak potřebujeme…“

„Abysme z toho charismatu vůbec něco viděli,“ poznamenala Irena s pohledem z okna.

„Když jsem někdy v pětadevadesátým dělal poprvé pro cizí produkci, chtěli po mně nějakou romanticky divokou roklinu. Točili tu film z devatenáctýho století a tou roklinou po lesní cestě měl jet kočár s koňma. Našel jsem neuvěřitelně působivý místo u Budče, jezdil jsem tam ještě jako kluk na vandry. To údolí nemělo chybu. Když jsem to tam objížděl, přijel jsem po ránu, byla mlha jako teď. Vůbec nemělo smysl fotit, ale já jsem to stejně úplně viděl. Ani jsem dál nehledal, sednul jsem si v Zákolanech do hospody na kafe a zavolal jejich asistentovi, že už tu roklinu mám a že to nafotím cestou zpátky. Byl unešenej, jak rychle jsem to našel a že je to jen kousek od Prahy.“

Ira žvýkala rohlík a namáčela ho do jogurtu. „A dál…?“

„Pak se mlha rozpustila, jel jsem zpátky, a když jsem zastavil a vytáh foťák, tak jsem div nespadnul. Protože na druhý straně tý rokliny si někdo postavil výstavní šumperák. Se satelitem na lodžii a zaparkovanou mazdou venku. Tenkrát se ještě v rámci postprodukce moc digitálně neretušovalo, bylo to pekelně drahý.“

Irena se zasmála a zaskočil jí kousek rohlíku.

„Co ti budu povídat,“ dodal Hugo do kuckání a kašle, „tak trochu to do tý kýžený viktoriánský atmosféry nezapadalo.“ Naklonil se a s citem ji bouchl mezi lopatky. „Od tý doby mám takový pravidlo: nevolat, dokud se nezvedne mlha!“

Irena se vyčerpaně opřela o židli. „To tvoje vtipkování mě jednou zabije!“

„Na druhou stranu,“ řekl Hugo a naložil si na chleba čtyři kolečka salámu a plátek sýra, „na severskou detektivku je tohle počasí jako dělaný!“

Projekt „severská detektivka po česku“ byl další z ambiciózní řady záměrů, které se Kryštofu Kosíkovi podařilo bohatou slovní ekvilibristikou prosadit u jeho tradičních producentů. Především tedy v televizi, pro kterou ve volných chvílích četl scénáře a případně doporučoval látky k realizaci. Prosadil si film o mladistvých provinilcích v nápravně výchovném ústavu, který nazval Za zdí.

Poté, zřejmě aby si odpočinul od „drásavých studií společenské patologie“, natočil gangsterskou komedii z prostředí romských feťáčků a dealerů El Paso, na které lidi řvali smíchy a která rozdělila kritickou obec na dvě nesmiřitelné skupiny. Sice mu nakonec vynesla těsně prohlasovanou Cenu kritiky, ale taky několik trestních obvinění z propagace rasové a náboženské nesnášenlivosti.

Poslední byl dokumentární film Zanech vší naděje, kdo vcházíš o poměrech v léčebnách dlouhodobě nemocných. Díky jeho „humánnímu étosu“ pražská kavárna zapomněla na rasově nekorektní El Paso a Kosík se stal zase miláčkem novinářů. Severská detektivka byla ovšem zdaleka nejnáročnější z toho, co se mu podařilo zatím vymyslet – a hlavně to mělo být retro ze začátku osmdesátých let.

Hugo si nedovedl dost dobře představit, jak tenhle ambiciózní bouřlivák zvládne úmornou práci na žánru, který se nedá ošidit žádnými vizuálními orgiemi nebo fantasmagorickým střihem. Zvláště když Kryštof s oblibou řečnil o „somnambulně pomalém“ tempu, „atmosféře ponuře zahnívajícího socialismu“ a o „temném, přízračně se rozvíjejícím příběhu“.

Scénář si psal sám za asistence svého dosavadního scenáristy Mramůrka, řečeného Brambůrek, text nebyl stále ještě hotový a skoro nikdo ho nesměl číst. A protože internet dokumenty z doby zahnívajícího socialismu neoplýval, Brambůrek většinu doby ležel v archivech, četl a prohlížel knihy a časopisy – a korigoval Kryštofovy smělé scenáristické tahy prozaickým „to tenkrát ještě nebylo“, případně „to tenkrát už nebylo“.

Přestože tedy byla oficiálně na světě jen rozvedená synopse, a to ještě synopse z období první verze scénáře, majitelé žoků peněz slyšeli hlavně na slovo „severský“. Celý knižní trh byl zaplaven novými a novými tituly, které spadaly do žánru severská krimi. Koproducenti počítali, že na „první domácí severskou krimi“ se přijde spousta lidí podívat čistě ze zvědavosti.

Po snídani sbalili foťák, Irena si na nohy vzala froté ponožky a vyrazili. Mlha venku začínala pomalu řídnout. Hugo stejně radši zapnul navigaci, protože viditelnost byla pořád velice špatná.

„Tohle už je jenom obyčejná mlha. Mělas vidět ty strašlivý inverze, co tu bývaly ještě na začátku devadesátek. Tuny popílku na hlavu… Potom po nátlaku ekologů konečně odsířili elektrárny.“

Irena vytáhla mobil. Podívala se na čas. Bylo po půl deváté.

„Radši zavolám Rence,“ vzdychla, „ten blboun ji už jednou zapomněl vzbudit do školy.“

Vytočila dceřino číslo, ale ta vyzvánění vzápětí típla. Hugo připevnil navigaci do stojánku na čelním skle a naťukal do displeje Most – centrum.

Jsem ve skole, zavolam pak, přišla zpráva od Renky.

Rence bylo dvanáct a Blboun byl Irenin bývalý manžel. Dceru měli dva roky – od rozvodu – ve střídavé péči a Ira se dlouhodobě nemohla rozhodnout, jestli je za to spíš ráda, nebo nerada. Volné týdny, kdy nemusela pospíchat domů, se jí pracovně i jinak velice hodily. Ale představa otce, který byl občas tak roztržitý, že zapomněl na to, že ve vedlejším pokoji spí dítě, a odjel do práce, otce, který s předpubertální dcerou donekonečna řešil své vztahy, potenciální partnerky a čas od času se jí nad vlastním zoufalým životem u kuchyňského stolu rozbrečel, tahle představa Ireně způsobovala až fyzické problémy.

„Proč to na ni nakládá, copak ona za to může?“ zoufala si občas s bezmocným vztekem před Hugem. „Nemůže se aspoň každej sudej tejden chovat jako dospělej?! Já mu ji vezmu, než ji úplně pokřiví!“

Hugo věděl, že to stejně neudělá. Vezměte vlastní dítě někomu, kdo si zoufá nad životem. Taky tušil, že za celou drsnou Ireninou fasádou, za krustou sebejistoty a za hladkými a bezešvými soudy, které uměla vynášet, leželo měkké rozorané pole, na němž vytrvale rašily výčitky. A i když po nich Ira dupala okovanými podrážkami, rašily znova a znova.

Hugo měl Renku rád. Byla to prima holka, chytrá, jen snad na svůj věk trochu moc vážná. Měl ji rád, i když to tenkrát byla právě ona, kvůli komu nakonec definitivně Iru ztratil. Docela maličká, asi desetimilimetrová Renka.

Navigace stále čekala na signál. Vyjeli tedy bez jejích rad, Hugo doufal, že v husté mlze neminou odbočku z hlavní. Projeli městem směrem na jih. Před nimi se z řídnoucí mlhy vylouplo celé fascinující měsíční město. Záluží. Unipetrol Litvínov. Ohromné nestvůrné propletence kovu. Chladicí věže, destilační kolony, kilometry potrubí.

„Za války tu byla rafinérie Hermann Göring Werke. Po válce přejmenovaná na Stalinovy závody. Němci tu vyráběli z uhlí syntetický benzín. Hned naproti byl pracovní tábor pro válečný zajatce, co sem náckové dovezli z celý Evropy, aby jim tu měl kdo makat.“

„Vypadá to jako kulisy z nějaký dystopický sci-fi,“ poznamenala Ira.

„Dystopicky to muselo vypadat hlavně v pětačtyřicátým… Když to tu bombardovali Spojenci.“

„Ty seš pořád stejnej, Hugo, všechno musíš vědět, co?“

„Mě tahle krajina vždycky nějak přitahovala. Taky tu jeden čas pracoval otec.“

„To jsem nevěděla,“ řekla Ira. „Zpomal trochu, zkusím to vyfotit.“

„Teď to ještě nemá cenu. V tý mlze to bude mít malou informační hodnotu a Kryštof nás s tím pošle do háje. Leda jako náladovka pro tebe… Sakra, proč ta navigace furt nenaskočila?“

„Čeká na signááál,“ zaparafrázovala Irena někdejší hit soukromých rádií a mrkla na Huga.

Zazpívala těch pár tónů pěkným křehkým hlasem, vlastně překvapivě křehkým na to, jak ranařsky si navykla mluvit, pomyslel si Hugo.

Podél silnice se táhla kameny vysypaná trať. Irena schovala mobil. Z mlhy se kousek od nich vynořil povědomý trup.

„Tramvaj?!“ podivila se Ira. „Myslela jsem, že tu jezdí vlaky.“

„Ne, je to tramvajová trať… Vede mezi Mostem a Litvínovem. Akorát že původně byla úzkorozchodná. Vlakovou trať museli přeložit kvůli uhlí, stejně jako odvedli o kus dál i řečiště Bíliny,“ informoval ji Hugo. „A tady stála vesnice. Kvůli rozšiřování chemických závodů ji celou zbourali.“

Irena zamyšleně hleděla ven. Auto polykalo metry širokého silničního koridoru.

„Stejně si to neumím představit. Že tady byly chalupy. Žili tu lidi… A všechno je pryč.“

„Tohle není nic proti Mostu, Iro,“ řekl Hugo vážně.

Závody zůstaly za nimi, po pravé straně se za tratí táhl pruh rezavých stromů. V dálce prosvítala v mlze věžička hradu na podzimně zbarveném Hněvíně.

„Landeswarte,“ řekl Hugo spíš pro sebe. Ira měla přilepenou tvář na skle.

„Most je přece hnusnej ad limitum. Ten měli zbořit.“

„Ale to je nový Most. Původní Most byl středověký město, pojmenovaný podle mostu přes močál. Na prastarý obchodní cestě do Saska. Jsou o něm zmínky už v desátým století. Měl tři středověký náměstí, ulice, kostely, cukrovar, pivovar, porcelánku, muzeum… Prostě všechno. Velikostí historickýho centra se mohl Most ještě v šedesátejch letech měřit pomalu se Starým Městem.“

„Starým Městem pražským?“ zavrtěla nedůvěřivě hlavou.

„Ano. Bylo tam nejmíň dvacet gotických domů. Barokní kostely, klášter… Vezmu tě na jedno místo, Ireno. Abys viděla, co z toho všeho zbylo.“

Sjeli z hlavního tahu, zabočili do nového Mostu. Minuli benzínovou pumpu a za ní parkoviště. Vlevo, natočené k silnici bokem, stály řady panelových domů.

„Moc pěkný…,“ poznamenala kousavě Ira. „Tady točil Bohdan Sláma Štěstí, ne?“

Po chomutovské dojeli až k dvojitému, osmičkově zatočenému objezdu, který je navedl k obloukovému přemostění koridoru. Mlha řídla. Když zahnuli na most, vykoukla z pusté krajiny za ním kostelní věž. Za věží se vynořovalo kamenné tělo s lomenými okny.

„Děkanský kostel Nanebevzetí Panny Marie,“ řekl Hugo. „Možnás o něm slyšela, je to asi jedinej kostel v Evropě, kterej cestoval na kolečkách. Komunisti se tím šíleně chlubili.“

Sjeli z mostu a zatočili doleva. „To nízký vedle je barokní špitál a kostelík svatého Ducha.“

Objeli gotickou loď a zastavili na prázdném parkovišti. Hugo se otočil k spolujezdkyni.

„A to je všechno, Iro. Všechno, co zbylo z města, kde žilo čtyřicet tisíc lidí.“

Irena otevřela dveře. Dopnula si zip bundy. Rozhlížela se. Červenolisté stromořadí zimomřivě lemovalo cestu k chrámu. Vedle stálo nové dětské hřiště, v lezavém počasí prázdné. Umělé jezero u kostela, nízká vegetace. Vedle gotické zdi bylo vidět v dálce tovární komín. Ze silničního koridoru sem doléhaly motory kamionů. Vzduch byl cítit uhlím.

Hugo cítil ještě jiné věci. Jako by se mu ještě teď lepil na chřípí prach a uši ohlušoval zvuk odpálených náloží a bortících se domů.

Ira se dívala na novotou se skvoucí dřevěný domeček na hřišti a na chvíli si pomyslela, že Renka vyrostla snad až moc rychle.

Vytáhla z kapsy mobil a zapnula režim focení.

„Dobrý! Ty cukrový domy samozřejmě nebudou k užitku. Ale ty pláně dál… Může se tam jet autem?“

Hugo znechuceně zavrtěl hlavou. Pohledem objel přesídlený chrám. Čněl v krajině, jako by ho sem přinesli na vesmírném korábu mimozemšťani.

„Seš cynickej fachidiot,“ vzdychl s úsměvem.

To byla prostě Ira.

Jeli po úzké asfaltce.

„Viděl jsem nedávno znovu Juráčkův Případ pro začínajícího kata. Znáš to?“ zeptal se Hugo.

„Kdysi jsem to viděla v televizi,“ řekla Ira. „Šedesátý léta, ne? Moc si z toho nepamatuju.“

„Konec šedesátých. Pak už si Juráček prakticky neškrtnul. Do kin se to už skoro nedostalo. Taková kafkovská variace na Swiftova Gullivera. Na exteriéry městečka tam použili právě starý Most. Těsně před zbořením. Podobně jako po nich Američani, když tu natáčeli Most u Remagenu. Tomu říkám příležitost…! Kompletní historický, přízračně zchátralý město jako jeden velkej ateliér.

Teprve když jsem toho Juráčka viděl podruhý, došlo mi, jak krásný to město bylo. I v tom chátrání… Protože komunisti do něj samozřejmě už poslední léta nic neinvestovali. Lidem netekla teplá voda, padaly fasády, nikdo nespravoval silnice.“

„Nakonec se možná do těch paneláků těšili.“

„Některý určitě. Ale představ si, Iro, že by takhle kompletně zmizela třeba Příbram. Jílové u Prahy. Ostrava…! Mimochodem, i tu chtěli zbourat, dokonce postavili bezpečně stranou mimo uhelný ložiska sídliště Poruba, kam se měli vystěhovat všichni z historickýho centra. Ale nakonec na to nedošlo.“

„Stejně nechápu, že se nikdo nebránil!“

„Ani nemohli,“ sykl Hugo, jak se na poslední chvíli vyhnul díře na cestě. „Podle tenkrát platnýho stavebního zákona byl účastníkem řízení jen navrhovatel těžby. Čili báňské úřady, ministerstvo, já nevím kdo – ale majitelé domů ne. To je dobrý, ne?“

„To je spíš děsný.“

„Navíc každej druhej tu pracoval v dolech.

A měli v rámci republiky nadprůměrný výdělky.“

„Spíš to tu prostě neměli dost rádi,“ poznamenala Ira zamyšleně. „Byli tu tak jednu, dvě generace, teprve od odsunu.“

Dojeli autem až k malému letišti. Před odbočkou k hangáru stál na konečné zastávce autobus mostecké hromadné dopravy. Řidič jim potvrdil, že dál už se jet nedá.

„Teda dá, přes zákaz vjezdu,“ ušklíbl se. „Ale benga tu jezdí a kontrolujou. Museli byste mít povolení od národního vejboru. Teda úřadu.“

„Národního vejboru, ty kráso!“ zasmála se Ira, když obraceli auto nazpět. „Tohle už jsem fakt dlouho neslyšela. Vždyť ten chlap snad nebyl tak starej.“

„Tohle je jinej kraj, drahoušku,“ řekl Hugo. „Však ještě uvidíš.“

„Drahoušek se mi líbí o něco víc než fachidiot, ale běda, jestli to vyslovíš před tou drzou recepční!“ obořila se na něj vesele Ira.

Hugo se usmál. Neznal nikoho, kdo by momentálním naladěním tak dramaticky ovlivňoval atmosféru kolem sebe. Nebo to tak možná působilo jenom na něj.

Zároveň se po půlhodině mlčení probrala navigace a uprostřed bývalého hnědouhelného dolu pravila kultivovaným ženským hlasem: „Na konci ulice zahněte doleva…!“

Zahnuli až o hodný kus dál. To už projeli Lomem u Litvínova, mlha byla pryč a slunce natahovalo zimomřivé pařátky po omšelých fasádách domů. Město působilo báječně ponuře. Ira si udělala pár obrázků.

„Lom, slibný,“ zamumlala a ťukala poznámky do displeje svého chytrého mobilu.

Hugo mlčel. Pozoroval měnící se kulisy cesty. Ireně se najednou zazdálo, že už mlčí nějak dlouho. Po straně se na něj podívala. Vyhlížel ven s neobvykle napjatou pozorností.

Ucítil na sobě Irenin pohled a maličko se ušklíbl.

„Rád bych zajel na jedno místo kousek odtud. Spíš ze soukromejch důvodů než kvůli filmu. Ale třeba se nám to tam taky šikne.“

„Miluju, když seš tajemnej.“ Ira se taky ušklíbla.

„To není žádný tajemství,“ řekl. „Říkaj ti něco Libkovice?“

Irena spustila rychlý mentální vyhledavač. To jméno ji uhodilo na nějakou zasutou strunku. Jako obvykle přicházely nejdřív asociace a rychlá spojení. Často vůbec netušila, které vlákno odkud kam danou věc přivedlo, ale časem si zvykla těmhle prvním popudům důvěřovat, protože se nakonec ukázaly jako pravdivé. I teď jí vytanulo: Libkovice – Ibra Ibrahimovič.

Ibrahimovič byl fotograf, vzpomněla si. Devadesátá léta. Výstava. Libkovický kostel. Blokáda.

„Už vím,“ řekla pomalu, jak se vlákna sunula jedno na druhé. „To byla ta vesnice, co z ní taky zbyl jenom kostel. Když jsem byla na vysoký, jezdili sem ekologové protestovat, že jo?“

„Přesně tak. Celá vesnice zmizela kvůli uhlí. Lidi přestěhovali do paneláků v Bílině, v Litvínově, v Mostě. Jen s tím rozdílem, že i ten kostel tiše zbořili o pár let později. Ale další prolomení těžebních limitů už jim tenkrát nepovolili. Takže to bylo celý úplně zbytečný.“

„Neříkej, že ses sem taky tenkrát jezdil přivazovat k rypadlům!“

„Ne. Já jsem sem jezdil jako dítě. Tři roky každý tři měsíce.“

„Sem?!“ zeptala se Ira.

Hugo zavrtěl hlavou.

„Věřila bys tomu, že to tu vůbec nepoznávám…?“

„Proč jsi sem jezdil?“

Míjeli poslední domy Lomu. Na pravé straně silnice stál shrbený domek, okna a podezdívku měl obloženou tyrkysově modrými dlaždicemi. Vypadal díky nim trochu zvláštně, jako nějaká vstupní brána do zchátralých lázní. Ze zahrady se plazil sloup hustého bílého kouře, někdo pálil shrabané listí.

Hugo prudce přibrzdil, otočil hlavu k domu. „Podívej!“ řekl nadšeně. „Tohle si pamatuju! Ty modrý kachle!“

„Tys jezdil sem… do týhle koupelny?!“

Hugo se podíval na Irenu s postranním úsměvem. Kdysi ho bavilo ji napínat. Vydržela to ovšem vždycky jen chvíli. A pak se začínala vztekat.

„V Libkovicích byla věznice. Jezdili jsme sem za tátou.“

Irena na okamžik zmlkla. Podívala se na Huga, v očích jí zahlédl prokmitnutí soucitné účasti. Ale to byla jen vteřina. Ira měla panickou hrůzu ze sentimentality. Zavrtěla rozpačitě hlavou.

„Já jsem na to, člověče, úplně zapomněla. Kolik ti bylo?“

„Deset, jedenáct, dvanáct… a nepamatuju si skoro nic, to je neuvěřitelný.“

Hugo se podíval na bílý kouřový sloup. Pospíšil si, aby trochu odlehčil atmosféru.

„Řek bych, že táta byl jedinej pražskej intelektuál, kterej Libkovic až tak nelitoval.“

„No bodejť,“ ušklíbla se Ira, v hloubi srdce šťastná, že se už zase pohybují na bezpečné půdě ironického vtipkování. „To jednomu k srdci nepřiroste…“

„I tak bych se tam chtěl podívat. Ale netuším, jestli je to vůbec přístupný.“

Silnice se zužovala a kvalita asfaltu se horšila. Kus za vsí byla přes cestu závora, před ní se oddělovala polní cesta a uhýbala nalevo mezi pastviny. Hugo zastavil vedle cesty na trávě.

„Tahle silnice tam vedla… Podíváme se dál?“

Ira ukázala na velkou tabuli, která se skvěla před závorou.

ÚZEMÍ S HORNICKOU ČINNOSTÍ. NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN.

„No a?“ trhnul Hugo rameny.

„A mají tam kamery,“ upozornila ho na poslední nápis úplně dole.

PROSTOR ÚZEMÍ Z DŮVODŮ PREVENCE KRIMINALITY MONITOROVÁN KAMERAMI.

„Tak tu klidně počkej, mrknu se tam sám,“ navrhl Hugo.

Ira zavrtěla hlavou.

„Jenom doufám, že Kryštof nebude moc nasranej, až mu budou policajti volat, jestli jsme tu opravdu dělali location scouting.“

Podlezla závoru a vydala se první po silnici. Hugo ji následoval.

Cesta se vinula zarostlou rovinou. Hugo se bedlivě rozhlížel, ale kolem se nezdálo být zhola nic zaznamenáníhodného. Po několika minutách chůze došli na křižovatku, doleva do kopců šplhala jedna asfaltka, druhá, stále prašnější, vedla dál rovně. Hugo se nerozhodně rozhlížel.

„Poznáváš to tady?“ zeptala se Ira.

Hugo zavrtěl hlavou.

„Vůbec, člověče. Ale myslím, že do Libkovic vedla cesta pořád rovně, nikam jsme takhle neodbočovali. A tady někde už musela ta vesnice stát… Tady se ještě netěží, přece nemohla zmizet takhle úplně beze stopy… Vždyť tu stály skoro tři stovky domů.“

Ira namířila rukou na nízký strom, který rostl osaměle kus od cesty.

„Tady ji máš,“ řekla. „Tu stopu. To je švestka, ne? Poslední stopa něčí zahrádky…“

Pokračovali v chůzi dál na východ.

Kolem asfaltky se teď z obou stran vršily hromady hlíny a vývraty kořenů. Pořezané suché stromy. A dál skruže a hromady hlíny, z kterých lezly dráty a vyčnívaly kusy betonu.

Drenážní trubky. Kamení a úlomky cihel.

Hugo se zastavil u hory velkých, drolících se betonových desek. Některé z nich byly ještě vcelku. Mezi nimi rostla žlutá tráva.

„Dláždění,“ řekl Hugo. „Možná zrovna to, co bylo kolem kostela.“ Vyšvihl se na nejvyšší desku, která se nebezpečně zhoupla. Ira vylezla na druhou a rozhlížela se.

Na obzoru se z mlhavého oparu nořily obrysy kolesového velkorypadla. Vlevo protrhávaly mraky elektrárenské věže. Ještě dál se bělalo bílinské sídliště a nad městem se vypínala Bořeň. Byla to i na poměry Českého středohoří tak nepravděpodobně vytvarovaná homole, že Hugovi přišlo vlastně s podivem, že už tolik milionů let nesoptí.

Stáli na smutných ostatcích Libkovic, na pohřebišti svévolně utracené vesnice, pod kterou ani po dvaceti letech nikdo do země nehrábl.

„Chceš jít ještě dál?“ zeptala se Ira.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Hugo. „Myslím, že to nemá cenu. Musela tu někde bejt odbočka z vesnice ke kriminálu, ale asi je zavezená vším tím rumem. Není se tu čeho chytit…“

Otočili se. Hugo se tvářil trochu zklamaně. Když vlezli do auta, Ira řekla: „Tak se zeptáme někoho místního. Někdo starší si to přece může pamatovat.“

„Kašli na to,“ sykl Hugo a obrátil auto do protisměru. „Byl to jenom takovej pokus.“

Vraceli se, v zahradě vedle domku s modrými dlaždicemi stále kouřilo listí, na vedlejším pozemku se pohyboval starší muž se sekačkou.

„Zastav!“ řekla Ira rozhodně.

„Proč?“ opáčil Hugo, ale na brzdu šlápl.

Irena neodpověděla. Než ji stačil Hugo zadržet, vyklouzla z auta a zamířila k muži. Stál v zelené kombinéze těsně u plotu a strunovou sekačkou holil plevel kolem betonových sloupků. Bylo mu něco kolem šedesáti.

„Dobrý den!“ zakřičela Ira, aby přehlušila jekot sekačky. Muž k ní vzhlédl. Pustil stisknutý spínač a sekačka zmlkla. Odklopil plexisklový štít, obličej měl osmahlý od slunce, pod spadlými víčky zažloutlá bělma.

„Neznáte to tam, co bývaly Libkovice? “ máchla Ira rukou ve směru, kterým přijížděli.

„Proč?“ zeptal se neochotně.

Kombinézu měl pokrytou usekanými kousky trávy. „Vy jste novinářka, nebo co? Koho ještě dneska zajímaj nějaký Libkovice…?“

Ira se pousmála.

„Nejsem žádná novinářka…“

Krátce se ohlédla po autu. Hugo zůstal uvnitř. Rozhodla se pro upřímnost.

„Jsem tu s kamarádem... Jeho otec byl kdysi zavřenej v libkovický věznici. Chtěl se tam po letech podívat. Nevíte, kudy bysme se tam dostali? Kde přesně to bylo?“

Chlapík si ji chvíli beze slova prohlížel. Pohledem sklouzl na potřísněnou kombinézu, udělal pár pokusů ze sebe trávu smést.

„Ten nápravnej tábor stál kus od vesnice. Zbourali ho ještě dřív než obec. Ale zbyly tam ještě nějakou dobu baráky, co v nich přespávali chlapi z těch bouracích čet a ochranka. Jestli stojí, to já nevim.“ Chvilku váhal a pak dodal: „Ale zeptejte se nějakýho Franty Koryčana, bejvá touhle dobou v hospodě tady u kostela. Zaplaťte mu panáka a třeba vám něco řekne. Jestli teda už nebude na plech. “

Ira se zeširoka usmála. Ten úsměv byl dětsky upřímný a přitažlivý zároveň. Někdy ho používala vědomě, často při obtížných jednáních, jako klíček, který otevíral rezervovaná srdce a nedostupné dveře, jindy jí rozzářil tvář sám od sebe jako teď. Ale vždycky to mělo na většinu mužů stejný efekt. Hugo si to už kdysi dávno pro sebe pojmenoval. Efekt atomové bomby.

Muž v kombinéze nebyl výjimkou. Roztáhl ústa do úsměvu a ukázal zdevastovaný chrup. Pokynul Ireně rukou, aby se naklonila blíž, jako by je někdo mohl slyšet, a řekl: „Von tam totiž Franta taky seděl. Von už se vod mládí rád pral. Ale stejně tam nic neuvidíte,“ radil teď skoro laskavě. „Radši jeďte do Mostu, tam je v muzeu výstava všech těch zbořenejch vobcí…“

„Koryčan? Poradíte mi, jak ho poznám?“

„Toho poznáte snadno,“ odpověděl. „Nemá levou ruku.“

Ira poděkovala. „Máte pěknou zahradu,“ poznamenala s pohledem přes plot a ještě jednou blýskla zuby v úsměvu.

Hugo sledoval z auta, jak se vrací. Muž za plotem pomalu sklopil štít, ale neodepřel si dlouhý pohled za odcházející ženou. Hugo mu úplně rozuměl. Pak se sekačka znovu rozječela.

Irena vklouzla do auta a řekla rozveseleně: „Otoč to a vrať se ke kostelu. Mám pro tebe chlapa, co nám prej poví víc. Ty kráso, připadám si jako ve filmu!“

Zamávala z auta směrem k plotu. Zasmála se a Hugovi přes všechny mentální obruče slastně zašimralo v břiše.

V hospodě u kostela bylo poloprázdno. Na zdech visely hokejové trofeje a praporky, nad nimi běžela televize se ztlumeným zvukem. Frantu Koryčana poznali hned ode dveří. Seděl u stolu spolu s holohlavým vazbičem v zeleném bombru. Před sebou měl půllitr s pivem a krabičku cigaret Chesterfield. Levý rukáv mu zplihle visel z ramene.

Sedli si s Hugem k vedlejšímu stolu, objednali si gulášovou polévku, bylo už půl jedné.

„Mám se ho zeptat?“ zeptala se Ira polohlasem.

„Zeptám se ho sám.“

Vstal, položil tašku na židli a popošel ke stolu vedle nich.

„Pan Koryčan?“ zeptal se jednorukého.

„To sem. Potřebujete dovízt uhlí?“

„Můžu si na chvíli přisednout?“ zeptal se Hugo.

Franta Koryčan trhnul rameny a ukázal pravičkou s kouřící chesterfieldkou na volnou židli vedle holohlavého. „Vo co de?“

„Řekli nám, že byste mi mohl poradit, jestli se dá dostat tam, co bejvala v Libkovicích věznice.“

Vazba naproti se ušklíbl a zavrtěl holou hlavou. Koryčan si Huga nedůvěřivě prohlížel. „A to jako proč?“

Hugo vzdychl. „No, řekněme, že jsem tam svýho času jezdil za otcem. Už je to dlouho, tak jsem se chtěl podívat, co z toho všeho zbylo.“

„Velký hovno z toho zbylo,“ pravil holohlavý.

„Jako že váš otec tam seděl?“ optal se jednoruký pomalu.

Hugo pokýval hlavou.

„V jaký době?“

„Od sedmdesátýho osmýho tři roky. Jenže už je po smrti a já si skoro nic nepamatuju. Jenom ty baráky, mlhavě.“

„Vám je nejmíň čtyrycet, ne?“

Hleděli si chvilku do očí. Co je mu do toho, pomyslel si Hugo podrážděně. Koutkem oka zaregistroval, že výčepní přinesl k jejich stolu dvě polévky. Ira je trochu napjatě pozorovala.

„Čtyřicet pět. Proč?“

Atmosféra nad stolem se téměř nepozorovatelně změnila.

„Vod sedumdesátýho osmýho…,“ opakoval Franta Koryčan a napil se piva. Podíval se na kamaráda přes stůl a křivě se usmál. Hugovi se to přestávalo líbit.

Jednoruký si ho podezřívavě prohlížel. Pak utrousil přes stůl: „Čim to je, Karle, že mu nevěřim.“

„Asi že kecá,“ řekl pomalu holohlavý a podíval se na Huga s jasným nepřátelstvím.

„To si piš, že kecá,“ vlídně pronesl Koryčan.

Hugovi se mimoděk napjaly břišní svaly.

Irena seděla u vedlejšího stolu, nepřítomně míchala lžící v polévce a znepokojeně se na ně dívala.

„Proč bych měl kecat,“ opáčil Hugo klidně, ale ve spáncích mu začínala bušit krev.

„Víš proč?! Protože to by tě fotr musel mít v deseti letech!“ přešel Franta volně k tykání a položil cigaretu do popelníku. „Voni totiž Libkovice byly nápravně výchovnej ústav pro mladistvý. Jestli ten tvuj fotr nebyl spíš takhle bachař. Jednomu z nich seš totiž náramně podobnej. Jedný pěkný svini.“

Hugo cítil, že za chvíli bude muset vstát a udeřit ho, jestli se ještě někdy bude chtít před Irenou cítit jako chlap. Jenomže má mlátit mrzáka? A kromě toho, dvacet centimetrů od něj seděla nabušená gorila se skinheadskou bundou. Vstal.

„Asi jsem si dělal zbytečnou cestu,“ řekl tak ledově, jak jen byl schopen. „Myslel jsem, žes v tom kriminále seděl taky. Ale zjevně sis to vymyslel. Protože jinak bys věděl, že tam byli kromě mladistvých ještě tři dospělí vězni.“

Koryčan odstrčil židli a vstal taky.

„Ty bachařskej zmrde! “

„Jdi do prdele!“ řekl Hugo a otočil se k odchodu. V tu chvíli ho zezadu chytly dvě svalnaté ruce. Kravatu už Hugovi dlouho nikdo nenasadil. Tak dlouho, že mu začínaly vyhasínat instinkty.

„Nechte toho!“ zaječela Ira. Obrátila se k výčepnímu. „Tak udělejte něco!“

Výčepní vyšel zpoza baru sotva na dva kroky. „Vypadněte, tady se nikdo rvát nebude!“

„Iro, běž pryč!“ vypravil ze sebe chraptivě Hugo. Gorilí předloktí mu mačkalo krk.

Ira se splašeně natáhla a sáhla po Hugově tašce. Otevřela ji a začala se v ní přehrabovat. Skinhead držel Huga loktem přes krk a tlačil ho do předklonu.

„Pusť ho!“ vykřikla znovu Ira. „Von tam toho tátu měl!“

„Ty tři sem všechny znal!“ řval Franta a šermoval Hugovi svou jedinou rukou před obličejem. „A dva sou furt živí. Ještě mi zkus tvrdit, žes tam jezdil za, ty vole, politickým doktorem Vavřincem, ty s tou bachařskou držkou!!!“

„Jo!“ zachraptěl Hugo.

„Řek sem, nechte toho, hergot, Franto…!“ protestoval chabě výčepní, ale neudělal ani krok dopředu.

V tu chvíli Irena konečně našla, co hledala. Pouzdro s doklady. Vyrvala z něj řidičák, přiskočila ke Koryčanovi a strčila mu kartu před obličej.

„Vavřinec, jmenuje se Vavřinec, vidíš to?!“

Franta Koryčan jí vytrhl řidičák z rukou. Nedůvěřivě se na něj podíval.

„Tak už ho, sakra, pusťte!!“ vykřikla. Hlas měla vyšroubovaný a cítila, že za chvíli se asi rozbrečí.

Když se vraceli do hotelu, řídila Ira. Tvářila se klidně, ale uvnitř byla pořád otřesená. Hugo byl sice hubený, ale měl široká ramena, výšku přes sto osmdesát centimetrů a v těch, kdo neznali jeho nechuť ke konfliktům, budil normálně spíš respekt. V duchu se proklínala za ten infantilní nápad. Buran jeden agresivní. A ona pitomá! Vždyť jí to ten chlap v zahradě řekl jasně: Von už se vod mládí rád pral.

Nad Zálužím vysoko ve vzduchu kroužilo hejno ptáků. Hugo seděl vedle ní se sevřenými ústy.

Mlčela.

Tušila, že by byl teď nejradši sám a že samotná její přítomnost u celého výstupu mu způsobuje ještě dodatečné ponížení.

Ne, vůbec to nebylo jako ve filmu. Ve filmech se takovéhle situace řeší milosrdným střihem. Střih – a další obraz: hrdinu napájí pomýlení agresoři u sebe doma pravou whisky. Poklepávají si omluvně po zádech. Všichni už se smířili. Hovoří o úžasném otci. Další střih: opilí se vypravují na území bývalého NVÚ.

Chtěla by být radši v tomhle filmu. Bez trapných rozpaků, Hugova dávivého kašle, bez Koryčanova neochotného: „Tak sorry, brácho, a ta polívka je na mě.“ Bez jejího všechno zhoršujícího utěšování. Kdyby ho mohla nechat samotného, udělala by to hned. Ale měli jen jedno auto.

Věděla, že Huga bude muset nechat aspoň dvě hodiny být. Nemluvit. A hlavně ho nelitovat. Než přestane mít chuť zabíjet.

Libkovice posraný.

Hugovi ke konsolidaci nakonec stačila slabá hodina. Byl příliš profesionál na to, aby ztrácel víc času kvůli osobním věcem. V půl druhé zaklepal na dveře Irenina pokoje.

„Jedem do toho Ústí?“

Kryštof Kosík si výslovně přál, aby kontaktovali ústeckou filmovou kancelář, která zájemcům o natáčení v regionu nabízela nejrůznější benefity, a hlavně fungovala jako zprostředkovatel jednání s úřady i soukromými majiteli pozemků a nemovitostí. Mohli to ovšemže vyřídit po telefonu, ale oba se chtěli do Ústí nad Labem podívat. Hugo tam byl naposledy před mnoha lety. Irena nikdy.

Ira si umínila, že musí Huga přivést na jiné myšlenky. Zahodila pro jednou svůj důstojně chladný výraz a po cestě netypicky šaškovala.

„Chci vidět, jestli tam ještě pořád jsou různobarevné čmúdiky!“

„Cože jestli tam je?!“

„Copak ty si nepamatuješ tu Krampolovu scénku? Já jmenuji se Surio Mario Martinéz Juaréz Ferdinando a jsem z Honolulu?“

„Ne,“ pousmál se Hugo. „Jak souvisí, propána, Honolulu s Ústím?“

„U nás na Honolulu jednou za čas začnou se valit z hory různobarevné čmúdiky, a hned se celá vesnice přestěhuje o pár kilometrů dalej! Ale zde, v Ústí nad Lábem? Každý den valí se různobarevné čmúdiky, valí se, valí, valí – a nikdo nikam nestěhuje se!“

Hugo se opravdu rozesmál. „Mluvíš spíš jak Rákosníček než jako Honolulan.“

Blížili se k Dubí. Na silnici v lese stálo při krajnici auto, z druhé strany od lesa k němu přecházela vozovku mladá žena, Ira v první chvíli měla pocit, že nemá na sobě vůbec nic. U auta stál opřený chlap s cigaretou.

Hugo trochu přibrzdil a krátce se po ženě ohlédl. Iru ten pohled bůhvíproč píchl. Zblízka viděla, že holka má na sobě tílko v tělové barvě a koženou bundičku ve stejném odstínu, krátkou krémovou minisukni a nad kolena vysoké kozačky v odstínu velbloudí kůže. Po zádech jí poskakovala nalakovaná blond melírovaná hříva.

Otočila se, viděla, jak chlap odhodil cigaretu, holka nasedla do auta.

„Zdálky vypadala jak nahá,“ zavrtěla hlavou.

„To byl taky účel, děvče. Kdyby chodila šlapat v černým kabátu na paty, tak bude mít u kunčoftů jen malej úspěch.“

Ira podrážděně trhla rameny. V těch řídkých případech, kdy se setkala s dobře odhadnutelnými prostitutkami, pociťovala vždycky stejnou směs odporu a lítosti. Jak to můžou dělat, říkala si, takovou strašlivou hnusnou práci, s každým, kdo si je koupí? Co se jim muselo v životě tak tragicky posrat, že se dobrovolně ponižujou? Nebo nedobrovolně? A proč s tím potom nikdo nic nedělá?

Teď, při setkání s dobře stavěnou a oblečenou blondýnou, kterou vozil její pasák v novém BMW, ji napadlo, že některým to za to třeba opravdu stojí.

Hugo na Iru krátce pohlédl. Scéna se šlápotou přetrhla dosavadní bezstarostné vtipkování, a to byla škoda. Ira moc často nežertovala. Spěchal změnit téma.

„Ústí přišlo před revolucí spoustě lidí jako prototyp šerednýho města. Ale na mě to tak jednoduchej dojem nedělalo. Nedá se říct, že je přímo hezký, ale něco v sobě má… a je v neuvěřitelně působivým terénu. Pojedem k němu odspoda, přes Teplice. A můžeme se pak trochu promotat Předlicema, to je taková příhodně průmyslová čtvrť.“

Město nakonec udělalo dojem na oba.

Z Tovární ulice zahnuli pod Ovčí vrch a pomalou jízdou se propletli až k zákazu vjezdu. Stáli v ulici Na Nivách. Spodní část tvořily standardní vilky. Druhá, zavřená část ulice je přiměla vystoupit z auta. Před nimi za pletivem se zákazem vstupu se táhly do dálky dva protilehlé bloky neuvěřitelně zničených činžáků.

Některé zdi byly zčernalé, jinde opadaly celé metry omítky. Domům chyběla okna, několika i střechy, z míst, kde býval okap, vyrůstaly pokroucené břízky. Letité stromořadí, které lemovávalo pravou část ulice, bylo pořezané, mezi kopřivami a svízelí tu trčely jen metrové pařezy. Na krajním domě kdysi býval obchod nebo spíš kavárna. Nad štukovaným obloukem vchodu, zarostlého keři, se na omítce rýsoval špatně čitelný zbytek německého nápisu Johannes Wild Kaffee und Konditorei.

„To je síla,“ hlesl Hugo. „A já nechal foťák v autě…“

„Tak ho tam nech. Tohle je spíš tak na film z varšavskýho ghetta než z naší normalizace,“ poznamenala Ira. I ji ale pohled na ten zmar původně krásných činžáků zasáhl. Zdvihla ruku s mobilem a přiblížila obraz.

„Ten nápis se mi ale nezdá. Přece tu nemohl vydržet německej vývěsní štít tolik let po válce?“

Připojila se na net a zadala jméno ulice do vyhledavače. Hugo sebral ze země zakutálený, čerstvě spadlý kaštan. Jeho tvářička zářila ze špinavé země jako šťastné nedopatření.

Ira už měla, co hledala.

„Točili tu několik válečných filmů. I jeden českej, a kromě toho Američani něco s Keirou Knightley… Poslouchej: Děj filmu se odehrává ve válkou zničeném Hamburku, kam v roce 1946 přijíždí Rachel Morganová za manželem, který má pracovat na obnově města.“

„Takže Hamburk...“

„A taky vybombardovaný Vinohrady. To je pro změnu česká produkce. Tenkrát v ráji.“

Hugo pokývl hlavou, převracel v dlani kaštánek a pak si ho bezmyšlenkovitě strčil do kapsy. Vraceli se k autu, začínalo mrholit. Irena schovala mobil do bundy.

„K Nivám tu najdeš nejmíň deset odkazů. S titulky jako Ústecká ulice hrůzy se bude bourat… Píšou, že v sedmdesátých letech sem nastěhovali Romy ze zrušených slovenských osad.“

„Škoda… Ale tohle už se opravdu nedá zachránit,“ ohlédl se naposledy Hugo.

Autem pomalu vycouvali po děravém asfaltu. Za rohem, na ulici uprostřed schoulených přízemních baráčků, stály kousek od sebe dva čistě segregované hloučky romské mládeže. Z toho klučičího duněl rap, malý cikánek uprostřed předváděl zdařilé taneční kreace. Dívčí kroužek si nepřátelsky prohlížel cizí auto.

„Oni prostě žijou venku,“ řekla Ira s pohledem do zrcátka, kde na postupně se zmenšující postavičky v barevných teplácích dál padal drobný, nepříjemný déšť. „Neměli je stěhovat do baráků. Měli je na tom Slovensku nechat.“

Vrátili se na Tovární a mířili dál k centru, kolem ohrad, opuštěných průmyslových provozů a chátrajících výškových staveb, které patřívaly hutím a chemičkám. Hugo se šoural třicítkou, aby Ira stihla fotit, čímž k smrti rozčiloval ostatní řidiče, kteří je na rovném koridoru šedesátkou doháněli a s troubením a zdviženými prostředníky riskantně předjížděli.

Nad ulicí se táhly zčernalé dráty trolejbusového vedení. Zastavili na semaforu, před nimi se tyčil mohutný skalní masiv Mariánského vrchu, nepravděpodobně zakousnutý do městského centra. Nad řekou se kousek dál po proudu vzpínala odvážná silueta Mariánského mostu.

„Vypadá jak utopená lyra, nepřijde ti?“ zeptal se Hugo.

„Spíš jako ocas velryby…“

„Snad bude mít hezčí historii než ten starej,“ poznamenal Hugo. Trhnul bradou směrem k žebrům mostu Edvarda Beneše, který se táhl přes řeku vpravo od nich.

„Co myslíš…? Ten ústecký masakr Němců?“

„Z toho mostu je naházeli do Labe. Některý stříleli ještě i ve vodě. I ženský, děti… Nebyly to hezký věci, Ireno.“

„To mi nemusíš říkat,“ odsekla Ira, ale nechtěně se otřásla. Dívala se na starý most, po kterém přejížděla auta a autobusy, po chodníku kráčela ruku v ruce dvojice milenců…

Připadalo jí jako dějinná ironie, že most po sametové revoluci pojmenovali zrovna po prezidentu Benešovi. Spíš cynismus než ironie, pomyslela si vztekle, vzhledem k tomu, že Beneš podepsal nejen dekret o odsunu, ale taky zákon, který prakticky amnestoval všechny poválečné zločiny na Němcích.

„Jedno stejně nechápu,“ poznamenala trpce. „Jak tu s tímhle vědomím mohli lidi klidně dál žít. A chodit po tom mostě denně do práce.“

„To ale ve většině nedělali místní, Iro. To udělali lidi, co přijeli odjinud těsně předtím, což mi připadá hodně podezřelý. A jako všude jinde – zbabělci a kolaboranti, sráči zaštítěný páskama revolučních gard. Ústecký Češi se, pokud vím, tomu vraždění naopak neúspěšně snažili bránit…“

Na semaforu padla zelená. Zahnuli doleva, pryč od řeky.

„No, tak fajn, hned je mi to město trochu míň protivný,“ řekla Ira.

Sérií serpentýn, které vedly terénem připomínajícím lesní rokli, vyletěl ford nahoru na panelovými domy zastavěnou Severní terasu. Zaparkovali před domovem pro seniory na samém kraji sídliště. Kousek nad nimi, pod starou třešní s rudě zbarveným listím, stál turistický rozcestník.

„Pamatuju si, že někde odsud se dalo vylézt na kopec, kterýmu se říkalo Brand. Měla by na něm stát malá rozhledna. Ale dobře vidět na Ústí už bylo i ze svahu po cestě k ní.“ Hugo zdvihnul hlavu k nebi, mraky se trhaly a zpoza nich se klubalo nesmělé slunce.

„A počasí nám jde na ruku,“ poznamenal spokojeně, vytáhl z kufru tašku s fotoaparátem a zamkl auto.

Nechali sídliště za sebou a vydali se mezi dvěma vesnicky vyhlížejícími domky po cestě k Erbenově vyhlídce. Za drátěným plotem pokvokávaly slepice, procházely se v ohradě pokryté spadaným listím a s nervním poškubáváním pohlížely na dvojici kráčející do kopce. Došli na suchou travou porostlý, horsky působící svah, lemovaný šípky, brslenem a nízkými stromy ve všech odstínech červené a žluté.

Na samém vrchu vystrkovala dřevěný ochoz malá rozhledna. Hugo k ní svižně zamířil. Ira kráčela za ním a snažila se mermomocí setřást pochmurné obrazy těl plovoucích po hladině řeky. Ačkoliv ušli teprve nějakých dvě stě metrů, nohy jí v prudkém svahu bolely, skoro vůbec se poslední dobou nehýbala. Až se vrátí do Prahy, musí konečně začít chodit někam pravidelně cvičit. Zastavila se, aby se trochu vydýchala, a otočila se.

„Ty kráso! Hugo, koukej…“

I když nebyli ještě ani v půli cesty k rozhledně, z holého vrchu se otevřel nečekaně působivý a široký výhled na labské údolí. Z podzimního oparu vystoupil celý severovýchodní hornatý pás kopců, přes neštěmické sídliště bylo vidět dlouhý hřbet Bukové hory, ležel pod nízkým mlhavým nebem jako spící medvědice. Za vršky posledních dobětických paneláků se vypínal Sokolí hřeben a dírou v mracích slunce ozařovalo Vartu. Kam oko dohlédlo, rýsovaly se další a další zalesněné vrcholky a hřbety Českého středohoří. Irena vytáhla z kapsy mobil a nastavila režim focení.

„Tak jsem si to pamatoval dobře,“ poznamenal Hugo a rozepnul pouzdro nikonu. „Působivý, ne?“

„To teda,“ řekla Ira, zaujatá skoro proti své vůli. „Nikdy by mě nenapadlo, že kousek nad tímhle průmyslovým nočníkem uvidím něco takovýho. Pojďme ještě kousek výš.“

„Běž napřed,“ zamumlal Hugo s krytkou objektivu v puse. „To světlo se mění každou minutou, chci to vzít odsud, než to bude pryč.“

O kousek výš byl výhled ještě širší, za zákrutem Labe směrem k Lovosicím se černala zřícenina Střekova, z mraků se vynořil Ostrý a Skřivánčí vrch. Naproti bylo vidět zámeček na Větruši, šedivá oblaka, zleva politá bleděžlutým slunečním světlem, se trhala o vrchol Kletečné.

Rozhledna byla do druhého patra zarostlá hořčicově zbarvenými duby. Z nejhořejšího ochozu byl ale výhled volný. Kromě pohledů k jihu a východu bylo z rozhledny dobře vidět i na západní stranu Ústí, kde se poblíž soutoku Labe s Bílinou ježila průmyslová zóna. Za bíle dýmajícím komínem trmické teplárny pableskovala vodní hladina obrovského jezera.

Ira na ni ukázala. „Co je támhleto?“

„Když jsem tu byl naposledy, těžilo se tam povrchově hnědý uhlí. Takže nejspíš zatopená výsypka dolu Chabařovice.“

Při scházení schodů se zastavili u počmárané vývěsky. Byl na ní vystřižený článek z novin popisující zevrubně barvitou historii rozhledny, jejíž první dřevěnou předchůdkyni nechal postavit Ústecký spolek pro České středohoří a Krušné hory.

Přes plexisklo se táhlo fixou napsané varování: GADŽE, NA CIGÁNI SI NEDOVOLUJTE, OKE?! VY MRDKY GADŽOVSKÝ!

DRŽ HUBU ŠPÍNO, připsal někdo otrávenými tahy níže odpověď.

„Takový severočeský,“ ušklíbla se Ira a vyfotila si nápis mobilem.

Hugo spěchal s focením správně, cestou dolů se už nebe opět zatahovalo a fascinující údolí mizelo v nízké, špinavě šedé oblačnosti.

Filmová kancelář Ústeckého kraje sídlila ve Velké Hradební ulici, v hlavní budově krajského úřadu. Irena uvnitř ukázala prstem na cedulku Odbor regionálního rozvoje. „To jsou ty, co nám tu zákeřně rekonstruujou krásný starý barabizny na nový hnusný superbaráky!“ řekla šeptem Hugovi.

Mladík, který seděl za počítačem filmové kanceláře, měl brčálově zelené číro. Jinými výstřednostmi se ale nevyznačoval. Ochotně a kompetentně Irenu poinformoval o všem, co chtěla vědět. Nabídl jim asistenci při obhlídkách a zprostředkování případných prohlídek v soukromých objektech.

„Budete stát i o nábor komparzu nebo epizod?“

„Spíš ne,“ odpověděla Ira. „Ale napevno bych vám to řekla až po konzultaci s produkčním…“

„Ale rozmyslete si to rychle, máme toho teď hodně,“ zašklebil se mladík. „Zrovna před hodinou jsem vyprovodil dva vaše kolegy od pana režiséra Najbrta. Chtěj tu natočit celej seriál, takovou údajně metafyzickou krimi.“

„Aha,“ odtušila Ira trochu nepřítomně. Dopisovala si poznámky do elektronického diáře.

„No a to se budete smát – taky retro z osmdesátek!“ upřesnil mladík spiklenecky a podal jim ruku na rozloučenou. „Ale to jen tak mezi náma…!“

„Aha... Jasně,“ pravil Hugo.

Venku se na sebe s úšklebkem podívali. Ira zavrtěla hlavou.

„Taky se tak směješ, ty kráso? Kosík bude bez nálady.“

Kráčela s přivřenýma očima a pokrčeným nosem. Pak se opravdu zasmála.

„Radši mu to neřekneme, ne? Už úplně vidím, jak se mu dělá žaludeční vřed, že není originální.“

Sedli do auta, ve kterém bylo chladno a vlhko. Iru už zase zábly nohy. Přesto se skoro s lítostí dívala z auta ven.

„Takže Ústí škrtáme…? Škoda!“

Hugo přikývl a strčil klíčky do zapalování. „Zatím ho necháme bejt. A teď se jedem konečně někam najíst.“

Ira si teprve teď uvědomila, jaký má hlad. Nejedli nic od rána, polévku v hospodě u Libkovic nechali stát po incidentu s Koryčanem na stole netknutou.

Zpátky se vraceli spodem, přes Teplice a Bílinu. Milešovka a Bořeň je zdálky vítaly jako dvě matky shlížející rezignovaně na své zplundrované latifundie.

Když večer v dobře vytopeném hotelovém pokoji Ira ležela v posteli, vzpomněla si znovu na jednorukého. Dopolední scéna s ní ve skutečnosti otřásla, jako když někdo pořádně protřepe vak a věci dlouho v něm uložené a slehlé se promíchají a dostanou na povrch. Vybavovalo se jí to náhle samo, bolestně i lehce najednou. Dovolila tomu po dlouhé době vyjít z hloubi zamčených a trámy přebitých dveří raněné hrdosti.

Hugovy ruce. Mužsky velké, ale jakýmsi křiklavým způsobem něžné, jako ruce doktora, který prohlíží křehké tělíčko novorozence. Měl to koneckonců v rodině, oba rodiče byli lékaři. Pak přišel listopad a otevřely se hranice. Sebral se a vystřelil pryč, jako by celá doba zadrátované normalizace byla jenom zadržený běh, kterému konečně mohl povolit.

Ira ležela a vzpomínky se draly na světlo jako klíčící obilí.

Když byl u ní, když byl s ní.

Hugovy ruce. Hnětly její tělo jako ruce stvořitele, co dává ožít hlíně. Čeho se dotknul, jako by teprve poprvé začala cítit. Všechny Ireniny zamčené branky, všechna dosavadní „ne“ najednou nebyla. Strážkyně její hrdosti, ta babizna, co posměšně poukazovala na všechny tělesné nedostatky, se rozplynula. Zůstalo jenom milostné příšeří naplněné touhou po dotýkání. Nikdy na ni nespěchal. Čekal, až bude sama chtít, až se ten ohnivý kruh stáhne na nejmenší poloměr s nejvyšším plamenem.

A ona chtěla, bože můj, jak ho chtěla.

A při tom pak měla pocit, který nikdy nezažila – že se účastní prastarého aktu, něčeho, co tu bylo už hrozně dávno, co tu muselo být už odedávna připravené pro ni. Nemělo to nic společného s jakýmikoliv sexuálními zkušenostmi, které do té doby získala. A chtělo se jí plakat, a taky tiše brečela, když se milovali poprvé, protože žádný slabší projev ten pocit naprostého naplnění nemohl mít. A i když pak slzy ve tmě utřela do polštáře a nikdy o tom s Hugem nemluvila, přesto to přece musel cítit… Nebo ne…?

A jestli ano – jak potom mohl odjet?

Ira si tyhle vzpomínky už dávno zakázala z čirého pudu sebezáchovy: bolely jí dlouhou dobu tak, jako by vystrčili pacienta hodinu po operaci z nemocnice ven, s ještě mokvajícími stehy a doznívající narkózou, ať si jede tramvají domů. Na troskách toho všeho se rozkročila babizna, Ira si ji představovala jako muslimskou ženu s hidžábem, a s pohrdavým šklebem kroutila hlavou: takhle se zahazovat… takhle se vydat… takhle se otevřít. To už nikdy nedělej, ty pitomá náno.

A Ira poslechla. Obrnila se masivní krustou a už pod ní nikdy nikoho nepustila. Snad jen Renku, když byla ještě docela malá.

Teď, na pokoji litvínovského hotelu, zjistila zvláštní věc: už ji to nedokázalo tak bolet.

Usínala, staré obrazy nad ní kroužily jen s tichým, líbezným smutkem.

3

Ráno se Hugo objevil u snídaně se svým obvyklým, maličko posměvačným výrazem.

„Jedem do Hory Svaté Kateřiny,“ oznámil, když se posadil proti Ireně s hrnkem čaje a hromadou míchaných vajíček. „A pak se ještě podíváme na jeden bývalej zajateckej tábor. U cínových dolů na Rolavě. Bylas tam někdy?“

„To si děláš prdel,“ vypadlo z Iry. „Tobě to včera nestačilo?!“

Zapřisáhla se v duchu, že se k epizodě rámující návštěvu otcova lochu nebude vracet, ale další zrušený skorokriminál ji překvapil.

„Buď v klidu, nikoho se ptát nebudeme. Byl jsem tam loni, je to volně přístupný.“

Ira si povzdychla. Hugo byl prostě všude.

Převážně na cestách strávil posledních dvacet let. Kromě Evropy procestoval polovinu Asie, celou Severní a kus Jižní Ameriky. A ještě předtím, než padly ostnaté dráty na hranicích, už od čtrnácti let prolezl Čechy, Moravu i Slovensko – snad každý kopec, každou roklinu, každou zapadlou díru v pohraničí. Pěšky, vlakem, na kole. Spával pod převisem, v krmelci, u lidí, se kterými se s bezprostředností sobě vlastní dával do řeči v hospodě nebo jim bez pobízení nabídl pomoc při práci. S Hugovou sloní a detailní pamětí se Ireně málokdy podařilo přistihnout ho při nějaké neznalosti.

A protože se ke své školní slušné němčině naučil ve Státech dobře anglicky a během půlroční práce v Argentině i španělsky, jako vyhledávač lokací pro filmové produkce, ať už české nebo zahraniční, prakticky neměl v Čechách v devadesátých letech konkurenci. Nebýt toho, že byl ochoten strávit doma maximálně půl roku, mohla být jeho Czech Gold Location s r. o. neboli CGL prostředkem k slušnému zbohatnutí.

Tím spíš, že fotoarchiv, který firma nabízela, byl kromobyčejně velký a Hugo nadto dokázal potenciálním klientům prakticky ke každé fotce podat dodatečný zaujatý výklad. Téměř všechny nafotil sám a opatřil praktickými popisky a organizačními parametry.

Jenže ho nikdy nijak zvlášť nebavilo vyřizování povolení a všech administrativních náležitostí a taky čím dál víc bobtnající nároky na basecamp – zázemí pro štáb, následné úklidy, smlouvy s ostrahou a spousta dalších otravných nezbytností, na které byly zvláště zahraniční produkce od location servisů zvyklé. Potřeboval pár organizačně zdatných lidí. Ira byla jednou z jeho prvních zaměstnankyň. A byla taky první, kdo od něj dobrovolně odešel. Důvody ale byly osobní.

S výjimkou Iry měl Hugo na spolupracovníky spíš špatnou ruku. Firmu mu během jeho pobytu na Středním východě dovedl kombinací lenosti a hamižnosti prakticky ke krachu dosavadní ředitel a spoluvlastník Hanzlík. Kamarád, kterému Hugo naprosto věřil. Když se vrátil po čtyřech měsících z Pákistánu, zaprášený a lehčí o deset kilo, Cégéelko bylo v konkurzu, zatímco Hanzlík si stavěl s druhou manželkou rodinný dům v Řitce.

„Takže hajzlík je v Řitce a my jsme v řiti,“ shrnul situaci jeho druhý kamarád, sbalil si svých pár švestek a Zlatá česká lokační byla pohřbena. Zbyly po ní dluhy a Hugovo hořké rozhodnutí, že už bude dělat jen na volné noze.

S Irou se potkal podruhé u konkurence, pro kterou byl pořád ještě Hugo Vavřinec něco jako lokační Tomáš Baťa. Ira měla dcerku ve třetí třídě a k Hugovi se chovala s drzou kamarádskou oprsklostí. Ulevilo se mu. Vymínil si, že bude dělat jen konzultanta, obhlídky a fotodokumentaci. Na to ostatní tu byli jiní.

Teď právě Ira.

Nabodla na vidličku plátek šunky a s úsměvem zakroutila hlavou.

Mlha dnes nebyla, nad Litvínovem visely jen kovově šedé mraky. Když nasedali do auta, ukázala Ira na obří billboard na slepém štítu domu na rohu náměstí. LIMITY JSOU NEDOTKNUTELNÉ, stálo nad žoviálně se usmívajícím chlápkem. NEDOPUSTÍME VYVLASTŇOVÁNÍ.

„Předvolební kecy,“ ucedil Hugo a hodil na zadní sedadlo bundu. Vedle pečlivě směstnal tašku. „Co jsem si přečetl, socani tu jdou těžařům na ruku. Při posledním jednání o postoji ke státní energetické koncepci odešli před hlasováním pryč. A teď se to snaží na poslední chvíli smazat.“

„To jim přece před volbama nepřinese žádný body, ne?“

„Body ne, ale prachy, Iro.“

Irena si bundu nesvlékala. Topení pořád nefungovalo a ji roztřásla zima, jen co vyšli z hotelu. Zalitovala, že si s sebou z Prahy nevzala termosku. Načepovala by si do ní u snídaně horký čaj.

„Píše se tam pod tím, že budou žádat referendum o prolomení limitů. Vždyť v referendu si to lidi neodsouhlasí, ne?“

„Referendum je to nejhorší, co se tu lidem může stát.“

„Proč?“ zeptala se Ira trochu podrážděně a zapnula přes sebe pás. Hugo často dávkoval své informace tak, že si po chvíli připadala jako pitomec.

Hugo sedl za volant a ohlédl se po tom nevěrohodném úsměvu vysoko nad náměstím.

„Protože to má být krajský referendum. Celej Ústeckej kraj bude rozhodovat, jestli se v pár vesnicích někde v prdelákově zbourá několik cizích baráků. V Roudnici, v Český Lípě… Co je jim do Mostecka? Těžaři jim nabídnou peníze. Ne samozřejmě průhledně jako úplatek. Zaplatí jim nový fotbalový hřiště, slíbí, že nalejou prachy do školek... Kolik z těch lidí bude, myslíš, tak idealistických, aby myslelo na pár podkrušnohorských vsí na kraji lomu, kde přece stejně nikdo normální nechce bydlet?“

Vyjeli z města, tentokrát na západ.

Nějakou dobu mlčeli. Venku bylo zlověstné bezvětří. Na stromech okolo silnice zplihle viselo podzimně zbarvené listí. Ford sjel do údolí k Jiřetínskému potoku.

Hugo si vzpomněl: „Volal mi včera Mramůrek. Prej připsali s Kosíkem do scénáře noční scénu někde u zchátralýho kostela. Tak se máme podívat. Chtěj, aby tam byla i fara, ideálně naproti kostelu. Nebo aspoň barák, kterej by tak moh vypadat.“

„Kryštof dělá s tím scénářem děsný tajnosti,“ ušklíbla se Ira. „Dal to číst aspoň tobě?“

„Jenom podrobnou synopsi,“ sykl Hugo a prudce objel spadlou větev, která těsně za zatáčkou zasahovala do silnice. Ta se kroutila jako zauzlovaná tkanička, Hugo sekal zatáčky, až to s Irou házelo. Seděla navlečená v bundě a se šátkem kolem krku a v duchu proklínala nefungující topení.

Hugo, jako by jí četl myšlenky, najednou oznámil: „Tady si uděláme malou odbočku. Mám v Mikulovicích jednoho známýho, ráno jsem s ním mluvil po telefonu, mrkne se nám na to topení.“

Iru to překvapilo jen trochu. Hugo nejenže byl chodící encyklopedie, ale taky měl všude známé a kamarády. Všude. Mikulovice, prdelákov na entou, toho byly dokladem.

Zahnul doleva mezi schoulené baráčky a zastavil před barabiznou s prastarým a už skoro nečitelným nápisem AUTOSERVIS. Z komína se kouřilo. Před vraty trůnil gazík, který vypadal, že pamatuje ještě časy, kdy Most byl kvetoucím historickým městem. Za plotem vykukovaly další vraky. U domu stál sluncem vyšisovaný dětský kočárek a z něj na plastovém řetízku visel růžový dudlík. Na vedlejším pozemku si někdo pomalu z téhle macešské země vydupával cihlovou novostavbu.

„Neuvěřitelný…,“ Irena automaticky zdvihla telefon a udělala fotku.

„To nám udělá na počkání?“ zeptala se.

„Skoro,“ zakřenil se Hugo. „Ale bez auta nebudeme, neboj. Slíbil mi na dnešek kompenzaci.“

„Nemůžeš bejt jednou míň tajemnej, viď?“ zavrtěla Ira hlavou, ale někde vespod ji ten zájem o její tepelné pohodlí už dopředu zahřál. Hugo byl nelidsky otužilý. I přes svou rýmu – kvůli sobě by to nedělal.

Než stihli zazvonit, ozvalo se vzteklé štěkání, plechová vrata se otevřela a z nich vyrazil plavý německý ovčák. Za ním vyšel osmahlý čtyřicátník se zhaslým vajglem v koutku. Působil neobyčejně chlapsky a zároveň zdevastovaně, asi jako Matthew McConaughey v Temném případu, napadlo Iru a rychle potlačila prudkou chuť si ho vyfotit taky. Možná by jim pak místo správky zabouchl vrata před nosem.

„Mazej dovnitř,“ houkl na ovčáka, který je obíhal a štěkal, až jim uši zaléhaly. Pootevřel vrata, nohou zahnal psa dovnitř a pak zase zabouchl.

„No, tak těbůh, Pražáku,“ usmál se, podali si s Hugem ruce a k Ireninu překvapení si po trampsku zalomili palce. Na Irenu jen kývl, což bylo poslední, čím projevil, že ji vůbec vidí.

„Těbůh, Milane,“ usmíval se na něj Hugo jako andělíček. „Dík, že sis udělal čas. Jsme tu bez auta jak bezruký a mě už z tý vaší severočeský mlhy začínaj bolet klouby.“

„Tak to je ten tvůj emerickej krasavec… Pěknej!“

Ford s modelovým jménem Escape si Hugo nechal přivézt ze Spojených států. Milan ho obhlížel s respektem. Pak otevřel dveře auta a podíval se na palubní desku. „Na takovým jsem ještě nedělal… Nech mi tu klíčky. Přijeď nejdřív večer po šestý. Nebo zejtra. A tady máte náhradní vůz!“ Hodil Hugovi svoje klíčky a ukázal královským gestem na vrak gazíku.

Ira na něj vyvalila oči. I Hugo mírně znejistěl.

„To jen on…? Je v tom benzín?“

„Jezdí to vůbec?!“ hekla Ira.

Chlapík se zašklebil. Mluvil dál jen k Hugovi, jako by tam Ira nebyla.

„Sedni a uvidíš. Trochu jsem si s tím pohrál. Kastle je na hovno, to je jasný, ale nebuď povrchní, Džoudy.“

Džoudy? Irena skoro obrátila oči v sloup.

Hugo odemkl dveře a nasedl. Tvářil se neproniknutelně, ale Ira přímo slyšela, jak v něm bublá nedůvěra.

„Jen nebuď taková fajnovka.“ Chlap se šklebil, zřejmě byl výborně naložený. „Jedeš do terénu, ne? Tak ti garantuju, že s tímhle vyjedeš i na Lomničák. Nastartuj!“

Hugo nastartoval a zpod zrasované kapoty se ozvalo nečekaně měkké hrdelní vrnění luxusního motoru.

„Implementoval jsem tam čtyřlitr z land roveru. Ještě německý výroby, ale v super stavu. Rozflákal ho tu takovej pitomeček z Mnichova. Má to pohon na všechny čtyři a taky nový tlumiče. Jo a nehulte vevnitř, vozíme vzadu děti a Janina pak nadává, že jí smrdí autosedačky…“

„Ty vole,“ uklouzlo Hugovi se smíchem. „Proč si to aspoň nevyklepeš a nenalakuješ?!“

„Ses zbláznil?“ poklepal si Milan na čelo. „Víš, jak se tu krade? Ne, abys někde po cestě vykládal, co máš pod haubnou.“

Hugo vyzkoušel světla a stěrače. Nastavil si zrcátko.

Automechanik stál vedle s pýchou v obličeji. „Čet si Tři kamarády vod Remarqua, ne?“

„Neříkej, že s tím vytáčíš řidiče v audinách.“

„Máš to vidět…! Ten jejich výraz, když je na okresce předjíždím stočtyřicítkou! V kopci, vole!“

Chraptivě se uchichtnul a otočil se k baráku. „Ale Janina to nesmí vědět, ta by řvala,“ podotkl najednou zkrotle. Zabouchal na kapotu. „No, tak jeďte...!“

Irena přesunula do gazíku tašku s foťákem a další věci. Chlapík ji bavil i štval zároveň.

„To vy tady stavíte ten novej dům?“ zeptala se ho.

Neochotně k ní obrátil oči.

„Jo.“

„A nebojíte se, že vám to tu vyvlastní…? Kvůli těžbě? A všechno to přijde vniveč?“

Chlap přimhouřil oči a stáhl ústa.

Aspoň sis mě všiml, ty náfuko, pomyslela si.

„Tak hele, mně je jedno, co si kde nahoře upečou,“ řekl zprudka a obličej mu potemněl. Ira instinktivně udělala krůček dozadu.

„Já vodsuď nepudu, rozumíte? Tenhle barák postavil můj děda,“ máchl rukou k barabizně, „tenhle postavím já, a jestli sem přijedou a budou se ohánět nějakým rozhodnutím – tak jim tak akorát vrazím vidle do prdele.“

Ira na chvilku skoro ucítila, jak jí hroty špinavé od hnoje propichují džínovinu na jejím vlastním zadku.

„Tak jedem,“ řekla tiše k Hugovi. „Džoudy!“

Gazík jel měkce a tiše jako pendolino a akceleroval jako jaguar. Hugo za volantem propadl klukovskému nadšení. Iru plnilo dostatečným nadšením to, že za pouhých pár minut měli v autě krásné teplo.

Zdevastovanou faru nemuseli hledat dlouho. Stála jim nakonec téměř v cestě. Původně barokní dům, zhyzděný nízkou přístavbou, stál bokem ke kostelíku. Ten měl opravenou střechu, ale fasáda se olupovala, jedno okno bylo rozbité, vyřezávané dveře byly popraskané a nový měděný hromosvod někdo odřízl dva a půl metru nad zemí – a nejspíš odvezl do sběrny kovů.

„Nádhera!“ zhodnotila kostel i faru Ira.

Kostel byl zavřený. Zazvonili na dveře farního úřadu.

Po chvíli se ozvalo šramocení v zámku, načež se dveře rozlétly a z nich vyrazili dva černí hladkosrstí retrívři. Vrhli se k Iře, skákali a snažili se jí olíznout krk nebo alespoň ruku.

„Klúci!!“ zařval muž, který se vybelhal za nimi. Na krku měl pod šedým svetrem kolárek a nohu nad koleno v sádře.

„Jonáši! Micheáši! Nebójte se jich… Néchte pani! Fuj!“

Hugo se rozesmál. Psi si z páně farářova povyku příliš nedělali. Pokoušeli se olíznout i Huga, ale byl příliš vysoký.

„Mně to nevadí,“ hlásila Ira udýchaně, ačkoliv ji jeden z retrívrů málem porazil. Poplácávala psy po lesklých hřbetech. Muž je konečně přivolal, chytl je a držel za obojky jako dvě dychtivé černé bouře.

„Móc se omlouvám,“ řekl trochu provinile, „pójďte dál, jen pójďte.“

Vešli do chodby. Na zdi visel obrovský tmavý krucifix a pod ním stálo opřené vycíděné horské kolo. Farář psy zavřel v jedné ze spodních místností. Odbelhal se s návštěvou do kuchyně a nabídl jim čaj.

„Byl bych rád, kdybych mohl kostel nechat otevřény, ale nejsou lidi na hlídání a už se toho hrozně rozkrádlo,“ vysvětlil jim ochotně.

„Odkud jste?“ zajímal se Hugo.

„Z Gdyně,“ řekl muž. Kulatá slovanská tvář mu zářila jako sluníčko. „Ale už jsem v Čéchach patnáct let.“

„Co jste si udělal s nohou?“ zeptala se Ira.

„Ále,“ mávl rukou muž, „jel jsem na kóle, nahoře v kópcich, a jak bylo před týdnem takóva zíma, sekl jsem sebou na nalédí. Ještěže Micheáš mě zahříval, a Jonášek tak dlouho u mě štěkal, že přišel soused s flíntou, že ho zastřéli. No, nezastřélil, ale odvezl mě do špitála. Čaj, nebo radši nescáfe?“

Ira nabídla, že jestli pan farář dovolí, udělá kávu i čaj sama. Hugo vyložil, proč přišli. Farář vypadal více než zaujatě. Byl přímo vzrušený.

„Film? Jáky? Ze socialísmu? To bych chtěl vídět! To se musí tóčit. Lidi si tu vůbec neuvědomujou, jak moc jim komunisti vzáli. A dělají to dál! Chejtman Ústeckého kráje? Komunísta! Ty, co tady kandidují na sociálné demokracii? Taky bývalí komunísti. A ty všichni chtějí jen uchlí!“

Kněz se dostal do varu.

„A víte, co je na tom všem největší absurdíta? To napsal dobře pan Rýchlik!“ Ukazoval na prstech: „My máme komunistickýho chejtmána, sociálnědemokratickou vládu a levicového prezidenta – a ti všíchni jdou na ruku těžářum, takže vlastně nejpustšímu kapitalísmu! Tady je všechno obracéně, pravice chájila lidská práva a odmítala proloméni limítů a levice jde na ruku uchlobarónum! A stejně je tu lidi vólí, to je nepochopitélne! O tom by se mělo tóčit!“

Hugo upil čaje. Někde za zdí tiše kňučeli černí proroci.

„No, tohle má protikomunistický akcent a má to ukázat i ten zplundrovaný kraj. Ale má to být spíš takový noir, kde není všechno černobílý…,“ řekl s omluvným úsměvem. „Taková severská krimi z normalizace.“

„To je škóda,“ zesmutněl farář. „No, nevádi,“ řekl rychle a usmál se. „Seznámim vás se staróstou. Je to slušný chlap, jen je trochu na peníze! Já si z něho vždycky dělám legrácky. Třeba minule, měl přijít a já vytáh reklamní prospekt mercedésa. Tak si s tím listúju a povídám mu – jakýcho by sis vybral? Co mi poradíš? No, on byl od zavísti úplně nemócny.“

Ira už to nevydržela, zaklonila hlavu a zvonivě se rozesmála. Hugo se přistihl, že se usmívá jako nemluvně.

„To jste vážně udělal? A koupil jste si ho?“

„No jásně, že ne. Kde bych na to vzál. Já si tu chýčkám svého starého gólfa. Tak se pak vždycky modlím dva růžence – jeden za staróstu, aby nezavíděl, a druchý za sébe, abych nebyl takóvy škodolíby!“

Zvenku se ozvalo zatroubení. Psi za zdí se rozštěkali. Farář se podíval z okna.

„No, my o uchlí, a mně ho zrovna přivézli…! Zapomněl jsem zavólat pána Macešáka, on je tak chódny, že mi ho vždycky pomůže odcházet…,“ řekl trochu bezradně. Hugo vyhlédl z okna. Před farou stál vedle jejich gazíku náklaďák s korbou, řidič seděl uvnitř, hledal cosi ve složce papírů položené na palubní desce.

„Dejte mi lopatu,“ řekl Hugo bez rozmýšlení. „Já vám to rád odházím!“

„No, to nemůžu…!“

„Ale můžete,“ odsekl vesele Hugo, „kudy se jde do sklepa?“

Ira za nimi zavrtěla hlavou. Hugův strašlivý altruismus.

„Pomůžem vám oba,“ řekla a s povzdechem se podívala na své nedávno vyprané džíny. Jinak tu zkejsnem do večera, nedodala už. „Nemůže nám helfnout závozník?“

„Frantíšek jezdí sám,“ zavrtěl hlavou farář, který byl zjevně nesvůj z té samozřejmé nabídky, ale neodhodlal se ji podruhé odmítnout. „Nemá zavozníka. A sám lopatu nepobére, přišel v kriminále o rúku. To je chudák, ten člověk. Toho komunisti dobíli.“

„Přišel o ruku?“ řekl Hugo. „V Libkovicích, ne?“

„Koryčan?!“ hlesla Ira.

Podívala se na Huga s výrazem čistého odporu.

„No, já vždycky povídám, že země je mála!“ Farář se zaradoval. „Tak vy ho znáte!“

„Jo,“ poznamenal Hugo suše. „Už jsme měli tu čest.“

Nakonec uhlí samozřejmě odházeli. Koryčan odjel, jakmile byla hromada z korby dole, Ira si stihla všimnout, jak uctivým tónem mluvil s Polákem. Po nich dvou se díval postranním rozpačitým pohledem. Farář jim zatím umíchal na starém plynovém sporáku k obědu vejce se slaninou. Když se s černýma rukama vynořili ze sklepa, nasměroval je do koupelny a pak je s mnohomluvnými díky posadil ke stolu. Psi seděli překvapivě poslušně a z hub jim kanuly sliny.

„Tak vy jste měl otce v Libkovícich,“ řekl farář Hugovi a obřadně pokýval hlavou. „Prý to byl statéčny člóvěk.“

Ukázalo se, že jednoruký kněze poinformoval. Polák zamyšleně hleděl z okna. „Frantíšek, toho je škóda. Takový nadáný. Ten mohl toho tolik dokázat. Cokóli! Občas si promluvíme, tak o všem móžnem. Ale on hodně píje. To vězení muselo být strášne. No, o vašem otci mlúvil moc pěkně. Znáte se dlouho?“

„Vůbec ne. Potkali jsme se tu náhodou,“ řekl Hugo a hladově strčil do úst plnou lžíci.

Jonáš už nevydržel sedět, přiloudal se ke stolu, položil Hugovi oslintanou tlamu na koleno a zdvihl k němu oddané oči. Hugo polkl kus slaniny a usmál se.

„I ten pes k tobě cejtí úctu,“ podotkla Ira maličko potměšile.

„Ne, to on žébra… Jonášku, fuj a sédni!“

Pes bez nadšení poslechl.

„Opravdu vám děkuji! Starostovi jsem vólal. Můžete se za ním stávit, ale až k večéru, teď je na srázu spólku proti těžbě. Bude tu zas zítra demonstráce.“

„Zkusíme to cestou zpátky,“ řekl Hugo.

„A kam teď míříte?“ zajímal se farář. „Nechcete si tu odpočínout?“

„Ne, musíme jet,“ vysvětlila Ira. „Chtěli jsme do Hory Svaté Kateřiny…“

Hugo se podíval na hodinky. „A pak dál, až nad Vary, na Rolavu,“ dodal a zdvihl se.

V tu chvíli se ode dveří ozvalo zakašlání. Otočili se. Mezi futry stál Koryčan a zdravou rukou postavil na linku láhev vodky. Vrhl na Huga úkosem pohled a zabručel: „Já jenom… to je jako za ten omyl včera… Váš otec mi jednou pomoh napsat odvolání. A vůbec...“

Hugo vstřícně kývl a strčil vodku do kapsy u bundy. Rozloučili se s Polákem, Franta Koryčan se otočil k odchodu, ale před domem se ještě zastavil.

„Můžu se na něco zeptat? Jsem slyšel, kam jedete… Proč ausgerechnet na Rolavu?“

„Upřímně, co je vám po tom,“ odsekla Irena.

Hugo na ni krátce pohlédl. „Hledáme lokace pro film,“ vysvětlil klidně.

„Aha… To ale není dobrý místo. Je to tam nebezpečný. Vůbec bych tam nechodil,“ řekl huhňavě Franta, posmrkl a pahýlem chybějící ruky si otevřel dvířka od náklaďáku. „Natož abych tam tahal nějaký hérečky.“

Ira sedla do gazíku a třískla vztekle dveřmi.

„Ten je, ty kráso, najednou starostlivej jak strýček Fido! To myslel jako mě, tou hérečkou?! Nemůžu ten jeho psychopatickej ksicht ani vidět! Ten by se hodil akorát tak Kryštofovi do filmu!“

Scénář Mramůrka a Kosíka pojednával o rodině nonkonformních křesťanů za normalizace. Kvůli otcovu podpisu Charty 77 a dalším nežádoucím aktivitám je režim na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let víceméně nechá vystěhovat z Prahy do ve všech smyslech pochmurného pohraničního městečka v severních Čechách.

Místo, ležící na cestě mezi Ústím nad Labem a Litvínovem, se příznačně jmenuje Hrob. Místní rodinu nepřijmou, ostatně polovinu z nich tvoří cikáni a polovinu divné, vykořeněné nebo opilecké existence. Jediný, kdo se k nim aspoň občas chová lidsky, je paradoxně starý sudetský Němec Heinz, kterého neodsunuli, protože byl jako komunista zavřený za války v koncentráku. I on je v Hrobu trochu jako outsider.

Rodina se dvěma dospívajícími dětmi se nejdřív snaží najít podporu u místního katolického faráře, ten je ale členem Pacem in terris a je to měkký zbabělec, který je hrůzou bez sebe, že by se snad zapletl s protistátními živly.

Matčiny čím dál větší bolesti břicha, které dosud přičítala stresu z výslechů a ze života v ghettu, diagnostikují lékaři jako zhoubný nádor. Následují skličující chemoterapie ve strašné okresní nemocnici, které matku přivádějí na pokraj sil. Otec nemůže najít práci, je mu jasně dáno najevo, že by ho leckde rádi přijali, ovšem mají pokyny seshora, že nesmí.

Syna ale v autobuse kontaktuje postarší charismatický hippík Daniel, který se ukáže být hlavou malé komunity. Ta se schází na bývalém německém gruntu na osm kilometrů vzdálené Moldavě. Nabídne posléze matce služby jako léčitel a té se skutečně zdá, že jí mužova terapie dělá dobře.

V Komunitě nastálo žijí bezdětní manželé se třemi dívkami a jedním mladíkem, k nimž se chovají jako k vlastním dětem. Na víkendy přijíždějí i další máničky a lidé, kteří jsou všichni nějakým způsobem politicky perzekvováni. Prostředí Komunity působí uprostřed šedé a syrové reality severočeského socialismu trochu jako zjevení.

Rodina se s jejími členy sblíží, ačkoliv zvláště matka poukazuje na to, že Komunita se fakticky v některých ohledech chová jako sekta a její „guru“ Daniel jako despota. Zbytek rodiny ale Komunita nadchne: je nezastřeně protikomunistická, pořádají se tam undergroundové koncerty i bohoslužby a každý, koho Komunita přijme, v ní pocítí závan svěžího vzduchu a svobody. Jedna z žen dokonce sežene otci slušnější práci v ledvické elektrárně. Za to ovšem Komunita žádá část hubeného platu, který vydělá otec v elektrárně a syn v litvínovské chemičce – a naprostou důvěru k Danielovi.

Zatímco otec vede s Danielem politicko-náboženské debaty a syn kouří marihuanu a noří se do blaha úniku, matka pohlíží na Komunitu s čím dál většími instinktivními obavami. Vrtá jí hlavou, jak to, že je režim nechává relativně na pokoji. Netuší, že Daniel je donašeč StB, který má informovat právě o osobě nonkonformního pražského intelektuála.

Poslední kapkou je, když matka zjistí, že Daniel místní čtyři ženy včetně její patnáctileté dcery zneužívá jako souložnice (ji samotnou patrně ochránila nemoc), a to ji aktivizuje: z bezradnosti, komu se svěřit, požádá o radu a pomoc Heinze, s nímž jako jediným tam navázala jakýs takýs vztah.

Heinz, kterému členové revolučních gard po osvobození znásilnili ještě nedospělou dceru, vezme pušku a jede na Moldavu. Matka mu v tom nedokáže zabránit, protože ji před domem sebere StB. V zoufalství, že dojde ke krveprolití, donutí estébáky, aby s ní odjeli na statek. Tam ale přijíždí pozdě, Daniel je zastřelený a Heinz leží na dvoře v krvi, smrtelně raněný sekyrou. Manželka zabitého guru zmizí.

Na místo dorazí kriminálka, z kauzy je velký případ, v němž figuruje na prvním místě nebohá rodina pražských „ztroskotanců a revizionistů“. Většina Komunity je internována v psychiatrické léčebně Beřkovice, včetně dcery, která, jak se ukáže, je těhotná. Otce zavřou na jedenáct let za údajnou spoluúčast na Heinzově vraždě. Synovi se podaří utéct do západního Německa.

Matka zůstává sama. Sama v Hrobu.

Nakonec se kvůli neplánovanému zdržení v uhelném sklepě rozhodli Horu Svaté Kateřiny vynechat. Projeli Ostrovem a pozvolna šplhali do krušnohorských kopců. Na Iru padla malátná únava, přivřenýma očima sledovala krajinu. Gazík s vnitřnostmi vysoustruhovanými v Bayerische Motoren Werke plul po špatných silnicích jako koráb po klidné vodě. Proti nim neúnavně projížděly kamiony.

Před Pstružím šla po kraji silnice tříčlenná romská rodinka, děvče asi dvanáctileté se shýblo pro spadlé jablko a hodilo ho do kbelíku, břichatá matka se táhla před ní, otce jí zakryl další projíždějící kamion. Ira se s ustrnutím ohlédla za postavičkami, tak křehkými ve srovnání s masou železa, která je míjela.

„To musí bejt psycho, tady žít… Tady s tou brutální dopravou.“

„Taky je to na těch silnicích znát,“ řekl Hugo.

Ve Pstruží byla propadlá krajnice. Auta tu pouštěli jen v jednom směru. Zastavili před semaforem, hned vedle zčernalého baráku se zabedněnými okny.

Fuj, pomyslela si Irena. V čem asi bydlí ti tři… Pak si vzpomněla, proč tu vůbec jsou.

Pro účely filmu byl tenhle dům fakt dobrý. Vytáhla mobil a dům si vyfotila a udělala k němu poznámku. Na semaforu blikla zelená a Hugo se rozjel.

Vyjeli ze vsi, odbočili z hlavního tahu a proud kamionů ustal. Za vsí na stráních se tyčil hustý jehličnatý porost, podél silnice se v dřevěných ohrádkách choulily malé vysázené listnáčky. Všechny bez výjimky byly hnědé a uschlé. Na spodní hraně mladého lesa se vyvalovaly ohromné, do krajiny nezapadající balvany. Hugo se podíval, na co Irena zírá.

„Bludný balvany. Pěkný, viď? Ty sem kdysi natáhl ledovec.“

„Jak natáhl?“ zeptala se Ira dřív, než se stihla opanovat. Nerada vypadala hloupá. Vybavila si všechny ty výlety s Hugem. Jeho přednášky, za které se mu posmívala, ale v hloubi duše jí imponovalo, že má na všechno odpověď. Stejně jako teď.

„V diluviu se rozšířil ze severu přes Německo až do Krkonoš i Krušných hor. A jak se ten ledovec posouval, na okrajích i před sebou hrnul všechno, co mu stálo v cestě. Přitáhl ty kameny s sebou jako na saních.“

„To mi chceš říct, že tu leží ten šutr milion let?“

„Spíš půl milionu,“ odpověděl Hugo a Ireně se v tu chvíli prudce a bolestivě zastesklo po starých časech.

„Podívej, hotel Modrá hvězda!“ informovala ho o chvíli později. Byli v Horní Blatné. „Jestlipak se tu neinspiroval Martin Frič?“

Horní Blatná byla o něco úpravnější než vesnice, kterými zatím projeli. A vypadala o dost víc německy.

„To si piš,“ utrousil Hugo. „Jezdili sem s Oldřichem Novým a s Natašou a Adinou na lyže a na griotku.“

„To ale nevíš!“ hádala se rozveseleně Ira.

„Jasně, že nevím,“ zasmál se Hugo.

Za Blatnou se před nimi otevřelo horské údolí. Silnice se změnila na úzkou asfaltku.

Hugo hory miloval odjakživa. A kdysi velice miloval Iru. Jel s pošlechtěným gazíkem vzhůru, v uschlé trávě kolem nich se schovávaly chundelaté zárodky rašelinišť, Irena seděla jen kousek od něj a mimoděk se usmívala. A Hugo náhle pocítil příval kolosální vděčnosti k vesmíru, který mu tuhle chvíli dopřál. Jel dál mlčky, protože věděl, že slova jsou jen zdrojem nedorozumění, že podobné momenty jsou prchavé jako motýli a plaché jako kolouškové.

Uprostřed husté hradby mladých smrků protínala asfaltku lesní cesta. Stál tu dřevěný altán, přes cestu se táhla červenobílá závora. Hugo zaparkoval. Otevřel dveře, dovnitř se natáhl vlhký chlad a vůně jehličí. Irena seskočila z vysokého stupátka. Hugo sáhl na zadní sedadlo, rozepnul zip u tašky a vytáhl fotoaparát. Byl to důstojně vypadající veterán. Hasselblad, poznala ho Ira.

„Pořád máš házlbladku?!“ vypadlo z ní.

„Že si po těch letech pamatuješ, jak se jmenuje, to mě skoro dojímá,“ ušklíbl se.

Ira zakroutila hlavou. Tak proto se o tu tašku tak staral.

Hasselblad byl jeden z Hugových miláčků a perel jeho sbírky. Byla to prestižní švédská značka, fotila s nimi i NASA na Měsíci. Hugo na starých foťácích ujížděl.

Odmala ho dědeček učil zacházet se svým flexaretem, který si koupil ke svatbě v roce 1940. V jedenácti letech si Hugo sám vyrobil první foťák. Byl z papíru, jmenoval se Dírkon a střih na něj vyšel v časopise ABC. Poté co s ním slavnostně udělal první fotografii, se jeho strýc, který ze strachu odmítl švagrovou se synovcem svézt na návštěvu do kriminálu, rozhodl jako kompenzaci plácnout se přes kapsu – a tak Hugo dostal k Vánocům první opravdový fotoaparát, sovětský zenit.

Postupem času si vydělal na první bazarové foťáky a konečně pak i na zbrusu novou prakticu. Zařídil si s nadšením fotokomoru a tak dlouho experimentoval s vybavením, poleptával se chemikáliemi, opravoval foťáky příbuzným, až se do té jemné krásné mechaniky docela zamiloval. Začal fotoaparáty sbírat a repasovat.

Současná Hugova sbírka byla úctyhodná. Čas od času nějaký s těžkým srdcem prodal, za zrestaurovaný kousek si přišel na peníze, za které mohl být se skromností další půlrok nezávislý na pravidelném příjmu, což byla při jeho životním stylu přiměřená protihodnota. Hasselblad, který teď držel s pýchou v ruce, byl nejméně čtyřicet let starý, díky Hugově péči zcela funkční a fotil samozřejmě na klasický film.

„Pojď,“ vyzval teď Irenu. „Ale bacha, dívej se pod nohy. Jsou tu ošklivý jámy.“

Jámy…? Ne, nebude se už ptát, zatvrdila se Ira. Dopnula si kouřově modrou koženou bundu a vrazila ruce do kapes.

Obešli závoru. Kráčeli obezřetně dál, před nimi se za vzrostlými smrky rozevřelo prostranství porostlé jen mechem a nízkými smrčky. Stála na něm polorozbořená cihlová stavba. Kus od ní se tyčilo něco, co vypadalo jako betonová vstupní brána, někdo na ni sprejem načmáral lebku se zkříženými hnáty. Přišli blíž. Brána to skutečně byla, beton byl popraskaný a potažený lišejníkem.

Hugo zdvihl fotoaparát, nastavil clonu a délku expozice, chvíli ostřil a pak stiskl spoušť. Zvuk zazněl ve ztichlém lese jako odjištěný kohoutek revolveru.

Vkročili dovnitř. Na Irenu už po pár krocích dopadla tíživá atmosféra, kterou tu vydechoval každý kus rozpadajícího se betonu, suť, tlející dřevo na zemi. Prošli branou, nad nimi se spínala žebra pobořené dlouhé budovy. Na stěnách se srážela vlhkost. Zvuk kroků tlumil mech. Když vyšli zase ven, Ira si uvědomila, že celou dobu podvědomě zadržovala dech.

„Ty kráso, co tady bylo?!“

„Továrna,“ odpověděl Hugo. „Důlní závod, Betrieb Sauersack, jestli to chceš slyšet přesně. I když hlavní budova je ještě o kus dál. Tohle byly asi jenom dílny… Těžil se tu cín. Za druhý světový války. Dobrý, ne?!“

Za vršky smrků vykoukla špička těžní věže. Stranou byla do země zapuštěná jímka, zčásti plná vody, otvor dole byl temný. Vedle v trávě zela kulatá hluboká jáma. Skoro nebyla vidět.

„Koukej, kam šlapeš, děvče… Pod náma je čtrnáct kilometrů vyraženejch chodeb. Pracovali tu válečný zajatci, tábor měli támhle na druhý straně od silnice, co jsme po ní přijeli. Sověti, Francouzi, Řekové, prej i Poláci a Ukrajinci. A taky tu dělali totálně nasazení. Ale z toho tábora nezbylo prakticky nic,“ řekl Hugo.

Kráčeli dál, Irenin pocit zmaru, nepatřičnosti a tísně pořád sílil. Vyšlapaná cestička, vinoucí se polehlou žlutou travou, je přivedla k dlouhé vyvýšené betonové plošině, téměř zcela zarostlé mladým smrčím. Po skvrnitých stěnách se rozrůstal mech. Ze země na ni vedlo pět schodů.

„Co bylo tohle? Nakládací rampa…?“

„Nejspíš.“ Hugo udělal další snímek.

Irena hleděla na zelenou rampu a zkoušela si představit, že tu kdysi nebyly žádné stromy, žádný mech, jen stroje a ruda. A taky asi prach a rámus… a zajatci… a dozorci s pistolemi. Zdvihla hlavu: teď tu panovalo nepříjemné ticho. Jen vysoko nad hlavou hučely a kývaly se ve větru koruny ohromných smrků.

Irenu napadlo, kde jsou všechny ty vědecky dokázané vize ekologické katastrofy, o níž se psalo a mluvilo celé její dětství a dospívání. Katastrofy, která neodvratně zemi postihne, protože příroda je proti moderním lidským nástrojům slabá a bezbranná.

Tohle místo ale ukazovalo všechno, jenom ne bezbrannost. Ukazovalo nezměrnou sílu živé energie, která nakonec vítězí. Ukazovalo přírodu jako predátora, který potřebuje jen trochu času. Trochu času a klidu – a rozhryže, pohltí či utopí i ten nejsofistikovanější lidský výtvor.

Jako by Irenině pocitu přikyvoval, kus dál požíral les pomalu železobetonovou kostru ohromné dvoupodlažní budovy. Schody před ní vedly kamsi na střechu. Z jedné ze zdí vyrůstala bříza. Další schody končily v suterénní chodbě zaplavené vodou. Někde potichu, ale pravidelně dopadala kapka za kapkou. Voda pramínkem stékala i po červeně zabarvených zdech a vyráběla na nich slizký povlak.

Ira se zadívala na veliké násypky, pod kterými doteď ležely hromady rudy. Zatímco Hugo hledal vhodný úhel k focení, Ira vzala kus do ruky. Měl růžovočervené zabarvení.

Hugo oddálil foťák od obličeje a podíval se, co Ira drží.

„Cínová ruda.“

„To tady zůstalo takhle…? Nikdo to neodvez? Vypadá to, jako by to tu opustili z hodiny na hodinu.“

„Dost možná, že opustili… Slibovali si od toho hodně, ale těžba nakonec nebyla zdaleka tak výnosná, jak čekali. I když se jedna z těch šachet pod náma jmenovala Segen Gottes. Boží požehnání. Teď je zasypaná, ostatní nejspíš zatopený.“

Nasrat na takové požehnání, pomyslela si Ira. Všechno to tu bylo narudlé, jako by na každém kameni zůstala kapka něčí krve.

„Proč to má tu narudlou barvu?“ pronesla vztekle, protože si uvědomila, že ten divný tlak, co jí leží na ramenou a v žaludku, je obyčejný strach. A Ira nenáviděla strach. Začalo se jí nejvíc ze všeho chtít na záchod.

Hugo se usmál.

„Však jsme v Rudohoří...“

„Spíš v Tarkovskýho Zóně,“ řekla a otřásla se. Rozhlédla se kolem dokola. Od Friče ke Stalkerovi během slabé půlhodiny. „Fakt nevím, jestli bych tady chtěla něco točit. Něco zlýho je tu ve vzduchu.“

„No, kolujou o tomhle místě značně fantastické dohady. Ale spíš to bude jenom lidová slovesnost. Co jsem si četl, poměry v tomhle lágru byly relativně mírný. I když to zase nebyla žádná selanka, Ireno,“ pravil vážně Hugo a vyfotil ji, jak stojí s kamenem v ruce a s vlhkostí zkroucenými konečky krátkých vlasů.

„Ovšem uznej, že Kosíkovi by se to tu mohlo šiknout. Něco takovýho v ateliéru nepostaví.“

Ira pokývala hlavou. Byli tady koneckonců pracovně. Vytáhla z kapsy mobil, otočila se, zdvihla ruku a pořizovala fotku za fotkou, včetně detailů. Nedělala umění, na umění tu byl Hugo. Ona jen dokumentovala. A chtěla být odsud co nejdřív pryč.

Když se konečně odhodlala jít vyčůrat, spěchala nakonec za nízké smrčí tak, že jednu z těch zákeřných kulatých jam přehlédla.

Hugo v tu chvíli stál na hraně lesa, taktně obrácený na druhou stranu. Zdálo se mu, že slyší zvuk motoru, ale na silnici, prosvítající mezi stromy, žádné vozidlo nezahlédl. Popošel pro jistotu ještě pár metrů, aby zkontroloval, že jejich gazík stojí tam, kde ho nechali.

Před Irou to nedával najevo, ale cítil na tomhle místě podobné znepokojení jako ona. Kromě toho si o Rolavě ledacos přečetl, včetně pochmurných až hrůzostrašných teorií o tom, co se v dole i v lágru za války dělo. Byly to s největší pravděpodobností jen povídačky, ale jeho nepříjemný pocit to příliš nezmírňovalo.

Celou dobu byl ostražitý, nicméně ve chvíli, kdy se obrátili na cestu k autu, propadl iluzi malátného bezpečí.

Irenin tlumený výkřik v něm vybouchl jako sopka.

„Ireno?!“

Nic se neozvalo. Hodil fotoaparát přes rameno a rozběhl se do lesa.

Málem do jámy spadl taky.

Byl to kruhový otvor schovaný uprostřed mlází, asi dva a půl metru hluboký, vypadal jako ohromný zakopaný barel. Irena stála dole, hlavu necelý metr pod úrovní terénu. Stála, to bylo dobré.

„Stalo se ti něco?!“

„Dobrý,“ řekla rozklepaně, „jenom jsem se šíleně lekla, sakra!“

Naklonil se nad jámu a natáhl k ní ruku.

„Nech toho,“ řekla, „vylezu sama!“ Ale hlas se jí třásl.

Hugo odložil hasselblad vedle sebe a klekl si. „Jsou tam po straně takový kovový schůdky, jako na komíně. Zkus nohou, jestli drží. A podej mi ruku, pomůžu ti.“

„Nemůžu,“ odsekla Ira, hlas měla uskříplý a tenký. Obrátila k němu obličej bílý jako měsíc. Oči se jí podezřele leskly. Hugo si všiml, že si pravačkou svírá druhou rukou. V dlani se jí cosi černalo. V šeru jámy nebylo pořádně vidět.

„Něco jsem si vrazila do ruky… nějakej debilní klacek nebo drát…“ Zmlkla a nepatrně se zapotácela.

Hugo pochopil, že Ira za chvíli omdlí. Celá se hroutila do sebe jako zavírací nůž. Nesnesla pohled na krev.

„Podej mi tu druhou ruku, vytáhnu tě!“

Nijak nereagovala, pár vteřin bylo ticho, jen nahoře šuměly větve smrků. Kalhoty na koleni, kterým se opíral o zem, mu tmavly od mokré země. Hugo si pohledem změřil šířku jámy. Byla dost úzká, oba by se do ní vešli jen stěží. Navíc jeho váhu by letité schůdky asi neunesly.

„Do prdele, Ireno, podej mi ruku!“ poručil drsně. „Tu zdravou, teď hned!“

Začala se třást, ale ruku poslušně zvedla. Natáhl se, popadl ji za ni a položil jí dlaň na nejvyšší rezavou tyčku.

„Tady se chyť! A teď mi dej tu druhou. Neboj, nesáhnu ti na to!“

Naklonil se co nejhlouběji, chytil Iru za levou paži nad loktem a donutil ji zraněnou ruku zvednout. Strčil do jámy jednu nohu a dupnul na schůdek o něco níž. Vypadalo to, že drží. Opřel se o něj, na druhém koleni klečel vedle jámy.

„Tak a jdeme ven!“

Ira se konečně pohnula. Vyhoupla se na jeden schůdek, a když stoupla na druhý, Hugo se sehnul, uchopil ji v podpaží a vytáhl ji.

Dřepěla vedle jámy na jehličí, bledá jako smrt. Z kalhot jí padala rez. Hugo jemně vzal její třesoucí se levičku a přitáhl si ji k sobě. Z dlaně trčel začernalý kus klacku. Vypadal divně. Kolem mokvala krev.

„Nemůžu to vidět,“ hlesla a otočila hlavu na druhou stranu. Teď už se klepala celá.

„Nebudeš to muset vidět. Tak ty si pamatuješ házlbladku, děvče,“ řekl Hugo, zatímco se hrabal jednou rukou v kapse bundy, až našel čistý kapesník.

„A jestlipak si ještě pamatuješ, jakou značku měl ten foťák, cos s ním ve spravedlivým hněvu mrštila o zem…“

„Leica,“ vypravila ze sebe Ira. „A nemluv… nemluv se mnou jako… jako s blbečkem, myslíš, že jsem…!“

Nevykřikla, ale z očí jí přes veškeré úsilí vyhrkly slzy. Kus klacíku byl venku. Hugo jí přitiskl na ránu kapesník a obtočil ho kolem dokola.

„A je to pryč, holčičko… Drž to tady chvilku. Musíme na to vzít ten tvůj šátek.“ Odmotal ho Ireně z krku a udělal jí provizorní obvaz.

Vedle něj na mechu ležela na jednom konci zakrvácená štěpina. Pod špínou prosvítala šedobílá barva. Huga v tu chvíli napadlo, co to je, a přál si, aby neměl pravdu. Vstal, udělal krok a nahlédl do jámy. Na dno nebylo vidět, vytáhl mobil, zapnul na něm baterku a posvítil dovnitř.

Potvrdilo se mu, co tušil. Jen doufal, že se Ira nedívala pod sebe.

„Kdy jsi byla naposledy přeočkovaná proti tetanu?“ zeptal se.

Do auta ji pro jistotu odnesl v náručí. Neprotestovala, s posykáváním tiše brečela do jeho promaštěné, patnáct let staré bundy. Ruku obalenou šátkem držela nataženou od sebe jako malomocnou.

Cestou gazíkem do ostrovské nemocnice Hugo otestoval, nakolik bylo Milanovo chvástání oprávněné. Pálil to po úzkých okreskách stovkou a doufal, že nepotká v protisměru autobus. Ira nesnesla pohled na krev a Hugo nemohl snést ženské slzy.

Na chirurgii v Ostrově se mu podařilo promluvit se sloužícím lékařem o samotě, když Ira zmizela na záchodě. Unuděný mladý doktor ožil, a zatímco sestra dezinfikovala a obvazovala ránu, lékař, diskrétně obrácený zády, s profesionálním zájmem prohlížel vyňatý předmět.

Kus lidské žeberní kosti viděl naposledy na medicíně.

Cestou zpátky do Litvínova Ira mlčela. Obvázaná ruka jí ležela na klíně. Ira si ji měřila prazvláštním pohledem. Za Chomutovem začalo drobně a ledově mžít. Stěrače gazíku, nepochybně taky nové, pravidelně a s perfektním přilnutím vyráběly dvojitý půloblouk čistého skla, které se okamžitě pokrývalo čerstvým mrholením. Teplo, které sálalo z klimatizace, spolu s událostmi posledních hodin způsobilo, že se jí vyčerpáním zavíraly oči, ačkoliv bylo teprve po třetí odpoledne.

Hugo se na ni úkosem podíval.

„Klidně si zdřímni,“ řekl a ubral rychlost.

Gazík zdolával tiše a ohleduplně zatáčku za zatáčkou. Hugo si vzpomněl na podobné mrholení před třinácti lety. Bylo to ve Slavkovském lese. Chodil po hatích vyrobených jako turistické stezky kolem mokřadů a bahenních rybníků, ledový vítr hnal proti hladině černé vody stovky bodajících jehliček deště, mokrá slámově žlutá tráva se ohýbala. Všechno kolem bylo prokřehlé a zoufalé. Krajina tam připomínala Sibiř. Nepotkal ani živáčka, nikdo v takové slotě neměl chuť na procházku po rašeliništích.

Odjel právě tam, právě v tomhle počasí, protože potřeboval vyvážit vnitřní a vnější, protože tohle počasí a tahle krajina byly obrazem jeho zmrzlého zoufalství. Týden předtím se vrátil po sedmi měsících z Indie. Vrátil se o měsíc dřív, protože ho poháněl neobyčejný vnitřní neklid a cestování pro něj ztratilo půvab.

Když z Prahy odjížděl, Ira to nemohla pochopit. Nechtěla, aby jel. Dokonce se přiměla ho prosit. Nakonec v zoufalém vzteku vzala jeho drahocennou padesát let starou leicu a roztřískala ji o zem.

Stáli nad střepy foťáku a oba se třásli hněvem.

„Já už jinej nebudu, Iro,“ řekl jí tenkrát a odešel. Nenapadlo ho, že odešel nadobro.

Vrátil se pozdě. Ira měla tři týdny nové příjmení, Blboun zařizoval byt a za šest měsíců se narodila Irenka číslo dva, Renka. Hugo počítal, že v Irenině přivolení i v tom absurdně rychlém sňatku byla velká část vzdoru, možná to měl být dokonce trest.

Pravděpodobná se mu zdála i varianta, že se Ira prostě někde opila a těhotenství byl jen nežádoucí a nečekaný následek jedné noci. Okamžitě jí volal. Odmítla se s ním sejít. Poslala mu jen ultrazvukový snímek plodu s nemilosrdným dovětkem. Mohlo být tvoje.

Všechno bylo už řečeno. Věděl, že už nikdy prosit nebude. A prosit se nenechá.

Ira, hrdá jako Kyrgyz.

Hugo neměl žádný smysl pro inscenování dramatických scén, ba se mu to přímo z duše protivilo. Ale přesto ho tenkrát napadlo – předtím a potom už nikdy, jen tam uprostřed ledových opuštěných rašelinišť Slavkovského lesa –, že by tu bolest mohl vyřešit jednou provždy a dál už prostě nebýt. Nevidět, jak Ira chodí s kočárkem, v němž leží miniaturní Blboun a ten velký s ní každý večer leze do postele, empaticky žvaní a majetnicky ji bere do náruče. Žít s tím, že ji ztratil a že to byla jeho vlastní volba.

Vyřešil to nakonec po svém: zavalil se prací až nad hlavu. Bral zakázky jednu za druhou, nechával si dobře zaplatit a za další čtvrtrok odjel s kamarádem na tříměsíční cestu po Severním moři. A pelikán křídly zamával, vítr byl příhodný a stálý…

Vzbudil Iru trhnutím, jak musel zprudka dobrzdit před kruhovým objezdem na kraji Litvínova.

„Já vím, co v tý jámě bylo,“ řekla a podívala se na obvázanou ruku jako na cizí, odpornou věc, která k ní nepatří. „Byla to kostra, viď?“

Hugo se k ní překvapeně otočil. Probralo ho až troubení netrpělivého řidiče za ním.

„Člověk?“ zeptala se s nakrčenými ústy.

Hugo hned neodpověděl. Kroužil po objezdu.

„Dnes už nikam nepojedem,“ řekl. „Zůstaneme v hotelu. Uděláme si malou rekapitulaci a obvoláme nějaký úřady.“

„Neser mě, Hugo! Ptám se, byla to lidská kost?“

Neser bohyni! Tak mu to říkávala položertem tenkrát v těch neskutečně vzdálených časech.

„Byla.“

„Fuj,“ zašeptala Ira a odvrátila pohled. „Doufala jsem, že mi řekneš, že to byl třeba divočák.“

„Drsňačka jako ty to unese jedna dvě,“ zabručel schválně Hugo a zastavil před hotelem. Bílý tygřík s korunou svítil do šedivého mrholení.

„Neměli bysme to v tom případě zavolat policajtům?“

„To bych si právě ještě rád promyslel,“ prohlásil Hugo, vzal na rameno tašku s házlbladkou a zabouchl dvířka gazíku.

„Co si chceš rozmejšlet?“ řekla mu Ira, když stoupali po schodech ke svým pokojům.

„Říkám si, jestli jim nevolal ten doktor. Ale on nemusí poznat s jistotou, z čeho ten odštěpek je, a počítám, že to nechal na mně,“ vzdychl Hugo. „A vůbec, nemám rád policajty. A, upřímně, vracet se zpátky k mrtvole v jámě se mi chce jenom středně.“

„Vůbec to slovo neopakuj,“ sykla a s nevolí se podívala na obvázanou ruku. „Zvedá se mi z toho kufr.“

„Počkáme. Třeba jim to nahlásil a za chvíli mi bude volat nějakej severočeskej šerlok a pojedeme hezky zpátky na Rolavu.“

„Mě tam nedostaneš ani za nic!“ pronesla Ira důrazně a odemkla pokoj.

„Na Rolavu jim budu stačit asi já. Nicméně počítám, že tebe si předvolají někam na stanici taky – kvůli výpovědi.“

„Vždyť to tam už musí ležet jak dlouho…,“ zastavila se Ira mezi dveřmi. „Jak dlouho to trvá, než se…“ Nedořekla, po tváři jí přeběhl stín nevolnosti.

„Těžko říct,“ pronesl Hugo. „Záleží na mnoha věcech. Policajti to budou vědět spíš…“

Ireně se rozezvonil mobil. Trhla sebou, ale na displeji zářila rozesmátá dvanáctiletá tvářička.

„To je Renka.“ Ira se nepatrně usmála a ten úsměv ji proměnil, na chvilku vypadala přes svou chlapeckou postavu jako maminka. Kývla na Huga a zmizela za dveřmi. Musela si mobil položit na postel, aby dokázala hovor přijmout.

„Jak válčíš s tátou?“ zeptala se, když se přivítaly. „Tady je to dobrodrůžo za dobrodrůžem, to bys nevěřila. Hotovej divokej sever.“

S pravičkou u ucha se postavila k oknu, zdvihla obvázanou levičku a obhlížela ji.

„No, to myslím vážně. Třeba dneska jsem si v lese vrazila do ruky srnčí parůžek… Nedělám si legraci! Mám ruku v gypsu, takže se nauč dělat aspoň palačinky, protože příští tejden mi budeš hezky vařit! Co ta čtvrtletní písemka?“

Za zdí seděl Hugo na posteli. Teprve se zpožděním na něj dopadlo vyčerpání. Zvrátil se do lehu a poslouchal přes stěnu doléhající střípky Irenina hlasu. Zněl celkem vesele a Hugovi se trochu ulevilo. Trpce si vyčítal, že nešel do lesa s ní. Měl ji znovu varovat!

Probíral v duchu události posledních hodin a přemýšlel, jak se promítnou do plánů, které na nejbližší tři dny měli. Podíval se na mobil, ale zatím nikdo nevolal. Bylo po páté, naposledy jedli míchaná vajíčka na faře u Poláka, Hugovi to připadalo jako věčnost. Kručelo mu v břiše. Půl hodiny čekal a pak zaklepal na Iru a zeptal se, jestli nechce zajít na večeři už teď.

„Já zatím nemám na jídlo pomyšlení,“ řekla Ira a dodala: „Ale rozhodně si potřebuju dát panáka!“

Chvíli váhal, než usoudil, že jestli ho chce policie osobně nad dírou s kostrou, tak ať si pro něj taky přijede autem. A panáka si dneska zaslouží oba.

Telefon mlčel a po prvním fernetu si dali ještě jednoho. Potom dostala konečně chuť k jídlu i Ira.

„Volala jsem ještě z pokoje na městskej úřad,“ oznámila Hugovi mezi dvěma sousty, „ženskou jsem tam zastihla na odchodu, končily jim úřední hodiny. Dohodla jsem si schůzku na zejtra dopoledne. Pak je třeba zjistit, jestli na natáčení na faře stačí souhlas toho osádrovanýho faráře, nebo to bude muset řešit někdo vejš. Číslo na starostu nám dal, ale ten měl bejt na tý schůzi spolku proti těžbě, tak mu brnknu spíš až zejtra, co?“

Hugo se usmál.

„Ireno,“ řekl trochu ztěžklým jazykem, „ta tvoje věcnost… je teda imponující. Víš, že seš fakt statečná?“

Ira se na něj dívala veselýma očima.

„Statečná? A nezapomněl jsi, že jsem se rozbrečela a málem sebou sekla?!“

„Neblázni. Neumím si představit, co by nadělaly povyku v týhle situaci jiný holky.“

„Třeba Karin!“ ušklíbla se Ira.

Hugo se doširoka usmál.

„Karin by dostala rovnou na místě solidní hysterickej záchvat – to by bylo první, a pak by přerušila natáčení a nechala by se na čtrnáct dní hospitalizovat v nemocnici na pozorování.“

„A Kryštof by jí musel nosit na pokoj džusíky a mungo klíčky!“ Irena se rozesmála a smála se dlouho a nakažlivě.

„A k tomu seš furt strašně krásná,“ dodal Hugo k vlastnímu překvapení. „Promiň. Neměl jsem si dávat toho druhýho panáka.“

Čekal, čím ho odpálkuje. Ale Ira se na něj smála oříškovýma očima, které zářily a zároveň se vlhce leskly.

Pak Hugovi začal vibrovat telefon. Na displeji stálo neznámé číslo pevné linky a kouzlo se přetrhlo.

Ostrovský lékař na policii přece jen volal.

Operační důstojník na centrále byl příjemný jako osina v zadnici. Vychrstnul na Huga spršku nevrlých otázek a výtek.

„Proč jste nám nevolal z místa? Proč jste nevolal hned? Vy se teďka nacházíte kde?! Aha, tak vy jste pil. A to vás nenapadlo, že budete ještě muset řídit?!“

„A vás zase nenapadlo,“ neudržel se Hugo, „že ty jámy po lese kolem dolu by si zasloužily aspoň výstražnou tabuli? Není tam nic a je to na veřejně přístupným místě!“

Centrála na pár vteřin oněměla.

„A vy se vystavujete právnímu postihu za neoznámení nálezu!“

Hugo se usmál. Polib si prdel, ubožáku.

Rané zkušenosti, které udělal s policisty, byť sloužili předchozímu režimu, spolu s tristními zážitky z vojny Huga dost možná na celý život vybavily silným instinktem vyhýbat se každému, kdo nosí uniformu.

„Ten lékař vás vůbec neměl nechat odjet! Teď se vám to všem pěkně protáhne!“

Hlídka pro něj přijela za necelých padesát minut. Irena zmizela na pokoj. Dva málomluvní hoši Huga naložili do auta a nechali se odnavigovat na Rolavu. Byla už tma, skoro na místo netrefil.

Když se vrátil, zaklepal s malými rozpaky na Iru. Bylo už pozdě. Seznámil ji stručně s posledními událostmi. Potom dodal, dřív než si to stačil promyslet: „Myslel jsem, že po takovým náročným dni už budeš v posteli.“

Ira se na něj dívala a na tváři se jí velkou rychlostí střídaly výrazy. Pak řekla napůl nadurděně a napůl se smíchem: „Budeš se divit, ale já se jednou rukou prostě nesvlíknu!“

Ne, Irenina těsná trička velikosti S opravdu jednou rukou svléknout nešla.

Otočila se k němu zády a zdvihla obě paže, jako kdyby se vzdávala. Na šíji se jí chvělo světlé sametové chmýří. Jemně jí triko svlékl, dal pozor, aby nepoškodil obvaz na zraněné ruce. Stála kousíček od něj jen v podprsence. Položil tričko na postel. Cítil Ireninu vůni a všechno se v něm otvíralo dokořán.

„Kalhoty zvládneš?“ zeptal se jejích zad a snažil se nedívat na malou okrouhlou bradavičku na levé lopatce, kterou si tak dobře pamatoval. Dal do toho dotazu ten nejnevinnější a nejlhostejnější tón, jakého byl schopen.

„Jo, kalhoty jo! Jen mi uvolni ten háček tady,“ položila prst na zapínání podprsenky. „Dál už nic.“

Vztáhl prsty k zapínání. Jeho ruce se dotkly hebké kůže Ireniných zad. Rozepnul háček, nechal oba konce zapínání volné, otočil se a vzal za kliku.

„Dobrou noc,“ řekl tiše.

Měl už zhasnuto a zamčeno, když se ozvalo zaklepání. Když otevřel, rýsovala se její silueta přede dveřmi. Stála tam s dekou a polštářem v ruce jako usoplenec, co se bojí tmy.

„Máš tu taky dvojlůžko?“ zeptala se chraptivě. „Nemůžu usnout, škube mi v tý ruce a vůbec nejsem sakra statečná.“

Popotáhl vprostřed založené prostěradlo na druhou, neustlanou postel. Ira hodila deku a polštář vedle něj a vlezla pod pokrývku jako lasička do nory. Přes zatažené závěsy pronikala z náměstí matná záře. Potom se peřina pohnula, Ira zpod ní vystrčila zdravou ruku a nahmatala Hugovu dlaň.

Bylo ticho.

Přišlo mu, že se čas s rozvláčnou blažeností zpomalil a pak zase zrychlil.

Nedokázal odhadnout, jestli k němu přišla jen proto, že na ni v samotě pokoje po tom temném zážitku dotíraly nepříjemné pocity, nebo jestli prostě přišla za ním. Věděl jen, že na tom, jak se teď zachová, velice záleží. Ira se nikdy nedoprošovala, nikdy. Jen tenkrát jednou a on nepochopil, co všechno mu tím říká.

Teď ji mohl držet za ruku, počkat, až usne, a spokojit se s tím, že zítra se oba vrátí k přátelskému špičkování.

Nebo ji mohl přitáhnout k sobě pod deku a obejmout ji a políbit. Třeba právě na to čeká… Vzpomněl si na oči zářící v šeru hotelové restaurace.

Anebo ho pobouřeně odmítne, zklamaná z chlapa, který zneužívá situace. Něčím takovým Hugo opovrhoval tak moc, že ho ta představa úplně paralyzovala.

Irena ležela nehnutě, neslyšel její dech, takže ještě nespala.

Každá z variant v sobě skrývala riziko, že všechno zkazí, nenapravitelně a napořád.

Ležel, vteřiny plynuly a ty dvě možnosti se v něm mučivě převalovaly jak unavení zápasníci sumo.

Když něco nevíš, tak se zeptej, říkával mu otec. Ale v životě jsou věci, na které se ptát nedá.

Potom pokrývka zašustila, Irena se pohnula.

„Pamatuješ, jaks mi vysvětloval, co je spooning?“ promluvila šeptem a v jejím hlase zaznělo něco tak vášnivě smutného, že Hugo přestal přemýšlet, instinktivně natáhl volnou ruku a přitáhl ji k sobě. Ležela teď na boku zády k němu, drobná a víc než o hlavu menší.

Hugo jí podložil jednu paži pod hlavu a druhou ji objal kolem břicha. Takhle spolu kdysi spávali, říkala tomu do lžičky, jedno tělo kopírující druhé. Cítil, jak se jí napjaté svaly postupně uvolňují, na ruce mu rostla něžná tíha, Irenina vůně a dech…

Vzdychla, nebo to možná bylo vzlyknutí. Pohnula se a nepatrně se k němu přitiskla zády.

„Ty moje lžičko,“ řekl.

4

Kávovar rachotil, syčel a vypouštěl oblaka páry. Mladý číšník v černé košili s vyšitým bílým tygříkem se ho snažil přimět k poslušnosti. V rohu hotelové jídelny se unaveně rozvalovali tři němečtí třicátníci se sklenicemi pomerančového džusu a během čekání na kávu se očividně vzpamatovávali ze včerejší pitky.

„Takže, co tu máme dneska,“ zadívala se Ira do elektronického diáře a nabrala zdravou rukou lžíci jogurtu. „Dopoledne na litvínovským úřadě kvůli záboru. Ta ženská tam prej bude jenom do dvanácti, odpoledne jede na nějakou inspekci dětských hřišť. Ve tři schůzka se starostou kvůli kostelu a faře. Kdy mě chtěj ty policajti?“ obrátila se na Huga s mrzutou rýhou uprostřed čela.

„Říkali mezi třetí a pátou,“ odpověděl Hugo.

„Hm,“ zabručela Ira bez nadšení. „A měli bysme se podívat na sídliště v Mostě! Předevčírem jsme byli jen u toho kostela.“

„Ty chceš fakt do Mostu?“ optal se Hugo. „Řeknu ti, jak to tam vypadá: jako ve zdevastovanejch Ďáblicích.“

„Super,“ odtušila Ira a poškrábala si ruku přes obvaz. „Rozhodně tam bude bezpečnějc než v trestaneckejch němčourskejch lágrech!“

„To rozhodně,“ řekl Hugo a usmál se.

Spal jako na jehlách. Během noci se neustále probouzel a usínal s vědomím Ireniny fyzické blízkosti. Opatrně zpod ní vyprostil ruku, která mu skoro znecitlivěla. Otočila se k němu obličejem a povzdychla ze spaní. Bílý obvaz na ruce svítil ve tmě jako spící racek. Pořádně zabral až nad ránem. Když ho vzbudil budík, už vedle neležela. Přes společnou zeď jejich pokojů slyšel slabé šumění sprchy.

Ani jeden z nich se k noční příhodě nevrátil. Ležela mezi nimi jako odložený, rozpaky opředený dárek.

Hugo vjížděl do Mostu schválně pomalu a oklikami, takže Ira, která se nedočkavě rozhlížela, mohla docela dobře číst názvy ulic a uliční šipky.

„Petra Jilemnického? Marie Pujmanové? Víta Nejedlého?? To si dělaj srandu, Julia Fučíka?! Já si připadám jako v naší školní knihovně na základce!“ rozesmála se, když se vymotávali z Podžatecké, nejstarší, relativně pěkné a zelené části města.

„Úplně vidím tu knihovnici s brejlema jak kola od vozu. Jak mi drapla z rukou My děti ze stanice ZOO a povídá: to není vhodná četba pro tebe, radši si půjč nějakou hodnotnější literaturu.“

„Kolik ti bylo, prosím tě?“

„Skoro čtrnáct. To bylo v osmičce. Za rok a půl byla revoluce a po Jilemnickým už neštěk ani pes.“

V ulici Vítězslava Nezvala Hugo neodolal a zastavil se v antikvariátu. Ira šla s ním.

Prodavač a majitel v jedné osobě seděl za dveřmi, obklopený sloupy nezařazených knih. Za ním na provazu na kolíčkách visely barevné kresby, většinou přírodní scenérie. Ira si pomyslela, že jsou asi od dětí. Pod obrázky na polici trůnila dlouhá řada keramických hrnečků s různě barevnými i dlouhými, do ostrých špiček ořezanými pastelkami. Knihy měl antikvariát na místní poměry naceněné relativně draze. Většina ale byla ve výborném stavu, od řady autorů tu byly kompletní sady děl.

„Není to těžké, živit se tady jako antikvář?“ zeptala se Ira muže, zatímco listovala knihou veršů Jiřiny Haukové. Majitel k ní obrátil bledé oči. Usmál se.

„No tak, když jsem začínal po revoluci, tak jsem jako bývalý knihkupec měl s těmihle knížkami asi desetinový obrat. Ale tak nějak jsem se duchovně obrátil… a zjistil jsem, že člověk vlastně k životu moc nepotřebuje…“

Hugo našel v jednom z regálů úlovek. Severočeský hnědouhelný revír ve fotografii, stálo na obálce s obrázkem kolesového velkorypadla.

Strčil ji beze slova Ireně před oči.

Knihkupec ořezával mechově zelenou pastelku. „On je to takový paradox,“ pronesl, „čím je člověk starší, tím má víc věcí, a přitom jich potřebuje čím dál míň.“

„To vem,“ přitakala Hugovi Ira. „To se může hodit.“

Majitel přidal pastelku k ostatním, vylovil ze zásuvky dalšího tupého špačka, tentokrát oranžového, a zasunul ho do ořezávátka. Dřevěné hobliny mu padaly na kolena.

„Já jsem se třeba naučil jednu věc: zásadně nepůjčuju peníze. Když někdo přijde a potřebuje, tak do dvou stovek mu to dám. A zpátky to nechci.“

„To je velkorysý,“ poznamenal Hugo.

„Ale tak víte, že to není úplně jednoduché.“ Antikvář si teď povzdychl. „Třeba teďka mám na konci měsíce zaplatit složenku na deset tisíc – a já je nemám. No, ale věřím, že se o mě Pán Bůh postará a ty peníze odněkud přijdou.“

Ira, která neměla velkou důvěru v osobní Boží péči, se pod vlivem poslední věty rozhodla, že si Jiřinu Haukovou koupí. Ukázala na pastelkovou kumpanii.

„Co děláte s tím množstvím pastelek?“

„Tak já taky trochu maluju,“ ukázal antikvář za sebe na stěnu na improvizovanou galerii. „A když jsem nervózní, tak vezmu tužku a ořezávám a ořezávám… Ohromně to uklidňuje. Taky mi je sem někdy nosí cikáni. Tak já je od nich koupím a oni mají radost.“

Když sedali venku do auta, pravil Hugo vesele: „Ten chlap se mi líbil!“

„O tom nepochybuju,“ ušklíbla se Ira. „Je to tvůj astrální bratr.“

„A má slušně zásobenej obchod.“

Naklonil se, aby se podíval na útlou knížku v Irenině ruce.

„Jiřina Hauková… Světlo v září? Ty čteš básně, Iro?“

„Pche,“ ušklíbla se Ira, „co si myslíš, že jsem dělala, když mi bylo sedmnáct? Přečetla jsem mraky poezie, ty fouňo. Ukaž tu svojí!“

Hugo nastartoval a vycouval. Jen tak tak se vyhnul hloučku dětí, které s řevem přebíhaly ulici a házely po sobě zmuchlanou plechovkou od fanty. Irena obracela v rukou Severočeský hnědouhelný revír ve fotografii.

„Říkal jsem si, že by se mohla hodit – Kosíkovi pro inspiraci, případně Brambůrkovi ke korigování.“

Irena otevřela knihu a podívala se na rok vydání. „Je to ale z roku šedesát šest,“ upozornila Huga. „Takže jsme o kousek hloubějc v socialismu...“

„V socialismu jsme furt až po krk, mrkej,“ zasmál se Hugo a namířil prst na uliční rozcestník. Doleva mířila cedule s nápisem BUDOVATELŮ, doprava MOSKEVSKÁ.

„Ty kráso…!“ kroutila Ira hlavou. „Tady to vypadá jak v útulku pro zavržený názvy pražskýho metra.“

„Říkal jsem ti, že je to tu jinej kraj.“ Hugo nechal přejet tramvaj a střihnul to přes hlavní třídu. „Takovej domov lexikálních důchodců.“

Zaparkovali půjčený gazík v ulici Obránců míru kousek od kina Kosmos. Prostranství před kinem vypadalo, jako by tu místní úřady už nějakou dobu rezignovaly na cokoliv podobného údržbě. Hugo kopl do rozpadlého schodu. Vyšli nahoru. Mezi betonovými dlaždicemi zasychala povadlá tráva a jitrocel.

O kus dál před nimi byl do betonu zapuštěný bazének. Modré dlaždice měl rozbité, byl prázdný, na dně se válely jen vylomené kostičky obkladů a prázdná láhev od malinového jupíka. Za bazénkem visel natržený reklamní poutač na jedenáctistupňový Mostecký kahan. Hugo se rozhlédl. Pak se podíval na Iru, která si fotila bazén.

„Spokojená?“ zeptal se jí.

„Boží!“ prohlásila. „Kudy se jde do centra?“

„Centra? Teď jsme v centru, děvče.“

„Ale nekecej,“ trhla Ira netrpělivě rameny a usmála se.

„No dobře, asi tři minuty pěšky od centra, jestli tady tomu chceš říkat takhle vznosným názvem,“ řekl Hugo a ukázal rukou.

Centrum Mostu tvořilo pět ošklivých moderních staveb poblíž velké křižovatky. Magistrát, mrakodrap s billboardem České spořitelny, nové nákupní centrum CENTRAL, divadlo a dům s nápisem REPRE. Zatímco nákupní centrum zářilo novotou a přitahovalo množství místních, zejména žen, které kolem korzovaly s kočárky a nákupními taškami, budova REPRE stála v pozadí jako památník zašlých časů vrcholné panelákové normalizace, sjezdů a školení.

Obešli budovu kolem dokola, nebyla tam živá duše. Jen vlhký studený vítr honil po zemi listí. V zadním traktu si kdosi odvážný před časem otevřel malý second hand, ale výkladní skříň byla temná a prázdná a sklo zaprášené. Vypuštěné jezírko bylo sice bez odpadků, ale na prostranství kolem něj se drolil beton, ve spárách vyrážela náletová zeleň a visel tam velký nápis NA PRODEJ.

Hugo chvilku stál a přemýšlel, proč vlastně nepociťuje uspokojení: takhle skončila chlouba socialismu, troufalý nástupce zlikvidovaného středověkého města už po třiceti, čtyřiceti letech. Ale satisfakce se nedostavila, jen neodbytný pocit zmaru.

Ira, jako by mohla slyšet jeho myšlenky, poznamenala tiše: „Takhle dopadli, soudruzi…“

Aby setřásli přízračný dojem starých časů a jelikož Ira se začínala trochu klepat zimou, sedli si na chvíli v blízkém restaurantu NEW GATE. Byl to moderní, čistý a drahý podnik. Objednali si čaj, kávu a vodu, a když úslužný číšník zmizel, ozval se za jejich zády rozveselený hlas: „Latte tu maj dobrý, ale s čajem jsi neudělal dobře, Hugo!“

Od vedlejšího stolu se zdvihl medvědí vousáč s překvapivě živou a výraznou mimikou i pohyby a přistoupil k Hugovi. Než ho vousáč mohutně objal, sotva stačil vstát.

„Odkdy rozumíš čaji, ty joudo?!“ řekl Hugo místo pozdravu, ale tvář se mu rozzářila klukovskou radostí. Oba najednou se otočili k Ireně.

„Iro, tohle je Viktor, můj starej kamarád a spolužák z průmyslovky. Na rozdíl ode mě ho to bavilo, takže se živí jako konstruktér a vynálezce.“ Představili se navzájem a Viktor, nedbaje celkem na to, jestli je někdo poslouchá, pravil vesele zvučným hlasem: „Co děláte pro všechno na světě v týhle prdeli?!“

Ira mu to několika větami objasnila.

„Co tu děláš ty?“ zajímal se Hugo.

„Vyvíjím plochý eskalátory,“ pronesl Viktor lakonicky. „Takový chodníky na lidi, jenže takový, aby jezdily i do zatáčky a nemusely se zabudovávat do země.“

„Eskalátory? Netestovals naposledy nějaký vozíky na lyže?“

„Jasan,“ řekl Viktor, natáhl se za sebe a podal si od vedlejšího stolu ošatku a talíř s americkou snídaní. Zatímco polykal bramborové rösti, sázená vejce, rajčata a opečenou slaninu, pokračoval ve vysvětlování: „Jenže Greiffenberg mi pak řek, že je to sice dobrej nápad, ale že to jsou moc malý peníze, nic by na tom nevydělal. Ale že by potřeboval nějaký přenosný jezdicí chodníky. Co se daj použít i tam, kde s něčím takovým nepočítali už při stavbě budovy.“

Hugovi chviličku trvalo, než si na to jméno vzpomněl. Greiffenberg byl Rakušan, miliardář, jeden ze dvou světových hegemonů v oblasti výroby lanovek. Viktor už pro něj pracoval dřív.

„No dobře, ale proč zrovna v Mostě?“

„Páč jsou tu doly, Ajnštajne,“ řekl přátelsky Viktor a nacpal si do pusy špičku bagety, se kterou předtím vytřel zbytky omastku a rajčatové šťávy.

Ira, která stejně jako Hugo nepochopila souvislost, se maličko načertila, a aby to skryla, ponořila ústa do hebce béžové kávy.

Viktor si zřejmě uvědomil, že už dlouho mluvil jen k Hugovi, otočil se k Ireně, utřel si vousy ubrouskem a ochotně vysvětlil: „Říkal jsem si – kurnik jezdicí chodníky, k čemu existujícímu to má nejblíž? Protože Greiffenberg to sice zaplatí, ale já potřebuju techniku, konstruktéra, dílnu, dva tři chlapy na testování prototypu, elektriku… A v Mostě vyráběj jezdicí pásy na vytěžený uhlí. Viděli jste to přeci v dole, ne?“

„Důl jsme zatím zblízka neviděli,“ řekla Ira.

„No, to je chyba!“ nadchl se vousáč a ochotně nabídl: „Zavedu vás na vyhlídku k Vršanům! No a k eskalátorům – šel jsem prostě za majitelem firmy, která se jmenuje Pásové dopravníky Most. Sympatickej chlápek, takovej neformální. Říkám mu: já vám vymyslím jezdicí pás na lidi. A von se podrbal ve vlasech a povídá: no tak, už jsem dělal pásy na leccos, vozím na nich uhlí, odpadky, sračky, všechno možný – tak proč bych jednou nevozil lidi!“

Viktor se zasmál spokojeným, fantasticky zvučným basem, až číšníci u baru vzhlédli.

„Ukážu vám důl. A kdybyste chtěli, cestou se můžete mrknout na mý prototypy!“

Ira se podívala na hodinky a pak na bývalé spolužáky. Otevřela ústa, ale Hugo byl tak očividně a klukovsky nadšený, že uvidí něco, co ještě nikdo neviděl, že svou námitku zase spolkla.

Bylo po desáté, do dvanácti museli stihnout úřednici v Litvínově.

„Tak jo, ale jeďme hned,“ řekla a na jeden doušek dopila ze skleněného hrnku zbytek mléčné pěny.

Zahnuli za Bylanami a vjeli do zanedbaného a zarostlého areálu, na jehož kraji stála ratejna z vlnitého plechu. Ira vystoupila a nedůvěřivě si boudu prohlížela.

„To testujete tady?“ zeptala se Viktora, protože viditelně chatrný barák jí nezapadal dost dobře do vyprávění o jednání s miliardářem.

„To víš, jsou tu skromné poměry,“ odpověděl bezstarostně Viktor, který se od začátku nijak nezatěžoval zásadou Gutha-Jarkovského, že tykání nabízí vždy žena. „Zatím to na zkoušku budeme půjčovat lidem zadarmo. Plánuju teď třeba na Oktoberfest. Pojďte dovnitř!“

Uvnitř haly stál chlapík v modrožluté kombinéze s nápisem PD Most. Před ním se jako obří autodráha vinul třikrát zatočený jezdicí pás z eskalátorových schůdků. Na každém schůdku byly položené tři betonové kvádry. Pás jezdil dokola a měsíčkovitě zahnuté díly vytáčely elegantní hadí kroužky. V hale byly ještě další dva.

„Ty kvádry, to je zkušební zátěž? Kolik to váží?“ zeptal se Hugo, kterému svítily oči jako chlapečkovi před dráhou s angličáky.

„Na jednom schodu je dohromady nějakých dvě stě čtyřicet kilo. Radši to kalibrujeme na Američany,“ zašklebil se Viktor a potáhl se za vousy. „Takhle už to jezdí dva měsíce v kuse. Sleduju, jestli se to nezavaří, nepřehřeje nebo tak…“

Hugo stoupl na jeden schůdek a svezl se kolem dokola. „Co tamty dva?“ zavolal na Viktora a ukázal rukou na další pojízdné pásy.

„Tyhle mají zase jiný detaily – tady vidíš madlo, který se na rozdíl od klasickýho dokáže zatočit. A tamten,“ ukázal vousáč rukou směrem k poslednímu eskalátoru, „ten nemá, jak vidíš, jednolitý zábradlí, ale takovýhle měkký sloupky, kterých se člověk může chytnout a vystoupit třeba v půlce dýlky pásu. Nebo ho třeba i přelézt na druhou stranu – aby to netvořilo bariéru uprostřed prostoru jako normální eskalátor.“

„To je super nápad!“ řekl s upřímným obdivem Hugo. „Kvůli tomu jsem na letištích v životě na tyhle dlouhý pásy nevlezl! Dá se na tom taky svézt?!“

„No jasně! Pane Pešta, zapněte mi ten zadní!“

Hugo seskočil z prvního chodníku a rozjařeně nastoupil na sloupkový. S Viktorem se chytali za sloupky a vystupovali a nastupovali za jízdy.

Ira se na ně dívala a vrtěla hlavou. Chlapi! Táhne jim na padesát a oni se tu vozí na desetimetrové autodráze s výrazem tak nadšeným, jako by právě zachránili deštný prales. Na chvíli ji napadlo, jestli jim tu schopnost – na chvilku na všechno zapomenout a prostě si jenom hrát – vlastně nezávidí. Otočila se a pomalu vyšla ven.

„Myslím, že by se to mělo jmenovat Flatsnake!“ řekl Viktor. „Co myslíš? Plazí se to jako plochej had, ne?“

„Ale jo, to zní dobře!“ řekl Hugo.

„Za ten název zkasíruju od miliardáře aspoň bůra!“

„Bůra?“

„Pět tisíc euro, vole!“ upřesnil Viktor a spokojeně se zasmál. Došel po hadovi až k Hugovi a zeptal se tlumeně: „Hele a nechodil tys před nějakou dobou s nějakou takovouhle Irenou? A co se jí stalo s tou packou?“

Hugo se před ním zatočil do obloučku, chytil se sloupku a elegantním pohybem opustil eskalátor.

„To je dlouhá historie… Obojí!“

Ira stála před vraty z vlnitého plechu a rozhlížela se. Zleva se hala topila v záplavě kopřiv. Pod rampou se válela vyhozená rozbitá židle a vzhůru nohama tam ležel starý kancelářský stůl. Za zarostlým pozemkem stála zrezavělá konstrukce se řvavým poutačem VÝKUP ŠROTU. Ira vytáhla mobil a s určitými potížemi jednou rukou nastavila režim focení.

Vrzla vrata. Viktor s Hugem vyšli ven.

Fotoaparát cvakl. „Tohle je fakt dobrý,“ ukázala Ira rukou. „Tenhle industriální bordýlek okolo. Nemohlo by se nám to hodit?“

Hugo pokrčil rameny. „Spíš ne… ale klidně to vyfoť...“

„Jednou rukou mi to nejde,“ řekla Ira mrzutě, když viděla neostrý snímek.

Viktor pravil: „Jo, Greiffenberg se sem taky občas přiletí podívat. Přistane tu se svým soukromým vrtulníkem, rozhlíží se a mumlá: hm, hm, působivé, klidné…!“

Huga představa miliardářova vrtulníku v severočeských kopřivách rozesmála.

Viktor dodal: „Což o to, Greiffenbergovi je to egál, ale já v noci nespim! Mám v tý boudě materiál cirka za dvacet milionů! A hned tady naproti tohle!“ Ukázal rukou na poutač. „Jenom čekám, až mi sem vlezou cikáni a prodaj mi to za pár stovek do šrotu!“

Důl Vršany byl už zčásti rekultivovaný, zčásti se tu ještě těžilo. Všichni tři stáli na vyhlídce, u které se tyčil informační panel se stříškou, dílo některého z těžařských píár šíbrů. Vytěžená část dolu byla osázená řídkou zelení. Druhá, severní část byla v provozu. Před nimi, kam oko dohlédlo, ležely odkryté hektary země od hnědé až po sytě černou. Popojíždělo tu velkorypadlo.

„Vidíte ten pás?“ Viktor ukázal někam dolů a Hugo musel chvilku ostřit, než zahlédl pohybující se vytěženou rudu.

„Kam to vozí?“ zeptala se Ira.

„K vlakům,“ odpověděl Viktor. „A ty pak dál do elektrárny.“

Vzhlédli k obzoru, na němž v mlhavém oparu dýmaly chladicí věže dvou elektráren.

„Prunéřov a Tušimice,“ řekl Hugo spíš pro sebe.

V tu chvíli se oblačnost protrhla a z mlžné a šedivé oblohy vysvitlo na okamžik bledozlaté slunce. V zeleném masivu stoupajícím ke krušnohorské hranici zazářil jeho odlesk, jako by na ně někdo pustil obří prasátko.

„Zámek Jezeří,“ řekl Viktor. „Tam jste byli? Ten má taky dobrou historii. Umřel tam magistr Kelly.“

„Kellyho věznili na Hněvíně, tady nad Mostem, ne?“ namítl Hugo.

„To věznili, jenže jim zdrhnul. Spustil se z okna, polámal si při útěku nohu, a to už měl jen jednu zdravou, protože tu první si zlomil, když předtím pro změnu utíkal z vězení na Křivoklátě. Umřel prej támhle na zámku, našli tam nedávno i nějaký alchymistický potřeby a snad i nějaký psaný listiny.“

Viktor se soustředěně zamračil. Záblesk na úbočí zhasl, zlatá štěrbina v mracích se uzavřela.

„Každopádně si pamatuju, že než umřel, proklel celý město Most. Předpověděl mu doslova, že zmizí z povrchu zemského.“

Hugo se k němu otočil. Hlavou mu bleskla vzpomínka na starou fotografii vystěhovaného mrtvého města… Slepá okna barokních domů na hraně lomu, která už jen čekají na pyrotechnikův poslední povel.

„To jako fakt?!“ řekl.

„Tvrdila to průvodkyně na Jezeří. Velmi vášnivě,“ ujistil je Viktor.

Ira důrazně zavrtěla hlavou.

„To je fejk,“ zasmála se. „Bulšit! Další Zelenohorskej rukopis! Musíme jet, Hugo. Jinak nám na úřadě zavřou.“

Otočila se a rychle vyrazila k Milanovu gazíku. Ale na zdravém předloktí jí naskočila husí kůže.

Litvínovská úřednice, která měla na starosti pronájmy veřejných prostranství, byla zprvu rezervovaná, ale brzy roztála. Na hlavě měla lakem vyztužené na černo obarvené mikádo à la Kleopatra. A na poměry běžné administrativní pracovnice byla, co se týče kinematografie, nadprůměrně v obraze.

Dokonce viděla v televizi první Kryštofův film, a ač zastávala názor, že mladistvé delikventy mají nechat v lapáku sedět, až zčernají, protože se stejně nenapraví, empaticky dodala, že toho posledního malýho kriplíka jí ale bylo nakonec vyloženě líto.

„Historická krimi? Něco jako Ve stínu? S Trojanem?“ ptala se.

„Něco podobného,“ řekla diplomaticky Ira. „Jen se to má odehrávat na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let.“

„No, tak to se těším!“ řekla Kleopatra. Její počáteční zdráhavost měla konkrétní důvod, a tím byl film Schmitke, který se kus odtud natáčel nedávno. Ira ho neviděla.

„Zaplaťpánbů za Čechy, sem jezdí jen fanatický ekologové a potom německý filmaři. Ale, víte, takový ty úchylové, co pak o nás točí filmy, jak tu žijeme jako vopice, baráky rozbořený a jenom furt chlastáme!“ řekla s upřímným rozhořčením.

Ira se diplomaticky usmála.

„Já,“ řekla úřednice s důrazem, „mám čistej dva plus jedna a za každým oknem kytky. Dcera studuje na právech! Žádnej z mejch známejch nebydlí v nějaký plesnivý ratejně a nikdo se neožírá! Jenže to by se jim nehodilo do těch jejich pošahanejch fantasmagorií!“

„Je to jenom film…,“ podotkla opět diplomaticky Ira. „Umělecká licence…“

„Umělecká! Dyť to bylo úplně o ničem,“ sykla Kleopatra a srkla si studeného kafe z hrnku se spícím štěnětem. „To byste musela vidět! No, ale heleďte: Já vám rovnou vytisknu žádost o pronájem prostranství, tady všude to vyplníte, až budete vědět podrobnosti. A pak to pošlete, aby to u nás mohla schválit rada. Hlavně tam napište, že je to historický! Aby to zas nevypadalo, že sem jde někdo natáčet nějakej pseudopravdivej dokument, jak je to tu teď všechno strašidelný a pochmurný!“

Ira spolkla poznámku, která se jí drala na jazyk. V dlani, poraněné kostí tlející severočeské mrtvoly, jí vytrvale cukalo. Zpoza dveří ze vzdálenější části chodby se ozývalo hlasité romské pořvávání, přerušované vysokým ženským hlasem.

„Toho si nevšímejte,“ poradila jí už zas vlídná Kleopatra, zatímco zadávala příkaz k tisku, „máme tady na patře taky sociálku… To je pan Červeňák, ten si myslí, že si všechno vyřve.“

Ira poděkovala za vytisknuté formuláře a profesionálně se na Kleopatru usmála.

„Ještě nám poraďte, kde se tady dá slušně a ne moc draze naobědvat?“

Hugovi se nezdála žádná z doporučených hospod.

„Hele a co takhle přejet hranice a dát si někde na druhý straně Krušných hor v Gaststätte pořádný saský jídlo? Mám s sebou nějaký eura.“

„To chceš jet na blbej oběd až do Německa?“

„Jsme kousíček od hranice, Iro. A kromě toho se stejně musíme stavit v Mikulovicích pro forda. Milan už psal, že máme topení spravený.“

„Stihneme toho starostu?“

Hugo se podíval na hodinky.

„Stihneme. Mám hlad, pojede mi to jedna radost.“

Na výjezdu z města visel další předvolební billboard. Stál na něm sice nekonkrétní a otřepaný, ale v politice ne zcela běžný slogan.

MUŽE NEDĚLAJÍ ŘEČI, ALE ČINY.

Poselství hlásal mimořádně ošklivý padesátník s křivým úsměvem a titulem inženýra. Jméno Ireně nic neříkalo, tvář už vůbec ne. Nepochybně nějaký místní komunální politik, možná uplacený uhelnými společnostmi, možná zrovna mluvka, co razí heslo, že slibem nezarmoutíš.

Přemýšlela o sloganu, ještě když Hugo hnal vytuněný gazík do krušnohorských serpentin, až se musela přidržovat madla na dveřích. Přemýšlela i o muži s křivým úsměvem a napadlo ji, co když je to třeba navzdory své tváři rovný a poctivý chlap, protože genetika a běh času jsou někdy neúprosné a nespravedlivé.

Napadlo ji, jestli se to vůbec dá poznat, jestli nejsou jen obratnější a méně obratní prodavači iluzí, ti, kteří vědí, jak mluvit a jak působit… Že za muže možná mluví činy, ale povaha těch činů je často zcela nejasná, a záleží jen na výkladu a úhlu pohledu… Podívala se na Hugův profil.

Hugo povahu činů poznat dovedl, alespoň jí to tak vždycky přišlo. Ale ona se ho nemůže pořád ptát. Už tak si vedle něj připadá jako hlupák. V otřískaném vojenském gazíku a s dvoudenním strništěm na tváři vypadal dobře. Vypadal jako chlap, kterého dělají činy.

A zrovna když se začínala nebezpečně blížit některým myšlenkám, které si už dávno zakázala, Hugo střihnul zatáčku. S Irou to hodilo na stranu, až ji ostře zabolelo pod obvazem.

„Zpomal, sekáči!“ sykla a chytla se zdravou rukou dveří. „Nezapomeň, že vezeš propíchnutou!“

„Promiň!“ řekl Hugo s veselou zkormouceností a ubral plyn. „Nechci jenom prošvihnout toho starostu! A uznej, že je to krásná cesta!“

„Hm,“ zabručela nepřesvědčeně.

Vyšplhali vzhůru po klikatící se asfaltce. Cesta se teď vinula téměř po rovině, lemovaná modříny a smrky.

„Člověče, vidíš ty starý patníky?! Ty jsou ještě z první republiky!“ vykřikoval Hugo. „A hele, ten plaňkovej plot školky, člověče, Iro, blejskni to, tahle cesta se dá použít na sedmdesátý léta naprosto bez retuší!“

Ira se předklonila a zblízka se mu podívala do obličeje.

„Ty sis něčeho zobnul?! Že seš v takovým rauši?!“

Hugo se zasmál. Trošku přibrzdil.

„Užívám si poslední chvíle s tímhle neskutečným žihadlem,“ řekl trochu smutně. „A mám strašnej hlad!“ dodal opět s nezkrotnou veselostí, která prorážela celým jeho zevnějškem jako klíčky prosa.

„Tady kousek stávala charismatická budova, chtěl jsem tam zajet. Bejvalá ubytovna pro brigádníky, co stavěli flájskou přehradu. Strašidelnej barák! Dveře nakřivo, kejvající se v pantech. Divný zvuky. Vlhká plesnivá omítka, že by Boudník jásal. Spali jsme tam jednou někdy v osmdesátým pátým nebo šestým s Milanem. A měli jsme naděláno do kalhot…!“

„S Milanem, co ti říká Džoudy?“

„Přesně s tím.“

Mezi stromy se zableskla vodní hladina. Hugo prudce zabrzdil pod zpola opadaným jeřábem. Ve větvích dosud visely jantarově zbarvené náušnice jeřabin.

„Sakra,“ vypadlo z něj. Před nimi se táhla dlouhá hráz vodní nádrže Fláje, ale dál se jet nedalo. Vjezdu bránily dvě spuštěné, zámkem opatřené závory. Seskočili z gazíku, nechali dveře dokořán, podlezli závoru a došli na hráz přehrady. Nad vodou se válela mlha. Ira se naklonila dolů. Na hladině zádumčivě pluly větve a hnědé listí.

„Tak to je smůla,“ zabručel Hugo, který mhouřil oči a díval se přes vodu. „Tak ubytovnu ti neukážu.“

„Třeba už ani nestojí,“ řekla Ira.

„Jedem,“ zavelel Hugo zase už vesele a hlasitě mu zakručelo v žaludku. „Vždycky mě dostane, o kolik pěknější jsou vesnice na druhý straně hranic…“

Projeli Českým Jiřetínem kolem vietnamských stánků s tričky a trpaslíky – a byli v Německu.

První saská vesnička s názvem Cämmerswalde působila, ač tomu Ira do té chvíle nevěřila, opravdu výrazně úpravněji než příhraniční české osady. Obílené štíty, úhledné zahrádky. Restaurace tu byla malá a zavřená.

„Žes přejela hranice, poznáš dost dobře už podle asfaltu,“ poučoval ji Hugo. Jeli silničkou vinoucí se lesem, ale na cestě nebyl jediný výtluk. „Já za tu důkladnost Němce fakt obdivuju!“

Ira pokrčila rameny. „Ona ta důkladnost měla historicky i svý dost stinný stránky.“

Na hlavní silnici se napojili ve Friedebachu. I tahle ves působila nesmírně čistě a upraveně. Ira přemýšlela, co přesně je tu tak jiné.

„Vypadá to tu jako čerstvě ostříhanej pudl, nepřipadá ti?“ řekla Hugovi. „I když českej venkov už se od revoluce taky hodně změnil. To snad jedině tady na Mostecku nebo Chomutovsku najdeš ještě plesnivý ratejny s odlupující se omítkou.

A víš proč? Protože do blízkosti uhelných revírů se nejezdí rekreovat lufťáci. Nejvypulírovanější to neměli tam u nás, co máme chalupu, místní, ale chalupáři. Lidi, co se těžko mohli kreativně vyžít v paneláku, tak se realizovali na roubence na venkově.“

„Taky třeba na Českolipsku…,“ dodal Hugo. „Takový Kravaře – tam jsou celý dlouhý pásy fantasticky zchátralých, opršelých baráků. Ještě i teď… Jenže ten rozdíl není ani tak v barácích,“ poznamenal. „Největší rozdíl je v takových těch malých pláccích, záhumencích… V trávnících okolo cesty, ve všech těch obecních kouscích půdy. Všechno tohle tu je stejně čistý a posekaný jako vlastní pozemky. Koukej na to!“

Ira připustila, že Hugo má pravdu. Domky a chaloupky byly po horsku řídce roztroušené podél cesty, ale mezi nimi nebyly žádné černé skládky, zarostlé pangejty ani drolící se chodníky. A nikde neleželo ani smítko.

„Co jsem začal jezdit ven, přemýšlím o tom, jak zvláštně to máme nastavený ve vztahu ke společnýmu. K obecnímu. Češi si taky uhrabávaj zahrádky. Ale jenom ty svoje!“ zdůraznil Hugo. „U nás co je za plotem, to je ničí. Hodím tam klidně vajgla, prázdnou flašku nebo prasklou gumu, a co? Iro, já mám hlad, že bych sněd i tu pneumatiku. Co je to támhle? Koukej, Gasthaus!“

Zabrzdil na malém parkovišti před vesnickou restaurací. „To je přesně to, co hledáme!“ zaradoval se.

Ale za zeleně kostkovanými záclonkami se zdálo být zhasnuto a dveře byly zamčené. Irena seskočila z gazíku a došla k domu. Za oknem visela tabulka HEUTE RUHETAG.

„Maj zavírací den,“ poinformovala Huga. „Tak pojeďme dál. Ty kráso! Vidíš tu paní?! Hugo, vidíš, co dělá? Ona tu cestičku luxuje?!“

Bělovlasá saská hospodyňka skutečně stála na předzahrádce uprostřed odkvétajících chryzantém – stála venku na betonové cestičce k domovním dveřím a jezdila po ní trpělivě tam a zpátky velkým žlutočerným pokojovým vysavačem.

Zajeli si asi deset kilometrů kvůli lákavé ceduli, která inzerovala rodinný hostinec na pasece s domácí kuchyní. Když se k němu po lesní kamenité cestě konečně dokodrcali, vyběhl jim v ústrety jen černý psík. Majitel s rukama v pracovních rukavicích vyšel až po chvíli odkudsi z postranního vchodu a na Ireninu lámanou němčinu s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Heute kochen wir nicht. Es ist Ruhetag…“

„Co bys myslel?“ řekla Ira, když sedala do auta.

Německá důkladnost a disciplína brzy Hugovi počaly hořknout.

Když u čtvrté restaurace opět narazili na RUHETAG, začaly se u něj projevovat zárodky protiněmeckých nálad. Irena už za ta léta stihla zapomenout, jak dramaticky mu hlad dokáže proměnit rozpoložení. Vzpomněla si na poučování své babičky, kterým deptala v dobách, kdy byla ještě při síle, Ireninu matku.

„Chlapa musíš nejdřív dobře nakrmit!“ hlásala nesmlouvavě snaše. „Pak teprve všechno ostatní! Vyprávění o dětech a domácnosti si nech, až se mu vobalí mozek smířlivym tukem!“

Smířlivý tuk vyprovokoval obvykle matku, která vystudovala vysokou školu a odmítala vařit teplé večeře, k jízlivé odpovědi, ale babička věděla své. A Ira ji postupem času trochu začínala chápat.

Jediný otevřený podnik, na který narazili, byla kavárna a konditorei v přeplácaném a trochu nevkusném lázeňském městečku Seiffen.

„Nechci kafe a nechci dorty!“ vykřikoval za volantem Hugo. „Chci obyčejnej německej kus flákoty, zum Teufel!“

„Musíme koukat po penzionech,“ řekla Ira, které už taky kručelo v břiše. „Přece když mají hosty, musí je něčím nakrmit!“

„Weiß der Geier!“ zavrčel Hugo.

„Nemusí,“ zkonstatovala Ira v Heidersdorfu, když na klice dřevěného penzionu narazila na povědomou cedulku. „Prostě se smiř s tím, že tichý dny maj v celým Sasku! Co by to bylo za pořádek, panáčku, támhle mít zavíračku a tady ne! Kam bychom s tímhle přístupem došli, was?!“

„Was zur Hölle?“ drtil Hugo mezi zuby u další zavřené hospůdky. Zadopatrové r mu šlo nádherně.

Saští restauratéři byli pozoruhodně disciplinovaní a na žádného stávkokaze nenarazili.

Hugo německy nadával až na hraniční přechod.

Jakmile přejeli mostek přes Flájský potok, narazili v Českém Jiřetíně na otevřenou hospodu. Pod verandou vyrážely zaprášené kopřivy a na zahrádce seděli dva mírně namazaní, kouřem zavánějící trampové. Pivo mělo trochu podmíru, ale vařili tu!

Byli zase doma.

Irena se nejméně třikrát během posledních dnů zeptala sama sebe, zda je ještě možné, aby ona a Hugo…

Věděla, že do stejné řeky se dvakrát nevstoupí.

Věděla, že jsou oba stejní, snad jen trošku opatrnější a obroušenější životem. Že to, co mezi nimi způsobovalo konflikty, nikam nezmizelo. Chápala, že se cítí s Hugem tak dobře a volně i proto, že si na něj dávno přestala dělat nároky a nic od něj neočekává. Ale měla stále v živé paměti celou tu škálu pocitů, která ji rvala na kousky, když tenkrát před lety vypnula všechny pojistky a rozhodla se veškerou svou hrdou lásku dát zrovna jemu.

Hugo měl v povaze věnovat upřímnou a vřelou pozornost každému živáčkovi, kterého potkal, a každému problému, který se mu postavil do cesty. Uměl se podivuhodně rychle sbližovat s cizími lidmi a neváhal komukoliv nabídnout úplně nezištně všechno své umění a pracovitost a nechtěl za to nic než se co nejvíc dozvědět nebo naučit. Všechna svá nová a další přátelství i známosti si chtěl podržet, a šlo-li to jen trochu, snažil se je udržovat alespoň občasnými setkáními.

Kromě toho měl nesčetně koníčků. Vedle cestování, starých foťáků a focení byl nadšeným botanikem, bokem k CGL měl v devadesátých letech ještě grafické studio, dělal si kurzy kaligrafie, recenzoval počítačové hry, studoval nové náboženské směry, zajímal se o forenzní psychiatrii, chodil vášnivě rád do kina a četl všechno, co mu přišlo pod ruku, a tím výčet zdaleka nekončil.

Zamiloval-li se, byl zábavný, dvorný, něžný. Všechno, co měl a uměl, nabídl s odzbrojující velkorysostí ženě. A jeho ryzí povaha a neuvěřitelná energie nenechaly žádnou od patnácti do padesáti chladnou.

Jenže s tímhle vším se musely o Huga dělit.

Musely si zvyknout, že stejně upřímnou příchylnost a rytířskost bude projevovat poďobanému údržbáři v práci nebo té rozvedené čúze z druhého patra, co mu nadbíhá, až je to trapné. Že neodepře žádnou pomoc nejen matce a bratranci z třetího kolene, ale ani stařičké učitelce ze základní školy, kterou potká po letech na ulici. Že si podrží všechny kamarády, které má, a rozhodně se s nimi nepřestane stýkat jen proto, že mu přibyl v koupelně druhý kartáček na zuby. Že bude chodit domů ve dvě ráno, protože jinak by to všechno nestihl. Že jeho svobodymilovnost je něco, co z něj nikdo neodpáře sebesametovějším nástrojem.

A co Iru na začátku bavilo a okouzlovalo, stalo se postupně jejím rivalem, který ji štval a trápil. Čím dál častěji si připadala uprostřed toho uragánu zvídavosti a altruismu úplně nicotná. Ponižovalo ji, že musí soutěžit s tolika dalšími zájmy Hugova života, a to přesto, že o jeho citu nepochybovala. Kdyby měla čelit soupeřce z masa a kostí, věděla by si rady. Ale co měla dělat třeba s jeho nadšeným zájmem o počátky průmyslu ve Vysokém Mýtě? Co mohla namítat proti samozřejmé starostlivosti, se kterou se zajímal o matčiny bolesti zad? O finanční problémy rozvádějícího se kamaráda? O zhnisanou packu sousedovic čokla?! Nebylo to nakonec všechno krásné a obdivuhodné? A jestli ano, tak proč se Ira dusila ve vlastní šťávě, kdykoliv byla svědkem Hugova dalšího „objevu“ a přidruženého zaujatého referátu?

Pojmenovat si to jako žárlivost byla trpká prohra. Ale babizna jí stála za zády a sázela jí do hlavy hořké a jedovaté bylinky. Na každýho si udělá čas, jen na tebe ne, cha.

Ira nikdy dřív nežárlila. Posmívala se tomu a považovala to za ubožácký relikt dob, kdy se milenci či manželé chtěli vlastnit. Odmítla by jakékoliv omezování své osoby a byla upřímně přesvědčena, že podobnou svobodu dokáže dopřát i druhým. A teď se vedle Huga ocitla tváří v tvář faktu, že tahle domnělá svobodymilovnost má své hranice, které Hugův životní záběr dalece přesahuje. Že i v ní je zakódováno majetnictví. A tohle poznání jí způsobovalo až fyzickou bolest.

Ira žárlila. Žárlila strašně, a vůbec nepomáhalo říkat si, že Hugovy zájmy přece s největší pravděpodobností nemají žádný erotický podtext. Žárlila na kamarádky i na kamarády, cizí problémy, filmy, knížky i foťáky, na všechno, co jí Huga bralo a odvádělo – a sama sebou za to pohrdala. A směs lásky a žárlivosti ji řezala někdy tak, že z ní pod tlakem tryskaly nespravedlivé výčitky a zloba. Hugo ji nejprve konejšil. Později bezmocně krčil rameny. Dřív ti to nevadilo, říkal trpce. Pak už jenom odcházel z domu, častěji a na déle než předtím.

Cesta do Indie byla jen poslední kapkou.

Já už jinej nebudu.

Ira si nepamatovala, že by ji někdy v životě něco tak bolelo. Potřebovala tu bolest přebít, rychle a razantně.

Rence se to podařilo – i když manželství s Blbounem byl omyl od samého začátku. Vydržela to devět let, nechtěla brát holčičce tátu. Potom už to nešlo. Odešla s pocitem, že jí všichni chlapi můžou vlézt na záda.

A přesto teď sedávala v autě vedle Huga a měla pocit, že její ochranná slupka uštěpačného kamarádského odstupu se kosmickou rychlostí tenčí a rozpouští, a že jí to – babizna nebabizna – vůbec nevadí. Když za ním přišla do pokoje a Hugo ji pod peřinou objal a držel, bylo jí, jako by se po letech harcování po studených podnájmech konečně vrátila domů.

Ten pocit bezpečí a láskyplného spočinutí byl tak silný, že když se nad ránem vzbudila, skoro ji to vyděsilo.

„Tuhle cestu, Iro, tu dělal někdo, kdo rozuměl svý práci!“ pochvaloval si Hugo štěrkovou polňačku, kterou se rozhodl projet. „Dívej, je po dešti, ale voda se všude vsákla nebo odtekla, takže to má kvalitně udělaný podloží.“

„Nebudeš mi zase přednášet o cestářství, že ne?“

„Ne, v žádným případě,“ řekl Hugo. „Ale tahle cesta se mi fakticky líbí!“

Seděli opět v Hugově Fordu Escape, který už zase topil, a hrkali po cestě postavené, jak hlásala tabule, s přispěním Evropského fondu pro regionální rozvoj. Ira z nedostatku záživných výhledů z okna listovala knihou o severočeském hnědouhelném revíru.

„A někdo si tu hlídá, aby v ní nevznikly díry, kde by se voda držela…“

„Dej si pozor, začínáš připomínat toho přechytralýho tatínka z filmu Na samotě u lesa.“

„Až tak?!“

„Jo… Koukej, tohle je výborný! Škoda, že už to dneska nebude vypadat takhle.“ Strčila Hugovi na okamžik před oči fotografii čtyřpatrového, naprosto holého paneláku uprostřed bezútěšného bahna.

„Moderní domy na okraji Kadaně snesou náročná měřítka kladená na současnou architekturu!“

„Ono náročný v plánovaným hospodářství bylo už jenom dostat cement.“

Ira obracela stránky.

„Lidé v Meziboří bydlí již mimo dosah popílku a kouře. Bomba!“

Na další straně byla část monstrózního domu s okýnky v dlouhých mělkých nikách. Před ním na parkovišti trůnila ruská volha.

„Na pokraji lesů stojí litvínovský Kolektivní dům, který představuje nový typ bydlení. V jeho prostorách jsou obchody, restaurace a další služby a zařízení,“ předčítala s citem Ira. „Možná zařízení ministerstva vnitra,“ ušklíbla se. „Vypadá to jak vězení, nepřipadá ti?“

„Prej tam byly třeba i jesle. Koldům bych chtěl vidět!“ řekl Hugo. „Na ten se zajedem podívat. Řek bych, že byl ovlivněnej tím, co stavěl Le Corbusier.“

„Ať to ovlivnil, kdo chtěl, tenhle barák je obludný monstrum. Proč jedeme vlastně tudy, Hugo?“

Cesta ubíhala po dlouhé pláni rekultivovaného dolu. Venku se slunce prodíralo nízkými mraky.

„Potřebujem mimo jiný nějaký neutrální volný prostory, kde nebude rušit žádná nežádoucí zástavba. Člověče, Iro, řek bych, že ta cesta musí bejt takhle po podzimním orání rozježděná – a koukni, není! Přitom tu jezdí těžká technika. Jak říkám, stará se o to dobrej cestář. Víš, jak se dělá cesta, Iro? Musíš mít štěrk…“

„Hugo!“ řekla varovně Ira.

„Copak?“

„Už zase přednášíš!“

„Dobře, tak už jenom fakta k věci. Ta svrchní vrstva, ten kryt, nesmí bejt ledajakej, Iro. Tohle třeba například vypadá jako vibrovanej štěrk… Au!“

Začal vyzvánět telefon, na displeji rádia se objevil nápis KOS.

„Žena, kterou mám na palubě, mi právě jednu flákla!“ informoval Hugo Kryštofa Kosíka.

„Hugo?“ Z reproduktorů handsfree zněl režisérův hlas ještě o něco huhňavěji než naživo. „Jo, Irena? Tak to sis určitě zasloužil!“

„To si piš,“ zvolala spolujezdkyně. „Od rána do večera mě poučuje. A fotí jenom na celuloid!! A vozí mě na strašidelný místa!“

„Ahoj, kočko!“ zahuhňal reproduktor. Ira se znechuceně zašklebila.

„Na přednášky se vykašli. Strašidelný místa chci!“

„Večer něco vyberu a pošlu mejlem,“ řekla Ira. „Ty nám hlavně dodej definitivní scénář se seznamem míst! Jezdíme tu jak pošuci tam a zpátky, na úřadě potřebujou přesnej seznam lokací a data záboru!“

„Pošlu to! Ale, Hugo, jak už jsem ti říkal, hlavně chci něco, co není v databázi! Rozumíš! Nechci nějaký instantní krajinky, který už každej v něčem viděl! Proto seš tam ty! A teď se podržte, blbá zpráva: Zachariáš dotočil zrovna někde kousek od vás seriál pro HBO. Má se to odehrávat přímo na kraji dolu.“

„Tak to není dobrý,“ zamračil se Hugo. „Kde všude točili, víš to? Zachariáš to umí, ten nám nepochybně vyfouk všechno, co mělo nějakou estetiku.“

„Na to mám snad vás, sakra, ne? Von ale dělá současnost,“ zahuhňal Kosík. „Každopádně točil na tom zámku, jak se jmenuje… Jezevčí?“

„Jezeří,“ opravil ho Hugo zamračeně.

„Zkusím to zjistit,“ pravila Ira.

„Čekám na to, kočko!“ řekl hlas a Hugovi se zazdálo, že v něm slyší vilné kocouří vřískání. Pocítil silnou touhu povědět Kryštofovi něco sprostého.

„A v Hrobu, v tom skutečným, jste byli? Je tam něco použitelnýho?“

Hugo neodpovídal, zrovna objížděl hromadu slámy, která spadla někomu z korby přímo doprostřed cesty. Ira se dotkla pohledem obvazu na levé ruce.

„Jo. V hrobu jsem byla,“ poznamenala se zábleskem humoru. „Ve skutečným.“

„No – a jak? Kristova noho, z vás to leze jak z chlupatý deky,“ začínal se vztekat režisér.

„Řekla bych, že tam někoho pohřbili proti jeho vůli.“

„Koho zas kde pohřbili?!“

„Těžko říct koho, vono z něj už po letech moc nezůstalo,“ zašklebil se Hugo.

Ira po něm šlehla pohledem, ale pak tiše vyprskla. Kosík se na malou chvíli odmlčel. Ford poskakoval po nerovné cestě.

„Hele, já jsem šel pozdě spát a zrovna mi to rychle nemyslí,“ zachraptěl reproduktor, „ale mohli byste se vy dva namáhat se mnou mluvit a ne na mě zkoušet nějaký zasraný hádanky?!“

Hugo vzdychl a pak ho stručně seznámil s historií Irenina pádu.

„Kristova noho!“ řekl Kosík. „A seš v pořádku, Ireno? Nedostaneš doufám otravu krve nebo jinej děs?!“

„Taky doufám.“

„Ty vole, Hugo, tak na ni dávej pozor, ne?“ pošťouchl Kosík na dálku Huga, „jsem netušil, že jsou lokace tak rizikový povolání…“

Ira si všimla, že se Hugovi ruce na volantu sevřely, až mu zbělely klouby.

„Nech si, prosím tě, ty patriarchální kecy!“ řekla nabroušeně. „Nemusíš si dělat starosti. Já nejsem Karin!“

„Ještě žes mi to připomněla!“ Režisérův hlas se změnil, zazníval v něm teď vyloženě starostlivý tón. „Karin mi furt volá! Že podepíše smlouvu, jenom když bude mít po dobu natáčení jistotu přiměřeného zázemí!“

Ira zavrtěla hlavou a otočila stránku v knize. Na fotce stál v popředí sloup elektrického vedení a za ním uprostřed hromad rumu a hlíny čněly dvě opuštěné panelové novostavby jako pionýrky na stráži.

„Tím jako myslí co?“

„Přiměřenýho, vole! Jako že žádnej kemp, Hugo! Žádný společný sprchy s rezavejma kachlíčkama! Žádný chatky se smradlavejma palandama! Jako minule!“

„Neboj se, hochu.“ Ira naklonila knihu, aby lépe přečetla řádek pod fotkou. „Vyřiď Karin, že účelně postavené a zařízené domy skýtají obyvatelům Mostu všechny podmínky k dobrému bydlení!“

Demonstrace spolku Severočeši proti těžbě zjevně před chvílí skončila. Na prostranství před školou odstrojoval prošedivělý mužík improvizované pódium. Kolem postávaly už jen tři malé hloučky debatujících lidí, převážně starších.

Ireně se nedařilo přečíst, co je napsáno na podomácku udělaném transparentu, který někdo zanechal opřený o zeď domu. Poryv větru ho svalil na asfalt, válel se na zemi jako unavený pes. Novinářů tu asi moc nebylo, pomyslela si. Jen po cestě sem je míjel v opačném směru bílý roomster s nápisem Český rozhlas Sever.

Šedivý mužík právě odnášel z pódia dva stojany na mikrofon. Hugo mu zastoupil cestu.

„Promiňte,“ řekl. „Nevíte, kde bychom našli pana starostu…?“

Mužík postavil stojany na zem a zpříma se na Huga podíval. Ve tváři zčervenalé chladným vzduchem měl zapadlé, unavené oči.

„To jsem já,“ řekl prostě, sáhl do kapsy a vytáhl z ní svazek klíčů. Odemkl mřížované dveře do obecního úřadu.

Hugo se představil a zeptal se: „Neměl byste na nás chvilku?“

„Ale ovšem, ovšem!“

Vítr znovu zesílil, Irena se slabě rozkašlala.

„To dělá ten polétavý prach, dráždí to ke kašli. Pojďte ke mně do kanceláře, bude tam klid a teplo.“

Starosta se rozhovořil, bylo vidět, že je zvyklý řečnit.

„Tady vůbec trpí lidi daleko víc na respirační choroby než jinde v republice. Zvlášť děti a starší...“ Vedl je dlouhou chodbou do své kanceláře. Stojany od mikrofonů postavil do chodby za mříže.

„Copak za to zdejší obce nedostávají od těžařů žádné kompenzace…?“ zeptal se Hugo.

„Kompenzace? To vám hned řeknu, jak vypadají ty kompenzace. A taky jak chcete vyčíslit hodnotu toho, že tu lidé žijí průměrně o dva roky míň než ve zbytku Česka? Víte, největší problém je už v zákoně, který říká, že obce nejsou účastníky řízení o těžbě. Chápete? Báňský úřad může například bez problémů rozhodnout o změně dobývacího prostoru, a my tomu nemůžeme zabránit! Ani to vetovat!“

„To ještě pořád platí?“ podivil se Hugo. „Tenhle předrevoluční paragraf?“

„Ano, platí pořád! A my můžeme jenom tlačit přes média…“

„To je mi líto, i když my…,“ pokusila se ho přerušit Ira, ale starosta se nedal.

„Jenomže bohužel pro média tohle už prostě není téma… Teď, když tu máme uprchlickou krizi, vzestup islámu, extremisty, koho zajímají nějaké severní Čechy… Leda snad, když se začne o lithiu.“

„Mě severní Čechy zajímají,“ řekl Hugo.

„Tak to jste jeden z mála,“ posteskl si starosta.

„Nicméně my jsme přijeli, abychom…,“ zkusil to Hugo znovu, ale mužík ho nenechal domluvit. Rázoval po kanceláři úpornými krůčky.

„V tom případě vám řeknu upřímně – ale to tam takhle nepište: mě už ani tak nedojímá, že se to tady možná všechno zboří a promění v další povrchový důl, já už nečekám od nikoho ani špetku idealismu. Jenom se, víte, nemůžu smířit s tím, jak se nám těžaři smějou do ksichtu!“

Aniž by starosta přestal mluvit, odsunul dvě židle od stolu a gestem jim je nabídl. Sáhl do lednice a postavil před ně láhev s perlivou vodou a dvě skleničky.

„Jak se nám smějou! A ohánějí se společenskou odpovědností firem. Prosím?! Říkám jim na to. Ta slavná odpovědnost firem vypadá tak, že za podepsaný dojednaný souhlas s těžbou dostanou obce od uhelných společností poplatek za dobývací prostor, který opravdu není velký… To vám klidně najdu, tu výši. A když dál spolupracují, nedělají potíže, jako třeba my tady, tak dostane pan starosta s místostarostou sponzorský dárek kupříkladu na nové sprchy do základní školy a reklamní prospekty. Reklamní prospekty, chápete to?! A zatím…“

„Pane starosto, my…“

„A zatím inkasují miliardy! To jsou veřejná čísla, můžete si to ověřit. Uhlí je státu – a přitom stát dostává z ročního zisku čtyři sta milionů a doly čtyři sta miliard!“

Nechal ty cifry pro větší efekt viset v zatuchlém teple kanceláře a díval se planoucíma očima na Iru s Hugem, jako by to byli oni dva, kdo severočeské doly zprivatizoval.

Hugo si pomyslel, že bude lepší nechat muže vymluvit.

Ira se zavrtěla. Je to herec, pomyslela si skepticky. Má to natrénovaný nazpaměť. Bůhvíco dostává za sponzorský dárky sám. Neříkal o něm ten legrační farář, že je na peníze?

Starosta se podíval z okna na náves, odkud dolehl ječivý ženský hlas. Domluvil potichu a zdál se už být myšlenkami jinde: „Elektřina se vyváží a severní Čechy z toho nemají nic. Jen smrad a prach… To tam taky nepište. Místo abychom byli nejbohatší region v republice, jsme nejchudší. Máme největší kriminalitu a nejvyšší nezaměstnanost. To je ostatně jejich hlavní argument pro prolomení limitů. Propouštění dalších lidí. Tady není práce.“

Ženský hlas zvenčí se o něco hádal nebo cosi vyvolával. Starosta najednou zvadl.

„Vy si to nebudete nahrávat? Vy nejste novináři?“

„Promiňte,“ zahučel Hugo. „Snažil jsem se vám to říct už na začátku…“

Na chodbě se ozvaly kroky, do kanceláře strčil hlavu zrzavý, asi pětadvacetiletý mladík a řekl: „Tati… paní profesorka zas vyvádí, nemohl bys…?“

Mužík se omluvil a zmizel za dveřmi. Hugovi připadlo, jako by zestárl před očima o deset let. Vstal a přistoupil k oknu. Přes žaluzie viděl starostu, jak vychází z úřadu.

Přes netěsnící okna bylo slabě slyšet.

„Krbice! Račice! Prunéřov!“

Žena se přibližovala a nepřestávala skandovat. Bylo jí tak šedesát až pětašedesát, dlouhé tmavé vlasy měla už hodně prošedivělé, spletené do dlouhého copu, který jí sahal až nad zadek, takže vypadala jako přestárlá indiánská squaw. V ruce držela podomácku vyrobenou ceduli s množstvím jmen, napsaných okrouhlým učitelským písmem. Do rytmu skandovaných slov s ní houpala nahoru a dolů, oči se jí jurodivě leskly.

„Slatinice, Pohlody! Nové Sedlo, Holešice!“

Irena přistoupila k oknu za Hugem. „Rozumíš jí?“

„Asi místní názvy… ale většinu slyším poprvé.“

„Kopisty, Liptice, Libkovice, Dřínov!“

„Řekla Libkovice!“ se zájmem upozornila Ira. „Má je napsaný i na tý ceduli.“

Indiánka teď hlasitě a úmorně křičela přímo do tváře starostovi i jeho zrzavému synovi, kteří se jí snažili domluvit.

„Přísečnice! Dolany! Lomazice! Židovice!“

„Paní učitelko… nemá to cenu! Už tu stejně nikdo není!“

„Vždycky je to tak! Vždycky je to tak! Schválně mi neřeknete správný čas. Nechali jste se koupit! Bojíte se jich!“

„Paní profesorko, vy nám ale tímhle nepomáháte…“

„Zmeškala zřejmě demonstraci,“ pronesl Hugo. „Asi jí to udělali už víckrát, tak je naštvaná.“

Pustil povytaženou žaluzii. Připadal si najednou jako šmírák. Ira podobné skrupule zjevně necítila. Přiblížila ucho až k oknu.

„To se nedivím. Takhle by z místních před novinářema udělala pomatený trotly.“

Bezmyšlenkovitě sebrala zdravou rukou z Hugovy bundy přichycený žmolek. Hugo ten dotyk ucítil až v prstech u nohou.

„Váš děda by se v hrobě obracel!“ křičela venku žena na zrzka a třískala svou cedulí o zem.

Kolem projel stařík na staré libertě, míjel skupinu s naprosto nevzrušeným výrazem, jako by tu podobné scény byly na denním pořádku.

„Tvůj táta,“ křičela indiánka teď na starostu, „ministroval u Božího těla v Kopistech! I v padesátých letech!! Nebál se a věřil! A ty se s nima scházíš a paktuješ! S nima, který odstřelili dvacet tři kostelů! Třetinu kraje zbořili a ty se s nima ještě bavíš! Tys nechal vyrabovat kostely, tys tomu nezabránil, když kradli lavice, křtitelnice, když kradli krucifixy, když roztřískali sochu Panny Marie! Když vydali demoliční příkazy!“

„To nebyl táta, pani profesorko! To byl jinej Dvořák! Táta tu přece byl až po revoluci!“

Starosta nečekaně autoritativním posunkem zastavil synovu obhajobu. Uchopil najednou indiánku, která už začínala být ochraptělá, za ruku. Žena zmlkla, mužík jí držel ruku, jako to dělávají lidé v nemocnicích u postelí starých rodičů. Držel její snědou a vrásčitou tlapku v dlaních a hleděl jí přímo do očí.

„Je mi to líto,“ vyslovily neslyšně jeho rty. Je mi to líto, říkaly ženě i jeho oči.

Indiánka ještě několikrát otevřela ústa, jako by se potřebovala nadechnout. Pak podala beze slova starostovi ceduli s celým seznamem jmen a mnoha vykřičníky a červenými písmeny. Otočila se a se vztyčenou hlavou odcházela. Začala cosi zpívat, do kanceláře pronikly jen útržky slov a melodie.

Hugovi přišla povědomá. „Obnovíš... země, obnovíš… země…,“ rozpoznal v tom více kočičím než lidském zpěvu.

Starosta zůstal ještě chvíli stát. Díval se za ní a nezdálo se, že by vnímal, že mu zrzek položil ruku na rameno.

„Tati…“

S cedulí v ruce se starosta vracel dovnitř. Šel nachýlený, jako by mu na ramenou spočíval celý ten zaprášený a beznadějný region. Ireně teď vůbec nepřipadal jako herec. Nebo jestli ano, tak jako už jen silou vůle chodící Al Pacino v Insomnii, napadlo ji.

Hugo si umínil, že až přijedou domů, musí zajít za mámou.

Od hor se přihnal silný studený vítr s jehličkami mrholení. Ira se i v teplé kanceláři bezděčně otřásla. Opuštěný spadlý transparent se venku zachvěl a pleskl rozvinutou látkou o vlhký asfalt. Nápis byl vyveden modrou barvou, písmena vypadala, jako by je napsal prvňák.

PRO VÁS JSOU TO JEN PENÍZE V ZEMI. PRO NÁS JE TO DOMOV!

Starosta vešel do kanceláře, ztěžka si sedl za stůl a mlčky na ně chvíli hleděl. Pak pokýval hlavou.

„Promiňte...“

Ira se zavrtěla a řekla netypicky mírně: „Nezlobte se… Jsme tu asi nevhod. Jen jsme potřebovali pár informací, mimo jiné ohledně možného natáčení naproti na faře a u kostela…“

„No, vidíte… Ona by vám o tom kostele řekla všechno. Dokud jí to nevlezlo na mozek. Bývala to strašně chytrá ženská, kunsthistorička. Je odsud. Vyhodili ji v devětašedesátém z pražské UMPRUM, šla zpátky sem, že tu bude víc za větrem. Ale nenechali ji dělat ani v dětské knihovně.“

„A po revoluci…?“ zeptal se Hugo.

„Bylo pozdě…“ Starosta si významně poklepal prstem na spánek. „Rozumíte, spí v kuchyni, protože má v baráku vystěhovaný dva pokoje. A v nich místo nábytku na zemi z kamínků vystavěný půdorysy všech kostelů, co zmizely spolu s vesnicemi kvůli uhlí. Nebo je zaplavila nechranická přehrada.“

Pokývl k indiánčinu seznamu na ceduli opřené o stěnu kanceláře.

„V každém tom kostelíčku jí dokonce svítí miniaturní věčné světlo… Upřímně se divím, že ještě nevyhořela.“

Odmlčel se. V kanceláři se rozhostilo ticho.

„Tahle země není pro starý, že?“ řekl Hugo.

Policejní stanice v Nejdku byla přetopená. Mladý strážník zanechal Iru v křesílku u automatu na kávu a zmizel za jedněmi z dveří. U tiskárny stála padesátnice v uniformě a otráveně poklepávala prsty na držák, na který s lenivým cvrkáním vyjížděly potištěné listy papíru.

Ira vstala a popošla k automatu. Hrábla zdravou pravičkou do kapsy bundy, kde si nechávala drobné mince. Chvíli přemýšlela, jestli si dá cappuccino nebo horkou čokoládu, když k ní policistka promluvila, aniž by odvrátila pohled od tiskárny: „Já bych si to nedávala... Je to humus, jedno kafe jako druhý. Jestli jdete na podání vysvětlení, oni vám uvnitř nabídnou lepší.“ Maličko se ušklíbla. „Koupili si kávovar od Tchiba.“

Dveře se otevřely.

„Tak, prosím, pojďte dál,“ řekl mladík. Ustoupil, aby Ira mohla vejít, a pak za ní zvenčí zavřel dveře.

Bokem k oknu za stolem u počítače seděl hubený padesátník v károvaném svetru. Uvnitř bylo ještě o něco větší vedro než na chodbě. Ira cítila, jak jí začínají vlhnout záda.

„Kapitán Chmelík,“ zdvihl se k ní muž s napřaženou rukou, ale zase ji rychle spustil a vysoukal se zpoza stolu. „Počkejte, pomůžu vám s tou bundou, abyste si nepoškodila… todlencto…,“ ukázal na obvaz na ruce.

„Předmět doličný?“ Ira se usmála. „To není třeba.“

„Ale ne… pracovní úraz, jsem chtěl říct.“

Chvíli se jemně a neproduktivně přetahovali o rukáv.

„No, trochu kuriózní pracovní úraz,“ podotkla Ira, když byla bunda konečně dole.

„Ano… i když u nás zas tak ne… Můžu vám nabídnout něco k pití? Čaj? Kávu? Máme dobrou, nebojte se…,“ drmolil kapitán. Lehce se při řeči zajíkal.

„Děkuju, snad radši vodu,“ řekla Ira, kterou i bez bundy zastudil další čúrek potu na bedrech. Přemýšlela, jestli tu tak nelidsky vytápějí proto, aby se zločinci rychleji přiznali, nebo se u ní předčasně projevuje klimakterium.

Policista si zapsal její nacionále a přidal nezbytné poučení.

„Ták,“ maličko se zajíkl, „víte, já s vámi sepíšu, jak se to stalo, ale především by mě, tedy, jaksi… hodně zajímalo, jak přesně jste do té, ehm, jámy spadla…?“

„Jaksi po nohou,“ řekla trochu drze Ira.

„Dobře, takže jste přehlédla jámu a spadla jste do ní na obě nohy…?“

„Tak vzhledem k tomu, že mám úraz na dlani ruky, jsem asi tu ruku dala instinktivně dolů...“

Kapitán datloval do počítače, ale stále nebyl spokojený s odpovědí.

„Tedy, ehm, dá se říci, že jste dopadla do kosterních pozůstatků chodidly a dlaní?“

„Kristepane, já přesně nevím…!“ rozhodila Ira ruce, div neudeřila obvazem o pořadač zavalený papíry. „Šíleně jsem se lekla, byla to vteřina. Myslím, že jsem dopadla na nějakej dekl, úplně prožranej rzí. Ten se probořil a já jsem se už neudržela na nohou. Pod tím byla ta…“

Ira měla problém to vyslovit.

„Kostra,“ pomohl jí policista.

„Ano. Ten poklop se úplně rozpadnul, měla jsem pak na kalhotách všude rezavý kousky. Potom jsem se zkusila postavit a zjistila, že mám něco zaraženýho v ruce. Začalo se mi dělat blbě, protože já bohužel nesnáším krev… Kdyby nepřiběhl kolega, tak sebou asi praštím.“

„A ten kolega, pan…,“ kapitán se zadíval do papírů, „…pan Vavřinec, ten vám pomohl ven? Jak? Mimochodem, neměla jste u sebe v té díře třeba nějakou otevřenou tašku…? A neskákala jste…?“ téměř úpěnlivě vyzvídal kapitán Chmelík.

„Tašku?! Neměla. Proč!?“ zeptala se Ira. Přes veškerou snahu to zaznělo podrážděně. Vlivem kriminalistova rozpitvávání scény, na kterou se usilovně snažila zapomenout, se jí zdálo, že už jí zase odporně cuká v poraněné dlani. Z horka ji začínala bolet hlava.

„No, ehm, náš patolog zjistil, že na kostře se nacházejí fraktury staršího data, a pak samozřejmě další zlomeniny, které jste udělala patrně vy tím poskakováním, když jste se chtěla dostat ven…“

„Já jsem neposkakovala! Měla jsem co dělat, abych zůstala stát na nohou. Nemoh byste na chvíli otevřít okno?“

Kapitán, do hloubi duše zaujatý problémem vzniku fraktur, se nepřítomně podíval k oknu. Než stihl něco říct, dveře se rázně otevřely a dovnitř se jako nosorožec vlomil zavalitý růžolící blonďák s hamburgerem v ruce.

„Kurva, Sváťo!“ zaburácel. „Je tu zas vedro, že by zhebnul i hlas volajícího na poušti! Ježiš, pardon, já jsem vás přehlíd!“

„Dobrý den,“ hlesla Ira a s úlevou se na tlusťocha usmála.

„Chceš tady slečnu upíct?!“

Blonďák s rozmachem odložil svačinu na druhý stůl, a aniž se staral o louži hořčice, která se kolem mokvajícího ubrousku roztekla, natáhl se a gorilí rukou otevřel okno tak prudce, že bylo s podivem, že ho rovnou nevytrhl z pantů. Dovnitř vnikl osvěživě studený vzduch.

„Omluvte kolegu,“ bručel burácejícím barytonem k Ireně. „Měl úraz a nefunguje mu vnitřní teploměr… tadle… regulace. Von to prostě necejtí.“ Sehnul se k radiátoru a brutálně zakroutil kohoutem. „A tady ty krámy maj taky poškozenej termostat, to by člověk zheb!“

„To okno pomohlo, díky,“ vydechla Ira.

„Ehm, tak abychom se vrátili k předmětu šetření…,“ připomněl se nesměle kapitán Chmelík a zabrejlil na monitor. „Píšu tedy: ...pouze jsem dala pod sebe ruku, čímž došlo k rozmáčknutí hrudního koše oběti a zabodnutí kosti do levé dlaně, ano?“

Ira se zhluboka nadýchla. Cítila, jak se jí znovu zdvihá žaludek.

„Musím se zeptat: Nemohla jste si třeba náhodou nějakou tu kost odnést s sebou… jaksi… omylem, nebo… na památku…? Nebo váš kolega?“

To už bylo na Iru moc. Vyvalila na něj oči.

„Myslím konkrétně… kost loketní nebo vřetenní…? Ty nám totiž například chybí,“ vysvětlil s tou naprosto klamnou chlapeckou ostýchavostí.

On je snad autista, napadlo Iru. Jako ta šílená kriminalistka ze švédského seriálu Most.

„Jediný, co jsem si odnesla, bylo pět centimetrů toho odpornýho humusu v dlani,“ vypravila ze sebe s narůstajícím vztekem a znechucením a prudce zdvihla obvázanou ruku. „Jestli si tady u vás lidi běžně odnášej na památku kusy mrtvol…“

„Kosterních pozůstatků,“ opravil ji Sváťa.

„Mně je u prdele, jak tomu říkáte,“ řekla Ira celá rudá a prudce vstala. „Ale u nás v Praze tohle normální člověk neudělá. Normálnímu člověku je z toho tak na blití, že nejbližších dvacet let nevezme do ruky ani kost z kuřecího stehna!!!“

Blonďák odložil hamburger. Postavil se nad stůl v celé své impozantní velikosti a smetl si z koutku rtů přilepený žmolek ubrousku.

„Bude lepší, když se uklidníte, slečno. Ona i v tý vaší Praze se musí policie šťourat ve spoustě věcí, který lidem nevoní nebo ze kterejch se jim dělá zle. To je naše práce. Takže si sedněte a laskavě tu přestaňte vyvádět. Pokračuj, Sváťo.“

Zbytek podání vysvětlení probíhal v poněkud dusné atmosféře. Když Ira odcházela z policejní služebny, ještě byla plná rozčilení a vzteku. Huga našla za rohem, jak nervózně obchází kolem jejich zaparkovaného auta. Všechno to na něj ze sebe vychrlila jako Říman na orgiích čtvrtou večeři.

„A pak mě tenhle Rainman obvinil, že mu rozkrádám kosti?! Ty kráso, já snad začnu zase hulit! Už dlouho jsem neměla takovou chuť na cigáro...!“

„Jen si posluž,“ řekl Hugo a vytáhl z kapsy načaté camelky.

„Ty jsi začal zas kouřit?! Kdy?“

„Dneska,“ utrousil Hugo a Ira si teprve teď stihla všimnout, že i on vypadá vyvedený z míry.

Sledoval se zvláštním výrazem svého forda. K žádnému předchozímu vozu neměl takový vztah jako k tomuhle. Hugo už v pěti letech dokázal poznat každé auto, co brázdilo v sedmdesátých letech československé silnice, a stačilo mu vidět z něj jen kousek.

Přede dvěma lety fotil ostrovy královny Charlotty, Haida Gwaii, a při té příležitosti si dopřál delší cestu po americkém Severozápadě. Vypůjčil si na ni Ford Escape, model z roku 2012 se šestiválcovým motorem, s výkonem dvě stě čtyřicet koní a stálým pohonem na všechna čtyři kola.

Projel s ním bez jediné poruchy celkem šest amerických států, vedrem i sněhem. A během té cesty se rozhodl, že žádné jiné auto než tohle nechce. Do Čech se mu ho podařilo dostat přes značné administrativní i finanční překážky, a právě teď se snažil zapomenout, kolik stály čtyři nové goodyearky, které mu nechal nazout před třemi týdny.

„Nemusíš se namáhat,“ zarazil Iru, která otevírala dveře na straně spolujezdce. „S tím nikam nedojedem.“

„Proč jako?!“

„Někdo nám proříznul všechny čtyři gumy.“

„Ne…!“ vyjekla. „Kdo?!“

„Nevím,“ zamumlal Hugo a sevřel rty cigaretu. „Ale až toho hajzla chytím, tak budou bengům chybět nějaký další kosti.“

Milan Hugovi potvrdil to, co sám tušil: práce byla odvedena pořádně. Pneumatiky byly na odpis. Zatímco Hugo navštívil policejní stanici, aby nahlásil, co se mu stalo, zařídil Milan odtah fordu do pneuservisu a zavezl poté oba do Mikulovic, kde přesedli do starého známého gazíku.

Do Litvínova se dostali až za hluboké tmy. Na Iru dopadla smrtelná únava. Tenhle den byl opravdu dlouhý. Zvládla akorát tak zavolat Rence a vybrat pár fotek a poslat je e-mailem Kosíkovi. Hugo slíbil, že v recepci prodlouží pobyt ještě o dvě noci. Ira padla na postel tak, jak byla, natáhla nepříjemně pobolívající ruku a během pár minut usnula.

Hugo na balkoně vedlejšího pokoje zatím kouřil jednu cigaretu za druhou. Přemýšlel. A pořád ještě kolotal vzteky.

5

Iru vzbudil pocit, že má v hrdle šmirglpapír. Zuby, které si včera večer výjimečně nevyčistila, jí nepříjemně trnuly, knoflíček kalhot se jí zaryl hluboko do břicha, cítila se uválená a zdravou ruku měla přeleženou. Nechtělo se jí chodit za Hugem, aby jí pomohl svléknout si tričko, a tak musela oželet ranní sprchu. Trvalo jí kvůli tomu dobrých dvacet minut, než se trochu vzpamatovala.

Vyhlédla z okna: nebe bylo pořád nízké a šedivé. V noci pršelo a Milanův gazík stál pod hotelem u chodníku a leskl se jako nablýskaná vojenská bota. Zatímco si jednou rukou natahovala čisté ponožky, v duchu koncipovala dnešní program. Zaprvé musí do Hrobu, když na tom Kosík trval. A z Hrobu nahoru na Moldavu. Pořád neměli usedlost, kde bude bydlet filmová Komunita.

Na Huga narazila až v jídelně. Seděl u stolu nad svými oblíbenými párečky a tvářil se jako nenakrmený vořech u boudy. Pod očima mu visely temné kruhy a nevypadal ani trochu odpočatě.

„Nějak se mi, člověče, začíná ten sever zajídat,“ zavrčel místo dobrého jitra.

„A to nás čeká ještě veselá cesta do Hrobu!“ připomněla mu Ira a ke svému překvapení se rozesmála. Smála se ještě, když si nakládala na talíř míchaná vajíčka, a jelikož na to měla jen jednu ruku, rozdrobila je kolem ohřívače. Hugo s povzdechem vstal a šel jí pomoct přidržet talíř.

„Promiň, Džoudy!“ řekla Ira a snažila se přestat uculovat. „Ale jsou to jen gumy… A ty vypadáš tak naštvaně, jako by ti otrávili celý psí spřežení.“

„Goodyearky. Celoroční!“ upřesnil Hugo ponuře. „Stály dohromady přes třicet tisíc, to zaprvý,“ zavrčel a nalil si do šálku další čaj.

„Tolik?“ podivila se.

„A zadruhý, přemejšlel jsem o tom, a nepřipadá mi, že to bylo nějaký náhodný vandalství. I když Milan by to rád hodil na cikorky. Má s nima tady na Mostecku bohatý zkušenosti… Dej to sem, nebo to vyleješ.“

Vzal Ireně z rukou vrchovatě naplněný šálek s kávou a odnesl ho ke stolu.

„Co z toho teda vyvozuješ?“

„Přijde mi, že ten, kdo ty gumy ničil, věděl, kdo jsme.“

„Ano, jsme zdegenerovaný vřed na panenské a zdravé půdě naší země: Pražáci!“ Ira se šaškovsky usmála, ale Huga ani její úsměv nerozehřál.

„Nemyslím, že by šlo o pražskou espézetku.“

„O co teda?“ zeptala se trochu rozmrzele.

„O nás konkrétně. A mělo to fungovat jako svýho druhu zastrašování.“

„Ty seš paranoidní,“ ušklíbla se.

„Otázka je, jestli dost,“ odsekl Hugo a nabodl zbývající kus párku. Ira se zasmála.

„Ty kráso, my jsme dvojice naprosto nezajímavých lidí! Proč by to kdo dělal? Tak ledaže by si mysleli, že tu agitujeme proti prolomení těžebních limitů. Ale už vidím předsedu představenstva dolu Vršany, jak se plíží v předklonu a zrovna poblíž policejní služebny vytahuje z kapsy vystřelovací nůž…“

„Nepřišlo ti divný, Iro,“ přerušil ji Hugo, „jak se nás Franta Koryčan snažil odradit od cesty na Rolavu? Jak to, že to tam vůbec zná?“

„Koryčan?“ zamračila se Ira. V zamyšlení vysypala do kávy druhý pytlík cukru. „No, tak tam s klukama lezli, vždyť takový místo si úplně říká o nějaký pubertální objevování...“

„Je z Lomu u Litvínova a poleze s klukama po troskách fabriky, která stojí naprosto opuštěná v lese nad Nejdkem? Devadesát kiláků odsud?“

Ira se napila přeslazené kávy a znechuceně ji odsunula.

„Mohl bydlet dřív jinde… A vůbec, co mi tím, sakra, naznačuješ?“

„Nic,“ vzdychl Hugo. „Jenom přemejšlím. Přemejšlím například, co dělal Franta včera odpoledne s tím svým jednoruč-náklaďákem zrovna v Nejdku. Já jsem ho tam totiž zahlídnul. Když tys probírala s policajtama tu volámanou kostru. Toho chlapa prostě potkáváme častějc, než je mi milý.“

V Hrobu byla jen hromada banálních, jednopatrových domků, občas vystřídaných nějakou architektonickou zhůvěřilostí. Hugo jel ulicemi krokem a Ira městečko kvůli Kosíkovu naléhání komentovala rovnou během jízdy na záznamník mobilu.

„Jeden slibnej dům po pravý straně, jinak nezajímavý. A pusto. Akorát babička s holí a s vozejkem se šourá na nákup. V parčíku chlapeček s kytkou v ruce – kamennej. A tohle je vcelku sudetský, je tu na domě německej nápis… Hugo, přibrzdi… Franc Pilsner. Ten dům je působivej. A ani kupodivu nemá plastový okna.“

Vypnula diktafon a chvíli mlčky hleděla ven. Město vypadalo úplně mrtvé.

„Tady chcípli všichni psi světa, Hugo.“

„Kdyby jen psi,“ Hugo zamyšleně zatočil z hlavní doleva. „Četl jsem před lety v novinách, že Hrob má hned dva národní rekordy: v počtu potratů a v počtu sebevražd.“

Zarazili se až před evangelickým kostelem. Jeho vysoká pískovcová věž vystupovala nad místní domky a už několikrát se jim zjevila v průhledu mezi hrobskými uličkami. Vystoupili. Zatímco Ira obcházela zvláštní půdorys chrámu, Hugo se zaujetím pročítal informační ceduli, kterou tu pro případné turisty nechal vyrobit „Úřad královského horního města Hrob“.

Kostel byl postaven ve stylu historizující německé secese a byl celý z kamene. Jakkoliv text mluvil o dezolátním stavu, zvnějšku stavba vypadala bez poskvrnky. Mraky se protrhaly, ukázalo se slunce a v jeho svitu vypadal kostel skoro neskutečně, jako model v ateliérech, jako kousek historického Disneylandu.

Místo svatých objímaly věž reliéfy protestantských zasloužilců a hrdinů reformace s Martinem Lutherem v čele. Vysoko u zvoničky, Ira musela zaklonit hlavu a zamhouřit oči, aby nápis přečetla, stálo překvapivé sdělení: BURG IST UNSER GOTT.

„Není to nějaký moc světský?“ zasmála se.

„Spíš je to jen kus delšího nápisu...“

„Vidíš ty vytlučený a zabedněný okna v přízemí? Jaký církvi to vlastně patří?“

„Československé husitské,“ odpověděl Hugo a ukázal prstem na poslední větu třetího odstavce na informačním panelu. „Stropní klenba je na spadnutí, kostel je v neutěšeném stavu. Nezájem současného vlastníka, který tento kostel augsburského vyznání dostal bezúplatně, je až zarážející,“ přečetl s citem.

„Nemaj prachy,“ řekla Ira. „Kolik tady asi žije husitů.“

„Jmenuje se kostel Vzkříšení,“ poznamenal Hugo zamyšleně, když se vraceli do gazíku. Vytáhl z auta foťák, nastavil větší clonu a chrám zvěčnil. Věž byla tak vysoká, že se mu nevešla do jednoho záběru, ani když se nalepil zády až na zeď protilehlého domu.

Irena spustila nahrávání a s posledním pohledem ven diktovala do záznamu: „Evangelický kostel Vzkříšení. Věž, co vypadá jak z animáku Na vlásku. Údajně polorozpadlý, chátrá, ale bohužel to není vidět. Pro účely filmu spíš na nic. Kýč.“

„Ty koukáš na animovaný filmy pro děti, drsňačko?“

„Mám dvanáctiletou dceru,“ odsekla vesele Ira a zapnula si bezpečnostní pás. „Jestlis na to náhodou nezapomněl.“

Ne, pomyslel si Hugo, na něco takového se zapomenout nedá.

Odjížděli. Ve zpětném zrcátku sledoval mizející pískovcové kvádry a tupě ho bolelo u srdce.

„Kýč nekýč, Iro,“ poznamenal s povzdechem. „Připomínat vzkříšení v tomhle zjizveným kraji mi nepřipadá marný. Je to přinejmenším útěšný. A rozhodně nejvíc pro ty, co žijou celej život v Hrobě.“

Z Hrobu odbočili doprava do kopců k německým hranicím. Podjeli litvínovskou výpadovku a minuli areál rozbořené fabričky, ze kterého stál už jen kousek cihlového průčelí. Hugo ukázal prstem na zrezivělý, ale krásný nosník železničního mostu. Trať na Moldavu vedla vzhůru soustavou smělých viaduktů, které jim dělaly společnost velkou část stoupání do kopce.

„Bouřňák?“ přečetla Ira ukazatel. „Ty kráso, Hugo, já jsem tady asi byla! Nejezdili jsme sem o jarňákách s našima lyžovat?“

„To je dost možný,“ sykl Hugo a na poslední chvíli se vyhnul čtvrtmetrové díře v silnici. „Tohle je celkem vyhlášený lyžařský středisko.“

„Pamatuju si, že jsem měla starý kožený lyžařský boty, který jsem si dala sušit na akumulačky, a ty boty se mi normálně srazily! Jak mi byly malý, tak mi pak omrznul palec a slezl mi na něm nehet.“

„Kolik ti bylo?“

„Myslím, že deset. Ty kráso, támhle to musí bejt ty sjezdovky!“

Ira mhouřila oči proti slunci. Nalevo od silnice se rozevřelo údolí, na protějších podzimně zbarvených svazích byly vidět široké průseky, na kterých se černaly sloupy nehybných vleků.

Hugo si zkusil představit desetiletou Iru. Neměl čas kochat se výhledy, protože asfaltka, která se vzpínala do svahu před nimi, byla čím dál horší. Povrch byl rozbitý, v některých místech zely nepříjemně vyhlížející štěrbiny, jinde chyběly celé metry asfaltu, díry se téměř nedaly objet. Hugo musel prudce manévrovat, aby se největším nerovnostem vyhnul. Navzdory nadstandardnímu vybavení v kabině to s nimi házelo ze strany na stranu.

„Promiň, drahoušku,“ zasupěl Hugo po dalším prudkém obloučku, „ale tahle strana silnice je prostě otřesná! Nerad bych Milanovi úplně dorasil nápravy.“

V Ireně, která se právě snažila rozpomenout, jakou barvu vlastně měly ty sražené prapřezkáče značky Tatran, se při tom napůl bezděčném oslovení cosi zatelelilo, jako by se jí blízko srdce pohnulo čerstvě vylíhnuté kuřátko.

Vozovka se zlepšila až v Novém Městě. Po dlouhém stoupání divokými serpentinami se ocitli na náhorní plošině. Nové Město vzdor hrdému názvu bylo typickou horskou vískou s chalupami roztroušenými po příhraničních pláních. Před hraničním přechodem uhnuli doleva na Dolní Moldavu. Kousek za odbočkou stála rozestavěná horská bouda, ale jinak tam bylo pusto. V nízkém jehličnatém porostu hvízdal vítr.

„U Moldavy se odehrává děj jednoho Procházkova a Kachyňova filmu,“ vzpomněla si Irena. „Myslím, že se to jmenovalo Závrať. Nebo tam aspoň Procházka tu povídku situoval. Vyšlo to i knižně spolu s třema dalšíma textama pod názvem Tři panny a Magdaléna, tos asi nečetl, co?“

„Ne,“ řekl Hugo.

„Já jo. Měli jsme to na chalupě, kde bylo dohromady jen pár knížek. Četla jsem to skoro každý prázdniny znova. Dospívající holka, Božka, dcera hospodskýho, se zabouchne do geologa, co tu hledá cín. Ten geolog jezdí s velkým náklaďákem a ve filmu je to taková česká verze Jeana Maraise... Ale on ji nebere vážně, orientuje se totiž spíš na starší vdaný paničky.“

Ušklíbla se a zároveň ji napadlo, na jaký typ ženských se orientuje Hugo. O žádné stálé přítelkyni už nějakou dobu nic neslyšela. Ale její babizna jí sebrala tu otázku z úst a výhružně se na Irenu zašklebila.

„Nakonec se doopravdy zamiluje až ve chvíli, kdy Božka odjíždí do Prahy na vysokou, a tak spolu nic nemají. Nicméně,“ Ira vyhlížela z auta na obě strany, „Procházka tam psal o fádních nekonečných pláních, ale představovala jsem si to úplně jinak…!“

„Třeba to točili jinde. Tady to vypadá spíš jako někde na Čukotce,“ poznamenal Hugo s pohledem na pláně okolo silnice. „Zvlášť v zimě to tak musí vypadat…“

„Musí vypadat? Ty seš tu poprvé? Tys tu nikdy nebyl? To slavím!“

„Jestli dokonce ne jako na Kamčatce.“

„Tam jsi taky nebyl,“ popíchla ho Ira se smíchem.

Přehoupli se přes okraj náhorní plošiny, silnice strmě klesala a před nimi se otevřelo široké údolí. V jeho klíně se lesklo pole fotovoltaických článků. O kousek dál byly vidět dlouhé budovy velkokravína, vražené do svahu jako plomby do zubu. Svahy nad nimi ale byly kolonizované celou řadou slibně vypadajících horských usedlostí. Nechali auto u krajnice a popošli na hřeben kopce.

„Podívej, co támhleta?“ ukázala Ira rukou. „Nebo tamta s těma stodolama?“

„Možná,“ řekl Hugo. „Uvidíme…“

Pod nimi v údolí ležela Dolní Moldava. Šindelem obložená věž omšelého kostelíka, který se choulil až za vesnicí, vedle hřbitova s márnicí. Pod kostelem točna pro místní autobus, tady všechny cesty končily. Za humny začínalo Německo.

Moldava vypadala z výšky ladovsky zadumaná, zblízka ale předčila jejich očekávání. Už jedna z prvních staveb Hugovi mírně zvedla náladu. Dům, postavený v impotentním stylu šedesátých nebo sedmdesátých let, byl vybydlený tak, že by jím opovrhli i nejskromnější squatteři. V dírách po oknech se kroutily zbytky rámů, přístupové schodiště bylo porostlé tlustou vrstvou mechu a trávy, zábradlím prorážely břízky. V jediném částečně zaskleném okně v přízemí vedle vchodu se pohupovala na půl žerdi zašlá žlutá záclonka.

Hugo vytáhl hasselblad a pořídil několik obrázků. Dům zřejmě sloužil jako administrativní zázemí pro malý zrušený důl na těžbu fluoritu, jehož budovy se rozpadaly poblíž.

Irena se zatím vydala pěšky po hlavní moldavské silnici. Když ji Hugo dojel, stála před nízkou kamennou hospodářskou stavbou s otlučenou omítkou, podomácku natřenými okny a vyspravenými barokními vraty.

„Tohle je naše usedlost!“ řekla mu. „Co myslíš, Hugo, není úplně přesná? A sousedi říkali, že to vlastní nějakej chlapík z Chomutova, co to koupil nedávno a skoro vůbec sem nejezdí. Co tomu říkáš?!“

Hugovi se statek líbil, ovšem považoval za podstatnou nevýhodu, že stojí uprostřed relativně souvislé zástavby.

„Kosík ale nepožadoval výslovně samotu.“

„No dobře, ale představ si, kdo tam má žít. Outsideři, který tam hledaj kus svobody. Androši, nonkonformní týpci. Ty potřebujou soukromí. Ne sousedy, co jim budou koukat do oken na to, jak tajně slaví mše nebo poslouchají v noci bigbítový koncerty. Tady by měli s hudbou utrum. A s tím dalším taky.“

„Myslíš jako se sexuálníma orgiema?“

Hugo si odfrkl. Už zase vypadal jako kousavý pes.

Obrátil auto na autobusové točně pod kostelíkem. Pomalu se začali vracet. V autě se rozhostilo mlčení. Ira nerozhodně držela v ruce mobil.

„Mám tomu majiteli teda zavolat, nebo na to sereme?“ zeptala se mrzutě.

„Mě sere hlavně ten scénář,“ zavrčel Hugo.

„Čím?“

„Po pravdě, je to pořád stejná písnička. Jak disidenti chlastaj, souložej, nic vlastně nedělaj, debatujou o akademickejch blbostech a ve volným čase se navzájem udávaj StB. Pupendo, Zemský ráj to napohled, Pouta…!“

„Pouta byly náhodou dost dobrej film.“

„Jo, byly. Tím hůř!“ odsekl rozčileně. „Ale úplně se z toho v tom našem hobitíně vytratilo, že těm lidem o něco šlo. Že to, co dělali, dělali za všechny ostatní. Poláci tohle dokážou, tak proč ne my? Hlavně nikomu nedejbože nevnuknout, že by se měl stydět nebo bejt někomu vděčnej!“

Hugo vzteky zapomněl podřadit a luxusní motor z land roveru se v kopci trápil v nízkých otáčkách.

„Měli prostě takovej veselej dobrodružnej život, a jen v nejhorším holt museli přečkat dva tři roky fešáckýho kriminálu. Sere mě to!“

Ira na Huga překvapeně pohlédla. Už měla na jazyku: a nebylo to třeba tak? Na poslední chvíli se rozhodla mlčet. Cítila, že v jejím dávném příteli něco podebraného prasklo a teď to musí ven. Koneckonců, napadlo ji nepochopitelně až teď, vždyť jeho otec, do prčic, taky seděl…

Jako by jí Hugo četl myšlenky, řekl: „Někdy si přečti tátovy dopisy z Libkovic. A to, co o tom psal, když se vrátil. Jednu větu si pamatuju doteď… Jestli chcete zažít peklo ještě na tomto světě, dejte se zavřít jako mladiství.“

Zahnuli nazdařbůh jednou z odboček, cesta šplhala po horské pláni. Hugo hnal auto bezhlavě do kopce a dál ze sebe plival trpké sliny.

„Proč u nás nikdo nenatočil pořádnej film o tom, co byl strach v padesátejch letech? Jediný, co se tomu blíží, je Kachyňovo Ucho, a to je přes čtyřicet let starý! A navíc je to zase jenom o prominentech!“

„Zdivočelá země?“

„Zaplaťpánbu za Stránskýho, ale dopadlo to nakonec prostě jenom jako průměrnej seriál. Přitom tady zařvalo tolik lidí! Takovejch zmarněnejch životů! A ty zkurvysyni se dneska pořád promenujou po parlamentu, dělaj politický obchody s dnešníma arcičurasama a mluví do televize!

Rozhlídni se okolo, Iro: Nejsme tak daleko. Celý Podkrušnohoří je plný bejvalejch komunistickejch lágrů, uranovejch dolů a pracovních táborů! Jen co jsme odsud vyhnali sudetský Němce, přihnali sem komunisti vězně, často ty samý chudáky, který už zavírali náckové. Někdy do těch samejch baráků, ani nemuseli sundavat ostnatej drát!“

„Hugo…“ Dotkla se jeho paže, ale on neposlouchal.

„Pouta! Formálně nadprůměrný, ale nakonec je to hlavně o fízlech. Nakonec máš soucítit se zamilovaným fízlem! A Kosík? Mramůrek? Fetující obluzená sekta a volná láska na statku. Hlavně aby to nebylo schematický! A přitom je to schematický přesně podle moderní český šablony!

Zajímalo by mě, jestli mluvil aspoň s jedním z těch, kdo měli tady na severu takzvaný baráky. Protože já jo. Do jednoho takovýho jsme mimochodem o prázdninách občas jezdili. A něco ti řeknu, Iro – takhle to tam nechodilo. I když si to možná leckdo okolo myslel.“

Gazík poskočil po výmolu.

Byls děcko, cos mohl vědět o tom, co dělají po nocích dospělí, namítla Ira v duchu, ale nahlas neřekla nic. Cítila, že ten hnis musí ven.

„Většinu času tam všichni jenom dřeli, aby jim statek nespadl na hlavu. A když to jakžtakž opravili, přišel soudruh z národního výboru, že barák se bude bourat, protože tu bude obratiště autobusu. Kterej do tý doby vůbec na ten kopec nejezdil. A nejezdil tam pochopitelně ani po tom, co ten dům srovnali se zemí.“

Milanův gazík letěl po úvozové cestě jako albatros. Hugo si ještě pořád dost neulevil.

„Pamatuju si, jak tam přitáhli jednou smradi, co si naproti udělali takovou nějakou kvazitrampskou osadu. I se šerifskou hvězdou. Připadali si jako děsný hrdinové, každej dopředu panáka na odvahu.

Chovali se u nás pak jako prasata, ožrali se, sahali ségře na zadek, dělali bordel… koukali jsme na ně jako blázni. A hrozně se divili, když je naši vyhodili, protože oni, na rozdíl od těchhle pseudotrampů, měli neustále za zadkem sledovačku a lidi z okolí je bonzovali pro každej jenom trochu hlučnější oheň na dvoře. Sere mě to!“ zopakoval Hugo a nešetrně zabrzdil.

Byli na kopci.

Otevřel prudce dveře a sklouzl z gazíku do trávy. Vztek ho hnal po hřebeni. Až o několik metrů dál zůstal zády k autu stát. Vytáhl z kapsy cigarety. Jeho silueta se tyčila rozkročená uprostřed žluté trávy, kterou pročesával vítr. Jen ať pořádně fouká, pomyslel si. Zdvihl hlavu, po nebi letěla kobaltová oblaka. Cítil, jak z něj vítr a čerstvý vzduch pomalu odplavuje nezvyklé rozčilení.

Stál a nechával vítr vanout.

Vítr, symbol Ducha svatého. Vzpomněl si na indiánku s transparentem. Na její kňučivý zpěv, když odcházela od starosty do svého domu, do té už neexistující země, kde zbořené kostely pořád stojí. Obnovíš tvář země! Tak tohle zpívala, došlo mu. Letniční píseň. Sešli Ducha svého, Hospodine – a obnovíš tvář země.

Hleděl do tváře pohraničního kraje, té země všech a nikoho.

Od nejbližší usedlosti líně bafal pes.

Ira zůstala trochu zaraženě sedět v autě. Dívala se z dálky na Hugova mírně nachýlená záda.

Už dlouho nezažila, že by mu takhle povolily nervy. Místo aby se tomu ušklíbla, pociťovala lítost, a k ní ještě trapně konkrétní, skoro zapomenutou fyzickou touhu. Dívala se na jeho záda a pocity se v ní praly a motaly jako stádo vrtohlavých ovcí.

Když se konečně odhodlala vylézt, Hugo se právě otočil a se zbytkem camelky mezi rty energicky rázoval k autu.

Než stihla promluvit, vyplivl vajgl do trávy a doširoka se na ni usmál. Ukázal rukou za sebe.

„Iro, člověče, mrkni támhle na tu chalupu,“ řekl nadšeně. „Odmysli si to berlingo venku a novou fasádu. Tohle je naše usedlost! Podej mi foťák a pojď!“

Starý Hugo byl zpátky.

Nález oslavili v moldavské hospodě U Bizona, v jedné z mála zdejších úpravných staveb, kde si Ira dala čaj a Hugo tatarák. Posezení jim lehce otrávil až telefonát od Kryštofa Kosíka.

„Tak fotky dobrý, ale mám pro vás blbou zprávu: tu vaší fabriku na cín už použil Pachl v krimiseriálu z Jáchymova. Bude v tom hrát hlavní roli Čermák.“

„Do prdele,“ řekl Hugo překvapeně. „Myslel jsem, že to nikdo nezná!“

„Mě spíš vážně štve další seriál ze severu. Děláme na tom dva roky, a teď to vypadá, že přicmrndávám nějaký, vole, módní vlně!“ rozčiloval se Kosík. Podezření, že by točil něco, co je zrovna v kurzu, se u něj rovnalo těžkému profesnímu ponížení.

„Chci posunout začátek natáčení, tak si pospěšte, jak budete mít hotový návrhy, chci to vidět s kameramanem. Pošlete mi fotky tý usedlosti! A co vám řekli v tý ústecký filmový kanceláři?!“

Recepční U Bílého tygra na ně už čekala. Byla obklopená houfem Němců s obřími kufry na kolečkách a tvářila se nepřívětivě. Další turisté ověšení zavazadly obsadili proutěná křesílka opodál. Halou drnčela bavorská němčina. Vypadalo to trochu, jako by se po sedmdesáti letech znovu konal odsun z pohraničí.

„Měli jste zaplacené tři noci a pokoje mají být vyklizené do jedenácti dopoledne. A podívejte se na hodinky… Máme tu další hosty a nemůžeme je ubytovat, protože jsme po vás ještě nemohli uklidit!“

Ira se otočila k Hugovi.

„Tys to neprodloužil?! Vždyť jsme se tak dohodli.“

„Do prčic, zapomněl jsem…,“ sykl. Obrátil se k recepční. „Omlouvám se. Nemůžeme dostat ještě na dvě noci jiný dva jednolůžkový pokoje? Máme tu v servisu nepojízdný auto…“

„To bohužel nemůžete,“ odsekla recepční.

„Ani jeden dvojlůžák?“ zeptala se Ira se značným sebezapřením.

Žena s podrážděně unaveným výrazem ukázala na německý tábor.

„Přijel objednanej zájezd. Čtyřicet lidí. Máme hotel plnej až po střechu.“

Zabaleno měli za chvíli. Hugo přišel Ireně pomoct, s jednou rukou jí všechno trvalo dlouho. Ira byla unavená a naštvaná. Obvaz na zraněné ruce měla ušpiněný a v dlani ji pořád nepříjemně pobolívalo. Těšila se, že se konečně vysprchuje, a bavorský nájezd jí tu vyhlídku překazil.

„Tak co teď, pane zapomnětlivej?“ zeptala se, když Hugo dopnul zip její tašky. „Sice nejsem Karin, ale do kempu s tou hnátou nejdu.“

„Neboj,“ řekl Hugo a vytáhl mobil. „Už jsem něco rozjednal přes Airbnb. A jestli to nevyjde, pořád můžeme přespat u Milana v Mikulovicích.“

„No, tak to doufám, že vyjde,“ zavrčela Ira. „Ten chlap je možná super mechanik, ale má chování řeznickýho psa.“

Hugovi zavrněla notifikace, otevřel si v mobilu poštu a spokojeně se usmál.

„Dáma může bejt klidná. Teď půjdeme na hodinu někam na kafe a pak ti ukážu náš novej bejvák.“

„To už to máš zařízený?“ vyjevila se proti své vůli.

„Přesně tak,“ usmál se Hugo a popadl tašku a oba foťáky. „A teď jdeme, než nás přijde ukrajinská uklízečka přetáhnout hadrem.“

Měli štěstí. Byt v jednom z litvínovských slušnějších paneláků stál jen kousek od náměstí, bokem k nádraží. Byl prázdný, majitelka, sympatická černovlasá třicátnice s vytetovaným sokolem na krku, se ho už drahnou dobu snažila prodat, jak si jim trpce postěžovala ve výtahu.

„Ale tady se byty neprodávaj lehce, a to jsem šla s cenou sakra dolů.“

„Na kolik tak přijde v Litvínově tři plus jedna?“ zeptal se Hugo, když majitelka bojovala s tuhým zámkem.

„Máme třípokoják?“ podivila se potichu Ira.

„Ani se neptejte,“ ušklíbla se znechuceně žena. „Jenže s pronájmama to tu není o moc lepší. Vy jste přesně třetí, kdo se tu chce ubytovat, a to mám byt pověšenej na Airbnb už dva roky. Akorát do něj strkám prachy.“

Zámek povolil, vešli dovnitř, žena je provedla skoro holým bytem. V kuchyni ale byla lednička a stůl, v ložnici dvojlůžko a v dalším pokoji zánovní koberec, gauč a dvě křesílka. Teplá voda tekla.

„Není to nic moc,“ podala jim dvoje klíče a zapálila si cigaretu. Opřela se na chvíli o kuchyňskou linku. Dvířka se otevřela, zakopla je naučeným pohybem zpátky. Z vnitrobloku sem zaléhaly dětské hlasy. „Ale zase jste to měli na počkání a to není marný, ne?“

„Je to skvělý,“ řekl upřímně Hugo, „vytrhla jste nám trn z paty!“ Ukázal na popelník. „Můžeme tu i kouřit?“

„Můžete tu dělat, co chcete,“ ušklíbla se vesele žena a sokol na krku se jí zahýbal, jako by chtěl vzlétnout. „Povlečení je na posteli, to už jsem nestihla. Já teď musím zpátky do práce, klíče mi pak hodíte do schránky, ju?“

Osaměli v litvínovském holobytě. Hugo rozpřáhl ruce: „Co tomu říkáš? Uznej, že je to stylový! Vidíš ty strašlivý kachle nad linkou? Vidíš ty kulatý sádrokartonový obloučky?“

Ira se zasmála.

„Uznávám, že seš pohotovej. Na fotografa je tě škoda, měls dělat produkci. Povlečeš postele, ju? Spím na tom gauči!“ zasmála se Ira. V prázdném bytě se její hlas rozléhal jako v kostele. „Já jdu do koupelny!“

Hugo jí taktně pomohl sundat tričko a v její tašce našel ručník.

V mrňavé koupelničce s fantasmagoricky vzorovanými kachličkami, nalepenými přímo na umakartové jádro, si Ira napustila plnou vanu horké vody a s úlevou se do ní ponořila. Ruku s obvazem držela nataženou přes okraj vany.

„A můžeme tu hulit!“ volal Hugo přes tenkou stěnu z kuchyně a rovnou si taky zapálil.

„Jen se pochval, to za člověka nikdo neudělá!“ zavolala nazpátek. Teplá voda ji zklidnila. Na chvíli zavřela plánovací kalendář, který jí celý den blikal v hlavě a strukturoval nejbližší hodiny a dny. Ležela ve vaně a usmívala se. Až po chvíli ji napadlo, že po letech jsou vlastně s Hugem zase spolu v jednom bytě.

Hugo zatím v kuchyni vytáhl z tašky knížku básní, kterou koupili v mosteckém antikvariátě. Otevřel ji namátkou uprostřed.

Někam přijdeš a cítíš, co ti říká kraj.

Někde jsou hlásky zvučné a někde zanikají.

Ozvěny v oblacích.

Za stěnou uslyšel šplouchání vody a usmál se. Zvenku zazníval dětský povyk. Podíval se přes žaluzie ven. V sídlištním bloku si hrály tři holčičky a jeden chlapec, všichni tak mezi osmi a jedenácti lety. Hráli Cukr, káva, limonáda, čaj, rum, bum. Hugo si pomyslel, že se tu zastavil čas. Otočil stránku.

Jsou krajiny, které prostupují duši

a krajiny, které se jí nedotknou.

Znovu měl před očima tuhle zvláštní krajinu, její průmyslově kolorovaný smutek. Pomyslel si, že už mu přes všechny rány a jizvy duši asi prostoupila.

„Teď ses pohnula!“ zaječela zvenčí jedna z holčiček.

Druhá dětským křišťálovým hláskem odporovala: „Nepohnula, ty krávo!“

„Pohnula, ty dylino!!“

„Krávo zasraná, krávo zasraná!“

To se přidal se zpěvavou intonací třetí hlásek. Huga to poněkud vytrhlo z poetické nálady. Stoupl si a chvíli děti pozoroval. Byly to celkem dobře oblečené bílé děti. Ne, čas se nezastavil.

Ira vylezla z koupelny převlečená do čistého a prohlásila s pokrčeným nosem: „Tys to tu ale zahulil!“

Odpoledne se ještě chtěli projet po západním okolí Mostu. Hledali nějaký celkový pohled z vyvýšeného místa v krajině, ideálně s industriálními prvky. Dobrý výhled byl z Hněvína, odkud bylo vidět celé Záluží, mostecké sídliště Liščí vrch, bývalý důl Fortuna i pomořanskou elektrárnu.

Ale hněvínská vyhlídka byla v tak strmém kopci, že pohledy připomínaly spíš letecký snímek, a to Kosík vysloveně nechtěl. Kromě toho by se těžko vyhnuli nově vyrostlým domům, moderním blokům v rafinerii či autodromu, který tu v osmdesátých letech samozřejmě nestál. Hugo pokračoval dál a intuitivně zajel hned na poprvé na dobré místo.

Těsně k Mostu přiléhala z jihozápadu starobylá ves, obklopená satelitní výstavbou. Vtelno. Vyjeli pomalu až na kopec k impozantnímu baroknímu kostelu. Zaparkovali vedle zaprášeného bílého golfa a vystoupili. Boty jim zašustily v tlusté vrstvě zlatohnědého listí. Vysoko nad nimi hučel vítr v prořídlých korunách ohromných lip.

Hugo vytáhl hasselblad. Z návrší byl široký, nádherně bezútěšný výhled do okrového kraje. Pod nimi klesal svah, porostlý červeně a žlutě zbarvenými keři, nad zemí se táhla mlha, po okrajích zlatá od sklánějícího se slunce. Na obzoru se rýsovaly chladicí věže tepelné elektrárny Počerady.

„Výborně,“ poznamenal Hugo s tichým uspokojením, sundal krytku z objektivu a nastavil clonu. „Podívej se, jestli ten kostel není otevřenej, zvenčí vypadá báječně pochmurně,“ zamumlal.

Ira ho nechala ostřit a otočila se zpátky ke kostelu. Zdálo se jí, že zevnitř slabě zaznívá zpěv. Vzala neochotně za kliku těžkých vrat.

V několika předních lavicích seděly čtyři babičky a jeden asi padesátiletý muž. U bočního oltáře, otočená profilem k Ireně, tiše klečela snědá, hubená dívka s úzkou liščí tvářičkou v maskáčových kalhotách a černém vytahaném roláku. Ira zůstala stát u zadních mříží. Došlo jí, že vešla do probíhající bohoslužby.

Cítila se v kostelích všech denominací vždycky stejně nesvá, ale nejvíc ze všeho v těch barokních. Mívala pocit, že celá tehdejší architektura byla koncipována schválně tak, aby si člověk uvnitř připadal jako bezvýznamný malý červ, aby ho zdrtila klenba kostelních nebes a monstrózní dunění varhan zbavilo dechu a zatlačilo do lavice jako ohromný akustický airbag.

Ve Vtelně ale varhany nehrály. Človíček za mikrofonem dočetl, podíval se přímo na Iru, jak se jí zdálo, a řekl s důrazem: „Slyšeli jsme slovo Boží.“

„Bohu díky,“ zašumělo z lavic. Človíček se vrátil do lavice, z křesla pod barevným oknem vstal kněz, kulhavě popošel k mikrofonu a Ira ho teprve teď poznala. Byl to Polák, kterému skládali uhlí. Místo sádry mu dnes vykukovala zpod bílé alby sytě modrá ortéza.

Vrata vrzla, poryv větru dovnitř vehnal spadané listí. Hugo zůstal chvilku stát vedle ní, pak si posunul brašnu s fotoaparátem na bok, udělal dva kroky ke kropence a přežehnal se, trochu rozpačitě, svěcenou vodou.

„Vidíš? Náš farář,“ zašeptala k němu Ira. „Kdepak nechal psy?“

Kněz se dal sám do zpěvu, zpíval odhodlaně, skoro vojensky, s tvrdými širokými samohláskami i a y, slova písně opuštěně pochodovala chrámovou lodí bez podpory jediné varhanní píšťaly:

Stvořiteli, Bohu Otci,

ať zní zvučný chvalozpěv;

čest buď Synu stejné moci,

který za nás dal svou krev.

Pak se ke knězi připojil druhý, ženský hlas, nevýslovně půvabný a sladký. To dívka v maskáčových kalhotách konečně nalistovala správnou stránku v kancionálu. Ira na ni ze strany ohromeně hleděla, jako by odmítala věřit, že tak krásný hlas, silný i křehký zároveň, vychází z úst téhle osmahlé sušinky, oblečené jako válečný veterán. Nápěv teď stoupal po půl tónech a s ním i podmanivý mezzosoprán:

Též i Duchu, který hoří

ohnivými jazyky,

život lidských duší tvoří,

tajemný a veliký.

Podívala se na Huga a viděla, že i jeho žena upoutala, na tváři měl výraz, jaký u něj neznala.

Všiml si Irenina pohledu, usmál se a pronesl šeptem: „Ta má hlas, viď…“

Zpěv dozněl. Kněz vystoupal v tichu na kazatelnu a přečetl úryvek z evangelia. Pak se pustil s vervou do kázání. Ira měla chuť zmizet, ale Hugo se nehýbal. Prohlížel si obrazy na klenbě kostela a zjevně poslouchal. Polák si vzal na paškál tvrzení, že na něco není čas. Například na modlitbu.

Tentokrát nevtipkoval, mluvil vášnivě a se zvláštním zaujetím, jako by se sám trestal: „Tohle a onohle ještě můsím, děti, manžel, to by beze mne nezvládli, musím pracóvat, musím vydělávat, musím prát prádlo... A co když zítra třeba umřéme a všechno, co jsme hromadíli a čemu se věnováli, bude úplně k ničému? Každý si může udělat čas. Protože co když je dnéšek váš posledni den v živótě?“

Jaké to asi je, pomyslel si Hugo, přijet z Polska, kde je farář hýčkán a uctíván a kde se sloužívá v neděli i několik mší denně, aby se všichni lidi vystřídali – a pak dělat pastýře v tomhle Bohem zapomenutém kraji. Objíždět zapadlé kostely, ty zbylé, které přečkaly odsun německých věřících, řízené demolice, rabování a chátrání… a potom mluvit k pěti, šesti lidem…

Hugo se nemodlil už dlouho. A na celé mši byl naposledy na otcově pohřbu. Když tenkrát obcházel rakev, vystavenou pod schůdky k presbytáři, jako by se v něm něco zašilo a podrážděně utáhlo. Do kostelů ale čas od času vešel. A zážitky právě z takovýchto míst, kde přes všechnu beznaděj a úpadek někdo neúnavně stál na svém místě a sloužil Bohu, Hugovi připadaly jako větší důkaz existence Všemohoucího než varhanami dunící chrámy plné svátečně oblečených lidí v bohabojnějších krajích.

Teprve tady, kde se s vírou nepojila jediná výhoda, jediné privilegium a jen málo smyslového potěšení; kde se zdály malé hloučky věřících být beznadějně utopené mezi zatrpklými nezaměstnanými, mezi starými vyznavači zlatých časů komunismu, a mezi nábožensky zcela lhostejnou většinou, která brala kostel jen jako místo, kolem něhož se chodí večer venčit psy; teprve tady byl Hugo ochotný věřit, že církev je přece jen možná tajemné podstaty a disponuje neviditelnou, ale přesto skutečnou mocí a silou. Mocí, která není z tohoto světa. Silou, pramenící z nepředstavitelných dvou tisíc let trvání.

Už nesledoval kázání, myšlenky se mu zatoulaly zpět k písni. Život lidských duší tvoří… Zvláštní spojení. Tajemný a veliký život lidských duší.

Uprostřed úvah mu s brutální hlasitostí zazvonil v kapse mobil.

Zepředu se k nim otočila pohoršená vrásčitá tvář. Hugo se obrátil a rychle zmizel za dveřmi.

Volal Kryštof Kosík.

„Mám další pěkný místo!“ řekl Hugo místo pozdravu. „Protáhli jsme si to ještě o dva dny, protože mám nepojízdný auto.“

„Počkej, Hugo,“ řekl režisér. „Uvažoval jsem o tom a něco ti musím říct.“

Hugo mlčky vyčkával. Kostelními vraty se protáhla ven Ira.

„Teď jsem se dozvěděl z hodnověrnýho zdroje, že Sedláček pracuje na poslední verzi scénáře k seriálu, který se jmenuje – hádej jak? Ano, Sever! A odehrává se – hádej kde? No, božíčku, v severních Čechách!!“

Hugo zavrtěl hlavou. Přepnul na mobilu reproduktory na prostorový odposlech.

„To nepotěší,“ řekl tiše.

„Hugo, přemejšlel jsem o tom celej den a už jsem rozhodnutej.“

„Rozhodnutej o čem?“

„Seru na sever! Budu to točit na Šumavě.“

„No, to si děláš srandu,“ vyjekla Ira.

„Nedělám, Ireno. Na Šumavě a v Novohradských horách.“

„Vždyť je ten scénář psanej na míru Mostecku…?“ namítl užasle Hugo.

„Brambůrek to přepíše. Už na tom začal dělat.“

Hugo se podíval na Iru. Stáli na hasnoucí vyhlídce do smutného kraje, za Ireniným ramenem se v oparu ztrácela silueta počeradské elektrárny, z mraků vysvitlo slunce nad okrově hnědým melancholickým obzorem, kolem silnice planuly koruny starých zplanělých hrušní. Hugo si uvědomil divnou věc: že má tuhle krajinu doopravdy rád.

„Podívej se, já prostě nebudu nějakej trapnej pátej režisér, co točí o českým severu, prostě nebudu! Pohraničí u rakouskejch hranic je taky dobrý, a hlavně neprovařený!“

„Tenhle kraj má ale něco, co ty jiný nemaj, Kryštofe,“ řekl Hugo.

„Tenhle kraj, Hugo, je především už vytěženej! Vytěženej ve všech směrech.“

Irena postoupila těsně k mobilu, který držel Hugo před sebou v ruce.

„Takže s tím, co jsme tu udělali, se můžeme jít vycpat?!“

„Nešil, kočko,“ zahuhňal Kosík. „Co máte, to schovejte, kdovíkdy se to bude hodit. Ale teď vás budu urychleně potřebovat na druhým konci republiky. Samozřejmě budete mít proplacený oba výjezdy. Rozumíme si, Hugo?“

Hugo zmáčkl tlačítko reproduktoru a přiložil si mobil k uchu.

„Rozumíme. Polib si prdel!“

„Cože?“

„Slyšels dobře. Najdi si na lokace někoho jinýho. Za Irenu mluvit nemůžu, ale se mnou nepočítej.“

Vypnul hovor a na chvíli zavřel oči. Z kostela sem pronikal zpěv Sanctus, mezzosoprán bylo slyšet i přes šumění lip a metr silné barokní zdivo.

Vraceli se mlčky. Když vjeli do Mostu, Ira poznamenala: „Ty seš na volný noze, ale já jako zaměstnanec na tu Šumavu budu muset jet. Jenom musím promluvit s Renkou, jestli bude ochotná bejt ještě tejden s otcem.“

„Užij si to,“ zavrčel Hugo. „Vem sebou Petráska, ten má na lokace docela voko.“

Projeli Mostem a sjeli na výpadovku k Záluží.

„Nechceš si to ještě rozmyslet?“ zeptala se Ira. „Kosík je vůl, ale zase s tím severem má docela pravdu… A to jsme mu ani neřekli o tom ústeckým retroseriálu…“

„Takže my tu tejden jezdíme od čerta k ďáblu, tys spadla na kostru v poddolovaný fabrice, mně chtěj bývalí muklové rozbít hubu a pak mi někdo zničí čtyři pneumatiky – a pán si to rozmyslí a luskne a my se sebereme a pojedem do Bémrwaldu?“

„To s filmem nesouvisí. Jsou to naše soukromý věci, Hugo. A zpomal, jedeš sto dvacet!“

Gazík letěl po koridoru jako střela.

„Pro mě to všechno naopak až moc souvisí. Neodjedu odsud, dokud nezjistím, co to všechno má sakra znamenat.“

„Takže si to nerozmyslíš.“

Hugovi táhlo na šestačtyřicet. Peněz nikdy moc neměl a kariéru dělat nechtěl. Jediné, na čem mu celý život záleželo a k čemu se dopracoval, byla nezávislost. Výsada, že si bude moct vybírat práci podle svého uvážení.

„Vzal jsem to kvůli tomuhle kraji. Chtěla bys, abych teď Kosíkovi volal a doprošoval se ho, abych pro něj mohl dál dělat?“

„Každopádněs ho nemusel hned posílat do prdele!“ vybuchla Ira.

„A proč bych jako nemohl,“ zavrčel Hugo.

Zmlkla. Něco v ní tuhlo a chladlo, rozklepala ji zima a nebylo to jen od promočených špiček bot.

Vzal tu práci kvůli tomuhle kraji. Jistě, jak mohla být tak nepoučitelná a zapomenout, že Hugo má vždycky tisíc zájmů – kromě jednoho? Že pro něj práce bude vždycky víc než cokoliv osobního? Že si nakonec všechno vždycky zamiluje a zažere se do toho, že ho spolknul už dávno tenhle posranej zmrzačenej kraj. Někde pod srdcem se jí rozlila stará pichlavá bolest.

Projížděli kolem Záluží, předjeli poloprázdnou tramvaj. Kolem Iry se vznášeli duchové zmizelých domů, vystěhovaných lidí, válečných zajatců, mrtvých z války, zraněných z havárií v chemičce… Skoro se otřásla. Měla toho tady právě dost.

Nové obhlídky na Šumavě znamenaly, že spolu mohli přirozeně strávit další týden. Nebo víc.

Jenže on o to prostě nestojí, uchechtla se zle Irenina babizna. Ještě se zkus doprošovat, ty trapná.

Zbytek cesty do Litvínova ani jeden nepromluvil.

Když odemkli zámek bytu, Hugo obrátil kapsy a našel cigarety. Ještě v botách a bundě vyšel na balkon a zapálil si.

Ira zmizela v ložnici. Sedla si na postel a nepřítomně se dívala ven. Zklamání a pocit odmítnutí v ní kvůli tomu oboustrannému mlčení narůstaly ve špinavý kus ledu. Téměř holé větve pajasanu před protějším panelákem tančily ve větru a v bledém slunečním svitu prokřehlé tango.

Ira se rozhodla. Vstala a bez otálení naskládala jednou rukou do tašky ještě nedoschlý ručník, necesér a propocené tričko, které si přede dvěma hodinami svlékla.

Hugo mezitím típl cigaretu a vrátil se dovnitř. Kouření ho po několika letech abstinence uklidňovalo víc, než by čekal. Našel v jedněch z kuchyňských dvířek zbytek mleté, trochu už vyčichlé kávy, rozdělil ji spravedlivě do dvou hrnků a zalil vařící vodou.

Když jednu kávu donesl Ireně, seděla na posteli s mobilem v ruce a projížděla stránky Českých drah. Položil hrníček kousek od jejích kolen na noční stolek.

„Milan psal, že zejtra v poledne budu mít auto k převzetí.“

Ira se podívala někam za Hugovo rameno, kde se jako pěst na oko vyjímal mezi sádrokartonovými stěnami další historizující oblouček.

„No, tak super. Mně jede vlak do Prahy za hodinu a kousek. To akorát stihnu.“

„Neblázni,“ vyletělo z něj. „Ty chceš jet už dneska?!“

Ira vstala. Podívala se Hugovi do očí a vrátila mu jeho nedávnou větu tak cize a studeně, že ten kus ledu zamrazil Huga i přes termokošili: „A proč bych jako nemohla?“

„Myslel jsem… Ještě zejtra si můžeme udělat malej výlet, než vyrazíme do Práglu. Je tu ještě pár pěknejch míst…“

„Pěknejch? Tady jsou nějaký pěkný místa? Víš co, Hugo? Oba jsme trochu profesionálně deformovaný. Už jsme úplně zapomněli, jak vypadá něco pěknýho. Jezdíme tu od jednoho škaredýho depresivního místa k druhýmu a říkáme tomu krása! Už toho tu mám po krk. Všude tady vylejzaj démoni starejch hnusnejch dob.“

„Každá doba má svoje démony, Iro. Ta naše taky.“

„Tak fajn, tak sis zafilozofoval. Ale fakta jsou takový, že ze severský detektivky se nám vyklubal Král Šumavy, takže já se musím co nejdřív vypakovat na jih. Chci se konečně jednou pořádně vyspat ve svý posteli. Kromě toho musím stihnout v Praze převaz ruky. A mám taky dceru, jestlis nezapomněl!“

Poznámka o Rence Huga zabolela jako vždycky. Hlavu měl prázdnou jako tovární halu.

„Stalo se něco?“

„Ne, proč?“

Obešla ho obloukem, jak to jen skromné prostorové standardy panelového bytu dovolily, a zmizela na záchodě.

Hugovi ta scénka vzala řeč.

Nechápal tu proměnu. Jen proto, že poslal do prdele Kosíka? Toho Kosíka, ze kterého si oba ve vzácné shodě dělali legraci?

Zklamání ho zavalilo jako vymrzlá peřina. Podivně odpojený od sebe samého s údivem shledal, jak velká očekávání měl spojená s dnešním večerem. Oni dva pohromadě, sami, na konci společného týdne. Co si to namlouval…? Nebo je to nějaká Irenina hra? Zkouška?

Pokusil se dát dohromady. Když se útrobami bytového jádra rozeznělo splachování, popošel ke dveřím s násilně klidným výrazem. Dveře se otevřely.

„Svezu tě k vlaku, jestli opravdu musíš.“

Ira rezolutně zavrtěla hlavou. „To není potřeba, nádraží je za rohem. Dojdu v klidu sama. A teď se ještě na chvilku natáhnu, jestli dovolíš.“

Jemně, ale rozhodně ho odstrčila ode dveří ložnice, vešla dovnitř, skopla boty, položila se na ustlanou postel zády k němu a nohy si položila na žebra ústředního topení.

To už bylo na Huga moc. Něco se stalo a on jako hlupák nepoznal co. Potřeboval být sám.

„Jdu se tu na chvíli projít,“ řekl. „Kdybych už tě náhodou nezastihl, klíče máme oba, tak ty svoje hoď do schránky.“

Ještě měl tolik sebevlády, že netřískl dveřmi.

Dveře za ním práskly až v přízemí, rameno zpomalující zavírání bylo utržené z pantu.

Hugo si připadal taky jako utržený. Rozhlédl se a rozhodl se vydat směrem k zámeckému parku, který se skrýval za zdí opodál. Obešel náklaďák, který mu stál v cestě, když ho zarazil známý hlas.

„Jestli se chcete ještě furt podívat do Libkovic, tak vás tam můžu zrovna teďka svízt.“

Franta Koryčan na něj hleděl zpoza staženého okénka.

Hugo se zamračeně zastavil.

„Jak jste mě tu našel?“

Franta trhnul rameny. „V podstatě náhodou.“ Kývl hlavou směrem k parkovišti, na kterém nechali Milanův gazík. „Máte tu auto.“

Hugo chvíli váhal. Pak obešel náklaďák, otevřel špinavé dveře a vyhoupl se do kabiny. Schválně se nepodíval zpět k domu do oken v druhém patře, i když ho k tomu něco zoufale nabádalo. Diesel zaburácel a vůz se ztěžka dal do pohybu.

„Ten gazík není můj,“ pronesl ke Koryčanovi. „Takže jak jste mě mohl podle něj vystopovat?“

„Tady si lidi všechno řeknou. A všichni znaj Milanovo auto. Půjčuje ho zákazníkům furt, musí se s tou svojí vyfutrovanou popelkou chlubit,“ ušklíbl se Franta.

„Takže vy znáte Milana…“

„Jasně, že znám. Kdo myslíte, že mi předělával tuhle kraksnu, aby se dala řídit jednou rukou?“

Hugo pokývl hlavou.

„Co máte s tím fordem?“

„Vy to nevíte?“ opáčil Hugo.

„Ne. Měl bych?“ řekl s lhostejným údivem Koryčan.

Projeli Jiráskovou ulicí a z kruhového objezdu odbočili na Lom. Hugo se rozhlížel, jeli kolem hřbitova, před kterým pableskovala soustava menších vodních ploch.

Koryčan se ohlédl po spolujezdci. „Tady se taky dřív těžilo,“ poznamenal. „Teďka jsou tu chovný rybníky. Rybaříte?“

„Lístek mám,“ řekl Hugo. „Ale už jsem si dlouho nezachytal.“

Sledoval, jak jednoruký řídí. Měl řadicí páku speciálně upravenou tak, aby na ni dosáhl z volantu. Myšlenky Hugovi kolotaly tam a zpět, aby vždycky znovu s drásavou přímočarostí dospěly k Ireně. Nechtěl teď na ni myslet. Bolela ho hlava.

Řekl první, co ho napadlo.

„Vlastně jsem se vás chtěl původně zeptat na svýho otce. On totiž o Libkovicích skoro nemluvil. Bylo to stejný jako v tý příhodě, když pustili z vězení Josefa Palivce.“

„Žádnýho Palivce jsem neznal.“

„Ani jste nemoh. Byl zavřenej v padesátých letech. Básník a překladatel. Otec se s ním jednou setkal někde u přátel, někdy kolem roku šedesát sedm nebo osm. Zeptal se ho, jaký to bylo v kriminále. Palivec mlčel. Neřekl prostě vůbec nic. Začal mluvit o něčem jiným.“

V kabině bylo ticho, jen diesel chraptěl a na korbě vzadu chrastilo uhlí.

„Když se ho po nějaký době otec zeptal ještě jednou, Palivec znovu nic. Když se pak táta vrátil z vězení sám, něco obecnýho o tom napsal, ale taky nic osobního nevyprávěl. Když z něj něco vypadlo, bylo to spíš omylem.“

Koryčan se rozkašlal, naklonil se a plivl chrchel z okna.

„Co byste chtěl vyprávět? Kdo to nezažil, stejně nic nepochopí.“

Blížili se k Lomu. Franta mhouřil oči, nízko visící slunce mu teď z boku svítilo do obličeje, přes křivý nos a zbrázděnou tvář mu přejížděly stíny ubíhajících stromů.

„A nevím, jestli byste to vůbec chtěl slyšet. Na takový věci chcete jenom zapomenout.“

Hugovi právě bolest pulzovala v pravé půlce hlavy, byla to skoro jistá předzvěst občasného záchvatu migrény. Zrovna teď! To mu ještě dneska chybělo. Všechny jeho známé nepřestávalo udivovat, že trpí tak „ženskou“ nemocí, a častovali ho celou řádkou vtipů tak dlouho, až se odnaučil o migréně vůbec zmiňovat a snažil se ji ignorovat, dokud to šlo. I teď vytáhl cigarety, a aniž se Franty zeptal, zapálil si. Celá kabina auta byla tak jako tak prohulená jako vrátnice na dole.

Nabídl otevřenou krabičku jednorukému.

Franta chytil volant kolenem a vytáhl poslepu camelku.

„Víte,“ poznamenal Hugo a natáhl ke Koryčanovi plamínek zapalovače, „jak člověk dělá furt pro nějaký filmy, napadaj ho různý věci. V podstatě blbne, řek bych.“

„Jako třeba co?“

„Já si třeba představuju, že tohle je film. Má se tu natáčet taková pochmurná krimi, tak o tom pořád uvažuju. Taková postava jako vy by do toho filmu zapadla báječně.“

„Já?“ podivil se zamračeně Franta. „Koho bych jako hrál?“

„Chlapa, co někoho zabil.“

Koryčan nehnul brvou. Přibrzdil před začátkem obce. Přes silnici přebíhalo několik dětí. Mladá matka nesla v náručí řvoucí ušmudlané batole.

„Na to jste přišel jako jak?“

„Řekněme, že na to máte dobrou vizáž. Češi maj mezi hercema málo uhrančivejch ksichtů. Většina z nich jsou takoví Kenové.“

Franta se znovu chraptivě zasmál.

„To máte recht. Nedá se na ně koukat. Koho bych zabil?“

Hugo chvíli přemítal. Kouř v kabině zhoustl, Franta pahýlem levé ruky zmáčkl tlačítko na dveřích a sklo se zasunulo. Hugo udělal totéž.

„Detaily rozmyšlený nemám, ale musel by to bejt někdo, s kým jste měl nevyřízený účty.“

Franta zastavil na červenou, otočil se na Huga a zeptal se: „Všiml jste si, že jsem kripl? Jak bych ho jednou rukou zabil?“

„Třeba nožem, ne? Jste šikovnej, nějak byste si poradil. Nebo byste musel mít komplice.“

Vjeli do Lomu. Hugova bolest hlavy sílila a nebylo mu dobře od žaludku. Uvědomil si, že dnes odpoledne nic nesnědl, a to byla chyba. Na dohled se objevila známá hospoda. Na šedé opršelé fasádě visel vývěsní štít POHOSTINSTVÍ V LEDNICI. Posledně si nápisu nevšiml. Možná by si tam mohli dát polívku. Pokus číslo dvě, tentokrát bez rvačky. Ne, to ne.

„Pomoh by vám někdo, kdo je vám třeba zavázanej. Nebo známej z krimu.“

V tu chvíli se od hloučku před hospodou odlepila povědomá postava v zeleném bomberu. Hololavý pokročil náklaďáku v ústrety a zdvihl ruku.

Koryčan zpomalil.

„Třeba takovejhle týpek,“ ukázal na skinheada rukou Hugo. Odolal nutkání položit si ruku na žaludek. Místo toho sáhl na kapsu, kde nosil mobil. Byla prázdná. Vzpomněl si, že telefon vyndal v litvínovském bytě na stůl, když hledal cigarety.

„Vy lidi od filmu jste trochu poškozený,“ prohlásil zamračeně Koryčan, šlápl zprudka na brzdu, až se vzadu odsypalo děravou postranicí trochu uhlí na zem. Čekal na holohlavého, který se blížil k autu.

„Přesně to říkám,“ sykl Hugo, jak se mu popruh zaryl do břicha.

Představoval si to vteřinu po vteřině. Gorila otevře dveře a nacpe se mlčky do kabiny. Odsune ho mezi ně dva. Pojedou za závoru do pusté krajiny kolem dolu. Vzpomněl si na kázání vtelenského kněze, toho vojáka Páně. Co když je dnešek váš poslední den v životě?

V duchu se trpce usmál. Byl krajně napjatý, hlava mu třeštila a ruce se mu studeně potily.

Nikdo neví, kde je. Ach, Ireno.

„Čau,“ pozdravil v tu chvíli Franta přátelsky.

Vazbič stál pod Koryčanovým okénkem.

„Já jenom, jestli večer dorazíš…“

„Možná. Co ten Vavruška? Chce to uhlí, nebo ne?!“

„Chce. Ale nemá prachy, prej až v listopadu. Kam razíte?“ Teď se holohlavý poprvé podíval i na Huga.

„Na projížďku,“ řekl stručně Franta, zvedl ruku a šlápl na plyn.

Odjížděli. Hugo ve zpětném zrcátku sledoval, jak se postavička v zelené bundě zmenšuje. Žaludek se mu zklidnil jen nepatrně.

„Jste docela vytíženej, když vozíte uhlí až do Nejdku.“

„Do Nejdku? Tam žádný zákazníky nemám.“

„Že jsem vás tam předvčírem zahlídnul.“

Koryčan zavrtěl hlavou. „No a? Mám tam bráchu. Byl jsem za ním. Já jsem se v Nejdku narodil. Brácha tam zůstal v bytě po našich.“

Když přijeli ke známé závoře s varováním, že se jedná o území s důlní činností, monitorované kamerami, podíval se Hugo na řidiče tázavě. Franta se jen ušklíbl. Strhnul volant doleva a mezerou mezi zkroucenými stromy bez větších nesnází závoru objel. Huga otevřeným okénkem švihla březová větévka. I jednou rukou zacházel Franta s volantem bravurně. Občas, když řadil, si ho jen přidržel kolenem nebo pahýlem levé.

„Vo čem je ten váš film? Co tu máte točit… Nějakej další Okres na severu?“

„Ne,“ odpověděl Hugo. „Vy jste se snad na to tenkrát koukal?“

Co by dělal, kdyby vazbič nasedl? Zaťal by mu prsty do ohryzku? Vykopl by ho z kabiny a utíkal?

„Tenkrát ne. Ale nedávno jsem na to omylem přepnul v televizi.“ Koryčan se zasmál. „Ušlechtilej tajemník KSČ Pláteník a soudružka Švorcová v zástěrce. A ta hudba jak z westernu… Sranda k poblití.“

„Trochu v tý znělce vykradli Morriconeho,“ hekl Hugo, jak kolo náklaďáku poskočilo po výmolu. „Ale Okres na severu vůbec netočili tady. Natáčeli to v Kralupech a na Kladně.“

„Sem by taky ty Husákovy celebrity těžko dostali,“ řekl Franta opovržlivě. „Chcíply by tu smrady přímo před kamerou.“

Hugo se pousmál. Díval se ven, do porostu podél asfaltky, tentokrát dřív než minule registroval bývalé sady, zarostlé kopřivami, habry a šípkovými keři, ze kterých tu a tam čněla zplanělá větev ovocného stromu.

„O čem teda bude ta vaše story?“

„O fízlech, zbabělcích a práskačích.“

„Kde vám zůstal hrdina?“

„Hrdinové vymřeli,“ řekl Hugo a přemohl krátký silný záchvat nevolnosti. Cigareta mu podráždila už tak neklidný žaludek. Vyhodil nedokouřený vajgl ven. Otočil hlavu k otevřenému okénku. Zvenčí proudil do kabiny chladný vlhký vzduch s vůní hlíny, trávy a tlejícího listí. Snažil se zhluboka a pravidelně dýchat.

„Váš otec byl dobrej,“ řekl Franta zčistajasna. „Chytrej chlap, a přitom se na nikoho nepovyšoval. Akorát byl strašně naivní. Pořád hrál tu svou hru na spravedlnost. Co je fér a není fér. V Libkovicích! Kde vyhrál ten, kdo vám dřív rozkopal ksicht i se zubama… Prostě křesťan.“

Jeli po bývalé libkovické silnici.

„Být naivní, to je podle vás definice křesťana?“

„Teď jste se zeptal přesně jako von. Jste přece jenom syn svýho fotra. Ten i těm největším sviním přiznával lidskou důstojnost. Duši! I těm největším zmrdům. Jenže něco vám povim, lidi se moc množej. A když pánbů rozdával duše, na některý se evidentně nedostalo.“

Evidentně. Tenhle vypitý, bezruký Nikola Šuhaj říká evidentně a v zasmrádlé kabině náklaďáku s uhlím filozofuje o příčinách zla ve světě.

Skoro se zasmál. Podíval se na hodinky, Ira už odjela. Uvědomil si, že už mu je všechno jedno.

„Došly duše? Na koho nezbyla? Na toho dozorce, kterej vás připravil o ruku? Kdyby to byl film, tohle by byl dobrej motiv k vraždě, ne?“

Koryčan mlčel, jen úkosem na Huga pohlédl. Chvíli jeli mlčky, jen uhlí na korbě vzadu chrastilo a poskakovalo. Hugovi se v hlavě znovu ozval křehký mezzosoprán a závěrečný verš kostelní písně.

Duch svatý, ohnivé jazyky, tajemný a veliký život lidských duší.

Musel něco z toho říct nahlas, i když si to neuvědomoval.

Franta se ušklíbl skoro bolestně. „Já na tyhle věci bohužel nevěřím,“ prohlásil. „Někdy si vo tom chodím popovídat s farářem. Von je docela dobrej. Minule jsme se bavili o Buddhovi. Jenomže já nakonec stejně myslím, že jsou to jenom takový duchovní sračky, který tady na týhle zemi nikomu nepomůžou.“

Hugo mlčel.

„Víte co? Já věřím na jednoduchou spravedlnost. A za to, co některý bachaři někomu celý ty roky dělali, by si to rozhodně zasloužili,“ řekl. Pronesl to řezavým hlasem, ve kterém kraulovala všechna ta zmarněná, surová, dávná léta.

Hugo nic neříkal, zvládal další nával nevolnosti. Migréna už vypukla naplno.

„Podle čeho by to v tom filmu poznali? Jako kdo mu to udělal?“

Jednoruký přibrzdil, byli na křižovatce, kde před časem Ira objevila starou švestku. Kromě skruží, drolícího se betonu a železného šrotu nebylo okolo nic. Ani živá duše.

„On by byl vlastně romantik. Žádná vražda. Regulérní poprava. A tak by mu taky uříznul ruku, aby věděl, za co to má.“

Koryčan se znovu úkosem podíval na Huga. Pár vteřin mlčel a pak ucedil: „Policajti jsou vypatlaný mozky. Nic by si nedali dohromady.“

„Těžko říct. Řada z nich je schopnejch. Kdyby hrdina počkal na revoluci, mohl se s tím dozorcem soudit,“ vypravil ze sebe ztěžka Hugo. Musel přivřít oči, slunce visící těsně nad obzorem mu vypalovalo do hlavy díry, periferně téměř neviděl.

„Kolik jich tak asi odsoudili,“ ušklíbl se Franta. „Ještě mi tvrďte, že nejste naivní.“ Zatočil jednou rukou volantem a náklaďák zahnul do kopce.

„Myslel jsem, že věříte na spravedlnost.“

„Ne na tuhle.“

Mlčeli. Pak pronesl jednoruký tiše: „Ale furt se bavíme o tom hypotetickým filmu…?“

Hypotetickým. Nakonec si povídá s intelektuálem.

„Jasně. Jen fantazíruju,“ ušklíbl se Hugo s chabým pokusem o úsměv. „Taková profesionální deformace.“

Ujížděli do kopce, kolem cesty mizelo dozadu šípkové trní a keře divokého rybízu. Na krajinu se z východu tlačil soumrak.

„V kriminálkách se kromě toho vždycky objeví někdo na první pohled podezřelej, a ten to samozřejmě nikdy není,“ řekl Hugo. „Ta postava, o který mluvíme, by podle všech pravidel detektivek musela bejt nakonec nevinná.“

„Kromě toho by to musel někdo prásknout, aby to vyšlo po letech najevo.“

Hugo nepatrně přikývl. Sáhl si rukou na levou půli čela, pod kterou mu tepala největší bolest.

„A vy přece nejste práskač. Váš otec nebyl a vy taky nejste.“

„Ne, nejsem. Práskače z duše nenávidím.“

„Vypadáte, jako by vám bylo blbě.“

„Je to jenom migréna.“

„Myslel jsem, že migrénu mívaj jenom ženský.“

Hugo neřekl nic.

Kodrcali se dál mlčky do kopce. V dáli v šedivém oparu se rýsovaly nehybné údy kolesového velkorypadla.

Pak Franta prohlásil s převahou: „Ten film vám leze na mozek. Měl byste dělat něco jinýho.“

„Taky si myslím,“ kývl hlavou Hugo. „A ta krimi se tu nakonec stejně točit nebude. Režisér se rozhodl na poslední chvíli natáčet na Šumavě. Takže jedem domů.“

Franta chvilku mlčel. Vůz se pod nimi otřásal v nepravidelných záchvěvech, v motoru něco tlouklo, výfuk vyplivoval chuchvalce černého kouře.

„Tak to je pech, ne?“

„Snažím se to tak nebrat,“ sykl Hugo a opřel se vysíleně hlavou o propocenou opěrku sedadla. „Popravdě, scénář stojí za hovno.“

Koryčan se usmál.

„Ke kriminálu se jelo tudy,“ natáhl ruku a uhnul z bývalé návsi na cestu do svahu porostlého náletovými křovisky.

V tu chvíli k nim otevřeným okénkem zdáli pronikl zvuk motoru ve vysokých otáčkách.

Jednoruký šlápl na brzdu.

„Kurva fix, kdo to je?!“

Na libkovické silnici se objevil rychle jedoucí gazík. U zatáčky, do které Koryčan před chviličkou zahnul, gazík prudce přibrzdil a skoro smykem odbočil. Koryčan auto sledoval v zrcátku. Pak oznámil skoro vesele: „Řek bych, že nás nahání ta vaše ženská!“

Zastavil uprostřed pláně rekultivovaného dolu, u umělého kopečku z výsypky, který porostl mladý hájek. Kolem svištěl podzimní lezavý vítr a rval listí z břízek a meruzalek. Hugo už to nemohl vydržet. Otevřel dvířka a spíš se sesunul, než vyskočil z náklaďáku. Udělal dva kroky na kraj cesty, předklonil se a zvracel. V hlavě mu řezalo tak, že skoro neviděl. Spíš po sluchu pochopil, že z gazíku vyskočila Ira a běží k němu.

„Hugo! Hugo! Seš v pořádku?!“

Vytáhl s námahou kapesník a utřel si pusu. Když se narovnal, málem upadl. Ira ho chytila za paži.

„To nic, jenom se mi udělalo blbě...“

„Kdybyste za sebou netrousili uhlí jak Jeníček křemílky, tak jsem vás nenašla!“

„Myslel jsem, že už sedíš ve vlaku,“ vypravil ze sebe Hugo slabě.

„Viděla jsem tě z okna nasedat k tomu magorovi do auta! Po všem, cos mi říkal! A mobil ti zůstal v bytě. Seš bílej jako smrt, Hugo.“

„Je to jenom migréna,“ hlesl Hugo a uvědomil si, že Ireně stojí v očích slzy.

„Pořád to míváš…?“ zeptala se.

Koryčan otevřel dvířka a vyskočil z auta. Nedůvěřivě udělal pár kroků.

„Stalo se něco…? Že tu slečna dělá za náma závody?“

„Slečna má moc bujnou fantazii… Jeli jsme se jenom podívat na kriminál, Iro.“

Ira odstřelila oba pohledem. „Ty blbče blbá…!“ hlesla k Hugovi. Byla zadýchaná, jako kdyby cestu do Lomu nejela, ale běžela.

„Iro, nešil…“

„Tak já šílím! Mimochodem, volali ti po cestě z Nejdku kvůli autu!“ Vytáhla z kalhot Hugův mobil a strčila mu ho s nešetrným dopalem do kapsy u bundy. „Už chytili toho tvýho Jacka Rozparovače. Ten malej spratek prej stačil proříznout gumy hned čtyřem auťákům. Policajti tvrdí, že to byla nejspíš vstupenka do nějakýho místního gangu desetiletejch Romů.“

Koryčan zavrtěl hlavou, vrátil se k autu a vyhoupl se do kabiny.

Hugo se slabě usmál. Otočil se k Ireně. Pokusil se o škádlivý úsměv, ale vyšel mu z toho jen podivný škleb.

„Tak Milan měl s cikorkama pravdu…? Jsme oba paranoidní, Iro.“

„Oba?!“

„Copak ses o mě nebála?“

„Ne!“ zaječela Irena. „Vůbec jsem se o tebe nebála! Vůbec mě nezajímáš a vždycky jsem tě nesnášela!!!“

Až teď doopravdy propukla v pláč, vzlykala a utírala si oči špinavým obvazem na ruce.

Hugo přistoupil blíž a objal ji kolem ramen, pokusila se ho setřást, ale držel ji pevně a zašeptal jí do vlasů: „Potřebuju se někoho držet, Irýsku, mám závratě a jinak sebou švihnu.“

Ira ležela na gauči a nemohla usnout. Byla jedna v noci. Hugo si po návratu šel okamžitě lehnout. Zhasnul světlo a zatáhl žaluzie. Ještě mu pro jistotu postavila k posteli velký hrnec, co našla v kuchyňské lince, žádný kbelík v bytě nebyl. Sama se musela jít znovu vysprchovat, podvečerní události způsobily, že se vrátila zalitá studeným potem. Když vyšla z koupelny, v ložnici bylo ticho.

Pořád se cítila krajně rozčilená a po hodině, kdy se roztřeseně převalovala na gauči, potichu vstala a našla v Hugově batohu láhev vodky od Koryčana. Odšroubovala uzávěr a přihnula si, až jí vyhrkly slzy z očí. Napila se ještě dvakrát, nechtěla se opít, jen uspat nebo aspoň otupit fantasmagoricky bzučící roj myšlenek a pocitů.

Znovu si vyčistila zuby a lehla si zpátky do postele, aby tam další hodinu strávila zíráním do tmy. Vodka dokázala probudit jen lítostivost.

Zmáčkla displej mobilu, ukazoval 01:15. Vstala, oblékla si přes pyžamo bundu, v kuchyni našla v Hugově bundě zbytek camelek a zapalovač a otevřela dveře na balkon. Litvínovské sídliště bylo tmavé a skoro tiché. Od nádraží projela po Mostecké ulici noční tramvaj, někde v dáli hulákaly dva opilecké hlasy.

Zapálila si a pomalu vydechla kouř. Opřela se o zábradlí a dívala se do tmy ředěné pár metrů vzdálenou lampou. Ve vnitrobloku se choulilo dětské hřiště, na písku zůstaly něčí zapomenuté bábovky a prasklý litrový kyblík od bílého jogurtu. Vítr honil spadané listí mezi skluzavkami. Iru už podruhé tento týden napadlo, jestli by nebylo pěkné mít ještě jednou malé dítě.

Odhodila nedokouřenou cigaretu obloukem do tmy, v těle ji hřála vodka, ale nohy ji zábly. Když otevřela balkonové dveře, uviděla temnou siluetu Huga sedícího u stolu.

Vzhlédl. Ireně se zdálo, že se v šeru usmál.

„Taky nemůžeš spát…?“

„Nemůžu. Co hlava?“ zeptala se.

„Už je to prakticky dobrý,“ řekl Hugo potichu. „Ale jak jsem si šel lehnout v osm a jsem zvyklej spát tak pět hodin, tak si ten můj softvér myslí, že už je ráno. Co tvoje ruka?“

„Furt stejný…“

Sedla si ke stolu.

Tichem bytu ze stěny s tikáním prokapávaly vteřiny.

„Takže s Koryčanem ses byl jenom podívat na kriminál.“

„Ano.“

„A tvý temný podezření se ukázaly jako bulšit.“

„Přesně tak,“ odpověděl Hugo. Nehodlal nikomu tlumočit obsah rozhovoru v kabině náklaďáku. Vy přece nejste práskač. Ze všeho nejmíň Ireně. Ze všeho nejmíň teď.

Seděli spolu ve tmě a mlčeli. Ira cítila nesmírný zmatek. Pak Hugo promluvil.

„Já jsem jenom ješitnej vůl, Iro.“

Mlčela.

„Volal jsem Kosíkovi.“

„Kdy?“

„Když ses sprchovala. Řekl jsem mu, že na tu Šumavu pojedu.“

„Nemusíš se kvůli mně přemáhat,“ šlehla z ní babizna, dřív než jí Ira stačila dát jednu pěstí.

Hugo natáhl paži a položil Ireně dlaň na hřbet zdravé ruky. „Já se kvůli tobě přemáhám rád. Ale jestli o to nestojíš, klidně pošlu Kosíka do prdele podruhý.“

Iru v rychlém tempu zaplavoval příval protichůdných emocí, a to se zcela nezvladatelnou intenzitou.

„Hugo… neser bohyni!“

„Ale já nechci… Já přece nechci. Mělas pravdu, asi už jsme trošku poškozený, jak tu jezdíme od jednoho hrobu ke druhýmu… Chci ti ukázat ještě jiný místa. Krásný a milý. Žádný fabriky ani zbořeniště. Vyzvednem si u Milana auto a pojedem do Prahy oklikou. Přes Litoměřice a Děčín. Přes Konojedy s famózním opraveným kostelem a zámkem. Přes Úštěk a Ostré. Užs někdy šla po barokních schodech do nebe, Ireno?“

Vyprostila ruku zpod té Hugovy a vstala. Cítila, že se za chvíli rozbrečí. Během dvaceti čtyř hodin už podruhé. Zatracená vodka, kolik let jí sakra neukápla ani slza?!

Podnikla poslední chabý pokus, jak to zadržet. Ušklíbla se. „Že by se nám severská detektivka zvrhla v romantickou komedii?“

„Nemám rád romantický komedie,“ prohlásil tiše Hugo. „Hlavně proto, že vůbec nejsou romantický.“

Vstal taky.

„Ne?“ opáčila umíněně. „A jak by sis tu romantiku představoval?“

„Ireno!“ oslovil ji tak, že sebou trhla.

Udělal dva kroky. Rozsvítil malou lampičku na stěně. Potřeboval jí vidět do obličeje.

Zamhouřila oči, ve světle halogenky vypadala její tvář bledá a přepadlá, v koutcích očí se jí rýsovaly jemné vrásky. Nezeptal se jí, jestli někoho má. Vlastně se jí na to nikdy nezeptal. Vsadil všechno na jednu kartu.

„Nikdy jsem nikoho nemiloval jako tebe, Ireno. A i když jsem se hodně snažil, nikdy to nepřestalo. Jako bych se nějak zmrzačil, když jsem tě nechal tenkrát odejít. Žádná jiná ženská se přes tohle prázdný místo už nedostala.“

Stála jen kousíček od něj, cítila, že je trošku opilá, cítila Hugovu báječnou mužskou vůni… Náhle věděla, že se mu to už zase povedlo, že vyhmátl ten malý živý kousek, co to všechno přežil, co klečel jako žebráček tiše v nejzazším kousku Irenina nitra, klečel s nataženýma rukama – a dostal do dlaní právě to, o čem ani nevěděl, že o to prosí.

„Hugo,“ hlesla a hlas ji zradil, z bezpečných altových poloh se zničehonic vyšplhal o oktávu výš, jako když se kdysi spolu milovali.

Hugo věděl, že teď konečně může přistoupit až k ní a obejmout ji.

Políbila ho první, s obvázanou rukou zdviženou na stranu.

Poslední společný argument rozumu a strachu mu šeptala z úst do úst.

„Jsme pořád oba stejný, Hugo… Nebudeme zase jenom jeden druhýho trápit?“

„Nikdo není pořád stejnej, miláčku,“ zašeptal a zabořil tvář do Ireniných vlasů. „Kdo se nemění, ten už umřel…“

„Já každopádně nevypadám jako před třinácti lety… Takže zhasni, prosím, to světlo… Třeba už se ti nebudu líbit. Mám křečový žíly. A strie všude možně po celým těle.“

„Zato já,“ řekl Hugo, „já jsem po celým těle jako dvacetiletej desetibojař.“

Vteřinu bylo ticho a pak se Ira nahlas rozesmála. Smála se na celé kolo svým nedostižným hlasem a smála se ještě, když Hugo zhasl, vzal ji do náruče jako před pár dny na Rolavě, zdvihl ji a nesl ke gauči, napumpovaný endorfiny jako elektrárna megawatty; perlila jiskřivým a nádherným smíchem a na litvínovském sídlišti se v tu chvíli usmálo ze spánku všech tři tisíce šest set jeho obyvatel.

THE END

Prodáno 17.01.2020 na www.Kosmas.cz zákazníkovi v.tabasek@gvoz.cz

Poděkování autorky

Děkuji moc za redakční úpravy Vilmě Klímové; za opravu mých četných chyb a chybek Kateřině Veselé a Patriku Bendovi; Břetislavu Rychlíkovi děkuji za severočeský postřeh, který jsem bez dovolení ukradla z jednoho jeho rozhovoru a vložila do úst „mému“ knězi; a konečně za odborné rady a inspiraci vděčím (in memoriam) Václavu Bendovi, dále mosteckému antikváři panu Růžičkovi, Pavlu Vlasákovi, Josefu Hlavínovi, Ladislavu Veselákovi, p. Pawlu Debkovi a Robertu Hoffmannovi. Bez vás by tato kniha nebyla taková, jaká je!

Photo © Radek Brousil, 2019

České středohoří, Litvínov, Most, Libkovice, Krušné hory, Ústí nad Labem, Hrob… Dvojice protagonistů hledá filmové lokace v kraji, ze kterého si každý urval, co mohl. Ale někdy přijíždíte hledat pochmurná místa, a potkáte místo toho nečekanou krásu. Stopy v čase, které k vám stále mluví, staré křivdy, staré vzpomínky, starou lásku. Netradiční road movie o tom, že v životě to málokdy chodí jako ve filmu. V hlavní roli severní Čechy.