NÁMOŘNICKÉ TRIČKO

Pořád jsme měli hlad, byli jsme otrhaní a zavšivení. Ostříhaní jsme byli dohola, ale žádným strojkem, nůžkami, po celé hlavě jsme měli schody, takže to vypadalo jako špatně postavené pyramidy. Nosili jsme vojenské bryczesy, byly moc dlouhé, často dosahovaly na ramena a my jsme si je podle toho, jak to kdo svedl, krátili sami, žádná matka nebo sestra nebo snad nedej pámbu krejčová. Šlo hlavně o to, aby se nohy mohly volně pohybovat a kdykoli mohly plnit svou povinnost. Nahoře nás chránila kufajka, to byl takový sovětský smoking všech vyhnanců a zeslaňców.

V podstatě jsme nevnímali hrozbu naší bídy a smrti roztahující se mezi námi. Byl to náš svět, naše skutečnost, náš každodenní život. Nic jiného jsme neznali nebo jsme to zapomněli. Nejdůležitější pro nás bylo zahnat hlad a vypořádat se se zimou – tyhle dvě životní podmínky jsme měli neustále na vědomí. Toužili jsme po plnoletosti. Zemřít kulkou, nikoli hladem nebo zimou – to nás drželo především při životě, to nás nutilo k nadlidským výkonům.

Realita byla strašná, byli jsme na tom hůř než jeskynní lidé, ale bylo nám dobře, protože jsme neznali nic lepšího. Jen málokdo mluvil o minulosti. Když přece jenom některý z dědů pocházejících z Evropy se rozpovídal o civilizaci, poslouchali jsme to jako pohádku. A když se mu podařilo probudit v nás představivost, viděli jsme v něm šamana a čas od času jsme za ním chodili, abychom z něj udělali znovu normálního člověka. Jenomže takových dědů bylo čím dál méně, zvlášť těch z Evropy, a tak Evropa zmizela.

Nezmítala námi nadutá, vytoužená pokušení. Měli jsme jenom život, ten blikající plamínek nebe na zemi, choulostivý a něžný, vystavený závanům těžkých časů. Všechno se spřáhlo proti životu, lépe řečeno proti našemu životu.

Většinou tu byli přestěhovalci, já jsem byl přesídlenec. Ovšem jaký je rozdíl mezi přesídlenci a svobodnými lidmi, to vědělo jen NKVD. Nikdo netušil, jaká má kdo práva. A nikdo se na to nezeptal ze strachu, že to bude ve vsi jeho konec.

Mátlo mě to. Nedokázal jsem rozeznat spolehlivě hranice mezi obyvateli tábora, přesídlenci nebo pronásledovateli, přesto jsem se jednou nehledě na riziko na ulici zeptal staršího člena NKVD: proč odsouzence v lágru hlídají vojáci a proč nehlídají taky nás, školáky. Přece osmdesát procent místních školáků, včetně mne, to byli potomci nepřátel pracujícího lidu.

Nejspíš měl dobrou náladu, možná taky že si dal sto gramů samohonky, protože mi pocuchal vlasy, a když mi odpovídal, sklonil se ke mně:

„Protože jsou důležitější. Pořád utíkají.“

„A kam? Odtud se přece nedá nikam utéct.“

„To oni vědí, ale chtějí umřít na svobodě. Myslí si, že otevřou dveře a že tam za nimi čeká svoboda. Jsou to kreténi!“ pronesl mezi zuby a šel pryč.

Od téhle rozmluvy byl pro mě každý obyvatel lágru knězem, nevím, jakého byl vyznání, ale byl to kněz. Měl přece ještě míň než já, přes to všecko ale měl velké srdce kromě menších možností.

Vyprávěl jsem klukům, co jsme si povídali s tím od NKVD. Uvedlo je to do rozpaků.

„Jsou lepší než my,“ pronesl šeptem Izaak Goldman z Oděsy. „No tak jo. Kdo je ale horší než my?“

„O tom se nesmí mluvit,“ dal se slyšet mlčenlivý Korejec Kim, kterému dělala řeč problémy. „Nejsme toho hodni. Nikdo z nás přece nemá námořnické tričko. Nikoho horšího, než jsme my, nenajdeš, ani kdybys ho hledal se svíčkou.“

Byla to pravda. Jasné a průhledné jako čínský porcelán. Současně jsme byli párii i janičáry; hlínou, kterou používal Stalin svým primitivním chánským talentem. To zjištění mě ohromilo. V duchu jsem si přísahal, že musím získat za každou cenu námořnické tričko. Hlavně proto, že Stalin neměl námořníky rád. Vyprávěla mi o tom Krása. Krása byla moje matka i autorita našeho FERAJNY tábora, co jí vyšlo ze srdce, bylo pro nás posvátné. Ve chvílích alkoholové upřímnosti mi Krása zašeptala do ucha, že námořníci nejsou jeho lidmi přes jejich neústupnost a to, jak se zasloužili o revoluci; že prý Stalin vůbec nenávidí lidi, že má rád jen letadla. Letadla mu připomínají anděly, jsou jeho soukromými serafíny létajícími na božských nebesích, kterých se zřekl, od kterých se odvrátil už v době, kdy chodil do duchovního semináře. Letadla uklidňují jeho výčitky svědomí. Letadla spolu s vodkou. Ale i tak mu dávají co proto noční můry, dělají to stejně, jako to dělá on nám. Nepomůžou mu letadla ani vodka.

Nehledě na to všecko jsem chtěl být pilotem a možná že jsem po tom toužil ze všeho nejvíc. Myslel jsem, že se stanu božím andělem. Jednou se prostě stát pilotem a nyní získat námořnické tričko. Ten sen mi nedával spát. Ale od chvíle, kdy jsem slyšel Kima, že bez námořnického trička nemáme právo mluvit o něčem tak posvátném, jako jaké smrti je člověk hoden, získání té pruhované věci se pro mne stalo mým „být či nebýt“. Tehdy jsem ještě nevěděl, že když člověk po něčem zoufale touží z celého svého srdce a jestli je přesvědčen, že se ta touha nevyplní, takže nutně přijde smrt, občas se stane zázrak. Zničehonic se potká s něčím, co mu pomůže uskutečnit jeho sen.

Copak se snad nedá brát jako zázrak, že se ze mne, který jsem nikdy v životě nic nenašel, spíš naopak jsem to všechno ničil, stal majitel zlaté desetirublovky? Copak to není zázrak, že jsem vlastně šel sám, já, který jsem skoro nikdy nikam sám nechodil, pěšinou rozbahněné louky, po které skoro nikdo nechodil? A právě tady na té pěšině samé bláto ležela skoro čistá mince, kterou jako kdyby sem zrovna někdo zahodil nebo ji sem položil, abych ji našel zrovna já. Zvedl jsem ten zlatý zázrak, párkrát jsem ho vyhodil do vzduchu, místo abych si pospíšil na nádraží. Udělal jsem to bezděčně.

Když jsem měl někdy štěstí nebo smůlu, vždycky jsem utíkal na nádraží. Na mé posvátné místo. Pokaždé tam byl někdo, kdo někam jel. Tady se potkávali ti, které Stalin pohladil svou laskavou rukou. Nádraží mě přesvědčovalo, že ďábel není pověrou, ale že je to opravdová pravda. Na nádraží jsem potkával jak anděly, tak ďábla. A v tu chvíli mě neopouštěla ta radost.

„Poslouchej, Péťo, už jsem tě pěkně dlouho neviděl,“ dal mi hlasitě najevo svou náklonnost Kosých, vyšetřovatel našeho městečka, starší zmocněnec NKVD. „Je tam Krása?“

„Má ráda lidi,“ odsekl jsem mu. „Kvůli tomu je Krása na světě!“

„Copak já nejsem člověk?“ zeptal se už poněkud tišeji a stiskl mi rameno, až to bolelo. „Tak mluv!“

„Nevím,“ odpověděl jsem mu a snažil jsem se uvolnit ruku.

Kosých se k smrti zamiloval do mé matky. Byla to láska na první pohled. Šlo ovšem jen o jednostrannou záležitost. Mohl nás poslat do lágru, ale srdce mu to nedovolovalo. Když si ale dal vodku, přísahal, že nás pošle tam, kde dává dobrou noc sám ďábel.

„Tak jo,“ zavrčel najednou smířlivě. „Kam tak pospícháš?“

„Chci koupit námořnické tričko.“

„To jsou lidi,“ odfrknul a díval se mi přitom do očí. „Pořád jenom chcete to, co není. Pořád vidíte to, čeho si druhý nedokáže ani všimnout. Jsi jak ta tvoje máma,“ mávl rukou a šel dál svou cestou a přes rameno mi ještě řekl: „Na tričko se zeptej strojvedoucího nebo velitele vlaku z vladivostockého expresu. Zrovna stojí na peróně.“

To byl nápad! Sám před sebou jsem se zastyděl, proč jsem na to nepřišel sám, proč mi musel radit zrovna samotný ďábel. Ale co, oni jsou vždycky mazanější a lépe jim to pálí než obyčejným lidem. Namířil jsem si to na peron. Oběhl jsem celý vlak. Bylo to nanic. Po průvodčím ani vidu, ani slechu. Došel jsem pomalu ke strojvedoucímu, který tam něco prohlížel a čistil u kotle. Počkal jsem, až to dodělá. Jako kdyby cítil můj dotěrný pohled, vstal a šel ke mně.

„Tak co mi povíš, fešáku?“

„Strejdo, nekoupil bys mi ve Vladivostoku námořnický tričko?“ zeptal jsem se tajuplně a nesměle. „Je to otázka života a smrti,“ dodal jsem, abych zdůraznil závažnost mé žádosti.

„Máš ponětí, kolik dneska takový tričko stojí? Dneska se všechno vyvažuje zlatém. A o námořnickým tričku ani nemluvím. Víš ty vůbec, co ode mě chceš?“

„Vím,“ odpověděl jsem mu, „jsem Polák…“

„Ale! Tak to jsi tedy orel. Tak jen se podívejte. Já Poláky znám, byl jsem ve válce ve dvacátým. Jo, to je život,“ povzdechl si. „A co za to tričko dáš?“

„Třeba to bude stačit,“ a ukázal jsem mu zlatou desetirublovku. Prohlédl si ji a strčil do náprsní kapsy.

„Moc to tedy není,“ konstatoval vyhýbavě. „Spíš je to dost málo.“

„Já ale víc nemám,“ rozhodil jsem ruce, „i tohleto jsem našel.“

„Co s tebou mám dělat? Tak dobře, zkusím to. Nic ti neslibuju, ale zkusím to.“ Vytáhl inkoustovou tužku a na kousek novin, do kterých si balil cigarety, napsal datum a hodinu, kdy sem znovu přijede. „Příští úterý ve dvacet čtyřicet pět. Nezapomeň.“

„Tak se snaž, strejdo.“

Strojvedoucí byl vysoký, štíhlý a z jeho tváře pomalované vráskami vyzařovala dobrota. Oči měl tak modré, že vypadaly jako vysoká obloha. A právě ty oči mě k něčemu přivedly.

„Když mi to tričko koupíš, něco ti ukážu…“ dodal jsem tajuplně.

„Copak mi ty asi ukážeš?“

„Krásu, strejdo. Jestli mi to tričko koupíš, nebudeš litovat.“

„Krásu?“ podivil se. „Tak Krásu, říkáš,“ zašeptal s takovou spoustou ruské touhy, která mu přímo prýštila z jeho hlasu. „Kdy já jsem naposled tancoval, kdy jsem si zazpíval… Krása,“ otřásl se nakonec. „Tak dobře, teď ale padej, musím polknout ještě trochu polévky. Nezapomeň na to datum a taky na to, cos slíbil.“

Od té doby vím, jak vypadá čekání na něco, po čem člověk touží. Nevěděl jsem, co mám se sebou dělat. Co všecko mě jenom napadalo. Byl jsem tak ochotný a pracovitý, až mě kamarádi podezírali, že jsem něco provedl. Rovněž i Krása si všimla, jak jsem se změnil, a najednou mě přitiskla ke zdi:

„Tak copak to máš na svědomí, povídej!“

„Povím ti to, ale hezky se obleč a pojď se mnou. Moc tě o to prosím.“

Ze srdce mi spadl kámen. A bylo po problému. Zcela zbytečně jsem měl nervy z toho, jak mám přemluvit Krásu, aby šla se mnou na nádraží. S tou mou prosbou jsem vyčkával až na poslední chvíli. Vtom se stal nový zázrak. Byl jsem z toho unavený a teď jsem nevěděl, co radostí dělat, vrhl jsem se mámě do náručí. Zanedlouho byla připravená k odchodu. Jak kouzelná byla má Krása!

Když jsme přišli na nádraží, vladivostocký expres tu už stál. A když se vlak zastaví, ožije peron. Prodírali jsme se pomalu pulzujícím a rozkřičeným davem směrem k lokomotivě. Jakmile jsem spatřil strojvedoucího, požádal jsem maminku, aby počkala. A rozběhl jsem se.

Strojvedoucí se při pohledu na mě usmál.

„Vítám tě,“ řekl vlídně, „a kde máš Krásu?“

„Máš tričko?“

„Jasně že mám,“ a zmizel na chvilku, a když se znovu objevil, držel v ruce balíček. „Hele!“

Celý jsem se rozklepal.

„Slez z té lokomotivy!“ zavolal jsem na něj a rozběhl jsem se pro maminku.

„Tak to je Krása,“ řekl jsem a ukázal přitom na mámu, když jsme se zastavili před ním.

„O co tu jde, mládenci?“ zeptala se maminka.

„To je vojenské tajemství,“ odpověděl jsem a nedokázal jsem ukrýt úsměv.

Strojvedoucí stál, jako by ho někdo uhranul. Oči se mu ani nepohnuly, víčka jako kdyby je někdo přilepil nahoře.

„Panebože!“ zašeptal bezděčně, nato vzal matčinu ruku a přitiskl si ji na svou tvář. Po chvíli se vzpamatoval. Nakonec políbil Kráse obě ruce. „Bojoval jsem s Pilsudským a vím, jak se má člověk chovat k Polkám. Děkuju ti, chlapče,“ obrátil se ke mně a podával mi balíček. „Tobě děkuju taky,“ řekl při opětovném pohledu na matku. „Musím ale už jít, za chvilku odjíždím. Na viděnou. Ještě jednou ti děkuju, chlapče,“ zvedl mě a pevně k sobě přitiskl.

Když se expres rozplynul v tmavé tajze, balíček jsem rozbalil. Podařilo se to! Jako kdyby mě teď někdo uhranul. Dojetím jsem měl slzy na krajíčku.

„Už je to v pořádku, no tak,“ matka mě uklidňovala a hladila mě po hlavě. „Otři si oči, jdeme domů. Budeš slaný, protože sůl všemu vylepšuje chuť.“

„Budu slaný,“ potvrdil jsem ta dvě zvláštní slova.

Ve škole z toho byla samozřejmě senzace. Když jsem pověsil KUFAJKU a zamířil do třídy, na chodbě to začalo hučet jako v úlu. Vřelo to při každé hodině a při přestávkách. Kamarádi se ode mě nehnuli ani na krok. Kim se trička opatrně dotknul prstem a prohlásil: „Teď můžeme diskutovat úplně o všem. Klidně z nás můžou být i filozofové.“

Po vyučování jsme šli na pláň hrát baseball. Když jsme po hře odpočívali, všiml jsem si, že je mezi námi Kolja Dovženko, kluk z domova mládeže. Objevil se v našem městečku před několika měsíci. Rodiče měl v lágru. Za to, že se pořád stavěl na odpor, byl každou chvíli někde jinde. Nechtěl se zříct svých rodičů jako nepřátel lidu. Nepomáhalo tu žádné domlouvání a vyhrožování. Nemusel už dokonce ani nic psát, stačilo jen podepsat běžný text. Neustále to však odmítal, neustále se vymlouval, že neumí malovat písmena.

Všiml jsem si Kolji, protože si sedl tak, abych na něj viděl. Jasně jsem na něj mrknul, aby mu bylo jasné, že mu rozumím. Za chvilku seděl vedle mě. Vycítil jsem, že na něco čeká. Jak se mezi námi svobodnými objevil někdo z dětského domova, vždycky přišel s nějakým přáním.

„Tak povídej, Koljo. Nedělej drahoty.“

„Když ono to…“ nejistě odpověděl.

„Tak dělej.“

„Ty se mi ale budeš smát…“ dodal za chvilku, „chtěl bych, abys mi půjčil na deset minut to tvoje námořnické tričko. Obléknu si je, chvilku v něm vedle tebe posedím a hned ti ho vrátím.“

V hlase měl tolik trápení a jeho prosba mi byla tak blízká, že jsem cítil, jak se mi hrnou do očí slzy. Sklopil jsem hlavu, aby si náhodou někdo nevšiml té lidské soli. Mlčky jsme spolu seděli.

„Dobře, Koljo,“ řekl jsem mu po chvíli a stáhl jsem ze sebe tričko. Když si je oblékl, plácnul jsem ho na rameno a rádoby drsně jsem dodal: „Můžeš si ho nechat napořád.“

„Ty máš ještě jedno?“

„Ne,“ odpověděl jsem, „nemám. Ale ať ti nosí štěstí!“

Navlékl jsem si blůzu a šel jsem domů. Když jsem tak šel, cítil jsem se, jak se určitě cítí pes, který po nekonečném toulání našel svého opravdového pána.

KÁZÁNÍ NA HOŘE

Toho dne přišla matka později než obvykle. Napadlo mě, že se vrátil z války zase nějaký invalida a Krásu požádali, aby na jeho přivítání uspořádala samohonkový bál. Válka i lágry pracovaly na plné obrátky, takže takové bály byly skoro pořád. Krása mé matky, její ohleduplnost, optimismus, žertovný přístup k životu, to vše získávalo takovou pověst, že její přítomnost na každém bále byla nezbytná. Významní i obyčejní lidé jednoduše přicházeli pro matku do nemocnice, kde pracovala, a brali si ji k sobě. Krása to neodmítala. Měla ráda radost, zvláště pak radost, kterou někdo vyprávěl přes smích i slzy.

Mýlil jsem se však. Matka na žádném bále nebyla. Bylo jí to vidět ve tváři. Její výraz zářil radostí, ale bylo to jiné než obvykle. Byl to výraz takové radosti, kterou nešlo popsat.

„Máme teď slovo boží doma,“ šeptala radostně a vytáhla z brašny modřínové polínko, takové, jaká den co den přikládám do našich kamen. „Jen klid, nezbláznila jsem se,“ dodala, když viděla, jak se tvářím.

Vytáhla z obou konců dřevěná víčka a polínko se otevřelo. Uvnitř byl dutý prostor, v němž ležela kniha vázaná v kůži. Vytáhla ji, políbila, udělal jsem to taky, pak sepnula ruce a požádala mě, abych odříkal blahoslavení. Když zjistila, že nevím, co to blahoslavení je a co mám říkat, napsala to na kousek papíru a podala mi ho. Přitom ještě řekla: „Ženám není dovoleno přeříkávat blahoslavení. To je výsada mužů.“

Sklopil jsem hlavu a pobožně jsem ta slova zašeptal:

„Blahoslavený buď Ježíš, všemohoucí Bůh, za to, že stvořil člověka a bibli.“

„Jsem tak šťastná,“ řekla a přivinula mě k sobě na prsa. „Teď jsme boží lidé. Dům bez bible je jako kuchyň bez kamen. Hlídej ji jako v hlavě. Vidíš, jak ji předchozí majitel ukrýval před zlými lidmi.“

Matce proudila v žilách židovská krev. Její babička, moje prababička, byla kurdská Židovka, po které zdědila nejen krásu, ale i srdce, a to při každé příležitosti připomínal zamyšlený, tím také pobožný vztah k slovu božímu. Ve dnech, kdy nás odvezli, matka neztratila hlavu. Vyhnanství pro ni nebylo žádným překvapením, nezapomněla proto na bibli. Zabalila ji do černých večerních šatů a schovala ji až na dno zavazadla. Bible s námi dojela až do vyhnanství. Na naší konečné ale matka při vystupování zakopla. Zavazadlo dopadlo na zem, celý jeho obsah se vysypal rovnou k nohám procházejícího člena NKVD.

A tak se to stalo. Stalinovský inkvizitorský sluha si nemusel všimnout zlata, dokonce ani chleba, ale nemohl přehlédnout bibli nebo jiné psané slovo. Za takové nedopatření se však platilo velice tvrdě. Vybalil bibli ze šatů, prolistoval ji, a když v ní nenašel nic jiného, hodil ji do ohně, který hořel pod hlídačovými kamínky. Pak ustoupil, pohlédl na matku, neřekl však ani slovo, i když bylo vidět, že něco říct chtěl, ale že si to rozmyslel. Matčina krása mu to nedovolila.

„Dal jsi ji plamenům,“ zašeptala mu přímo do tváře slova plná zoufalství. „Nezůstane ti nic dlužná.“

Neodpověděl jí, sevřel rty a odešel.

Ztrátu bible matka nesla velice těžce. Celé dlouhé první týdny vyhnanství při každé příležitost opakovala, že se bez bible cítí, jako kdyby jí přímo ze srdce někdo ukradl tajemství. A mě mnohem častěji líbala a tiskla mě k sobě. Měla o mě strach. Dívala se mi do očí a tiše říkala: „Jak já tě vychovám bez bible. Pánbůh ví, kde je otec, a bible shořela. Co já budu dělat? Když chlapec od dětství nečte Písmo svaté, promění se v ďábla.“

Bylo mi strašně líto, že kvůli mně je matka tak zoufalá, proto jsem jí slavnostně slíbil, že budu hodný; že budu jako teplo v mrazivých dnech.

Avšak přes to všecko čas je největší spojenec člověka. A také nejvěrnější. Ať si to přejeme nebo ne, vždycky nás zavede k cíli, ale také nás odtud vyprovází, neustále nám rozdává rány, také je ale léčí. Matku také vyléčil. Přestala naříkat nad popelem, čím dál méně upadala do stavu, který vzbuzoval strach; dokonce se začala znovu usmívat a broukat si pod nos písničku Rebeku. A když ji přijali do práce v nemocnici, po které velice toužila, ztráta bible upadla v zapomnění.

Ukázalo se však, že tomu tak docela není. Ve skutečnosti se matka zklidnila, ale nezapomněla. To jenom já jsem zapomněl. Přepadly mě výčitky svědomí: jak snadno se ve mně rozplynula matčina tragédie, která ve mně nezanechala ani stopy, žádnou jizvu. Ještě nikdy jsem si tehdy neuvědomil, že bolest v srdci se nedá tak snadno uchlácholit, že čas nedokáže vždycky vyléčit rány, a také to, že nelze ani na chvilku zapomenout na to, co potřebuje srdce bližního.

„Odpusť mi, maminko, že jsem nehledal spolu s tebou,“ šeptal jsem, „a děkuji, že se ti ji podařilo získat.“

Podívala se na mě s láskou, oči jí ještě více ztmavěly, až byly tak tmavé jako obloha v zimě bez jediného mráčku a bez měsíčku, kde pulzovaly galaxie.

V jejích očích pulzovala souhvězdí, tajuplné zářící body, z nichž jsem ještě nedovedl číst, třebaže byly určeny mně.

„To nevadí, synku,“ zašeptala, „zakopneš ještě mockrát. Člověk v životě mockrát upadne. Nejdůležitější je, abys do toho vstávání uměl dát celé srdce. A teď mi přečti ‚Šéma‘. Nedovedeš si představit, jak se mi po těch slovech stýskalo.“

Nalezla to místo a ukázala mi, odkud mám číst. „Slušaj, Izrael, gospoď, Bog naš, gospoď odin jesť.“

Přečtená slova mnou otřásla, dopadla tam, kde doposud ve mně ještě nic takového nebylo. Mlčel jsem, mlčela matka. Prvně k nám ve vyhnanství promluvil Bůh, znovu si nás zvolil. Copak se ve mně mohla tedy zrodit otázka o smyslu našeho poslání? Jistěže mohla, ale nevyklíčila. Nevím proč, ale nikdy jsem se Boha nezeptal, čím jsem se já, dítě, provinil, že na mě seslal sibiřskou zimu a hlad, z jakého důvodu dovolil vyrůst tak odporným čarodějům Kostějům. Jistě proto, že ve věku, kdy člověku teče mléko po bradě, nikdo nedokáže klást otázky Bohu, chce ho však poslouchat. Poslouchat a těšit se z něj, mít radost, že ho neopustil.

Byl to pro nás slavnostní okamžik. Zvláště pro mě. Začal jsem vnímat svou výjimečnost, naprosto jistě jsem pocítil, že jsem neopakovatelný, jedinečný; že člověk, jako jsem já, ještě nikdy na světě nebyl a nebude ani po mně.

Poznané osvícení bylo současně i ohromující. Každý člověk je skvostem. Dojít k takovému zjištění ve vyhnanství, kde člověk byl pouhý odpad, kde zvíře mělo větší cenu, kde mohl být prodán nebo sněden, prožít to celou svou bytostí, to je jako projít peklem. Bezděčně jsem vzal maminku za ruku, jako kdybych jí chtěl dát vědět, že jsem naživu, že jí patřím. Také mi stiskla ruku.

„Nikdy jsem nepřipustila,“ zašeptala se slzami v očích, „aby Bůh s tebou uzavřel příměří ruský. Musíš mít tedy rád ten národ se vším, s jeho dobrotou i špatnostmi. Ten národ je jistě zkouškou pro tvé srdce.“

Zatím jsem ještě nevěděl, že ve světě dospělých může být jeden národ něco víc než jiný, že bílý je lepší než černý a Němec než Žid. Jediné, co jsem věděl, bylo, že lidé jsou dobří a špatní a že k vládě se dostanou obvykle psychopati nebo megalomani. Od let, kdy jsem rozum bral, jsem se pohyboval mezi lidmi různých plemen a naprosto lhostejné a současně nepochopitelné bylo pro mě dokonce nacionalistické hnutí. Připadalo mi, že matčina prosba byla jenom chloubou nebo potvrzením faktu. Jenomže matka neměla ve zvyku mluvit do větru: věděla víc, hlouběji a přesvědčivěji prožívala šedivý všední den a lépe chápala, jak těžké je pro mě mít rád Rusy, v jejichž čele stál Stalin.

Tím začala má cesta do biblické Kolchidy. Začal jsem Novým zákonem, jak mi poradila matka. Evangelium svátého Matouše jsem přečetl během pouhého dopoledne. Byl jsem otřesen jeho obsahem. Šel jsem proto na dvůr, sedl jsem si na lavičku, a dokud nepřišla matka, jsem se díval na nebeské nekonečno s pulzujícími hvězdami. Přečtené evangelium mě přesvědčilo, že my, vyhnanci, jsme blahořečení; že většina lidí na světě patří Bohu, když snášejí hlad, zimu a pronásledování; zase ti, co námi manipulují, už obdrželi svou odměnu. Odstrčení netrpí, a když ano, tak za to mohou sami.

Vryl jsem si dó hlavy kázání pronesené na Hoře a snažil jsem se žít v mezích blahoslavení. Evangelia mi stále více otvírala svět, probouzela duši, kterou mi hojně obdarovávala, a já jsem se začal domáhat svých práv – podělení o ně s druhými. Duše volala, já jsem však mlčel, čekal jsem na pravou chvíli, kdy bych mohl ze získaných vědomostí udělat dobrou věc. A nečekal jsem dlouho.

Při výchovné akci se nás jako obvykle vyptávali, čím bychom jednou chtěli být. Parta, do které jsem patřil, bylo takové útočné uskupení; každý její člen chtěl být námořníkem nebo letcem. Ještě se tak tolerovalo zaměstnání geologa, hledače pokladů, aby tak bylo učiněno zadost obsahu písničky, kde se zpívalo: „Na zemlje, v něbesach i na morje.“

Tentokrát byla řada na Šaškovi Sverdlovovi. Neodpovídal, jak jsme běžně odpovídali, k našemu překvapení nás zavedl do přízemí. Jakoby nic prohlásil, že by chtěl být bochníkem chleba, protože chléb nemá nikdy hlad, ale každý po něm touží.

V partě začalo být rušno. Dívali jsme se na Šašku jako na zrádce, který prozradil něco, co jsme chtěli udržet v tajnosti. Každý z nás přece snil pořád o tom, abychom chleba měli dost. Naše sny byly plné chleba. Kvůli chlebu jsme i kradli. A právě v tomhle oboru byl Saska opravdový mistr, to, jak uměl krást, svědčilo o jeho vrozeném talentu. To nebyly krádeže, to bylo kouzlení – levice nikdy nevěděla, co dělá pravice. Mohli jsme se na něj vždycky spolehnout, byla to naše poslední spása.

Po vyučování jsme šli na pláň. Začalo dohadování. Celá parta byla pro vyloučení zrádce z našeho středu. Šaška seděl vedle mlčícího Kima a klackem maloval na zemi všelijaké obrazce. Pohled na něj mi připomněl Ježíše, který se choval podobně, když k němu přivedli cizoložnici, aby ji odsoudil. Až jsem se rozklepal zimnicí.

„Šaška měl pravdu,“ řekl jsem přerývaně a potichu. „Proto nás to taky tak štve. Já se taky stydím, když bez přestání myslím jenom na chleba. Pravda vždycky bolí.“

„Vůbec hlad ale neměl. Na vlastní oči jsem viděl, jak se cpal chlebem s cibulí,“ namítl náš komandýr, kterému jsme říkali zkráceně Kom.

„A já jsem včera vůbec nic nejedl,“ řekl zadumaně nejmladší z nás Bělorus Kotlas a tázavě na mě pohlédl horečnatýma očima.

„Všichni máme hlad jako psi!“ zvolal Estonec Eryk.

„Dobře,“ odpověděl jsem. „Nebudeme brečet a fňukat. Uděláme to jako Ježíš při podobné situaci. Řekl přece: ‚Kdo je bez viny, ať hodí první kamenem.‘“

Pochopili to přirovnání. Nastalo mlčení. Všichni sklopili hlavy. Možná každý bojoval sám se sebou, možná znovu začali myslet na chleba. Ticho se táhlo dlouho, a čím bylo delší, tím bylo tíživější.

„Šaška čeká,“ ozval jsem se. „Vyneste rozsudek.“

„Zůstane!“ rozhodl Kom. „Hele, řekni mi, kdo to byl ten Ježíš Kristus, o kterém jsi mluvil.“

„Nezapomeň, že jsi apoštol,“ řekl jsem si v duchu a rozčilením jsem se začal potit. V hrdle jako by se mi něco uzavřelo. Odkašlal jsem si a začal jsem mluvit.

Syna lidí jsem vykreslil, jak jen jsem to dokázal. Popsal jsem jeho krásný, ale těžký život včetně cesty na Golgotu. Mé vyprávění bylo zmatené, z pohnutí NATLOK jsem nedokončil věty. Vychrlil jsem to strašně rychle, tak rychle, že mi došla slova, jako bych toho víc nevěděl. Ale ať si poslechnou, jak učil lidi Ježíš. A bez zadrhávání, až v úplné pohodě a s citem jsem přednesl kázání, jaké měl Ježíš na Hoře.

Skončil jsem a pohlédl na kluky. Upřeně se na mě dívali. Soustředěně s nehybnými tvářemi svědčili o tom, že byli okouzlení, že slova jim pronikla hluboko do srdcí.

„Blahoslavení, kteří trpí pronásledováním,“ zašeptal náš Kom a vstal. „Jde se domů. Zítra nám tu řeč povíš ještě jednou.“

Pět dní za sebou jsem jim po vyučování opakoval to kázání. Posilovalo to mou naději, dodávalo mi to sil.

Snáze jsme snášeli hlad a usmívali jsme se na druhé. Došlo to tak daleko, že náš Kom nařídil všem, aby si opsali to kázání a naučili se je nazpaměť. Sám si pak každého přezkoušel.

Při každé příležitosti jsme si opakovali myšlenky z kázání, což nemohlo uniknout pozornosti našich školních pečovatelů. Určitě také někdo donesl do školy, že to kázání přeříkávám já, a tak jsem jako první byl předvolán k vedoucímu.

Nebyl sám. U stolu seděl nějaký člověk středního věku s výraznou tváří s rozcuchaným obočím, trčícím na všechny strany.

„Tak jsme, Péťo, slyšeli,“ začal vedoucí, „že tady přednášíš nějaké proslovy. Třeba bys nám mohl povědět, co to vykládáš.“

„To můžu,“ a nečekal jsem na vyzvání, přednesl jsem obsah kázání.

Nepřerušovali mě a se zájmem poslouchali.

„Kdopak tě to naučil?“ zeptali se mě, když jsem skončil.

„Babička,“ odpověděl jsem. „Babička, která se nám cestou do vyhnanství ztratila. Hledáme ji, třeba ještě neumřela.“

„Určitě umřela,“ řekl ledovým hlasem přítomný cizí mužský. „Takoví lidé, jako tvoje babička, ti končí rychle, když vyprávějí takové řeči. A ty víš, kdo to byl Ježíš z Nazaretu?“

„Vím, byl to Žid. Moc moudrý Žid,“ dodal jsem.

„A co tak moudrého řekl?“ zapojil se do rozmluvy vedoucí.

„Třeba to, že člověk nemá svému bližnímu dělat to, co je nedobré jemu samotnému.“

„A jestlipak víš, že Kristus neexistoval, že to všecko jsou pohádky?“

„To jsem nevěděl,“ řekl jsem. „Ale teď už to vím. A taky vím, proč mi babička o Ježíšovi vyprávěla.“

„Možná ti to řekla, ale my ti nedovolíme, abys na něj vzpomínal.“

„Ony se nesmějí vyprávět pohádky?“ zeptal jsem se.

„Můžou. Ale ne ty o Ježíšovi,“ dodal suše ten člověk. „To jsou špatné pohádky. Jsou to nekomunistické pohádky. Jestli rád čteš a vyprávíš, tak si vezmi a přečti, Kapitál.“

„To je taky pohádka?“

„No, ne tak docela,“ odmítl to, „je to filozofie.

O tom můžeš mluvit, ale žádné kázání ani pohádky, co tě naučila babička, už víckrát nikomu nepovídej, jinak bude zle. Nechtěj ubližovat své matce. Teď běž a pamatuj si, co jsme ti tu říkali.“

Předvolali si mě po vyučování, takže s kluky jsem se mohl sejít na pláni, kde hráli baseball. Nešel jsem ale za nimi. Něco mě neodbytně táhlo domů. Předtucha byla na místě. Náš byt byl otevřený a celý rozházený.

„Byli tady,“ řekla významně Frosja, sousedka, co bydlela přes chodbu, jinak majitelka našeho bytu o dvou místnostech. „U mě hledali taky. Dokonce do kamen se dívali. A jak tu hledali, tak to musí znamenat, že můj mužský je naživu. Na Kolymě se dá přežít. No co by mohli hledat? Žádné zlato přece nemáme.“

„Babi, ti zlato mají, to nehledali; Boha hledají.“

Uklidil jsem to doma a s rozbušeným srdcem jsem šel do dřevníku. Kámen mi spadl ze srdce. Kus látky, do které jsme schovali bibli, byl na svém místě.

V očích mě začaly pálit slzy.

„Pane, buď blahoslavený, Bože všehomíra, za to, že jsi připustil, aby ses stal člověkem důvtipným jako had v těch zmijích letech,“ zašeptal jsem a rozběhl jsem se za kluky na pláň.

NEFRETITTI

Na mé matce Bůh nešetřil krásou. Byla krásná jako Nefretitti, nebo ještě krásnější. Jejich osudy se trochu podobaly jeden druhému. Tak třeba jedna ani druhá neměla štěstí. Matka si toho byla vědoma, každou ránu přijímala s židovskou pokorou. Naše vyhnanství také viselo na vlásku, avšak jako obvykle její věčné světlo zastínil hulvátský záblesk rudé hvězdy, z jejíhož středu trčel srp a kladivo. Jakmile důstojník NKVD, který dohlížel na přepravu, spatřil mou matku, na chvilku strnul úžasem. Určitě nikdy tak krásnou ženu neviděl. Krása se ho dotkla natolik, že se z něj stal na chvilku člověk.

„Není to škoda ničit něco takového?“ řekl pomocníkovi a ukazoval na matku. „Co kdybychom ji vyškrtli ze seznamu?“

„Nepřítel není nikdy krásný,“ odmítl to pomocník, pracovník městského výboru, ve strachu, že to byl pokus přistihnout ho při nějakém těžkém zločinu, takže kdyby kývl, udají ho a pošlou tam, kam v té chvíli posílal jiné. „Kromě toho krása je potřebná všude, dokonce i tam, kde se procházejí lední medvědi. Nás taky potřebují všude.“

A tak jsme vyjeli. Nacpali nás do studených, tmavých vagónů pro dobytek, zadrátovali nás tam a dopravili do lesů, kde lišky dávaly dobrou noc. Tam přece taky potřebovali mít takovou krásu, kterou kolem sebe rozdávala moje matka. Krása je nezbytná tam, kde se člověk mění ve zvíře, nebo tam, kde se ho snaží proměnit v ďábla.

Matka štěstí neměla, zato měla úspěch. Dobré srdce stavěla nade všechno ostatní. Svým instinktem dokázala poznat zlé lidi a prchala před nimi, jak jen to šlo. Avšak v oněch časech bylo u moci zlo ze všech zel nejhorší. Rozbujelo se tak mohutně, jak se to dobru doposud nikdy nepodařilo. Stalinské impérium tvořilo s ďábelskou vášní ona pověstná čtyřicátá léta.

Zlého ducha těch let zanechávala ve svých stopách i matka. Jaký mužský přejde lhostejně kolem krásné ženské? Takoví neexistují. Každý, kdo se ocitne v takové situaci, ožije a začne růst. A to nejen v přeneseném slova smyslu. A dokážeme si představit, jací zdraví muži se mohli ocitnout tam, kam nás poslali. Ti doslova matku svlékali očima a přicházeli se všemi svými ďábelskými kousky, aby matku dostali. Marné však byly jejich prosby i hrozby, matka se prostě nebála. „Je nám hrozně, ale žijeme; když bude hůř, budeme žít taky,“ obvykle říkávala. Neodbytné záletníky jednoduše odháněla, říkala, že srdce může dát jenom opravdovému mužskému, a opravdoví mužští jsou buď na frontě, nebo v lágrech. A taky říkala:

A když mě chceš, tak se se mnou ožeň. Jenomže veliká většina z nich byla ženatá, jejich ženy pracovaly ve stejném oboru jako muži a takovému svatokrádežníkovi by se nepodařilo ani se odplazit jako had. A navíc, kdo z lidí takové skupiny by se odvážil vzít si ženu přívržence Pilsudského. Za to byla jistá Kolyma.

Avšak nikdo z těch rudých práskačů se nevzdával naděje. A jestli se někdo z nich cítil uražený, sedl a napsal udání zaručující patnáctiletý trest. Takovým udáním se však nevěnovala předepsaná pozornost, protože ten, kdo udání tohoto druhu dostal do rukou, věděl, odkud vítr fouká a házel takové zoufalé dopisy do koše. „Tamti“, jak je pojmenovala bába Frosja, to znamená Stalinovi poskokové, netušili, co je to přátelství, a nevěřili nikomu: podezřívali každého včetně vlastních manželek, a ty na oplátku podezřívaly zase je. Někde hluboko v srdci byli ještě lidmi a stávali se velkomyslnými, protože jejich velkomyslnost byla diktovaná jejich egoismem. Měli Krásu, tak aspoň říkali mé matce, která ochucovala jejich hrozný život. Byla pro ně duhou, skoro neviditelným obloukem symbolizujícím příměří mezi lidmi. Jak by mohli dopustit, aby Krása odtud zmizela.

Láska nutí lidi k vykonávání skutků jak dobrých, tak i zlých. Dobří lidé vykonávají skutky překvapivé, zlí lidé provádějí jednoduše zlo. Těžko se dá nazvat láskou cit, který dávali mé matce najevo stalinští nohsledové, i když nemám právo říkat, že ta jejich vášeň nevycházela z jejich srdce. Krásu udávali ti, co ji milovali i co ji ničili včetně těch, co z ní nemohli spustit oči. Potom se vyznávali ze svých šlechetných činů. Matka nevěděla, kdo ji udával, kdo ta udání ničil. Končilo to tím, že každý z nich byl jedním i druhým. A kruh se uzavřel.

„A můžete se do toho pustit od začátku,“ řekla v mé přítomnosti Kosychovi, vyšetřovateli naší skupiny. „Všichni už na mě plivali. Každý z vás už splatil dluh takzvané vlasti. Vrátili jste dluh, a mně se nic nestalo. Kdybys jen věděl,“ začala mu najednou tykat, „jak vás mám dost. Až potud,“ a ukázala si rukou nad hlavu. „Pošli mě na Kolymu, třeba tam bude aspoň špetka svobody. Tady je to totiž horší, než napsal Gogol.“

„Ale Káťo,“ řekl rudnoucí Kosých, „takhle prosím tě nemluv, já tě zbožňuju. Já bych bez tebe umřel. Snil jsem o tom, že budu hercem, a s ním o tom pořád. Jenomže mi to nevyšlo. Od útlého mládí. Moje Táňa mě vtáhla do toho prostředí i do práce, do celého toho svinstva.“

Oči mu svítily. Stál před námi jako výčitka svědomí. Stál před námi a trochu vypadal jako Čerkes, trochu jako mnich Savonarola. Nebylo pochyb, že ho příroda obdařila talentem, ale věděl, že to všechno je marné. Matka si to uvědomila. Přes tvář jí přeběhl drobný úsměv soucitu. Popleskala ho po tváři.

„Borjo, Borjo, jak jsi mohl takhle zabloudit? Třeba se ještě vzpamatuješ. Uteč odtud, než z tebe bude úplné zvíře. Tady nenajdeš ani sebe, ani mě. Já tě taky nenajdu. Snaž se pochopit, co ti tu povídám.“

„Káťo, já zešílím!“ řekl šeptem a vzal matku za ruku.

„To by tě mohlo zachránit. Zešil, ale nesmíš přitom přijít o rozum. A teď už jdi.“

Přikývl, skousl rty a odešel. Sel hodně pomalu. Vlastně se vlekl jako vyhladovělý pes. Ani v nejmenším to nepřipomínalo pochod ani dona Quijota, ani pochod Hamleta. Spíš z něj čišel chlad ďábla, který věděl, že mu už nezbývá mnoho času, a přitom věděl, že je odepsaný.

Po takovém rozhovoru jako kdyby byly nájezdy záletníků trochu vzácnější. Možná v tom měl prsty Kosých, možná to bylo z jiných důvodů, na každý pád matka čím dál méně mluvila o povahách různých „szynelů“. Byla to příjemná změna. Matčina tvář přestala být tak strohá a pomalu se měnila ve tvář lyrickou. Častěji se také na mě usmívala.

Bylo jaro, které se během měsíce změnilo v léto. A tak všechno, co bylo schopno žít, vysávalo zem a upíjelo ze slunce. Všecko to kvetlo a rostlo přímo před očima.

I lidé rozkvétali, krásněli, objímali se, jako kdyby ani nebyla válka, jako kdyby byly zrušeny lágry.

Proměny přírody vtáhly do svého víru i matku. Jaro otevřelo srdce a Krása se zamilovala. Tím šťastným vyvoleným byl Šaška Kolcov, nedávno ho demobilizovali a teď je z něj invalidní pilot. Střela zasáhla jeho letadlo, ale on z toho vyvázl. Pěkně ho to pošramotilo, ale neuhořel, stačil se ještě dostat z kabiny.

V nemocnici mu amputovali pravou nohu nad kolenem a navíc tři prsty na levé ruce.

Šašku Krása poznala určitě na některém uvítacím bále, který se vždycky pořádal na počest těch, co se vraceli z války. Začal chodit k nám a Krása chodila k němu domů. Sašova matka byla unesená: polská dáma si vybrala jejího syna! Já jsem měl taky důvod ke spokojenosti. Saša byl přece pilot. Se zatajeným dechem jsem poslouchal jeho vyprávění o střemhlavých letech, vývrtkách, o typech německých, sovětských, anglických a amerických letadel, o jejich vadách a přednostech. Po dvou týdnech jsem se dozvěděl, kdo to byli bratři Wrightové, Taňski a jakou siluetu má SKZ a jakou junkers; čím se liší Jak 9 od spitfiru. Kluci mi začali závidět. Kom z naší party jakoby mimochodem prohlásil, že o štěstí se člověk má dělit, že je jaro a každý by chtěl mít kousek nebe pro sebe. Pochopil jsem to a požádal jsem Šašku, aby někdy přišel za námi na pláň a poznal mé kamarády. Souhlasil s tím.

Spolu s ním přišla i Krása. Čekali na nás, když jsme vycházeli ze školy.

Uvedlo mě to do rozpaků, ale zároveň jsem byl šťastný. Seděli zaposlouchaní vedle sebe a hltali každé slovo jako dva první lidi obdarovaní životem a rájem. Kolem dokola bylo u moci peklo: peklo válečné a peklo lágrů, hlad a udávání, oni však byli v ráji, křehkém a lidském – avšak zaručeně blaženém, kde člověk proniká do hloubi srdce a objevuje tam smysl existence.

Saša okouzlil kluky stejně jako mě. Ani Krása nebyla skoupá a každého okouzlila. Matka byla oblečena po evropsku – měla svůj chrpový kostýmek a její černé vlasy jí splývaly na ramena jako vlna kouzelného moře. Krása se Sašou představovali kousek světa, o kterém každý z nás snil. Po tomto setkání se každý cítil větší, víc si věřil a byl schopný všeho jako Mendělejev. Dokonce i Kim, uzavřený Korejec, praštil ze všech sil pěstí do kolena a zničehonic zašeptal: „Bude ze mě buddhistický mnich. Vy budete létat a já se budu modlit.“ Nikdo těm slovům však nevěnoval pozornost. Byli jsme rozrušení, protože Šaška slíbil, že za námi bude chodit každý týden až do konce léta.

Avšak k žádnému dalšímu setkání nedošlo. Lidský život je křehká věc: dneska je a druhý den není. Žárlivý obdivovatel Krásy ho zavraždil kousek od vlastního domu. Řada silných úderů do týla.

Zpráva o Sašově smrti Krásu doslova srazila na zem. Matka omdlela a dlouho ji nemohli přivést k vědomí. Když se vzpamatovala, rozplakala se. Slzy jí tekly proudem. Dávali jí samohonku: „Napij se,“ šeptali jí, „bude ti líp.“ Sklenku od sebe odstrčila a řekla:

„Je to moje vina! Zavraždili ho kvůli mému původu! Kdybych se do něj nezamilovala, byl by naživu, měl by radost ze sluníčka a z konce války. Pohrdala jsem hady a teď ho ti hadi sežrali. Ale i dinosauři měli svůj vymezený čas a taky skončili. To ale není útěcha. Kolik lidí ještě takhle zahubí, ti kanibalové!“

Jako kdyby v té chvíli viděla budoucnost, vzápětí sáhla po skleničce samohonky, kterou od sebe před chvílí odstrčila, a naráz ji vypila. Právě v té chvíli do sesterny vstoupil Kosých. Z místnosti ve chvíli všichni odešli. Jenom já jsem zůstal.

„Káťo, to jsem neudělal já,“ zašeptal vyschlými rty, „věř mi, já to nebyl.“

„To věřím,“ odpověděla mu Krása. „Ještě v tobě hnije don Quijot. Ale přemýšlej, protože za chvíli zhasne, jestli nesundáš ten tvůj mundur. A teď jdi, ani trochu tě nelituju.“

Bál jsem se o matku, nehnul jsem se od ní ani na krok. Šli jsme ke Kolcovovým. Sašu už uložili do truhly. Tvář měl zakrytou bílým plátnem, aby se ho nikdo nebál. Matka je pozvedla a sevřela rty, v koutcích úst měla krev. Ústa si otřela a polský zazpívala. Odpočívej v pokoji a pak ještě píseň v cizím jazyce, kterou jsem neznal. Určitě se jí naučila od babičky, byla to židovka z Kurdistánu. Když všechno utichlo, šli jsme do jiné místnosti za Sašovou matkou. Krása si ji k sobě přivinula.

„Odpusť mi,“ zavzlykala znovu. „A rozhodni.“

„Nezoufej,“ odpověděla Kolcovová smutně, avšak bez slzí. Ruské ženy zavzlykaly jen krátce, vyplakaly už všechny slzy, protože neštěstí, která je postihla, bylo na ně moc. Rusky se naučily plakat uvnitř. „Všecko už nechej na mně. Umučili mi muže, zabili syna. Za to ty nemůžeš. Znala jsi jeho myšlenky stejně dobře jako já. Určitě by ho poslali do lágru.“

„Vždyť to byl válečný invalida!“

„To byl můj muž taky. A byl vedoucím brigády. Za co tebe vyhnali na Sibiř?“

„Kvůli Pilsudskému.“

„To byla jen záminka. V téhle zemi všecko záleží na rozmarech chorobného člověka. Na rozmarech psychopatů. Jsem lékařka a vím, co říkám. Už se nebojím. Kromě tebe teď nemám nikoho na světě. Jsem ti vděčná, žes ho obdařila štěstím, žes mu ukázala, jak má žít člověk, žes ho zvedla ze země. Víš ty, co to znamená být invalidním letcem v sedmadvaceti letech?“

Sašu jsem měl strašně rád, ale na hřbitov jsem nešel. Měl jsem strach, že omdlím, jako se mi to už párkrát stalo na pohřbech, když zasypávali hrob. Sel jsem za kluky na pláň. Jako vždycky hráli baseball. Sedli jsme si. Přicházel taky Kim, který si lámal prsty. Znamenalo to, že nám chce něco říct.

„Je to smutné,“ ozval jsem se.

„Buddha hlásal totéž co Kristus,“ řekl Kim, „přikazoval žít podobně.“

Sašova smrt se ve mně usadila, a tak jsem se zeptal, jak zemřel Buddha.

„Otrávili ho. Bylo mu asi osmdesát let.“

„Krista ukřižovali. Kvůli nám. Byl mladý, moudrý a krásný. Miloval a byl milován, hlásal lásku, a přesto ho zabili. Jako Sašu. Může za to… láska?“ přiletěl k mým uším můj vlastní šepot.

Teprve teď jako kdyby se ve mně něco provalilo. Přitiskl jsem se k zemi a všechnu tu hořkost jsem ze sebe vyplakal. A když už jsem neměl slzy, když jsem měl oči suché jako písek v poušti, otevřelo se mi srdce. Začal jsem plakat znovu, tentokrát jsem však plakal v duchu, ronil jsem slzy, které viděl jenom On, který nás stvořil.

KLAUN

Zkázou mého dětství byla temnota. Temnota v podobě Stalina. Temno jsem snášel lépe, protože začínalo vždy soumrakem a končilo úsvitem. A znovu Stalin, ten geniální fízl, byl všude. Na každém rohu, na každém plakátě nebo ve snech. Vůdce, kormidelník, otec. Mockrát jsem se na něj na denním světle díval a pokoušel jsem se tak přemoct svůj odpor, ale nic z toho se mi nedařilo. Strach ve mně pořád dřepěl.

Nebyl hezký, trošku tepla nebylo ani v jeho očích, ani v jeho rysech, ale nebyl tak odpudivý jako Hitlerova tvář. Měl jsem ale dojem, že všude rozsévá jenom neštěstí. To mi říkal instinkt. Určitě právě tohle bylo příčinou mého strachu. Stalin zaséval smrt a jeho smrt byla nakažlivá. Ničil život a mně se tolik chtělo žít. Třeba v té bídě, zimě, ale abych viděl na modrou oblohu, bezstarostné ptáky, nesmrtelnou trávu. A vždycky jsem utíkal do domu, kde se narodilo dítě. Vidět novorozence, to byl pro mě obrovský zážitek, skoro zázrak. Do každého domu mě pustili, směl jsem se dotýkat nového člověka, říkali o mně, že můj dotyk je dobrý, že je dobrý i můj pohled. Běhal jsem za novorozenci ze strachu před Stalinem. Utíkal jsem kvůli naději a pro radost, když vzezření bezbranných, křehkých bytostí přinášelo tak obrovský pocit bezpečí, až jsem občas přestal věřit na smrt.

Strach z temnoty byl příčinou, že jsem dost často spával s matkou nebo babičkou Frosjou. Trochu mě to trápilo, protože už jsem se považoval za dospělého. Měl jsem na sobě nové námořnické tričko, které mi tentokrát dala matka, byla to záruka, že se stanu tím, čím chci: námořníkem nebo letcem. Četl jsem také knížky od Ciolkovského a viděl jsem se ve vesmírném prostoru někde mezi Marsem a Venuší. To všechno mě teprve čekalo, to byly sny, přísliby, které jsem si dával, a propagandistické sliby chyby. Tehdy to byly vši, špína, hlad, cejch zastánce Pilsudského a strach z toho, co všechno ovládalo můj život. Pravda ovšem byla, že nikdy jsem s nikým nemluvil o strachu, protože jsem si myslel, že jenom mě pronásledují obavy a že takový fňukal jsem jenom já.

Neměl jsem dost odvahy o tom promluvit. Jednou jsem ale musel přetnout ten gordický uzel a svěřit se matce, když ve mně strach nepřetržitě vzrůstal a trápil mě jako vřed.

Po soumraku jsem míval absolutní sluch. Žaludek se proměňoval v cizí předmět, který se rozpínal až do krku. Jediným mým lékem byla hvězdami osvětlená obloha. Seděl jsem v okně a mizel jsem někde v galaktických dálkách; byl jsem tam, kde jsem žil předtím, než jsem přišel na svět. Pokaždé mi to ale nepomohlo. Jednoho dne se matka dlouho nevracela domů, Frosja nebyla doma. Když se konečně Krása objevila ve dveřích, měl jsem takovou radost, že jsem bezmála omdlel.

„Maminko, vyléč mi ten strach,“ zašeptal jsem jí o něco později, „já se tak strašně bojím tmy. To si ani představit nedovedeš, jak moc se bojím. Temnoty a Stalina.“

Matka mi upřeně pohlédla do očí. Cítil jsem, že ani jí není strach cizí. Možná ho jinak prožívá, ale byl jsem přesvědčen, že má stejné trápení. Jenomže mezi mnou a matkou byl ten rozdíl, že ji mají rádi všichni, a mě jenom ona. Nic neskrývám, byl jsem hrdý na to, že s mou matkou je to tak. A že se o ni starají jako o někoho posvátného. Současně jsem jí to ale záviděl, toužil jsem po tom, aby alespoň kousínek té její svatozáře patřil taky mně.

„Tma děsí skoro každého,“ odpověděla mi nakonec matka, „od narození až do smrti. Ale ona je tma dobra a tma zla. Dobrou tmou je Bůh. Tolik se od nás liší, že na nás musí působit jako tma. Abychom na místě neumřeli z toho ohromujícího pohlédnutí. Taky ho staví do tmy i naše hříchy. Tmou zla je zlý duch, jehož dílem je to, co se děje na světě. Zlá tma je sama o sobě bezmocná. Musí využívat člověka. Začíná působit tehdy, kdy jí člověk odevzdá své srdce. Vždycky se boj dobré tmy; vždycky, až do smrti.

A musíš po tom strachu po té bázni toužit. A zlou tmu přehlížej, braň se před ní, jak se bráníš před hladem, před vánicí nebo před vlky. To jsou, synku, temnoty srdce, lidská temnota. Právě na ni nesmíme zapomínat. Na druhé straně ale soumraků, které přicházejí a zanikají po západu slunce, se není třeba bát. Je třeba je mít rád, jako máme rádi svítání. Copak bys viděl hvězdy, kdyby nebylo noci? Obleč se, půjdeme se podívat na krásu, kterou nám předvádí noční soumrak.“

Vyšli jsme ven z domu a posadili se na narovnané dříví, zády jsme se opřeli o stěnu dřevěného domku.

„Podívej se na modříny,“ řekla tiše matka. „Podívej se a uvidíš je takové, jaké jsi je ještě neviděl. Letci a námořníci vidí ve tmě, a ty přece chceš být letcem.“

Napjatě jsem se díval do tmy. Za chvíli jsem začal rozlišovat hodně drobností, viděl jsem všechno ostřeji a také jsem viděl hlouběji. Noční tma zkrásněla a ožila. Pochopil jsem, že tma byla dřív než světlo a to že se objevilo jenom kvůli lidem. A najednou, jako po dotyku kouzelnou hůlkou, zmizel strach ze tmy, noc se stala zničehonic důstojnější než den.

Když jsem porozuměl, co mi tím maminka chtěla říct, spatřil jsem nějakého člověka, který se jako zloděj rozhlížel kolem sebe, když se vkradl na dvorek. Nejprve nahlédl do osvětleného okna babičky Frosji, pak postoupil k našemu oknu. Poznal jsem ho. Byl to Kosých, jeden z matčiných nápadníků. Když zjistil, že nikdo není doma, vzdálil se. Po chvíli se vrátil a usedl ve tmě pod keř lísky vedle branky. Určitě něco chtěl. A byla to pravda.

Zanedlouho přišel další obdivovatel Krásy, lehce dopadal na levou nohu. To kulhání bylo výmluvné. Byl to kardinál nového řádu LADU, hrdina, přítel legendárního Laza, kterého Japonci upálili v ohništi lokomotivy. Jeho žena Naděžda v období kolektivizace bez soudu střílela odpůrce, a když dostala napomenutí, spolu s ním byla pověřena funkcí vedoucí dětského domova, což ji nesmírně zklamalo. Ten nově příchozí člověk udělal přesně totéž co Kosých a stejně jako on dal najevo rozčarování. Chvíli postál, poškrábal se na hlavě, nakonec mávl rukou a zamířil k východu. U branky se mu postavil do cesty Kosých. Udělal to tak rychle, že ten mužský až vykřikl, jak se lekl.

„Copak tu hledáš?“ zeptal se svým zpěvavým hlasem.

„To seš ty…“ zavrčela místní vysoce postavená figura, když se vzpamatovala z leknutí. „Tys mě ale vystrašil! Málem se mi zastavilo srdce. Ještě nikdy jsem se tak nelekl.“

„Protože jsi nikdy nebyl sám. Pořád jsi chodil ve stádě jako vlk. A najednou jsi sám. Jsi hrdina a bojíš se. To je ostuda!“

„Nesnižuj vyznamenání. Víš, kdo je uděluje!“

„Vím, ty mi ale pověz, co tu děláš? Co tu hledáš?“

„Chtěl jsem si promluvit s…!“

„Frosjin muž je na Kolymě a Krása patří ke mně, takže se od toho domu drž jaksepatří daleko, protože Naděžda by tě mohla zastřelit ve svatební posteli nebo pomašíruješ na frontu…“

„Nevyhrožuj!“

„Já ti nevyhrožuju, jenom o tobě něco vím. Jak jsi utekl od Černého Barona. Tak teď zmiz a víckrát se tu už neukazuj. Na Krásu ani nepomysli! Zapomeň, že vůbec je v tomhle městě. Tak jdeme!“

Ze dvorku vyšli společně. U branky se rozdělili jako v pohádce – jeden šel vlevo, druhý vpravo. Ale oba šli tam, kam vůbec jít nechtěli: ke svým milovaným manželkám, jejichž ruce byly stokrát špinavější než ruce Macbeth.

Když neúspěšní záletníci opustili náš dvorek, matka se usmála. Pocítil jsem na tváři její rty.

„Tak co, synku, už si rozumíš se tmou?“

„Už se jí nebojím.“

„To mám radost. Nezlob se, že jsem tě trochu zanedbala.“

„Já tě taky zanedbávám,“ poznamenal jsem sebekriticky.

„Když jsi překonal strach ze tmy, neměj strach ani z těch, co chodí v noci. Jsou to zlí lidé, ale tobě neublíží, dokud se mě nenabaží. Tady je peklo, synku.

A v pekle je zle i samotným ďáblům, moc zle. My jsme na tom mimochodem lépe, i když žijeme hůř. My totiž jednou to peklo opustíme.“

Vstoupili jsme do domku. V tu chvíli mi všecko připadalo takové, jaké to má být – šlechetné a touhu vyvolávající po tom, co nemáme, nebo po tom, co nestačíme vidět. I nadále jsem se cítil jako invalida, problém byl vyřešen jen napůl, když tam zůstal Stalin, ten všudypřítomný bůžek.

„A co uděláme se Stalinem, mami?“

Krása chápavě zabručela.

„Pořádně zatemni a podej mi sem ten portrét. A pastelky.“

Když to všecko bylo na stole, matka před sebe vztáhla ruce, jak to dělá věštkyně nad skleněnou koulí, a zašeptala:

„Hokus-pokus. Vidíš ho? Pořádně si ho prohlédni a pak se otoč. Ke stolu přijdeš, až ti řeknu.“

„Tak se můžeš podívat,“ řekla po chvíli.

Vybuchl jsem smíchem. Skočil jsem na postel a nedokázal jsem přestat se smát. Když jsem se konečně jakžtakž uklidnil, přistoupil jsem k matce a začal jsem jí líbat ruce, kterými odčarovala můj strach.

Na stole ležel Stalin přemalovaný na klauna. A to ke všemu z podřadného cirkusu, protože ani v nejmenším žádného velkého klauna nepřipomínal.

„Vidíš, co je to zač? Obyčejný klaun!“

V noci se mi zdál příšerný sen. Stalin mi to nedaroval. Viděl jsem před sebou hada škrtiče s vousatým obličejem a rozcuchanými vlasy nedávného klauna. Znehybněl v siláckém hadím propletenci a začal mi rvát svými zuby prsa. Zlověstně při tom syčel: „Až ti sežeru srdce, přestaneš zesměšňovat vůdce. Možná že do tebe vlezu a budeš můj! Zhanobím tvé srdce a do smrti mi neutečeš.“ Pokoušel jsem se uvolnit z jeho sevření, svíjel jsem se jako had. Ale Stalin byl silnější. Spokojeně chrochtal, když viděl, jak beznadějně jsem propletený. Po chvíli zašeptal: „A už vidím srdíčko“, a já sebral všechny síly, vzpomněl jsem si na Kimovu radu, že každý protiútok musí být veden s patřičným řevem, a tak jsem se rozeřval z plných plic a… probudil jsem se. Bylo brzy ráno. Krása se chystala k odchodu.

„Ještě chvilku se prospi,“ řekla. „Kdyby něco, tak tě probudí Frosja. Dneska jde do práce až odpoledne.“

Kývl jsem, ale stejně jsem už neusnul. Neřekl jsem matce o tom, co se mi zdálo. Strach ze Stalina ještě přetrvával. Rozhodl jsem se, že se pomstím tak, aby z toho měli prospěch všichni, aby taky jiné nepronásledovaly noční můry. Ještě před odchodem do školy byl plán hotový.

Druhý den jsem se pod rouškou noci vkradl do školy oknem, které jsem nezajistil. Odnesl jsem odtud sádrovou bystu vůdce lidu. Doma jsem se na ní pěkně vyřádil. Vylil jsem si na něm všechnu mou bolest, potupu a ponižování a chtěl jsem to charakteristické veledílo přenést zpátky na své místo. Věděl jsem, co dělám, že z pohledu inkvizice to všechno byl zločin, že to byl atentát na majestát revoluce, za který hrozil dokonce trest smrti. Když jsem to dokončil, bylo mi tak nádherně, jako kdybych si stvořil svůj vlastní nový svět.

Následující den připomínal tragikomedii. Vstoupila Polárka, jak jsme říkali naší učitelce zeměpisu Světě, Kosychově dcerušce, bylo to jablíčko, které padlo rovnou k nohám komsomolské matinky, při pohledu na Stalina přemalovaného na klauna natáhla před sebe ruce a omdlela. Pár děvčat se rozplakalo, i když většina třídy nebyla schopna ukrýt smích. Někdo okamžitě musel udat, že byla znevážena vůdcova bysta, protože do třídy vešel ředitel s celým doprovodem. Strnuli všichni a zbledli jako stěna. Připomínali voskové figuríny. Pak Polárka svým pištivým hlasem vydala rozkaz:

„Sklopit hlavy a ven ze třídy!“

Vyšetřování tehdy trvalo dlouho. Jednoho po druhém nás volali k řediteli, ke Kosychovi i na výbor. Nic se nezjistilo. Komunisti dostali pěkně přes frňák. Z Polárky se stala naráz uklízečka na nádraží, ředitel školy začal pracovat jako samostatný pracovník v nemocniční márnici.

Asi týden nato, když jsme odpočívali vedle sebe po baseballu, opřel se Kom o loket a zašeptal mi do ucha:

„Z tebe bude básník.“

„Proč myslíš?“ zeptal jsem se.

„Kvůli tomu klaunovi. Nikdo kromě tebe nemohl na něco takového přijít. Gratuluju. Nevykrucuj se. Já mám na takové věci nos. Hodně pozorně jsem si ho prohlédl. Byla to paráda. I frňák měl primově upravený.“

Usmál jsem se, pusu jsem měl od ucha k uchu, nepotvrdil jsem mu to, co říkal, ale taky nevyvrátil. Ale přesto jsem se nezbavil všeho strachu ze Stalina a ze tmy. A asi se jich nepřestanu bát, co budu na světě.

LABUTĚ

Na mé srdce konečně zaklepala láska. Byla to ale divná láska. Nešlo o to, že žena, do které jsem se zamiloval, byla o dvacet let starší než já. Ani o to, že psychicky nebyla tak úplně v pořádku. Problém spočíval v tom, že jsem se zamiloval v době, kdy to s nátlakem bylo horší a horší. Nejsilněji jsem všechno prožíval ve chvílích jejích schizofrenických záchvatů. Pro mě to znamenalo taky jistý druh šílenství – utrpením sestávajícím z touhy po jiných a sněním o teple.

Žena, kterou jsem miloval, Tamara Berežněvová, omdlela zoufalstvím při zatýkání jejího muže. Ten šok byl tak silný, že když se probudila, usadilo se jí šílenství v očích. Když jejího muže tankového kapitána propustili a poslali na frontu, nechtěla tomu uvěřit. Nepřesvědčily ji ani dopisy s razítkem vojenské cenzury. Byla přesvědčena, že to všechno je dílem ďáblovým a že její muž leží ve zlatonosné kolymské zemi. Neustále opakovala, že by šla hned za svým mužem, ale že nemůže; musí počkat, aby ho mohla pomstít. Musí, ve snu jí bylo oznámeno, že zanedlouho se v městečku objeví prolhaný udavač jejího milého. Toho pak uškrtí vlastníma rukama, jako carští kati dusili bojary.

V průběhu své nemoci si Tamara rovnou na tělo oblékala krátké krajkové šaty ušité ze záclon a pak šla zpívat pod obelisk revolucionářů. Šli jsme za ní se zatajeným dechem. Kluci už věděli, že Tamara je moje snoubenka, pustili mě vždycky dopředu. Šel jsem v čele té vyhladovělé mezinárodní skupinky a cítil jsem se šťastný. Tamara nás zaváděla do neznámého světa, který udivoval; do světa, po jakém jsem toužil – nádherný jako ostrov v tropech v Tichém oceánu.

Pod obeliskem jsme udělali půlkruh. Má láska se vyškrábala na dřevěný schod a začala zpívat. Až do té doby jsem takovou píseň neslyšel. Tamara byla Arménka. Určitě zpívala nějakou lidovou písničku toho trýzněného národa a její výraz vyvolával pocit hněvu i pokory. Nad tím vším panovala nostalgie. Nerozuměli jsme jedinému jejímu slovu, ale aniž bychom chtěli, píseň jsme se naučili nazpaměť. Nikdo však neuměl zazpívat tu píseň, ani já ne. Tamara ji pokaždé zpívala v jiné tónině. Tu píseň jsem prožíval čím dál víc.

Za řadou našich neforemných dohola ostříhaných hlav se často zastavovali lidé, kteří kolem jen procházeli. Kromě samotné melodie nejspíš také na ně působila větrem ošlehaná Tamařina tvář poznamenaná chorobným stavem. Všichni se dívali na zpívající ženu jako na zjevení. Je dost možné, že stejně jako já zapomínali na hlad, strach, vši; zapomínali na to, co jsme nosili v srdcích i v celém těle.

Jakmile skončil zpěv, nahodilé shromáždění lidí se rozcházelo a kluci se rozbíhali za svými záležitostmi. Jenom já jsem se coural za mou vyvolenou, já jediný jsem neměl dost sil, abych ji opustil, a zažíval jsem nové útrapy stupňujících se citů. Byl jsem ve velkých rozpacích, když mě Tamara brávala za ruku, poklekla u mě a upravovala mi vlasy nebo něco na mém oblečení a když mě přitom jen tak letmo políbila na čelo.

„Jsi můj bratr, nebo jsi syn?“ ptala se pořád. Má odpověď neměla žádný význam, když nakonec jsem stejně zůstával její ratolestí. „Nestačila jsem mít děti, takže ty jsi mým synem.“

Tím jsem trpěl právě nejvíc. Toužil jsem po opravdovém líbání s ní, po hlazení její tváře, po vyprávění o mých citech a snech, ale nedokázal jsem to. Bylo dobře, že jsem k tomu neměl dost sil. Styděl jsem se kvůli té mé dvojroli. Přepadaly mě černé myšlenky.

Z té slepé uličky mi pomohl se dostat Jegorov, člověk, na kterého čekala Tamara, aby pomstila svého muže. Toho dne WYBRANKA zpívala jinou píseň než obvykle, píseň, která mě zbavila studu. Poklekl jsem před ní jako před svátou. Jakmile jsem se ale dotkl koleny země, Tamara najednou ztichla. Nejdřív jsem měl radost, myslel jsem si, že konečně ve mně přestala vidět syna. Čekalo mě však zklamání. Nepřistoupila ke mně, dokonce mě ani neviděla. Odstrčila kluky, přešla přes ulici a nepohnutě se zastavila před cizím mužem ve vojenské uniformě bez označení. Měli jsme tu ještě jednoho mrzáka, který se vrátil z války. Oznamoval to jeho prázdný rukáv zastrčený za opaskem.

„Přece jen se objevil,“ zašeptala zlověstně. „Tak mě mé sny nezklamaly.“

„Tamaro,“ vykřikl radostně neznámý.

„Uškrtím tě vlastníma rukama, Jegorove,“ řekla. „Uškrtím…“ ještě stačila zašeptat a padla na zem.

Stáli jsme jak solné sloupy. Jenom Jegorov si věděl rady. Polil Tamaře studenou vodou tvář a přiložil jí palec na krk.

„Pulz je v pořádku,“ řekl za chvilku. „To je z toho překvapení.“

Tamara skutečně po chvíli přišla k vědomí. Pomalinku otevřela oči, ale nedívala se na nás, dívala se na nebe; dívala se tak dlouho přimhouřenýma očima, jako kdyby se na něco rozpomínala. Potom najednou vstala a beze slova od nás poodešla. Jako obvykle jsme šli za ní. Spolu s Jegorovem.

„To ty jsi sepsal vylhané udání na jejího muže?“ zeptal jsem se zničehonic.

„Sepsal, to nezapírám,“ odpověděl s málokdy slýchanou upřímností. „Pak jsme se setkali ve válce. Osud nás svedl dohromady. Myslel jsem si, že mě při prvním útoku zastřelí. Bylo to ale jinak. Před útokem mě vzal stranou a pověděl mi, co se s ním dělo. Především mi vyprávěl o Tamaře. Prosil mě, abych se o ni postaral, jestli to nepřežije. Při jedné přestřelce si ho našla kulka. Já jsem to taky schytal. Naštěstí mi to utrhlo jenom ruku. A tak jsem se ocitl tady…“

„Ty se oženíš s Tamarou?“

„Jestli mi odpustí. Mám ji rád už od dětství. Když mi bylo jako tobě…“

„Já ji taky miluju,“ přerušil jsem ho.

„… bydleli jsme v jedné ulici, chodili do stejné školy,“ pokračoval Jegorov, jako by ani nezaslechl, co jsem mu povídal. „Jenže ona si vybrala Mikolaje, byl to taky spolužák.“

Vešli jsme do Tamařina domku. Seděla u stolu s hlavou opřenou do dlaní, upřeně se dívala na okno nebo spíš oknem na nekonečnou tajgu. Posléze na nás pohlédla koutkem oka a rukou si zakryla oči.

„Co mám teď dělat, Péťo?“ řekla tiše, a když se nedočkala odpovědi, pohlédla na mě znovu.

Pohled se jí svezl na Jegorova. Dívala se na něj soustředěně dlouho. Pak skousla rty a znovu se začala dívat do okna.

Když Jegorov začal zatápět v kamnech, odešel jsem. Cítil jsem se strašně, a tak jsem vyrazil k řece, abych se vykoupal a smyl ze sebe všecko, co se dá. Potkal jsem Bělovovou. Tam jsem si prvně všiml, že Táňa má ve tváři něco zvláštního; něco, co se nedá vyjádřit slovy. Sedl jsem si vedle ní. Vlastně ne, nesedl jsem si, lehl jsem si na záda a hlavu jsem jí položil do klína.

„Blázne!“ zašeptala a začala mě tahat za vlasy, ale každým okamžikem méně a méně. Když se uklidnila, upřeně jsem se jí zadíval do očí. Díval jsem se a pak jako bych zkameněl. Viděl jsem v nich sebe. Spatřil jsem v nich to, co jsem si tak přál vidět v Tamařiných očích.

„Táňo, a co vidíš v mých očích?“

„Labutě,“ odpověděla okamžitě. „Dvě kouzelně bílé labutě,“ dodala a začala mě znovu tahat za vlasy. „To máš za tu bláznivou,“ skoro šeptala. „Za to, že ses do ní zamiloval, za moje utrpení…“

ČERVENÉ ŠAMPAŇSKÉ

Krása při sentimentálních chvílích vždycky říkala, že mým otcem je červené šampaňské. Skvělé šampaňské s bublinkami, které ji přivádělo do mystické extáze. V šampaňském požehnaném stavu mě počala, a když přišel čas, porodila mě. Příběh mého narození znali všichni, celá škola. A nikdo se na nic neptal. Dost často se kluci obraceli na chlapce jménem po otci, mě oslovovali jako Červenošampanovič. Ve stopách žáků šli učitelé. Protože ve třídě byli ještě čtyři další kluci, zanedlouho mé jméno po otci se začalo považovat za mé skutečné jméno. A tak jsem se jednoduše stal Sampanovičem.

Na otce si nepamatuji. Když mi bylo těžko, pátral jsem po něm ve své paměti, ale marně. Místo mého otce zaujal Bůh. Když se však jednoho dne jako blesk z čistého nebe objevil v našem domě můj pozemský otec, uvedlo mě to rozpaků. Asi jsem na něco takového nebyl připraven. Prostě jsem koukal jako čerstvě vyoraná myš. Překvapení však uvolnilo místo pro opravdovou radost. Vrhl jsem se na rodiče jako velká voda.

Kluci mi záviděli. Mít v té době doma tátu, i když jen na pár dní, bylo považováno za velkou, šťastnou událost. Na otce, ale v podstatě na každého muže, číhali dva upíři: Stalin a Berija. Jeden posílal lidi na frontu, druhý do lágrů. Byli jsme odkázáni na matky, na největší otrokyně v dějinách, díky kterým existoval stalinský systém. Každá otrokyně nebyla člověkem, mnoho matek neposlouchalo své srdce, mnoho jich věřilo něčemu jinému.

O otcově příjezdu jsem se dozvěděl od Frosji. Ta kouzelná, nezlomná žena, které v očích tančily mongolské ohníčky, bez klepání vpadla do třídy. Zalykala se slzami, když vykřikla:

„Šampanoviči, upaluj domů, tvého tátu pustili z lágru!“ Pak usedla na učitelovu židli, hlavu si opřela o stůl a hlasitě naříkala: „A toho mýho z Kolymy nepustí… Pořád mají málo zlata. Prokleté zlato, prokletí katani…“

Vyletěl jsem ze třídy, jako by mě vystřelili. Slunce rozptýlilo mraky a začínalo ze všech sil rozdávat své životodárné světlo.

Doma se konal bál. Protopop Awakum, osmdesátiletý dědek Gríša, oživil svůj carský akordeon. Awakumovo srdce přeplňovaly kaskády tónů. ‚Kaťuše‘ se vznášela nad oslavujícími jako baldachýn nad židovskou nevěstou. Můj otec, na kterého jsem se snažil v paměti rozpomenout, seděl vedle Krásy. Vyhublý, tvář zbrázděnou hlubokými vráskami, ale v očích neměl výraz poraženého. Lágry se doposud nepodepsaly na jeho postavě, seděl zpříma jako mladý generál. Není se co divit, když v jeho žilách proudila nějaká část krve hejtmana Zulkiewského.

Byla tam spousta lidí. Někdo si mě konečně všiml a přes hlavy lidí mě podal otci. Chvilku jsem se vznášel ve vzduchu a on se na mě díval, jako se Rusové dívají na ikonu – s nábožnou úctou, nadějí i zoufalstvím. Pak mě dvakrát políbil a posadil vedle sebe.

Vítání trvalo dlouho do noci. Domek praskal ve švech jako námořnické tričko po mladším bráškovi. Nakonec to Frosju zmohlo. Otočila do sebe dvakrát po půlce samohonky a tvář jí zčervenala jako jeřabiny na podzim. Alkohol odstrčil stranou stydlivost a Frosja si sedla vedle otce. Za chvilku vzala jeho ruce do svých, delší dobu mu prohlížela dlaně, až je najednou začala líbat. Otec tázavě pohlédl na matku.

„Ať se potěší,“ zašeptala, „nech ji, ať se uchlácholí. Taky čeká. Má muže na Kolymě.“

Nevím, kdy jsem usnul a kdo mě odnesl do Frosjina pokoje. Spal jsem jako zabitý a ráno jsem se v obvyklý čas neprobudil. Podařilo se to teprve sluníčku. Ale oči jsem neotevřel. Donutila mě k tomu obrovská radost. Otce pustili domů kvůli amnestii. Jel do Andersovy armády. Vstoupil do ní, aby nás dostal s sebou do Evropy. Kdokoli by dal horu zlata za to, aby se ocitl na našem místě. Západně od Uralu začínal ráj. Skutečně jsem měl za co děkovat Bohu.

Do školy jsem přišel zrovna při velké přestávce.

Kluci udělali kolem mě těsný kruh. V očích měli závist a radostné vzrušení. Mnoho z nich toužilo aspoň na chvilku se dostat na mé místo. Vždyť nikdo z nich neměl otce doma, moc by si to přáli, když ne ve skutečnosti, tak aspoň ve snu. Neustále jsme postrádali pevné rodičovské ruce, chlapskou podporu.

Netrpělivě čekali, že se otevře Sezamova brána plná dobrých zpráv. Čekali na to určitě tak, jak jsme se nemohli dočkat měsíčních čtyřistagramových přídělů cukru. Já jsem se však bál něco říct, abych nějak nevypustil ďábla. Patřil jsem přece k vyhnancům, ke skupině lidí zbavených sovětských práv, byl jsem tedy páriem jako většina mých kamarádů.

„Nic nevím,“ řekl jsem jim, „pili celou noc a teďka spí. Budu vám to vyprávět zítra,“ slíbil jsem jim.

Mrzelo je to, ale nechali mě na pokoji. Každý z nich určitě věděl své, čekali jenom, že jim to potvrdím. Po vyučování náš Kom potvrdil, že prý všecko ví od Protopopa Awakuma neboli od Gríšova dědy. V souvislosti s tím ho něco napadlo.

„Zeptej se otce,“ poprosil mě, „jestli by mě nemohl adoptovat. Třeba bude souhlasit. Jeli bychom spolu. Tak co, poprosíš ho?“

Slíbil jsem mu, že udělám, co půjde. Slíbil jsem mu to bez jakýchkoli podmínek, jako kdybych tušil, že se blíží nějaké neštěstí. V jedné chvíli jsem se zeptal sám sebe, jak to, že já mám to štěstí a můžu opustit to peklo, přece nejsem lepší než ti, co tu zůstanou.

Takové otázky se nemají klást, když člověka hřeje u srdce tak veliká naděje. Štěstí se nesmí rozkládat na prvočinitele, protože v tom okamžiku začnou problémy.

Předtucha mě nezklamala. Když jsem vcházel na dvorek, uslyšel jsem píseň polských zoufalců, legionářskou hymnu. To zpíval můj otec, legionář z I. brigády. Uvnitř u samohonky seděl Awakum, tajemník krajského výboru, kterému se běžně říkalo Blafoun, Krása a otec. „Dali jsme náš životní osud na hromadu, na hromadu, na hromadu…“ Rudá otcova tvář pulzovala, oči mu svítily jako malvice u vesnických plotů. Krátké plavé vlasy se mu rozběhly na všechny strany, ostře trčící ohryzek mu neustále rušil vysoký krk. V siluetě a otcově celkovém chování jsem viděl takovou spoustu groteskní virtuozity, k níž se hlásila naše hrdá rodová minulost, takže připomínal dona Quijota, připravujícího se na další výpravu.

„Jsi připravený?“ zeptal se tajemníka krajského výboru.

„Od narození,“ odpověděl mu. Potom se posadil. Nato Awakum přinesl šavle.

„Holoubku,“ řekla prosebně matka otci, „nedělej to. Usmiřte se. Za pár dní přece jedeme ke svým, klidem…“

„Ten sprosťák tě snad nebude ohmatávat,“ odporoval paličatě otec. „Nedovolím, aby se v tobě vzhlížel bolševik!“

„Na to se neodvolávej,“ zvolal stejným tónem tajemník krajského výboru. „Jsem připraven za ní jít do lágru.“

„Tak vidíš, sama to slyšíš, co říká! Copak je možné neuseknout mu hlavu?“

„Ale on za mnou nechodí,“ řekla matka.

„To není důležité,“ zvolal otec, „vstávej, ty hade!“

Vyšli jsme na dvorek. Awakum vybalil z červené látky dvě šavle a opřel je o zeď, nato usedl na lavičku. „Tak si vyber,“ vyzval ho otec. „Ty si vyber první, jsou to moje šavle. Ty jsi sem přišel.“ Otec si vzal šavli první zkraje, vytáhl ji z pochvy a ocel zasvištěla ve vzduchu jako letící kulka. Stáli jsme vedle Awakuma. Když začal souboj, oči dědka Gríši se zablýskaly jako rváči a prsty bezděčně a zlehka mačkaly klávesy harmoniky. Začala se rozlévat krásná melodie drásající srdce. Večerního zvonu. Jak dokonale se hodila k tomu, co se dělo kolem nás. A nejen kolem nás.

Oba byli podnapilí, oba už vyšli ze cviku k ovládání chladné zbraně, takže souboj se vlekl. Dělali přitom spoustu chyb, ale Awakum, zabajkalský kozák, který se v tom vyznal, k nám zvedl oči.

„Kdysi to byli mistři.“

Matka to nevydržela a vyhrkly jí slzy. V té chvíli otec ztratil rovnováhu a upadl na záda. Útočník nezaváhal a nasměroval ostrou šavli na prsa ležícího. Nezasáhl ho, protože otec se stačil uhnout, neviděl jsem to, všechno to bylo zakryto stojící postavou. Otec unikl smrti, ale tajemník krajského výboru narazil pravou rukou na otcovu šavli. Vykřikl bolestí a odhodil zbraň. Na košili nad loktem jsme viděli krev.

„Komuna prohrála,“ se satisfakcí tiše prohlásil Gríša a pozvedl svá huňatá obočí. „Bože, děkuju ti za tu radost!“

Otec vstal, se sklopenou hlavou přistoupil k matce, a aby ji uklidnil, přitiskl ji k sobě.

„Zabij mě!“ se zoufalstvím v hlase se rozkřičel tajemník. „Požádej ho, ať to se mnou skoncuje,“ obrátil se na Krásu. „Jak já teď budu žít?“

„Běž,“ řekl mu Awakum, „a uchlastej se až k smrti. Máš jen dvě možnosti,“ řekl mu polohlasně. „Samohonku, nebo provaz“

„Všecko je ztracené,“ smutně uvažovala matka. „Ti toho hada nenechají jen tak. Slunce na západě už pro nás nevyjde.“

A měla pravdu. Večer lidé inkvizitora Beriji otce sebrali. Rozloučili jsme se beze slova. Žádné slzy. Otec se smutně usmál, omluvně rozhodil ruce, políbil matku a pak taky mě. Najednou mé hrdlo sevřel smutek, cítil jsem se podvedený. Překonal jsem chvilkovou slabost a rozběhl jsem se na jednoho z těch lidí.

„Nedám ho!“ vykřikl jsem. „Nechci!“

Odstrčili mě hrubě do kouta. Když jsem se vzpamatoval z bolesti, otce už vedli s nasazenými bodáky. Vyjít ven za ním jsme nesměli. Posadil jsem se vedle matky.

„Červený Šampaň nezahyne,“ zašeptala sotva slyšitelně matka, „ani se nebudeme stačit rozhlédnout a znovu bude zpívat na uvítacím bále. A ten bál bude ještě nádhernější než ten včerejší a dnešní.“

Matce jsem věřil vždycky. Byl jsem si jist, že se otec vrátí. Znovu mě přepadlo zoufalství, které dokázalo uhasit jiskru v mých očích. Otce odvedli přece do lágru, do ledového pekla, kde se lidé mění v těžko zapamatovatelná čísla, která se však dají snadno napsat.

Jako by matka četla mé myšlenky. Přitiskla mě na prsa a povzdechla si:

„Mluvení člověka vysiluje, navíc člověk nedokáže všechno vyjádřit slovy. Nejlépe uděláme, když půjdeme spát.“

Té noci se mi prvně v životě zdálo o klínu odlétajících jeřábů.

POMATENÝ

Pachomiuš, školník naší školy, to neměl v hlavě v pořádku. Oči měl blankytně modré jako jarní obloha a vlasy měl bílé jako světlo tlumené mlhou. Prvně jsme ho potkali na pláni, v místě, kde jsme vždycky vysedávali, než jsme začali hrát baseball. Nikdo tu nikdy kromě nás nebýval, zvláště nikdo z dospělých. Proto jsme se na něj dívali udiveně jako na zjevení. Usmál se a rukou nám ukázal, abychom si sedli vedle něj. Z jeho tváře se nedalo vyčíst, že není duševně zcela v pořádku. Pohybem hlavy nám ukázal na slunce.

„Od něj se učte,“ řekl, „vždycky svítí pro všecky stejně.“

Oblečen byl jako voják, ale nevypadal na vojáka, všecko na něm bylo nevojensky neuspořádané, tak nějak ledabyle, a plandalo. Nepřišel sem z války, poslali ho sem z lágru.

„Chceš jíst?“ zeptal jsem se, třebaže jsme neměli nic, co bychom mu mohli nabídnout. Ale to byla obvykle první otázka zadávaná v oněch letech, když chtěl člověk s někým si promluvit.

„Nechci,“ odpověděl, „ale vy máte určitě hlad.“

Vzápětí vytáhl z pytlíku bochníček chleba a trochu soli. Chleba nakrájel, každý kousek posolil. „Jezte, kluci,“ vyzval nás, „tak na zdraví! A pokud jde o mě, tak budu školníkem ve vaší škole.“

„A co Hlídač?“ Tak jsme totiž říkali našemu školníkovi.

„Zítra umře.“

„Jak to víš?“

„Dostal jsem dopis od Boha,“ odpověděl a vytáhl z kapsy u blůzy list papíru složený do trojúhelníku, nic na něm ale nebylo napsáno.

Významně jsme na sebe pohlédli. Před námi sedělo něco výjimečného, fantom, člověk z našeho i z cizího světa. Nebyl to blázen, vždyť z něj vyzařovala dobrota. Měli jsme co do činění s božím pomatencem. Doposud jsme se s takovými lidmi nesetkali. Dospělí nejednou při různých příležitostech vždycky říkali, že pomateným je třeba vzdávat úctu, jenomže jak takovou úctu projevit, o tom jsme neměli potuchy. Byli jsme z toho zmatení.

„No, chlapci, už musím jít.“ Vstal, hodil si uzel přes rameno, znovu se na nás usmál tím svým podivným úsměvem a odešel k osadě.

Jeho předpověď se splnila. Druhý den ráno Hlídač spáchal sebevraždu. Doba revoluční horlivosti přinesla svou žeň. Svědomí vyhodnotí všechno, každý skutek, a nikdo se před ním neschová. Hlídač pořád opakoval: „To, co jsi udělal druhým, udělej sobě.

Samozřejmě když nemáš moc a když moc dovolí, tak či jinak skoncuj s lidmi bez konce a zapomeň na své hříchy.“

Jedna předpověď se splnila, čekali jsme na další. A Pomatený nemluvil do větru. Na třetí den byl už ve škole a vítal nás rozzářeným úsměvem. Byl jsem najednou nějaký nesvůj, jako kdyby mě něco vystrašilo. Ještě víc jsem si narazil čepici na uši a šel jsem k němu.

„Ukaž mi ten dopis od Boha,“ požádal jsem ho. „Nejde mi to do hlavy.“

Podal do trojúhelníku složený papír. Rozložil jsem ho a prohlížel ho. Po obou stranách na něm nic nebylo.

„Nic tu není.“

„Bůh má zvláštní inkoust,“ odpověděl mi, „pro každého člověka jiný. Ten dopis můžu přečíst jenom já. Když ti napíšu, nikdo kromě tebe to nepřečte.“

Nejdřív jsem se Pachomiuše strašně bál. Pak, přišlo to najednou, jsem si ho zamiloval z celého srdce. Ostatní kluci se ho trochu báli. Nejvíc se ale božího šílence bál jednoruký komisař Capajevovy divize Konkin. Dělal všecko možné, jen aby ho odtud dostal, ale bylo to marné. Pomatený zůstal.

Konkin podobně jako Kosých si taky mohl ošoupat boty, jak často chodil za mou matkou, a tak na všecky mé výstřelky se díval, jako že je nevidí. Když jsem se ale skamarádil s Pachomiušem, předváděl se, jak je malicherný. Jednou mi rázně povídal, abych nechal školníka být, protože to je člověk, který nemá v hlavě všecko v pořádku a může mít na mě špatný vliv.

„Čepici si nohou nesundává, takže je normální,“ řekl jsem drze. „Otec je v lágru, tak on mě učí, co je dobře a co špatně.“

„Já tě učím, co je dobré!“ vyjel na mě po komisařsku Konkin. „Co on tě může naučit?“

„Lásce k lidem,“ odpověděl jsem. „Ví, proč člověk má mít rád všechny lidi a proč je každý člověk mým bratrem.“

Pachomiušovi jsem opakoval celou rozmluvu s Konkinem. Na rtech se mu mihl úsměv vyjadřující porozumění.

„Nedáme se,“ řekl vlídně. „Se mnou taky mluvil a po dobrém mi radil, abych si našel jinou práci. Ke všemu že by mi v tom mohl pomoct, kdybych souhlasil s odchodem.“

„Cos mu na to řekl?“

„Řekl jsem mu, že tu mám děti, práci a mám kde spát, jinými slovy – komunismus. A od komunismu se nemůže odcházet.“

„A on?“

„Co mohl říct? Odplivl si a odešel.“

Pozval jsem Pachomiuše k nám domů na čaj. Strašně jsem byl zvědavý, co tomu řekne matka, které jsem o návštěvě předem neřekl. Krása okamžitě Pomateného přijala. Rozzářila se při něm, po chvíli zvážněla. Krása a Pomatený. Copak to nezní divně? No co, matka se dokázala zamilovat. Měla však ráda jenom dobré lidi.

Pachomiuš u nás byl stále častěji. Náš dům byl veselejší, stal se místem, kam jsme se vraceli stále raději. Pomatený mě učil vyřezávat a vyprávěl mi o svém pestrém tuláckém životě. Netušil jsem, čím se vlastně Krása stala pro Pomateného; jestli šlo o platonický vztah, nebo jestli to bylo jinak. Myslím si, že je sblížily především sibiřská bída a mrazy. Na každý pád mi velice záleželo na tom, aby Pachomiuš zůstal s námi a aspoň částečně mi nahradil otce. Můj pravý otec byl voják z povolání, takže bojoval s kým mohl a kde mohl, objevil se a zmizel jako vítr. Proto také se tak dočista zmocnil mého srdce. Přilnul jsem k němu jako jitřenka ke svítání. Jediný Konkin, když to viděl, bez přestání hledal na něm vši a na mě si vyléval vztek. Zato jsem ho přestal oslovovat jménem po otci a říkal jsem mu soudruhu komisaři. Mělo to však jiný účinek, než jsem čekal, místo zlosti se na mě vlídně usmíval.

Jednou jsem požádal matku, aby Pachomiuš bydlel s námi. Seděl jsem u okna. V místnosti bylo už šero a venku, kousek od místa, kde začínala nedaleká tajga, se plazil soumrak. Tam někde byl můj otec. Určitě se teď někdy vracel po dvanáctihodinové dřině při kácení stromů a nejspíš nemyslel na nic, snad jenom na chleba a pryčnu, možná taky na smrt. Otec byl tam, v lágru; a tady u okna jsem byl já, který jsem toužil po otcovských citech. Já, který jsem našel duchovního otce. S určitými obavami jsem čekal na matčinu odpověď. Jakmile Krása zaslechla má slova, zůstala jako solný sloup. Potom usedla ke stolu a tvář ukryla v dlaních.

„To si nevezmu na svědomí, synku,“ přiletělo k mým uším bolestné šeptání. „Mohlo by dojít k tragédii. Kdyby se otec vrátil, zabil by Pachomiuše. A možná i mě. A on se vrátí. Je to člověk, kterého přivedla na svět příroda. Ti kati ho nedostanou.“

Čekal jsem podobnou odpověď, navíc na mě ale padl stesk. Matka trpěla taky, možná ještě víc. Krása měla Pachomiuše ráda, to by poznal i trouba. Její gesta mluvila za ni, výraz tváře a oči, dívající se na něj. Cítila to v srdci, obdivovala jeho výjimečnost a nezlomnost během cesty přes pekelné prostory sovětské moci. Avšak jeho cesta byla jiná než ta naše. Měl nějak jiný vztah k Bohu a smysl jeho života se lišil od našeho; jeho činy a vyjadřování nás neustále šokovaly. Matka se teď nebála tolik otce jako Boha. Proudila jí v žilách přece židovská krev a spojit se s božím pomatencem – copak už jenom to snad není hříchem proti Duchu svátému?

Otočil jsem se od okna a všiml jsem si, že Krása má v očích slzy. Litoval jsem sám sebe i matku, otce, Pachomiuše. Takový smutek mnou natolik otřásl, že jsem nedokázal říct jediné slovo. Přistoupil jsem proto k matce a políbil ji na uslzené oči.

„Jestli jsem tě nějak urazil,“ zašeptal jsem, „tak se ti moc omlouvám.“

„Neurazils mě,“ odpověděla Krása. „Nic neříkej. Dovedu si představit, co cítíš. Ale nespěchejme, poklade.“

Vyprovodil jsem matku do nemocnice na noční službu a zamířil jsem k Pachomiušovi. Frosja nebyla doma a jenom pomyšlení, že tuto noc strávím sám, mi připadalo nesnesitelné. Příliš mnoho rozporuplných dojmů se mi usadilo v srdci.

Pachomiuš souhlasil, že budeme spát spolu. Lehli jsme si vedle sebe na matčinu postel, protože moje byla moc úzká. Před usnutím mi vyprávěl pohádku o Kostějovi, ale vyprávěl to tak, abych si domyslel, že tím Kostějem je Stalin a že ho čeká podobný osud. Byl jsem jakžtakž sytý, trápily mě vši, ale nejdůležitější bylo, že vedle mě ležel mně blízký člověk, který mě zahříval svými slovy i tělem, a tak jsem usnul s úsměvem na rtech.

Probudil mě dvojí hřmot. Po ujištění Pachomiušem, že mám co do činění s nočními přízraky, jsem znovu usnul.

Jak se však ráno ukázalo, ten hřmot nebyl dílem přízraků. Někdo dvakrát po sobě vystřelil do místa, kde jsem obvykle spal. Odstrčili jsme nábytek a vydloubli jsme dvě olověné kulky, které by dokázaly zastřelit dinosaura. Skla do oken už byla zasazena, protože Pachomiuš nechtěl přidělávat starosti Kráse. Díry v prošívané dece a v medvědí kůži se daly snadno zakrýt.

„Kdo to na tebe mohl střílet?“ zeptal jsem se. „O pár takových vím, ale který z nich to byl?“

„To nestřílel na mě, ale na tebe,“ odpověděl Pomatený. „Za to, žes mě vzal k vám domů. Hrnuli se sem jeden přes druhého… Mně jsi daroval Krásu, jim ne.“ Pachomiuš se najednou posadil, znehybněl a smrtelně zbledl. O tom, že je naživu, prozrazovaly jenom jeho oči, které se nezvykle silně leskly. Chvíli to tak trvalo. Nakonec se otřásl a setřel si pot z čela.

„Už vím, Kosých to byl. Za chvilku… za chvilku tu bude…“

Opravdu, zakrátko vstoupil Kosých do místnosti se vzlykající Krásou. Jakmile mě spatřil s Pomateným, stal se z něj solný sloup, matka vykřikla vysokým tónem. Pachomiuš s dojímavým smutkem pohlédl na neúspěšného vraha. Matka okamžitě pochopila, proč se tak dívá, a najednou měla v očích zuřivý divoký výraz. Tvář jí pokřivil vztek.

„Ty lotře!“ promluvila přes zuby Kosychovi rovnou do tváře. „Ty zmije hnusná! Zmiz mi z očí!“

Když se jí do očí vrátila radost, uvolnil jsem se z matčina objetí a šel jsem s Pachomiušem do školy. Během oběda přišel Awakum se zprávou, že Kosých spáchal sebevraždu.

„Střelil se do spánku. Hlavu má nadranc. Pořád jsem mu říkal, že se jednou zastřelí, aby tolik nepil.

Myslel, že se může stát hercem. Hamlet z tajgy, grázl jeden! Tajemník okresního výboru se pověsil, to už ale dřív,“ dodal Protopop, hrál si jen tak na tahací harmoniku a vyrazil dál, aby rozhlásil Jobovy zvěsti.

Vyklouzl jsem ze školy a utíkal jsem domů, abych se tu podělil o tu senzaci. Krása seděla s Pachomiušem na mém lehátku. Drželi se za ruce. Matka měla oči suché a jasné, tvář měla ještě krásnější než kdy jindy. A taky milejší.

„Pachomiuš nás opouští,“ řekla matka, jako kdyby ani neslyšela, co jsem říkal o Kosychovi.

„Tomu nevěřím,“ vydechl jsem. „To vážně?“

„Dostal jsem nový dopis od Boha,“ odpověděl Pomatený a vytáhl ze záňadří čistý list papíru, složený do trojúhelníku, jak se posílají dopisy polní poštou za války.

Strnul jsem.

Nevyprovázeli jsme Pachomiuše až tam, kde začíná tajga, jak se to běžně dělalo v kolonii, když někdo mířil na sever. Požádal nás o to. Jak u nás bylo zvykem, poseděli jsme chvilku mlčky a rozloučili se. Hodil si na záda svůj vojenský batoh, ještě jednou se vrátil ode dveří, aby znovu k sobě přivinul matku a mně položil na hlavu svou dlaň. Potom zmizel jako vítr.

KOLÉBKA

Mráz přišel zcela nenadále, jak přichází všechno zlé. Za jedinou noc otevřel svou stříbrnou zásobárnu a pilně rozséval smrtonosně chladná zrna. Citlivé uši slyšely takový šelest, jako kdyby se sypalo obilí ve mlýně. To znamená, že teplota sestoupila na minus čtyřicet stupňů Celsia. Sníh zmodral a smazal hranici mezi nebem a zemí. Slunce okradené o svou záři jenom tak poblikávalo v proletářské bídě. Prudká zima pohlcovala jeho životadárnou sílu, takže před smrtí nás musel chránit oheň, láska a tři sta gramů chleba doplněného celulózou a rybími kostmi, které nám přidělovali denně. A když už smrt čeká na prahu, když už si v tobě chystá hnízdečko, roste touha žít a člověk je schopný přenést horu z jednoho místa na druhé a vstát tak z mrtvých.

A právě v onen stříbrný den nastala chvíle pro babiččino Boží zjevení. Objevila se u nás oblečená úplně v sovětském stylu, tedy v krátkém kabátě a válenkách, dokonce na hlavě měla místo šátku ušanku. K dokonalosti jí chyběla jen rudá hvězda na čepici a puška přes rameno. Babičku doprovázel Durov, nový vyšetřovatel po Kosychovi. Babička mohla přijít sama, ale Durov, podobně jako Kosých, se zakoukal do matky. Doprovod babičky mohl využít jako důkaz jeho lidského přístupu k člověku a možnosti promluvit si s Krásou.

Babička Anastázie z hloubi duše nesnášela bolševiky. Neskrývala to, říkala o nich, že jsou to zlotřilci, a držela si je od sebe. Žádný bolševik s ní nesměl jít a vzít ji v podpaždí. Durov taky šel tři kroky před ní jako její předvoj. S babičkami obvykle žádné potíže nebývaly. V naší rodině to ale bylo jinak. Naše babičky pocházely z krajů, kde si nenechaly nic líbit. To mi imponovalo. O té první jsem toho moc nevěděl. Zato druhá babička, tedy babička Anastázie, jednou zničehonic zmizela a nechala na stole lístek papíru se sdělením, že šla hledat a dát do pořádku hrob svého muže.

Dědu Teodora zastřelili na místě, které mělo sloužit jako odpočinkové. Náš vysidlovací transport prvně nezastavil na nádraží, ale uprostřed polí u nádražáckého domku. Když otevřeli dveře, směli jsme si jít pro horkou vodu. Nedaleké kopce s modřínovými lesy se třpytily jako stříbrné patriarchovy vousy. Rovnou nad lesem hořelo slunce. S úžasem jsem se díval do sněžných dálek. Co to bylo? Za mnou peklo vystěhovaleckého vagónu s dírou místo záchodu a pryčnami z odpadového dřeva… a přede mnou zimní zázrak božího světa. Seskočil jsem na zem a celý ohromený jsem se vydal vpřed; volný, lehký a šťastný. Neslyšel jsem nic, ani výzvy, abych se vrátil, ani výstřely. Někdo mi podrazil nohy. Převalil jsem se na záda a oči mi utkvěly na červené hvězdě. Bodák s puškou mi mířil na prsa. Neviděl jsem tvář ani postavu, jenom tu červenou hvězdu a bajonet s puškou. Byl to tak strašný pohled, že jsem ztratil vědomí. K sobě jsem přišel až zase ve vyhnaneckém vagóně. Dorazila mě zpráva o dědově smrti, říkal jsem si, že to byla moje vina, když po výzvě hlídky, abych se vrátil, se po mně děda Teodor vrhl, aby mě zadržel. Bylo to však považováno za pokus o útěk.

„Tady nemáš co dělat,“ řekla babička Durovovi, který vešel do místnosti. „Padej odtud, lumpe,“ dodala polský.

Durov zčervenal a pak zbledl. Svaly na tváři se mu začaly škubat, jako kdyby mu tam hrabali krtci. Beze slova podal matce papír k podpisu: potvrzení o převzetí babičky Anastázie. Bylo to bohapusté žvanění. Durov s nadějí ve tváři pohlédl na matku, a když se nesetkal s jejíma očima, smutně se na mě usmál a za chvíli odešel.

„Jak ti to šlo dneska ve škole?“ zeptala se babička tónem, jako kdyby tu nebyla od včerejška. A dala mi pusu na čelo.

Pusa to byla dlouhá a roztřesená. Babička Anastázie často plakala. Když už ji doopravdy vyhřálo teplo, na které už tak trochu zapomněla, oznámila nám, že nalezla hrob dědy Teodora. Hrob je obložený drny a posvěcený dubovým křížem, bude se tam o něj starat nějaká Taťána Semjonovna a její dcerky bydlící v nedaleké vesnici.

Půl roku, kdy byla babička neznámo kde, se stalo mnoho věcí. Matka měla na co vzpomínat. Především šlo o otcovo propuštění z lágru a jeho nové problémy. Když tak člověk poslouchal barvité vyprávění, musel mít dojem, že otec s námi nebyl jen jeden den, ale přinejmenším měsíc. A že to byla romantická selanka a žádná tragikomedie.

Druhý den, když šla babička navštívit Frosju, matka se mi přiznala, že je v jiném stavu a že plod, který nosí, je dílem Pomateného.

„Neříkám ti to jen proto, že bych byla ráda, abys o tom mlčel, ale proto, že jsi měl rád Pachomiuše stejně jako já. Lepší pro nás ale bude, když se o tom babička nedozví.“

Nevěděl jsem, jestli mám mít radost, nebo jestli mám být smutný. V první chvíli oba ty pocity mezi sebou bojovaly, který na tom bude lépe. Vrhl jsem se matce na krk a otřel jsem si o její vlasy slzy, které se mi draly z očí. Pravdou je, že za tu dobu jsem měl Pomateného rád jako doposud nikoho a po jeho odchodu jsem v sobě cítil takové prázdno, že bych klidně vyl na měsíc jako pes. Touha mi sebrala radost ze života a uvěznila můj úsměv. Celkově jsem tedy měl dva otce, ve skutečnosti však žádného.

Matka na mě tázavě pohlédla.

„Těším se,“ zašeptal jsem upřímně.

„Když nechám stranou, že jsem zhřešila, tak se těším i já,“ odpověděla.

Do mého srdce se znovu vrátila radost. Všimli si toho i mí kamarádi z party. Stal jsem se zase původcem všelijakých rošťáren. Nebyl včerejšek, nebylo ráno, existoval jenom pochmurný a zavšivený sovětský den, který bylo třeba přežít s úsměvem a zůstat tím, čím jsem byl – člověkem. Syn Pomateného nabíral síly a rostl v lůně Krásy, otec se mohl každým dnem vrátit z lágru a ze snění se nevytratilo ani daleké Polsko.

Krása vnímala naše starosti. A babička Anastázie se snažila pomáhat ze všech sil. Divil jsem se, divila se i matka. Vždyť neměla vysněnou snachu. V žilách Krásy neproudila modrá krev obdivovaných Czetwertyňských nebo Sapiehů, ale opovrhovaná židovská krev, přesto byla z Bohem vyvoleného lidu. Babička toužila po sblížení aspoň s Kobylaňskými nebo Cileckými, ale hrabata ji brala jako přičmoudlého cikána. Babička Anastázie se zakuklovala, měnila se v motýla, když začala dokonce odstraňovat z řeči francouzský přízvuk.

„Nesmíme ničím Krásu rozčílit,“ slyšel jsem neustále od ní.

Možná že kvůli tomu, aby nedocházelo ke konfliktům, nastoupila podle nařízení do práce uklízečky v domě dětí. Možná že jí došlo, že naše rodina je zařazena mezi vystěhovalce, že jsme nejistou a nepotřebnou pozůstalostí minulosti, náš život že visí na vlásku a je závislý na náladách sovětského soudce. Možná že cesta za manželovým hrobem babiččino srdce přeměnila. To jsem nečekal. Na každý pád netrpělivě čekala na vnuka tak, jak mladá děvčata čekala na konec války a jak horliví Židé čekali na příchod Mesiáše. Stejně netrpělivě jsme čekali oba – ona na vnuka, já na bratra. Na novorozence už čekalo jméno Marek. Ani v nejmenším nás nenapadlo, že by se mohla narodit holčička. Pomatený přece po sobě nemohl nechat dceru. Pro mě to bylo naprosto jasné jako východ slunce.

Začal jsem přemýšlet, jak získat kolébku nádherně vyřezanou místními sibiřskými umělci. A taky jsem takovou našel. Díky Protopopovi Awakumovi. Její majitelé, staří a osamocení lidé, za ni nic nechtěli. Dokonce byli rádi, že jejich dar se zaslouží o výchovu nového života. Potají jsem přenesl kolébku do dřevníku a tím, co jsem měl po ruce, jsem ji upravil.

V podstatě nevypadala špatně. Byl jsem tak rád, že do úplného štěstí mi scházel jenom bílý chleba. Zapomněl jsem, že každé štěstí s sebou přináší nějakou hořkost. Na nás to padlo jako blesk z čistého nebe. Jednoho dne se matka nevrátila ze služby v běžnou dobu. Nejdřív jsme si mysleli, že ji nemocnice z nějakého důvodu pozdržela na noční službu, co se už nejednou stalo. Druhý den jsme se dozvěděli, že matka potratila. Tu strašnou zprávu nám přinesla Frosja. Cítil jsem, jak se mi klíště s mnoha nohama vpíjí do srdce.

„Proč sis, Bože, nevzal mě,“ šeptala babička po delší době mlčení. „Přece se modlím o smrt. Nenarozeného vnuka sis vzal a mě jsi tu nechal. Copak to tak jde? Smrt a Sověti. Sověti a smrt. Bože, kdo to vydrží? A ta Sibiř, ten sníh, ty mrazy…“

„Musíme vydržet, babi,“ odpověděl jsem jí. „Sama přece pořád říkáš, že jsme lidi. Vydržíme. A teď si popláčeme.“

A když babičkou otřásal vzlykot, nepozorovaně jsem se přesunul do dřevníku. Kolébka vytažená z úkrytu mě přitahovala jako magnet. Dlouho jsem nepřemýšlel, skrčil jsem nohy a lehl jsem si do ní naznak. A stal se zázrak. Chvilku jsem byl čerstvě narozeným Pachomiušovým synem a jeho očima jsem se díval na sebe, jak tam stojím. Náhle něco, sám nevím, co to bylo, mě zbavilo bolesti, vyléčilo mě. S velkým úsilím jsem vyrval ze srdce klíště a vyskočil jsem z kolébky.

„Moskva slzám nevěří,“ zašeptal jsem si pro sebe, „a mrtví se nevracejí.“

Vyběhl jsem z dřevníku a letěl jsem do nemocnice.

POSLANÍ

Po potratu s matkou dobré dva týdny nic nebylo. Chodila jako hromada neštěstí a nebyla schopná se v klidu vyspat. Blouznila a z toho se vždycky probudila s křikem ve studeném potu. Jen Bůh ví, co se v ní dělo. Trápila mě skutečnost, že od matky nejsem schopen převzít aspoň kousek zoufalství. Byl jsem bezmocný stejně jako medicína. Jak čas plynul, její stav se pomalu lepšil.

Jednoho dne při návratu ze služby se ani nesvlékla a sedla si vedle mě ke stolu. Opřela si hlavu o dřevěnou stěnu a znehybněla. Psal jsem úkoly a teprve po chvíli jsem si všiml, že Krása usnula. Položil jsem pero, abych ji nijak nerušil. Nespala však dlouho. Když se probudila, oči se jí leskly jako kdysi, zjemněla jí tvář.

„Synku,“ zašeptala a pevně mě k sobě přivinula, „zdálo se mi o Pomateném. Viděla jsem ho, že se vrací k nám. Byl nadpozemsky světlý. Uvítal se s námi a ani nevím jak, a zbavil mě zoufalství. Říkal, že je strašně unavený a že je v lágru, ze kterého se musí dostat, protože se mu po mně stýská; musí si odpočinout, protože mě chce ještě jednou vidět. Když jsem kývala hlavou, vstoupil mi do srdce, uložil se v koutku, a jak tak usínal, mizel v zářivě bílém…“

Nebylo pochyb, matku uzdravil sen o Pomateném. Jenomže babičku neměl kdo uzdravit. Den ze dne vyváděla čím dál podivnější věci. Ještě chodila do práce, ale znovu se začala chovat jako hraběnka, která přikazovala, aby zapřáhli do kočáru, a šla spát. Babiččino extravagantní chování dokázalo vyvést z míry vedoucí dětského domu. Jednou mě potkala na ulici, a protože nechtěla zneklidňovat Krásu, požádala mě, abych nějak ovlivnil Anastáziino chování. Co jsem ale já mohl dělat? Babička mě zanedlouho přestala vnímat, byl jsem pro ni vzduch. Pořád prohlašovala, že za hříchy v mládí jí Bůh vzal oba vnuky: toho narozeného i toho nenarozeného, jí pak přikazuje, aby se stala Antigonou, když ona jí být nechce. Ale když už musí, tak jedině Antigonou polskou. Když jsem se dostal k babičce blíž, všiml jsem si v jejích očích rostoucího strachu a zaslechl jsem vystrašený šepot: „Nebudu tě pohřbívat, ať si tě pochová Bůh.“

Ta slova mě ranila, rozervala mě na kousky jako list papíru. Netušil jsem, čím jsem se provinil. Nechápal jsem babiččino chování a začal jsem se jí vyhýbat, čím dál častěji jsem zůstával na nádraží.

Brzy jsem se tam naučil žít, zapadl jsem do toho nádražáckého prostředí. Zanedlouho mě brali jako svého, dávali mi čaj, nejednou mě pohostili nesmrtelnou kapustovou polévkou nebo kaší. Nádražáci, většina z nich byly ženy, mi dokonce přidělili v kanceláři koutek, kde jsem mohl dělat úkoly. Domů jsem se vracel pozdě, kdy babička už spala nebo se ke spaní chystala. Matka mi sice zařídila, že jsem mohl zůstávat po vyučování v klubovně dětského domu, ale to jsem odmítl. Rozčilovali mě vychovatelé, dráždily mě pohledy těch politruků v penzi a fanatických komsomolek. Na nádraží jsem se cítil jako doma, mezi svými.

Jednou služba z nástupiště, teta Gruňa, přiběhla s rozpálenou tváří.

„Pojďte se podívat na špiona!“

Vyšli jsme směrem k rampě. Nohy se mi podlomily.

Mladý voják doprovázel s nasazeným bodákem mou babičku. Měla na sobě vojenskou uniformu, zrovna takovou, ve které se vrátila z hledání hrobu dědy Teodora. Další překvapení způsobila obrovská hvězda vystřižená z bílého kartonu připevněná na ušanku a březové koště na rameni místo pušky. Vcelku to bylo tragikomické. Nevěděl jsem, jestli se mám smát nebo brečet. Protože se ale všichni tvářili vážně jako ten z NKVD, rozesmál jsem se.

„Ale to je přece moje babička!“ vykřikl jsem. „To není žádný špion!“

Všichni se na mě obrátili, pak pohlédli na babičku a vzápětí znovu na mě. Vmžiku se jejich přísnost rozplynula, tváře se jim rozjasnily a řada čumilů propukla smíchem. Gruňa si musela až sednout, jakou měla zničehonic radost:

„To je ale komedie!“ pištěla. „Já snad umřu smíchy, Péťo…“

Nejistě jsem vyrazil za babkou. Pro mě to byl konec komedie. Přemýšlel jsem o tom, co to babička udělala? Jaké nové kousky má za sebou? Předešel jsem toho vojáka, abych se přesvědčil, jestli mě pozná, až ji budu míjet.

„Vnoučku můj milovaný, tak jsi mě našel. Já myslela, že jsi umřel s tím nenarozeným. Ty ses ale vrátil! Mně mezitím narostla křídla, vidíš? Teďka jsem anděl. Bylo mi svěřeno poslání. Musím přetřít na bílo bolševiky. Musím lidem ukázat Stalina. Musím toho Kostěje vyvést na světlo boží. Můžu to udělat jedině já, nikdo jiný.“

Najednou jsem pochopil, že je velmi nemocná, a vmžiku jsem jí všechno odpustil. Bylo mi strašně smutno. Nevěnoval jsem pozornost křiku průvodce ani jeho výhrůžkám, že bude střílet, přiběhl jsem k babičce, vzal jsem ji za ruku a společně jsme šli ruku v ruce ke stanici NKVD k výslechu. Nikdo mě neodháněl. Seděl jsem s babičkou v čekárně. Byl jsem strašně zvědavý, jestli babičku budou nejdřív vyslýchat a pak ji budou soudit, nebo jestli to projde bez přelíčení.

O pár minut později na mě babička významně pohlédla, pohladila mě po hlavě a šla ke službě.

„Zavolej velitele. A rychle!“ řekl panovačně. „On si klidně může čas ztrácet, já ale ne. Plním poslání. A než se objeví, zbavím tě zlých duchů, prevíte jeden!“ Udělala nad ním kříž a začala zaříkávat:

Už dvacet let se snuje rudá mlha.

Rudá mlha se usazuje a mění se v mříž.

Já vás však vytáhnu z těch rudých hvězd i z té rudé lávy vás vyzpovídám.

Službu konající voják naslouchal těm slovům, zbledl a nervózně se rozhlížel kolem sebe. Najednou jsem strnul. Kde tohle babička sebrala? Ty verše byly od Lermontova. A byly kouzelné jako bělouš s černou hřívou. Mimoto byly recitovány spisovnou ruštinou, což byl další fenomén – babička moc neznala místní jazyk.

„Vidíš, vnoučku, jak zbledl?“ dodala a ukázala prstem na službu. „Takže ještě je člověkem, ještě neshnil do poslední mrtě. Ráno bude mít srdce bílé jako jehňátko.“

„Ticho!“ zařvala služba nepřirozeným hlasem a zbledla ještě víc, určitě ji šokoval její vlastní křik.

V té chvíli do čekárny vstoupila Krása. Z druhé strany dveří pobitých plechem vykoukl Durov.

„Ještě štěstí, že tu jsem zplnomocněnec,“ řekl roztouženě matce a mnul si promodralou vyholenou bradu. „Ten mladý smrkáč by využil takové příležitosti, aby se předvedl. Nebýt mě…“ zdůraznil ještě jednou, usmál se a jeho tmavé trochu šikmé oči se teple zaleskly, „tvoje matka by už pozítří srkala bryndu z lágrového kotle. Zasloužila by si lágr dvakrát. Zachránil jsem ji před SOE[1], dneska jsem ji zachránil před ASA[2] a PSZ[3]. Znám život, ale ty taky musíš poznat, jak chutná.“

„Děkuji, Semjone Semjonoviči,“ řekla tiše matka a začala nás nenápadně vystrkovat z místnosti.

„A tebe přetřu nabílo taky!“ už ve dveřích zavolala babička na Durová. „Budeš bílý jak mlynář, budeš bělejší než nebožtík Mikolaj II. i stříbro na šatech jeho ženy!“

Celou cestu domů a pak i doma babička neustále mluvila o svém zvláštním poslání. Ruměnec omlazoval babiččinu tvář, z jejího výrazu se prodírala jakási nespoutaná krása. Naopak z romantické modři jejích očí stále výrazněji vystupovaly bílé symboly pomatenosti. Krása řekla, že babičku přemohla schizofrenie, hrozná duševní choroba. Ta diagnóza mě však nevylekala, spíš naopak. Mé srdce se babičce otevřelo ještě víc a ještě s větším zaujetím jsem poslouchal její mnohomluvná vystoupení. Možná že ta její odlišnost vyvolávala mou každodenní zvědavost. Viděla přece to, co mi unikalo, a vnímala prostor, který mi byl cizí.

Tím novým chováním trochu připomínala Pachomiuše a také Protopopa Awakuma s jeho proroctvími.

Avšak s babiččinou nemocí se u nás stále víc usazovala bída. Dva hladové příděly musely teď uživit tři osoby. Krása se bála na prvním místě o mě a dělala, co mohla, aby babička dostala zpět poukaz na jídlo. Byl jsem zvyklý na nouzi a hlad, takže jsem žádnou změnu nepociťoval; přinejmenším jsem byl pyšný na to, že tímhle způsobem mohu pomoct.

Zakrátko nás babička opustila a dala se dohromady s osmdesátiletým Awakumem, Gríšou harmonikářem. Ten se stal jejím důvěrníkem a společným rozsévačem bílých myšlenek. Dočista ovládla Gríšovu duši, neviditelnými nitkami připoutala jeho srdce ke svému. Od rána do večera se courali po okolí a všude a všem hlásali, že úplně všechno vzniklo z bílého, že bělost je dobro, pravda, svoboda i protilék proti jakékoli chorobě. Ve vesmíru každý člověk musí mít v sobě šedesát procent bělosti a dvacet procent modra, jinak se život změní v peklo. Bolševizmus je peklo, protože obsahuje jenom červeň. Není ohněm, ale se je zimu a bídu; je to rakovina, která neustále požírá lidi, usmrcuje je v červeném rouchu. Bolševizmus vytváří peklo, když se mu podařilo zadávit bělost a pošlapal modro. Jenomže bělost je nesmrtelná, bělost je závan života, který klíčí v každém z nás; už přemohla bolševickou červeň, kterou teď už jenom odbarvuje. Bolševizmus zemřel v den svého zrození a Stalin už nežije. Ještě chodí po tomhle světě, ještě je v Kremlu, protože přece musí vypít krev nevinných, kterou prolil, a vychlemtat červeň, kterou zasel. Totéž dělají jeho pohunkové, ta celá hrobařská inkvizice… Po pravdě řečeno částečná babiččina beztrestnost spočívala v jazyce, protože výraz bílý rozhlašovala polský nebo francouzský; tyto jazyky tu nikdo neznal, a jestli je znal, tak si určitě podobná slova rád vyslechl. Všechno to nakonec bylo vylepšeno pohřební melodií, kterou Gríša vyloudil ze své staré harmoniky.

Za nějaký čas si matka na babiččiny výstřelky zvykla a přestala se tím znepokojovat. Já jsem se ale bál. Pořád mou představivost ze snu a ze skutečnosti mi stavěl před oči podvědomý strach o babičku. Přece taková pohoda nemohla trvat věčně. Něco muselo někde zaskřípat nebo se utrhnout. Takový byl běh věcí. A bohužel můj instinkt mě nezklamal. Babičku s Gríšou někdo zastřelil pět kilometrů od naší kolonie, která se nijak nejmenovala, měla jenom číslo. Nějakým zázrakem se dostali do přísně střeženého prostoru. Šli, aby hlásali myšlenku o bělosti, a tam je zasáhly kulky strážných.

Babičku a Awakuma jsme pochovali ještě tentýž den. Nad hřbitovem se prostíralo fialkové sibiřské nebe. Nehledě na to, co se stalo, byl jsem tak nějak neuvěřitelně klidný. Srdce se mi sevřelo, až když zmrzlé hroudy začaly bombardovat víka truhel. Při pohledu na Krásu jsem myslel na Pomateného a na Abelarda, o kterém mi vyprávěla matka ve dnech, kdy byla šťastná. Jestlipak já dokážu milovat jako Pomatený? Položil jsem si tu otázku ve chvíli, kdy jsem si všiml, že plnozmocněnec Durov se nedívá na mou matku jako hladový na chléb, ale jako nažraný kocour na myš, která mu nemůže utéct.

Tehdy jsem tiskl ruku Krásy a rozbrečel jsem se zoufalstvím.

SETKANÍ

Z našeho třídního učitele Vadima Kiriloviče čišela zima. Nemohli jsme najít společný jazyk. Bylo to pro nás cizí těleso, takže kluci z dětského domova mu říkali Kum. To je charakteristika pocházející ze světa lágrů a byl to člověk z takzvaných orgánů. Byl to invalida. Pravou ruku mu utrhl šrapnel ve chvíli, kdy hnal do útoku vojáky z jednotky, kde pracoval jako komisař. Neustále zdůrazňoval, že armáda je poklad každé země a že on je svázán s armádou od svých dětských let. Určitě se zúčastnil války doma a tažení proti Polsku. Nikdy o tom nemluvil, ale já jsem si to domyslel. Trochu připomínal Nikolaje Ostrovského, autora známé knížky „Jak se kalila ocel“. Jednou jsem mu to řekl a ukázal mu při té příležitosti tři své groše, a zvlášť jsem mu zdůraznil, že jablko nepadá daleko od stromu. Ale to o těch groších jsem mu pověděl polský.

„Řekni ještě jednou tu poslední větu,“ požádal.

„Kněz dvakrát nekáže to samé,“ odpověděl jsem mu opět v rodném jazyce.

Podle očí jsem mu poznal, že smysl mých slov pochopil. Ujistily mě o tom tiky na jeho ostře řezaných tvářích. Byl jsem smířen s tím, že mě po vyučování vezme k sobě, aby si se mnou promluvil, nebo mě pošle do poškoláckého „rudého koutku“. Nic takového se však nestalo.

„Jsi hrdý jako každý Polák,“ řekl mi jenom. „Copak si musíš hledat pořád nové potíže? Radím ti, aby ses naučil mlčet.“

Nevynadal mi. Byla to událost. Jistěže to neudělal proto, že by byl natolik velkomyslný, to jsem věděl bezpečně. To mu mráz zklidňoval jeho temperament a ladil jeho mstivost. Strašně špatně snášel zimu. Ani ve třídě, kde bylo poměrně teplo, si nesundal krásný vojenský krátký kožíšek. Teplota venku klesla na minus pětatřicet stupňů. Je docela možné, že nebýt domu dětí, žádné vyučování by nebylo. Nebo možná ne, zameškaný den se tehdy srovnával se sabotáží, a za sabotáž se dostávalo nejméně pět let. O tom věděl každý. A každý si taky dovedl představit, co znamenalo přežít pět let v lágru. To byl jeden z důvodů, proč vyučování v naší škole probíhalo bez přerušení.

Já sám jsem proti tomu nic neměl. Dalo se tak snáze zapomenout na vši a hlad. Mohli jsme si ale občas něco dovolit. S chutí jsem připomínal Kirilovičovi, když vcházel do třídy:

„To je ale nádherný mráz! Srdce skáče radostí, život je veselejší, když je mráz!“

Kum se tenkrát šklebil při pohledu na ojíněné koleje. Ještě víc se choulil ve své bundě a zády se opíral o kamna. Za několik minut jeho dlaň, kterou měl přitisknutou ke stěně holandských kachlových kamen, ztrácela svou smrtelně modrou barvu, Kirilovič obešel katedru a vyučování začalo. Začala jako propagandistický plakát otravná hodina dějepisu. Nedokázal jsem se soustředit na to, co povídá. Navíc se mi ze zabarvení jeho hlasu dělalo špatně, jako kdyby se mě dotýkal had.

Pro třídního jsem byl vzduch, často mi ale snižoval známku a ve slabých chvílích mi nadával, že jsem pilsudčík. Netušil ovšem, že to je pro mne zadostiučinění. Ve škole jsem byl jediný Polák a nikdy tam o Pilsudském nikdo neslyšel. Na opakovanou otázku, „o kom že to mluví“, jsem odpověděl, že mluví o polském Spartakovi, který nehledě na porážku byl hlavou Polska až do své smrti. Na tohle téma jsme si nejednou vyměňovali názory s Kumem.

„Kdybys byl starší, zpíval bys jinak,“ prohlásil jednou po mé další neopatrné poznámce. „Kdybys byl starší, zazpíval bych ti já jinak…“

Když v rádiu hlásili, že generál Anders zradil Stalina a s celou armádou přešel k nepřátelům lidu, vstoupil Vadim Kirilovič do třídy, přečetl nahlas prohlášení a obrátil se rovnou na mě.

„Co na to řekneš teď, pilsudčíku?“

„Jsou to povídačky,“ odpověděl jsem.

„Myslíš, že Moskva lže?“

„Já neříkám, že lže. Vím jenom jedno, že bez souhlasu Stalina nikdo neopustí Sovětský svaz. No není to pravda?“ přitiskl jsem Kuma ke zdi.

„No to je pravda,“ přiznal.

„Tak to potom Anders neutekl.“

„Počkáme a uvidíme,“ odsekl vztekle a zahájil vyučování.

Tak jsme počkali. A taky viděli.

Krátce nato jsem se vracel ze školy a u nás doma byl nějaký neznámý mužský. Pil čaj. Uplakaná Krása seděla vedle něj. Ukázalo se, že je to otcův známý. Přinesl od něj dopis. Ten člověk sám pořád ještě nevěřil, že je na svobodě. Dostat se z Kolymy, to se rovnalo zázraku. Jenom Bůh ví, proč mu nepřidali nějaký ten rok. Podařilo se mu dostat na poslední loď odplouvající po sezóně ze zátoky Nagajevo a na poloděravé bárce se doplavit až do Vladivostoku. Teď směr Evropa, na frontu. Na vyhublé tváři měl stopy po omrzlinách. Omrzlé měl i uši a ruce. Síť hlubokých vrásek obklopovala mlhavé zelené oči. Přivítal se se mnou jako se starým známým.

„Vím o tobě všecko,“ tvrdil, když si mě posadil na klín. „Jen chvilku seď. Nestyď se. Nemáš potuchy, jak jsem po něčem takovém toužil.“

„A jak to vypadá na Kolymě?“ zeptal jsem se. „Je tam hodně zlata?“

„Neptej se,“ odpověděl. „Lágry na Kolymě může přežít jedině člověk. Dokonce ani zvířata nemohou v takových podmínkách žít. Kolyma, to je opravdové srdce komunizmu,“ a na chvíli se odmlčel. „Za to, co jsem řekl, je trest smrti. Jenomže já se už smrti nebojím. A pak taky – když neumřu ve válce, tak mě tam dřív nebo později odvezou znovu. NKVD jen tak člověka pro nic za nic nepustí. Ta chlemtá krev bez přestání. Podívej se,“ a natočil si mě tak, abych mu viděl do tváře, „je mi teprve pětadvacet let. A na kolik vypadám? Nejmíň na padesát, já vím. A kdo se do mě zamiluje? Kdo by chtěl spojovat život s trestancem? Mám před sebou ještě vojnu… Ale na vojně je člověk aspoň mezi lidmi,“ dodal jakoby vesele. „Tak, napijme se za vsjech plennych i nas vojennych,“ a zvedl skleničku, kterou mu matka naplnila samohonkou vypůjčenou od Frosji.

Svezl jsem se hostovi z klína a sedl si vedle něj. Špatné myšlenky na mě doléhaly jako viry. Nedokázal jsem pochopit peklo, v jakém žil otec. Možná že se dohodli ti nahoře a Bůh odevzdal zemi i s námi ďáblovi. Nebo naše modlitby nedoletí až tam, kam by měly. Vždyť ve skutečnosti nic nemluvilo v náš prospěch, že Bůh je na naší straně. A jestli se mýlím, tak co by mě mohlo vyvést z omylu? Dusivá vzpoura v mém nitru způsobila, že jsem bezděčně sáhl po nedopité matčině skleničce a naráz jsem ji vypil. Přerušený dech jsem popadl až po několika minutách. Nikdy předtím jsem neměl alkohol v ústech, i když moji kamarádi ho už dlouho pili i pálili. Samohonky bylo jen trošku, přesto to stačilo k tomu, abych cítil v žaludku oheň. Napil jsem se vody a trochu se to zlepšilo. Za chvilku svět přišel o bezvýchodnou drsnost a pochybnosti se začaly rozplývat.

„Jsi chlapík!“ řekl a pocuchal mě ve vlasech. „Nedovedeš si představit, jak se mi tam stýskalo po skleničce vodky, vlastně tehdy, když pohasla poslední naděje. Protože on nemůže každý žít jako kámen nebo strom. Bože, nejhorší byly sny o chlebu. Neustále se o něm člověku zdá…“

„To mně taky, strýčku,“ obrátil jsem se na něj. „Ale ne o černém, jenom o bílém, nadýchaném jako buclatá oblaka.“

„Tak, Kiriloviči, dej si ještě jednu,“ a Krása naplnila skleničku kalnou tekutinou.

„Náš dějepisář je taky Kirilovič,“ řekl jsem jen tak.

„No to je pravda,“ přitakala matka. „Příjmení má stejné.“

Host už zvedal skleničku, ale najednou znehybněl. Jako kdyby zkameněl.

„Nejmenuje se náhodou… Vadim?“

„Jmenuje,“ odpověděl jsem. „Nemá ruku. Pod Kyjevem mu ji to utrhlo.“

„To není možné,“ zašeptal a naráz vyprázdnil skleničku. „I když… možné je všecko. Jako na Kolymě.“

„Jako od Ostrovského v té kalené oceli,“ dodal jsem.

„Tak to je on, určitě je to on!“ úplně jiným hlasem to potvrdil host, díval se přitom na stůl a pokyvoval hlavou. „Můj bratr je svoloč, jaká se hned tak nevidí. Udal mě. A svou ženu taky. Zřekl se nás.“

Matka rychle naplnila skleničku, ale Kirilovič na ni ani nepohlédl.

„Jdeme za ním.“

„Raději nikam nechoďte,“ tiše namítla Krása. „Nemá smysl si takhle zraňovat srdce.“

„Srdce mi už tak krvácí,“ řekl rozhodně. „Tvoje a jeho taky,“ a ukázal na mě. „Strašně bych chtěl vidět toho Jidáše. Je to tak, je to můj bratr, máme jednu matku a jednoho otce.“

A tak jsme my tři vyrazili.

Kum bratra nepoznal. Ochotně nás pozval ke stolu a více než ochotně se díval na Krásu.

„Hned udělám čaj. Sedněte si.“

„Nepřišli jsme na čaj, ty Jidáši,“ odpověděl mu bratr. „Přišel jsem ti oznámit, že Kolyma mě nespolkla. Neumučili mě, i když se snažili, jak mohli.“

Vadim znehybněl a zbledl, nebo spíš jeho tvář dostala barvu popela. Vrásky ve tváři se mu prohloubily.

„A žena je naživu?“ zeptal se ještě bratr.

„Odpusť mi,“ zasténal najednou Kum, aniž se pohnul. Jeho rty se sotva pohybovaly.

„Výjimečná žena,“ zamyšleně pokýval hlavou Vadimův bratr a otočil se na nás. „Marie Stanislavovna byla Polka z Grodna. Říkali jsme jí Laura. Ale pojďme, tohle není nic pro nás.“

Všichni tři jsme odešli na nádraží.

Druhý den se třídní učitel ve škole neobjevil. Od školníka jsme se dozvěděli, že se oběsil. Překvapilo mě to. Obvykle kati a jejich pomocníci, jak říkala babička Anastázie, nepáchají sebevraždy. Cítí se nevinni. Provinili se jenom ti, kteří se jim dostanou do rukou.

Jinými slovy, Vadim byl ještě člověkem, když spáchal sebevraždu. Na pohřeb jsem mu ale nešel. Nedokázal jsem se přemoct; něco mi naléhavě říkalo, abych zůstal doma. Ani ze třídy nikdo nešel. Druhý den mráz ještě zesílil. Teplota klesla pod pětačtyřicet stupňů a mě docela zlomyslně napadlo, že teď Vadim Kirilovič pozná, jaké to je v lágru; bude sdílet osud mého otce a těch, které tam poslal.

To byl ale jenom můj dětský sen. Hrob se nikdy nepromění v lágr, mrtvého nikdo nenutí, aby šel hledat zlato. Hrob, to je osvobození od tohoto světa. Dokonce i pro kata.

SAŠA

Se Sašou jsem se potkal v mezní situaci. Dohromady nás svedla, jak by řekl můj přítel Korejec Kim, kamenitá stezka. To bylo tak. Jeden kluk z dětského domova nějaký Aljoša Sinicyn, syn vedoucího brigády odsouzeného k smrti, mě při velké přestávce bez jakéhokoli důvodu praštil do nosu a řekl mi, že jsem zavšivený pilsudčík. Došlo ke rvačce. Sinicyn byl urostlejší a silnější než já. Určitě by si to se mnou vyřídil docela snadno, to by ovšem nesmělo jít o věc cti.

Zmínka o vších se mě ani tak nedotkla, urazilo mě pohrdání, s jakým pronesl slovo pilsudčík. Kromě toho Sinicyn patřil mezi ty, kteří se zřekli svých rodičů. Ve mně se začala vařit krev. Po pár ranách jsem přestal vnímat bolest. Rozbili jsme jeden druhému nos, zranili jsme si rty a nakonec, když jsem ho povalil na zem, začal jsem mít větší šanci na vítězství. Na zemi jsem si dokázal poradit s každým soupeřem třeba dvakrát silnějším. Konečně toho měl dost, byl jsem nahoře. To jsem se naučil od psů. Mockrát jsem je sledoval, jak se rvou, a tak jsem zaútočil jako oni. To je celé to tajemství. A ani tentokrát mě psí technika nezklamala.

Jenomže tím to neskončilo.

Starší kluci z dětského domova využívali místních způsobů a podle toho taky jednali. Možná že podvědomě tušili, že je stejně dříve či později nemine lágr a že dětský domov je pouhá vstupní etapa lágrové výchovy. Docela jistě i Sinicyn byl už členem takového gangu, nebo se jím teprve chtěl stát a sbíral v tomto směru kladné body. Na každý pád on a s ním ještě dva kluci mě měli zkrátit o hlavu. Ve vší tajnosti mi to sdělil Kolja Dovženko, kterému jsem kdysi dal námořnické tričko. Nevzal jsem si ty výhrůžky k srdci, ale byl jsem v pohotovosti. Vždyť v sovětském Rusku člověk znamenal méně než komár, a především se to týkalo lidí, kteří překročili Ural ze západu na východ. Takový člověk mohl snadno zmizet naprosto beze stopy.

Tehdy jsem se skamarádil se psem, patřil sousedovi, přednostovi stanice. Když jsem Bajanovi držel oběma rukama hlavu v dlaních a díval se mu do očí, několikrát jsem nahlas opakoval, že se na mě chystají. Bajan tomu nejspíš rozuměl, protože neustoupil ode mě ani na krok. Ve chvíli, kdy jsem na výhrůžku zapomněl, stala se skutečností. Sinicyn se třemi kumpány mě přepadl na zahradní pěšině, kterou jsem se obvykle vracel ze školy. Věděli, že chodím se psem, a tak si předem přichystali kameny a hole. Pak to začalo. Uhýbal jsem, jak to jen šlo. Přece jenom ale přišla chvíle, kdy po silné bolesti následuje ticho a zapomnění. Když jsem přišel k sobě, spatřil jsem nad sebou Sašovu tvář a vedle něj Bajana samá krev.

„Žiješ,“ zašeptal a při úsměvu odhalil kurdějemi zničené dásně. „Čtyři na jednoho, dobytkové! Nože a hole! Po sovětsku. Smradlavý med. Ale důležité, že jsi naživu. Tak vstávej! Psa dáme taky dohromady.“

Saša byl v dětském domově už půl roku dělníkem pro všecko. Neměl chodidlo a levou ruku až k lokti. Invalida se z něj stal na Kolymě, když mu vypršel pětiletý trest. Pracoval ve zlatých dolech, byl v první linii na porubu, kde se za sto gramů zlata platilo životem. Ale všechno se nedá podle plánu splatit včas věčně zmrzlé zemi. Lidský život bývá nepochopitelný.

Z Kolymy nikdy nepropustí jednak lidský odpad, tedy ty, kteří nezemřeli v předepsané lhůtě. To by byla pěkná ostuda ukazovat světu něco takového. To, že Sašu pustili na pevninu, on sám považoval za omyl. Byl zařazen do skupiny lovců, kterým orgány povolily výjezd na frontu. Až v Irkutsku se přišlo při zařazování do jednotlivých útvarů na to, že jde o invalidu. Prohlédli mu aktovku a vše, co tam měl, bylo propuštění NKVD. Starší zplnomocněnec, samozřejmě vychytralý lišák, nechtěl věřit svým očím při prohlížení Sašových dokladů. Prostě z důvodů, které znal jenom on, byl celý rozradostněný ze vzniklé situace.

„Omyly dělají zázraky,“ řekl Sašovi. „Dostal ses ke mně a u mě zůstaneš. Anebo ne, pojedeš tam, kde jsem se narodil.“

A tak se Saša ocitl v naší kolonii, kde před padesáti lety přišel na svět starší zplnomocněnec irkutského NKVD jako vnuk polského vyslance. První Sašovy dny nepatřily mezi dny klidné. Cítil, že ho neustále sledují, takže žil jako na rozpálených uhlících. Dlouhou dobu žít v takovém prostředí není možné. Saša to pochopil a on sám se za týden dva vykašlal na to, co je, a stejně tak jako to, co bude, a začal být sám sebou. Přestal myslet na to, že už pro něj jdou, aby ho odvezli do tábora pro invalidy, kde slepý pracoval s beznohým, hluchý zas s bezrukým, kde jich pět mělo celkem dvě nohy a tři ruce a každý z nich musel splnit normu – když to nešlo rukama, tak to muselo jít nohama, když to nešlo nohama, tak zuby. Sašu si vzaly k sobě kuchařky z dětského domova. A když člověka přestane ohrožovat hlad, začne se v něm probouzet radost ze života. Zakrátko Saša objevil úsměv, znovu začal mít rád ženy a děti tak, jak se to slušelo a patřilo.

O tom, že můj život je ohrožen, řekl Sašovi Dovženko, když si všiml Sinicyna, připravujícího se do akce. Jakmile zaslechl mé jméno, jak mi vyprávěl později Kolja, Saša zbledl, po chvíli se vzpamatoval a letěl tam, kde bylo třeba, aby byl.

„A tvoje jméno po otci, Šampanoviči?“ zeptal se mě můj osvoboditel, který mě doprovázel domů.

Za námi se vlekl skučící pes. Saša soucitně pokýval hlavou.

Matka stála na prahu. Saša jí pověděl, co se stalo. Chválil mě přitom za to, co jsem dělal, málem ze mě udělal hrdinu. Krása byla v dobré pohodě, takže se to obešlo bez hubování. Když jsme vcházeli, v místnosti panovalo šero. Matka rozsvítila, aby se mohla věnovat mně a psovi. Saša přestal mluvit. Znehybněl jak solný sloup. Napadlo mě, jestli není nemocný a zrovna teď že začíná záchvat.

Upozornil jsem na to matku. Pohlédla na mě přes rameno, pokývala hlavou a usmála se:

„Ještě další trápení. Co já s tou vaší láskou budu dělat? Tak si sedni ke stolu,“ dodala, když ošetřila psa.

Můj průvodce nespouštěl z Krásy oči. Matka si umyla ruce, pohladila Sašu po tváři, pak odešla k Frosje a přinesla trochu samohonky.

„Tu máš, vypij to a buď hodný.“

„Ode dneška jsem tvůj pes,“ odpověděl Saša a obrátil sklenku dnem vzhůru. „Tvým poslušným psem. Znal jsem tvého muže. Měl jizvu na čele. Seděli jsme v lágru vedle sebe, a koho by napadlo, že jednou potkám Kindžálovu ženu. Tak mu tam říkali,“ vysvětlil.

„Zase už ho nemám,“ řekla matka smutně, „za chvilku to bude rok, co ho sebrali. Poprali se s tajemníkem okresního výboru. A za co jsi tam byl ty? Doufám, že ne za vraždu.“

„Nebyl jsem dostatečně loajální. Prostě jsem byl kacíř.“

„Tak to jsi náš. Ale moc často k nám nechoď. Za Pomateného mi málem chlapce zabili.“

„Ale dovolíš mi, abych se na tebe koukal,“ zašeptal prosebně Saša. „I bez dovolení se budu na tebe dívat.“

„Jen se dívej, když se ti chce,“ odpověděla Krása. „Potěš se, jak dlouho chceš. Byl jsi přece v lágrech. Ale prosím tě, dávej pozor na Durová. To je lump, jakých je málo. Jestli si něčeho všimne, zničí tě. To je taky záletník…“

„Děkuju za upozornění,“ odpověděl Saša a jako kdyby omládl o pět let s tím svým zvláštním úsměvem. „Budu se snažit nepřijít mu na oči. Chce se mi žít co nejdéle. Život ve skutečnosti skládá jiné verše. Ještě jednou děkuju.“

Saša se však neubránil. Na tomhle světě nemůže zůstat opravdová láska v tajnosti. Opravdový cit nemá rád, když je utajován. Sašu poznávalo stále víc lidí, čím dál víc lidí ho vidělo v blízkosti nemocnice. A jestli se tam v okolí někdo schovával, každému bylo jasné, o co jde. Bylo jasné, že se o tom Durov dozví velmi rychle. A že reagovat na to bude po sovětsku.

A k tomu taky došlo. Zrovna jsem viděl, jak zadrželi Sašu, tak jsem se rozběhl za matkou do nemocnice. Rychle ze sebe shodila nemocniční zástěru a spěchali jsme za Durovem.

„To kvůli mně chceš zničit člověka. Pusť ho,“ poprosila matka. „Co s ním udělali?“

„To nemůžu,“ odpověděl, „ale slibuju, že do lágru ho nepošlu. Změním jenom místo pobytu.“

„Tak mi aspoň dovol se s ním rozloučit.“

„To nedovolím,“ řekl, „ale něco pro tebe mám. Prosilas mě, abych zjistil, co je s tvým mužem. Tady máš zprávu,“ a podal jí úřední list papíru.

Matka si to přečetla a zbledla. Chvěla se, když mě vzala za ruku a stiskla ji ve své dlani. Nezačala však plakat, dokázala se ovládnout. Po chvíli svou dlaň uvolnila.

„Zabili ti otce,“ řekla suše, „ale napsali, že umřel na zápal plic. Pak zabijí mě a na řadě budeš ty. Zničí každého.“

Smutek, který jí vytryskl z jejího židovského srdce, ještě zvýraznil její nebývalou krásu. Matka byla najednou tak trpitelsky krásná, že dokonce i mě, který byl na podobné obrázky zvyklý, to ohromilo.

Ani Durov to nevydržel, obešel svůj stůl a zastavil se u matky.

„Slituj se nade mnou,“ zašeptal. „Nezabíjej mě. Miluju tě, já snad zešílím.“

Odešli jsme beze slova. Rozloučili jsme se venku. Já jsem se coural do školy.

Strašně mě bolela otcova smrt, nikoli však natolik, aby to odsunulo Krásu na druhou kolej. Šel jsem a snil o tom, že jednou potkám tak hodnou ženu, jako je moje matka, že se zamiluju a budu ji mít tak rád, jak měli matku rádi Saša a Pomatený.

„A co bude pak?“ položil jsem si sám otázku.

„Potom se stanu letcem nebo námořníkem,“ odpověděl jsem si a ponořil se dál do svého smutku.

RAKEV

Dům dědy Jevtušenka nebyl nikdy prázdný. Vždycky se člověku zachtělo tam zaskočit, popovídat si nebo pomlčet. Jevtušenko uměl uklidnit: obdarovával druhé tím, čeho se nedostávalo každému druhému – hrdost nebo sen. Děti za dědou nechodily. Nepouštěl je dovnitř. Já jsem si ale jednou dodal odvahy, zbavil jsem se ostychu, vešel jsem dovnitř a beze slova jsem si sedl vedle něj. Saša Beznožnik, který byl zrovna na návštěvě, řekl, že jsem syn Krásy a že skládám verše.

„Můžeš sem chodit,“ řekl na to děda s přimhouřenýma očima. „Už jsi dospělý. Sice jsi ještě nespal s žádnou ženskou, ale obcuješ se slovem.“

Hlavním magnetem a atrakcí byla rakev, kterou děda vylepšoval pro sebe. Občas v ní spával, jak říkal, dělal to proto, aby si mohl promluvit s Bohem a ne aby zbytek života promarnil. Rakev byla den ze dne hezčí. Byl to už umělecký výtvor vyjadřující něco, co děda sám nedokázal vyjádřit gesty nebo slovy. Víko zdobila sugestivní plastika klečícího Kostěje s rukama úpěnlivě vztaženýma k okřídlené smrti stojící před ním.

Kdykoli jsem pohlédl na Jevtušenkovo dílo, pokaždé jsem zažíval malý otřes. Drsný majestát té scény ve mně vyvolával ještě větší chuť do života na úkor vzpomínané smrtelnosti. Ale i zlu, se kterým jsme si nedovedli moc poradit. S pietou vyzdobená rakev mi říkala i to, že nikdo nemá právo zastupovat smrt. Život je třeba chránit, smrt je třeba ponechat smrti.

„Prožíváš to?“ zeptal se Šaška Beznožnik, když si všiml mého pohledu. „Až jsi z toho zbledl. V Kremlu by měla taková hračička stát. V místnosti každého vládce. To by svět takhle nevypadal, mina by mi jinak neutrhla nohy.“

Jistě, prožíval jsem to. A hluboce. Sebe i svět. Naprosto jsem pochopil, že mě poslali na Sibiř proto, abych umřel dřív, než mi je souzeno tam nahoře. Že tu jsem z rozmaru démonů zla. Ve vesnici bylo původních obyvatel, že by se dali na prstech spočítat. Smrtelníci odsuzují smrtelníky! Nedokázal jsem si to nějak srovnat v hlavě. Jak se pak cítí ti, kteří nás sem poslali, a ti, co nás tu hlídají? Jak si to dát dohromady a porozumět tomu? Chtěl jsem se na to zeptat dědy nebo Šašky, jenomže ti o tom věděli tolik co já.

O věcech posledních se toho moc neví.

Na každý pád dědova rakev mě nějak opravdověji a výrazněji sblížila se smrtí, představila se nám, posílila touhu po životě. Jak ale žít, aby člověk neuvadal?

„Máš doma všecko, dědo,“ zašeptal jsem bezděčně. „Dál nic už nemusíš hledat.“

„A co chybí tobě?“

„Chtěl bych létat. Vysoko, abych viděl, jak ten svět vypadá shora.“

„Zkoušíš psát verše,“ řekl Saša Beznožnik, „takže vlastně létáš. Dokonce výš než letadla. Jako anděl.“

„To není totéž.“

„To se mýlíš. Jednou se o tom přesvědčíš.“

Tak jsem se stal obyvatelem Jevtušenkova domu a přestala mě zajímat ulice. Dědův dům byl teď pro mne posvátným místem a univerzitou. Škola mě otravovala, i když s učením jsem neměl žádné problémy, celoroční program výuky jsem zvládl za měsíc. Ostatně díky tomu jsem v jedenácti letech prošel středoškolským kurzem. V té době jsem si začal vážit samostatnosti, nešlo ovšem o dlouhodobé cíle. Chtěl jsem být sám, když jsem si četl v bibli nebo psal verše. Hodně jsem četl, strávil jsem všechny knížky z vesnické knihovny, málokterá knížka se mi líbila. Pokoušel jsem se prokousat Dostojevským, fascinovalo mě utrpení Raskolnikova; stále jsem měl po ruce Lermontova a každý den jsem četl bibli, snažil jsem se pochopit její začátek. Strom života, strom poznání – to všecko pro mě bylo jak skleněná hora, na kterou se mi nepodařilo vylézt, oříšek, který se nedá rozlousknout. Ani Krása to nedovedla vyjádřit, zdůrazňovala, že všechno je třeba chápat prostřednictvím srdce, že slova bible jsou zaměřená spíš na srdce než na rozum. To mě ale neuspokojovalo. Naopak ještě víc mě to přitahovalo. Proto jsem rád chodil k Jevtušenkovi, prohlížel jsem si jeho oči obklopené vráskami, tvář posetou stříbrným porostem, když mlčky opracovával svou rakev, svou výzvu trápení na tomto světě. Já jsem se pokoušel psát verše, on zase své verše tvořil obratnýma rukama, ukládá tajemství poezie v bouřlivé scéně, kdy dojde k setkání Kostěje se smrtí.

Ale o samotě jsem s dědou býval zřídka, protože málokdy se stávalo, že v domě nikdo nebyl. Každý den sem chodil Saša Beznožnik a babka Raja, aby si u rakve přezpívala svůj padesátý Davidův žalm, dostavoval se Číňan Li, který stále jenom mlčel, i když nebyl němý, také burjatský šaman a spousta jiných.

Jednou dědův dům navštívil Durov zpracovaný samohonkou. Červená barva v jeho vyholené tváři soupeřila o výraznější červený odstín hvězdy na jeho čepici.

„Tak se napijeme, dědku,“ Durov jakoby tajuplně zazpíval a vytáhl z vojenské kožené tašky láhev.

„Napít bych se mohl,“ odpověděl děda. „Jenomže mně už vodka nechutná. Jako kdybych pil olovo. Všecko má svůj čas. Napij se na zdraví.“

„Sám přece nemůžu pít. A on je moc malý.“ Hlavou ukázal na mě. „Aspoň kapku. Snad se mě nebojíš?“

„Já se už nikoho nebojím,“ Jevtušenko si s Durovem ťuknul a spolknul obsah skleničky. „Tebe něco žere, že jsi sem přišel? Snad ne proto, abys mě uvěznil?“

„Je mi zle,“ postěžoval si Durov a žvýkal přitom kousek chleba. Pak si ukrojil další kousek chleba a cibule. „Vem si taky,“ obrátil se na mě. „To kvůli tvé matce je mi tak nějak divně.“

Beze slova jsem toho využil. Skutečnost, že matka od sebe odháněla lidi jemu podobné, ho naplňovala pýchou. Nutno říct, že Durov je pěkný mužský a mnoho hezkých žen po něm koukalo, u matky ale neměl nejmenší naději. Během času jsem se o tom přesvědčoval čím dál víc.

„Snad jsi nepřišel proto, že se cítíš osamělý?“ nenápadně se zeptal děda, a jak si zvykl, namotával si na ukazovák dlouhé vousy ze svého plnovousu. „Možná tě žere svědomí.“

„Jaké svědomí?“ odpověděl otázkou.

„Třeba kolik lidí jsi zabil? Kolik jsi jich umučil?“

„Ticho!“ zařval Durov. „To si nedovoluj.“

„Neřvi. Já za tebou nepřišel. A co ty mi můžeš udělat? Jsem moc starý na to, abys mě poslal do lágru. A umřít už chci.“

„No tak promiň,“ skoro zašeptal po delší chvíli, jako kdyby bojoval sám se sebou. „Tady nejde o svědomí. Jde o lásku.“

„Když máš špínu v duši, tak tvoje láska není čistá. Láska a svědomí je jako bratr se sestrou.“

„Tak co mám dělat? Miluju přece jeho matku…“

„A už tě někdy napadlo, co pro Krásu jsi? Nebojí se tě třeba? Tebe se bojí každý.“

„A ty mě máš rád?“ najednou se Durov obrátil na mě. „Ale řekni pravdu!“

„Ne,“ řekl jsem po chvíli, díval jsem se přitom na rakev a svíral jsem dědovi prst. „Nemám tě rád.“

„Proč?“

„Nevím,“ byla to tak trochu pravda, už jsem se osmělil a sáhl jsem pro další kousek chleba.

„Tak co mám dělat?“ opakoval zoufale a vylil do sebe skleničku až po okraj naplněnou.

„Buď člověkem,“ poradil mu děda. „Běž na frontu. Běž tam, kde je celé Rusko, staň se opravdovým vojákem a ne špiclem.“

„Ticho!“ křikl a znovu se napil. „A co jsem teď?“

„Soumrak,“ odpověděl Jevtušenko. „Tma.“

„Mám se rozsvítit?“ odpověděl zamyšleně. Vypadalo to, že na něj začíná působit alkohol. „Dobře, jdeme dát zavřít ředitele školy Konkina.“

„A to musíš?“

„Teď hned musím. Půjdete se mnou.“

Děda Jevtušenko se marně snažil protestovat. A tak jsme šli. Jakmile nás Konkin spatřil, údivem zvedl obočí. Tázavě se podíval na mě.

„Jsi zatčený,“ řekl jakoby nic Durov. „Tak se připrav.“

„Za co?“ ředitel školy zbledl a nucené se usmál. „Nedělej si ze mě legraci.“

„Ty víš dobře za co! Zavraždils přece Kolcova. A na něj jsi střílel,“ přitom ukázal na mě, „když jsi chtěl zabít Pachomiuše.“

„To se vysvětlí,“ po chvíli ironicky zašeptal Konkin. „Udělej mi ale jednu laskavost. Počkejme, až se vrátí žena. Já se zatím spakuju.“

„V pořádku. To se dá udělat,“ odpověděl Durov. „Postav na stůl láhev. A nezapomeň se oholit. Nesnáším nepořádek.“

Durov nalil trošku dědovi a půl sklenice sobě. Nehledě na prázdnou láhev od samohonky, vypadal střízlivější, než když přišel k dědovi. Oči měl však zachmuřené, potemněné. Svítila mu v nich však jakási světýlka, neuvěřitelně připomínající jiskry v očích ussurijského tygra zavřeného do klece.

„A je to!“ pronesl tichým, chraplavým hlasem. „Poslouchej, dědku, proč člověk rád zabíjí? Já z mého postavení to musím dělat, ale co on? Něco na tom musí být…“

„To je nemoc,“ potvrdil mu to Jevtušenko. „Epidemie. Nakazili jste se od ďábla. Celý svět je nemocný. Je válka.“

„A jak se to dá vyléčit?“

„Ty se už neuzdravíš,“ zazněla nečekaně tvrdá odpověď. „Je pozdě. Jsi odsouzený syfilitik.“

„A co on?“ zeptal se teď už smířlivě, beze zloby Durov a ukázal na místnost, kde se připravoval Konkin. „To je taky nevyléčitelný syfilitik?“

„To je ruina,“ přikývl děda. „Asi jako ty.“

„Hej! Slyšíš mě?“ zplnomocněnec NKVD zakřičel s úsměvem. „Pojď sem, ty syfilitiku!“

Konkin neodpověděl. Durov zavolal ještě jednou. I teď bylo ticho. Kývl na mě hlavou. Vstoupil jsem tam a nemohl jsem se ani hnout. Nedokázal jsem ze sebe vydat ani hlásku. Hlava zatčeného visela z postele.

V krku rozříznutém břitvou byla díra. Kaluž krve se černala na podlaze vedle otevřené břitvy.

„Proč to udělal?“ zeptal jsem se později Jevtušenka, když jsem byl schopný promluvit.

„Ze strachu,“ odpověděl mi. „Dostal strach z Kolymy. Hajzl jeden! Nelituj ho. Možná to je dokonce dobře. Tam by se nepolepšil. Taky by tam udával a vraždil. To jsou všecko syfilitici, hochu. Takoví vždycky řídili svět.“

„A co bude se mnou?“ zeptal jsem se ještě o něco později už v dědově domě. Soustředěně jsem se díval na rakev, jako astronom, který sleduje dalekohledem hvězdami poseté nebe v naději a s pocitem, že té noci jistě objeví neznámou planetu.

Žádnou odpověď jsem však nedostal.

SOBOLÍ ČAPKA

Váňovi Sorokinovi bylo sedmadvacet let, a protože měl na zádech menší hrb, armáda se ho zřekla. Navíc byl pořád nemocný, takže nemohl pracovat při kácení lesa ani při jeho plavení. Mohl být třeba listonošem, ale to, jak vypadal a jak se styděl před ženami, způsobilo, že si vybral povolání myslivce. Celou zimu vysedával v tajze, chtěl ulovit sobola nebo i jiné kožešinové zvíře. Domů přicházel jenom na léto, aby se přichystal na novou sezónu. Tak to nějak prostě souviselo jedno s druhým. Nikdo na něj nedonášel, on sám nikoho neudal; lágr mu prostě nehrozil. Mohl si spokojeně dál mlčet a spravovat si svůj vatovaný kabát. Možná že by se jeho život ubíral úplně jinými cestami nebýt Táni a mne.

Začali jsme se setkávat v jeho zahrádce, protože jsme mysleli, že se ještě nevrátil z tajgy. Od světa jsme byli odděleni křovinami a cítili jsme se tam jako Adam a Eva v ráji. Vždycky jsme byli jenom my a nad námi nebe. V zahradě jsme nic tak strašného nedělali. Zbožně jsme se na sebe dívali, občas se k tomu připletla nějaká nepovedená pusa, která nás uvedla okamžitě do patřičného zmatku.

Jednou jsem přišel dřív než normálně, abych se naučil verše, které Lermontov napsal do památníku paní A. N. Chtěl jsem se tím před Táňou ukázat. Paměť se vyrovnala s dílem během několika minut, a tak jsem začal brousit své herecké schopnosti. S recitátorským talentem na mě Bůh šetřil. Nakonec to docela šlo. Ale necítil jsem se jako vítěz.

Zničehonic, když už jsem snad posté opakoval, že Emiliino srdce je jako zdi Baštily, zaslechl jsem hluk vycházející ze Sorokinova domku. Zůstal jsem stát jak opařený. „Zloději nebo NKVD,“ proletělo mi hlavou. „Nebo třeba medvěd.“ Zvědavost ale přemohla strach. Nohy se mi klepaly a já šel ke dveřím, které byly otevřené. Opatrně jsem došel doprostředka a zatajil se mi dech. Možná že jsem se tak moc nevylekal, spíš mě přemohl údiv. Na provaze se houpal hrbáč Váňa ve sněhobílé košili. Ještě se pokoušel chytit provaz.

Přeřízl jsem kuchyňským nožem smyčku. Sorokin neupadl, protože se špičkami prstů u nohou dotýkal podlahy. Jenom se zachvěl. Ztěžka usedl na lavici. Začal si třít krk a týl. Když se konečně vzpamatoval, spíš se na mě podíval vyčítavě než vděčně.

„To je kvůli tobě!“ řekl chraptivě.

„Co jsem ti udělal špatného?“

„Kvůli tobě a Táně. Milovali jste se mi před očima. Kouknul jsem na můj život a padlo na mě zoufalství.“

„Proč utíkáš před lidmi?“

„Kdo by měl zájem o hrbáče? Kdysi jsem měl rád Natašu Kulikovovou, ale vysmála se mi do očí a vzala si někoho jiného. A ten tvůj dnešní verš, pořád si ho opakuju. Něco se ve mně zlomilo. Neřekneš to nikomu? To je ostuda věšet se ve válce.“

„Neřeknu,“ odpověděl jsem. „Musíš ale přísahat, že už to podruhé neuděláš. Přísahej na Boha!“

„Kdy já jsem se naposledy modlil!“

„A ikonu máš?“

„Matka měla ikonu. Na co ti bude?“

„Jestli nebudeš přísahat na ikonu, pak za to mlčení neručím.“

Váňa se nad něčím zamyslel. Pomalu se mu vracela barva do tváře.

Nakonec vstal, zabručel něco pod nos a vylezl na půdu. Za chvíli se vrátil se svátým obrazem. Ometl z něj prach, přejel mokrým hadrem a pověsil ho na zeď. Do kouta. Určitě tam v rohu kdysi visel.

„Přísahej!“ spěchal jsem na něj.

Úkosem se díval na ikonu a přísahal, že už nikdy na sebe nevztáhne ruku.

„Takovou dobu jsem ten obraz neviděl,“ zašeptal po chvíli. „Připadá mi, že ten dům je takhle veselejší. A ty věříš v Boha?“

„Věřím,“ odpověděl jsem.

„Já jsem se kdysi taky modlil. Potom ale…!“ Mávl rukou. „Moc zla. Moc.“

„Krása mi říkala, že zlo je dílem jenom lidí. Člověka. Kdo se přestane modlit, přestane taky milovat,“ odpověděl jsem. Oknem jsem viděl Táňu. „Musím už jít. Jestli chceš, budu tě chodit navštěvovat.“

„Samozřejmě. Choď sem. Zvu tě. Ušiju ti čepici ze sobola.“

Večer jsem matce řekl, že se Váňa Sorokin vrátil z tajgy. Zeptal jsem se na Natašu Kulikovovou. A když řekla, že ji zná, tak jsem jí oznámil, že Váňa byl kdysi do Nataši zamilovaný.

„Chudák holka,“ pokývala hlavou Krása. „Dva dny po svatbě jí sebrali muže a už sedm let neví, co s ním je. Tehdy dostal pět let se zákazem korespondence. Osmý rok po něm není ani vidu, ani slechu.“

„Váňa ji pořád miluje.“

„Jak to víš, copak ty vidíš do jeho srdce?“

„Prostě to vím, mami,“ rozhodně jsem k tomu zakýval hlavou. „Je strašně stydlivý.“

„Já jí to vyřídím. Jistě bude mít radost. Vypadá jako pytel neštěstí. A láska přece i kámen probudí, že je to pravda?“ Krása pak ještě něco významně zabručela, a tím mi dodala naději.

A tak se Sorokinův osud dostal do řečí a jeho jméno bylo slyšet moc často. Nataša Kulikovová měla radost ze zprávy, kterou jí oznámila Krása. Po několika dnech se na něj lidé rozpomněli. Avšak nepodařilo se jí se vším vyrovnat. Utrápená se obrátila s prosbou na matku.

„Pomoz mi. Nevím, co mám dělat. Je mi Váni líto, ale co s mým mužem? Je naživu, není naživu,“ a rozplakala se.

„Běž do NKVD. Jenom tam ti můžou říct, kde máš muže. Nikde jinde.“

Nataša přemohla strach a šla.

„Už tě nebaví čekat?“ s ironií v hlase se jí pokusil odhadnout příslušník NKVD. „Chceš se vdávat, co?“

Kulikovová sklopila hlavu a začervenala se. Přistrčil jí nějaký potištěný list papíru k podepsání.

„Jsi volná. Jakmile se něco dozvíme, dáme ti vědět.“

Po měsíci jí oznámili, že její muž v seznamu mezi vězni není. A když Nataša znovu svěsila hlavu, nevěděla, co dál, znovu ji odbyli slovy: „Jsi volná.“

Nedokázala zadržet slzy. Celý týden jí proudily z očí jako při povodni; taky připomínala rusalku, která se rozhodla, že bude žít na zemi. Pak se však přece jenom uklidnila. Začala zalévat květiny, vyšívala a snila. A usmívala se. Znovu přišla za matkou. Dlouho si něco šeptaly a po té návštěvě jsem byl pověřen, abych se spojil s Váňou a oznámil mu, že jeho dálkové návrhy byly přijaty. Neváhal jsem, oblékl jsem se a vyrazil. Váňa ležel na zahradě s rukama pod hlavou a díval se do fialkového neuvěřitelně prázdného nebe.

„No konečně!“ v Sorokinově hlase zněla výčitka.

„Nemohl jsem se tě dočkat. Hledal jsem ty verše, které jsi mi přednášel, pamatuješ?“ A podal mi značně poškozenou knížku s Puškinovými díly.

„Tos taky nemohl najít,“ řekl jsem mu slavnostně. „Tamto byly verše od Lermontova. A teď poslouchej, Váňo, já ti teď povím taky jeden verš: Kulikovová se chce stát tvou ženou.“

Sedl jsem si vedle něj a nespustil jsem z něj oči. Díval se na mě jako na zjevení z jiného světa. Za chvilku se v něm něco stalo; lámal si prsty a kousal se do rtů.

„Ušiju ti sobolí čapku,“ vylezlo z něj nakonec. „Ruku na to. Ale teď… teď nevím, co mám dělat. Zachraň mě, Péťo.“

„Večer máš přijít k Nataše. To je všecko.“

„Sám nikam nepůjdu,“ bleskově namítl. „To je jako… Leda bys ty šel se mnou.“

„Někdo jiný to nemůže být?“

„Ne, to musíš ty. Před tebou se nestydím.“

A tak jsme šli. Jakmile jsme zabočili do vedlejší ulice, pod nohama nám začalo čvachtat bláto. Nízko nad obzorem visely lampióny večerních hvězd. Až příliš jsem cítil výjimečnost té chvíle.

Na hrbolatém stole byl bílý ubrus. Na něm ležel chléb, u bochníčku stál trojramenný svícen z mosazi, který určitě kdysi zdobil domácnost nějakého kupce nebo generála. Vedle toho svícnu Sorokin postavil láhev vodky zabalené do ozdobně stočených novin.

Matka se usmála na Natašu a postavila na stůl skleničky. Mě pohostila čajem. Když se jim doopravdy rozvázal jazyk, šli jsme s Krásou domů.

Jenomže Váňovo štěstí netrvalo dlouho. Když začal z hloubi duše vnímat řeč srdce, vrátil se Natašin muž. Udělali z něj invalidu a poslali ho z Kolymy na pevninu, proto ty nejasnosti v seznamu těch, kdo si tu odbýval trest. Gangréna zaútočila na omrzlá místa, tak mu amputovali levé chodidlo a pravou nohu v koleně. Rovněž tak přišel o pravou dlaň.

Když Míša, Natašin manžel, zjistil, co se stalo, nepřemohl ho vztek. Přijal to všecko se stoickým klidem. Byl nad tím vším. Měl radost ze svobody, radoval se z ubohého jídla a tepla.

Nová situace nejsilněji ničila Natašu. Volba byla na ní. Někdo omylem podepsal členem NKVD podstrčený tiskopis, který zrušil platnost svatby s Míšou. Milovala Míšu a zamilovala se do Váni. Žádného nedokázala odmítnout. Jenomže mít dva muže jí nedovolovalo srdce.

Když viděl, jak Nataša trpí, trpěl taky. Už se zdálo, že štěstí je na dosah ruky, když najednou se naděje propadla do nenávratna. Tak se rozhodl odejít. Když jsem se vracel ze školy, zastihl jsem ho u domu. Seděl ve starém vatovaném kabátě s loveckou puškou na rameni. Po obličeji se mu rozbíhaly hluboké vrásky.

„Kam se chystáš?“ zeptal jsem se, i když jsem okamžitě věděl, o co jde. „Možná…“

„Nic neříkej, Péťo,“ přerušil mě, „bude to tak lepší.“

Sedl jsem si vedle Váni. On mlčel, já jsem mlčel a snažil jsem se nějak si to v hlavě uspořádat. Po delší chvíli vstal, vylovil z potrhané torby sobolí čapku a položil mi ji vzápětí na hlavu.

„Básník musí přece chodit v sobolině,“ řekl roztřeseným hlasem. „Buď zdráv. Ujišťuju tě, že jsem nezapomněl na ikonu. Kdyby mě někdo hledal,“ dodal se smutným úsměvem, „budu kolem medvědího úvozu.“

Když jsem se vzpamatoval, Váňa Sorokin už zmizel za nejbližší zatáčkou. Pohltila ho tajga.

CHOZENÍ ZA ŠKOLU

U branky do školy mi zastoupil cestu Kolja Dovženko. Ten, kterému jsem dal námořnické tričko, co se nechtěl zříct svých rodičů jako nepřátel lidu, tím spíš ne po jejich smrti. Neustále tvrdil, že jeho otec byl kardiolog, matka porodní asistentka, tak přece nemohli být nepřáteli lidu, naopak byli jejich přáteli. Jeho odpor vyvolával zuřivost nadřízených. Nedali chvilku klidu, neustále mu vyhrožovali, že se dostane tam, kde byli vyloděni jeho rodiče. On jim říkal, že do lágru se neposílá za nějakou vinu, ale za to, že člověk je obyvatelem Sovětského svazu. Kolju jsem měl v úctě. Kdysi jsem matku požádal, aby ho adoptovala. Jenomže dům dětí to kategoricky odmítl a zdůvodnil to tím, že Kolja je problémové dítě a musí zůstat v pedagogické odborné péči.

„Vězňové kácejí v dolní tajze,“ pronesl tiše, i když široko daleko nikdo nebyl. „Jdeme? Zeptáme se na to táty.“

„Je to jisté?“

„Nemluvím do větru. Už je to slyšet třetí den tam od řeky.“

„Můžeme vzít s sebou Táňu? Její táta zahynul ve válce.“

„Jak chceš“

Na Táňu jsme počkali v zatáčce. Prozradil jsem jí, kam jdeme. Po té zprávě celá zčervenala. Pytle s učením jsme schovali na zahradě Váni Garbuse a vyrazili jsme dolů k řece.

„A co když potkáme medvěda,“ s troškou strachu se zeptala Táňa.

„Tak ho sníme“ odpověděl Kolja.

Šli jsme husím pochodem. Kolja šel první a my jsme mu taktak stačili, Táňa šla za mnou. Po hodině jsme zaslechli rány seker. Dovženko se zastavil.

„Počkejte tu na mě. Půjdu na výzvědy.“

Vrátil se rychleji, než jsme čekali. Mávl na nás rukou.

„Cesta je volná.“

Nějakou dobu jsme šli skrčeni a pak jsme se odplazili pod kmen spadlého cedru. Kolja nenápadným pohybem hlavy ukázal na strážce. Seděl u ohně s puškou na klíně a pořád se rozhlížel. Kousek jsme couvli, abychom se neprozradili. Ani odtud nic nebránilo výhledu. Vězňů tu moc nebylo, asi tak dvacet mužů různého věku. Jejich vyhublé, unavené tváře splývaly s šedivým oblečením natolik, že bylo těžké je rozeznat.

„Tak takhle vypadají naši otcové,“ zašeptal Kolja. „Stejně vypadají i naše matky. Tvoje taky,“ obrátil se na Táňu. „Jenom nosí pestřejší šaty. Taky je hlídají. Jenom možná ne tak okatě. Nás hlídají taky. Všichni jsme vězňové z lágru.“

„Já jsem volná,“ odpověděla rozzlobeně Táňa. „Moje maminka taky.“

„V Rusku je volný jenom pták,“ řekl Kolja a díval se soustředěně před sebe.

„Jsi nespravedlivý, protože máš rodiče v táboře,“ zašeptala se slzami v očích Táňa a Kolju bolestivě štípla.

„Zastřelili mi dědu. Byl to pop. I o mě se postarají, až přijde čas. O tebe taky,“ dodal ledovým hlasem Dovženko. „Leda že bys udávala. Buď tábor, nebo udavačství. Nic jiného nás nečeká.“

„Lžeš!“ Táňa si schovala obličej do kapesníku.

Kolja vyrostl v mých očích ještě víc. Nepočítal jsem s tím, že skutečnost hodnotí stejně jako já. A že se nebojí říkat prostě to, co vidí. Přes neustálé starosti se Stalinovými posluhovači, kteří byli schopni ve své hnusné superhorlivosti pošpinit všechno svaté včetně pravdy, jak říkala babička. Krása, která rovněž tvrdila, že kromě Boha je největší pravdou svobodný člověk.

A vlastně taková pravda s číslem přišitým na kalhotách se blížila k poraženému cedru, aby začala osekávat větve kmene stromu. Tániny oči vypadaly jako dva uhlíky, které se právě rozhořely. Dívala se na vězně jako na zjevení z jiného světa. Poblíž naší skrýše stála kostra v cárech.

„Strejdo!“ zašeptal Kolja, a když ten neslyšel, opakoval to hlasitěji.

Vězeň začal poslouchat a Kolja se vyklonil z našeho úkrytu. Uviděl naši trojici, kývl hlavou, sledoval strážného a obešel ležící strom.

„Není mezi vámi Dovženko? Michail Petrovič?“

„Dovženko?“ odpověděl po chvíli uvažování. „Možná je. Ale jestli je to Michail Petrovič, to nevím.“

„Tak ho zavolej.“

„Nemůžu, zůstal v táboře.“

„A zítra tu bude?“

„Bude muset. Leda že by ho dali na samotku.“

„Zítra budeme na stejném místě. Pamatuj si, že jsem Dovženko z Nikopole.“

„V táboře jsou Poláci?“ zeptal jsem se teď já.

„Nejsou. Jenom Ukrajinci, Rusové a Němci. Musím zpátky, strážný začíná být netrpělivý. Přineste tabák. A jestli můžete, tak chleba. Cokoli…“

Na zpáteční cestě jsme se dohodli, že ať už s tabákem nebo bez něj, s chlebem nebo bez chleba, ale půjdeme… Ale nešli jsme nikam, i když se mi podařilo sehnat balíček machorky a Táňa vzala matce dvě hrsti kaše. Nešli jsme proto, že Kolja nepřišel do školy. Kluci z domova dětí nám řekli, že po snídani ho zavolali k vychovateli. Třikrát za noc ho vyhodili z postele.

„Mučil ho celou noc,“ šeptal rozčileně hercův syn Tolja Borisov a nervózně se rozhlížel kolem sebe.

„Zranil mu oko. Kolja mu za to plivl do obličeje. Aspoň to říkal. Nespali jsme až do rána.“

„O co vlastně šlo?“ zeptal jsem se a napadlo mě, jak jsme včera byli za školou.

„Jako vždycky, o podpis.“

Druhý den však Kolja nezklamal. Už zdaleka na mě mával. Oko měl doopravdy oteklé a zakrvácené. Nemohli jsme se dočkat Táni, a tak jsme zamířili k jejímu domu. Vyšla nám naproti. Ukázalo se, že s námi nepůjde. Nechtěla nám říct proč, ale kaši nám předala.

„Nevykecalas to?“ nedůvěřivě se zeptal Kolja, a i když to rozhodně odmítla, neměla vyhráno. „Taky ti nemusíme věřit, můžeš klidně lhát.“

„Nelžu,“ odpověděla rázně a vzdorovitě. „Nemůžu jít s vámi, protože… nenávidím matku. Je to komunistka. Nad postelí jí visí Stalin“

„Dobře,“ řekl Kolja. „Našminkuj si pravdu a miluj členy z NKVD. My jdeme.“

Situace v tajze se změnila. Všechno kolem naší skrýše bylo pokáceno a postaveno do metrů. Paseka vedla dolů k řece, museli jsme ji přejít tedy po břehu, aby nás nikdo neviděl, na druhé straně totiž byly bažiny. Zabralo nám to spoustu času. A ještě déle nám trvalo, než se nám podařilo objevit toho vězně. Připlížili jsme se tak blízko, že když nás uviděl, otevřel ústa údivem.

„Zavolej Dovženka,“ poprosil ho Kolja a prst si držel na puse. „Jsem jeho syn. Dostaneš balíček machorky.“

„A chleba máte?“

„Ne, máme kaši.“

„Tak mi ji dej.“

„Jak ji dostaneš, přestaneš být opatrný. Jsem z dětského domova, takže mě nenapálíš. A teď jdi pro Dovženka.“

Kývl hlavou na souhlas a šel, neustále přitom sledoval strážného. Zakrátko se nám ztratil. Stal se jednou z mnoha šedivých postav na pasece. Čas ubíhal. Když už jsme začali uvažovat, jestli by nebylo lepší najít jiného vězně, vedle nás se jako duch objevil se sekyrou v ruce náš vězeň.

„Tak mi dej tu machorku,“ zašeptal.

„A kde je Dovženko?“

„Hned tu bude. Jak mi nedáš tu machorku, řeknu, že jsi se ztratil.“

S úsměvem místo poděkování si vzal balíček. Za chvilku stál proti nám asi třicetiletý muž. Jeho už zvrásněnou tvář zdobily velké modré oči. Zadíval se tázavě na nás.

„Ty jsi Dovženko?“ s nadějí v hlase se zeptal Kolja.

„Ano,“ odpověděl. „A kdo jsi ty?“

„Já jsem taky Dovženko. Pocházím z Nikopole, a odkud ty?“

„Já jsem z Kyjeva.“

„A máš děti?“

„Měl jsem dcerku. Syna… taky,“ odpověděl namáhavě a zadíval se k nebi.

„Tak se staň mým otcem,“ vyhrknul zničehonic Kolja.

Muž sebou trhnul, přejel po nás smutným pohledem a zamyslel se.

„Nerozmýšlej se,“ zašeptal Kolja. „Je málo času. To, co tě napadne jako první, je nejlepší“

„To bych zrovna neřekl,“ odpověděl váhavě, „raz dva a hotovo: na co ti takový otec je? Na co ti je trestanec? Všichni se mě zřekli, s výjimkou mámy.“

„Já nemám dokonce ani mámu. Přece mě můžeš mít jako nemanželského syna…“

„Už nedokážu být otcem,“ sklopil hlavu, abychom si nevšimli slzí, které se mu objevily v jeho očích. „Promiň a neměj mi to za zlé,“ skončil šeptem, a aniž zvedl hlavu, odcházel.

Kousek od nás se však zastavil, chvilku zůstal stát a pak se otočil.

„Koljo, synku!“ zvolal a rozběhl se k nám.

Kolja vyrazil taky. Padli si do náručí, a jak tak zůstali bez pohnutí v objetí, zaslechl jsem výstřel. Jeden a vzápětí druhý. Kolja se svým novým otcem padli na zem. Bez uvažování jsem se rozběhl k těm dvěma. Kolja ležel na zádech, z úst mu vytékala krev. Klekl jsem si k němu.

„Znovu mi zabili otce,“ zašeptal sotva slyšitelně. „Ale ty se nedej.“

Zachvěl se, jako by chtěl vstát, a znehybněl. Smekl jsem čepici.

„A co ty jsi zač?“ teprve po chvíli jsem si uvědomil, že mi někdo cloumá ramenem. Byl to strážce.

Neodpověděl jsem. Otočil jsem se na zdřevěnělých nohách a šel jsem mezi vězni přes paseku do vzdálené vsi.

EVROPSKÝ HROB

Když jsem vcházel do vesnice, uvědomil jsem si, že Kolju pochovají bez náhrobku v tajze poblíž lágru s očíslovanými vězni; zasypou ho hlínou, jak se to dělá s tím, na koho se nemá vzpomínat. Tak pochovávají přece všechny vězně z lágru, tak určitě pochovali i mého otce. A najednou kromě pronikavé bolesti jsem si uvědomil, že jsem se začal stydět.

Pravda je, že jsem se zúčastnil několika pohřbů, ale zpravidla vše proběhlo v rychlosti a tichosti naprosto odlišně od těch, o kterých jsem slyšel. To znamená pohřby důstojnými, jak mají být pochováváni všichni lidé. Tím spíše lidi, kteří předtím žili v pravdě, což byl případ Kolji Dovženka. Dostatečně jasně chápal, že v těchto záležitostech se musíme lišit od bolševiků, kteří umějí hlavně zabíjet, a nedokáží určitě ze strachu pohřbít své oběti jako lidi.

A ten stud promíšený do značné míry s výčitkami svědomí mě zavedl rovnou za matkou do nemocnice. Nic jsem neskrýval a pověděl jsem jí, jak došlo k tragédii. Nato jsem ji prosil, aby udělala, co je v jejích silách, aby Kolju a jeho nového otce pohřbili na našem hřbitově. Přinejmenším jsme jim to byli povinováni.

V prvním okamžiku se matka rozplakala. Dlouho mě silně k sobě tiskla. Tušil jsem, že chce něco říct, ale udržela se. Místo toho mi ještě silněji přitiskla hlavu na prsa, jako kdyby mě chtěla ukrýt ve svém srdci, na místě, kam oko nedohlédne.

„Není čas na slzy,“ řekla chvějícím se hlasem. „Vrať se domů. Popovídáme si o tom.“

Sel jsem s hlavou plnou myšlenek a narazil jsem na domek dědy Jevtušenka. Prožil už osmdesát jar a od deseti let měl připravenou pro sebe rakev, v níž občas, zvláště když měl v sobě pár skleniček, spával. Věděl jsem, že kromě té vypiplané a vypracované rakve měl ještě další, které mu posloužily jako původní vzor a stály na čestném místě.

Děda si zajel prsty do stříbrných míst svých vousů, zamračil se a zeptal se, proč jsem nešel tam, kam chodili všichni – k Fjodorovovi, který rakve vyrábí.

„Protože je chci pochovat v rakvích, které by byly vyrobeny srdcem,“ vychrlil jsem ze sebe předem připravenou odpověď.

„To říkáš hezky. V nich je kus mého srdce,“ odpověděl s jistým zadostiučiněním. „Když svět není lidský, pak musí být lidská aspoň rakev. Proto jsem si vyrobil věčné lože. Vážíš si zemřelých, proto ti je s radostí dám.“

Vrátili nám však jenom Koljovo tělo. Nepomohly ani prosby Krásy.

„Neodseděl si celý trest, jinými slovy, pořád je vězněm,“ rozhodl autoritativně náčelník lágru. „Smrt žádný trest nevymaže, proto bude pohřben jako vězeň. To je předpis.“

Možná že žádný takový předpis neexistoval. Kdo znal dokonale sovětské právo? Nikdo. Sovětská horlivost dosahovala vždycky vrcholů. Nemohl jsem to pochopit. A když si lékař Michail Michajlovič Hercen všiml mého pobouření, zašeptal mi do ucha, že stejně jsme osudem vybraní. Dokázali jsme přece nemožné: nevinnou oběť pochovat na veřejném hřbitově. Zachránili jsme tím člověka před barbarskou vězeňskou jámou.

Ve chvíli, kdy spustili rakev do hrobu, přísahal jsem si ještě něco: že Koljovi udělám evropský náhrobek. Nemohl jsem si nic pamatovat z Evropy a neměl jsem ponětí, jak vypadá hrob člověka v lidské zemi, nevěděl jsem si tím pádem rady se složitostí mého slibu.

Znovu jsem se obrátil o radu na matku. Když Krása viděla, jak hluboce prožívám Koljovu smrt, řekla mi, že židovský obřad stanoví v takových chvílích roztrhat šaty na znamení smutku. Když jsem to udělal, oznámila mi, že teď už se jmenuji awel, to znamená smuteční host. Začala mě učit modlitbu zvanou kadiš, kterou jsem měl přeříkávat po třicet dní, teprve tehdy mi vyložila, čím je důstojný pohřeb. Při té příležitosti mi namalovala několik náhrobků, které si pamatovala z židovských a křesťanských hřbitovů ve Lvově.

Po matčině vysvětlení jsem si uvědomil, že postavení náhrobku, třeba toho nejskromnějšího, je nad mé síly a možnosti. Ze slibu ale člověk nemůže vycouvat. Zaťal jsem zuby a začal jsem shánět stavební materiál. Šlo to špatně. Zvlášť když jsem uvažoval o mramoru nebo pískovci. Určitě by mé snažení bylo marné a Koljův hrob by se moc nelišil od jiných hrobů, kdyby se nade mnou neslitoval osud. Svou pomoc mi najednou přislíbil Salamajev, místní zástupce NKVD.

Nejdřív, protože jsem v tom cítil něco nekalého, jsem mu poděkoval. Asi mu došlo, o co jde, protože aniž jsem ho žádal o diskrétnost, vysvětlil mi, proč to dělá. Podobně jako Kolja Dovženko byl i on vychován v dětském domově, na své rodiče si nepamatuje, ani neví, jak odešli z tohoto světa. Okolnosti kolem Koljovy smrti jím natolik otřásly, že se zpil. Začal nadávat na dobu, ve které musel žít. Pil se ženou, sekretářkou zplnomocněnce NKVD Durová, a dřív nebo později očekával, že na něj přijde udání.

„Je to přece pouhá otázka času, je to přece komunistka schopná udat vlastní dítě, což teprve manžela. Já ty lidi znám. Jsem jedním z nich.“

„Bojíš se?“ zeptal jsem se překvapeně. „Ty se vážně bojíš?“

„Ne, to není strach, to je hrůza. Mám hrůzu ze svého života. Nikoho jsem nezabil, ale mučil jsem lidi, odsuzoval je. Nic jsem po sobě nezanechal. Jenom prázdnotu. Rozumíš mi? A já sám jsem smrtelný.“

„Smrtelný může jenom tvořit, když byl sám stvořen,“ opakoval jsem slova po Kráse, nevěděl jsem, co říct, protože jsem nechtěl, aby se urazil.

„Já jsem naopak jenom ničil. Nedokážu nic vybudovat ani vrátit, tím spíš nedokážu zvednout to, co jsem pošlapal. Protože to už neexistuje. Sám sobě jsem teď nepřítelem i peklem. Teď utvářím sám sebe. Víš ty, co to znamená pozřít a pak trávit mrtvolu? Mám vůbec právo ještě žít?“

„Sám sobě jsi život nedal.“

„To vím. Člověk nemůže sám sobě nic dávat. Dávat můžeme jenom někomu jinému. Co já jsem mohl dostat od jiných, když jsem jim lámal čelisti a žebra, když jsem jim bral jejich sny, teplo a chleba?“

„Nevím, proč mi to říkáš. Ale je Bůh. On všecko vidí a někdy i promíjí. Jestliže…“

„Já v Boha nevěřím,“ přerušil mě. „Nedokážu v něj uvěřit.“

„Čeho se tedy pak bojíš?“ zeptal jsem se zvědavě.

„Už jsem ti říkal, že se ničeho nebojím. Jenom se štítím sám sebe. Nevím, jak a kdy k tomu došlo. Vím jedině, že přede mnou i za mnou je prázdno. Jako kdybych uvnitř vyhořel. Já sám jsem prázdný. Možná že už to dokážeš pochopit, možná že ještě ne. Péťo, kdybys věděl, jak mě tady bolí,“ ukončil náhle svou zpověď a ukázal si na prsa.

I moje srdce ho pochopilo, i když se nic takového nemuselo stát. Uzavřeli jsme příměří. Stále častěji nás lidé viděli pohromadě. Náš Kom požádal, abych jim to vysvětlil, protože spolupráce s orgány byla považována za zradu. Řekl jsem klukům o evropských hřbitovech a náhrobcích, o slibu, který jsem dal Koljovi v den jeho pohřbu, i o Salamajevových výčitkách svědomí. Přesvědčilo je to a dokonce slíbili, že mi pomůžou. Korejec Kim si dokonce mnul radostí ruce.

„Oni staví pomníky jenom pro vyvolené,“ řekl vzrušeně. „My je stavíme pro každého za to, že žil, trpěl a že dokázal být člověkem.“.

Za pár dní si kluci na Salamajeva zvykli. Sám se dočista překonal, když se mu podařilo sehnat materiál. O tom, jak mu bylo, dávaly dostatečně přesvědčivý důkaz jeho planoucí oči. Jako by podvědomě cítil, že se mu daří předběhnout čas.

Konečně nastal očekávaný den. Salamajev přivezl na míru upravený pískovec a růžový mramor. Když jsme složili desky do koutu hřbitova a zakryli je suchou trávou a větvemi, můj společník si lehl na záda, dal si ruce pod hlavu a začal soustředěně pozorovat hvězdy na obloze.

„Stihl jsem to. To mi spadl kámen ze srdce,“ vydechl s úlevou. „Všecko je hotové. I kdyby mě teď sebrali, poradíte si už sami.“

„To mi teda pověz, kde jsi sehnal takové zázraky?“ zeptal jsem se udiveně.

„To je z Tagilu. Měl se stavět partajní dům. Navezli tam materiál, jenomže vypukla válka a stavba byla přerušena,“ odpověděl lhostejně, a aniž přestal pozorovat nebe, zeptal se: „Mám se nechat odsoudit na deset let do lágru, nebo si to mám se sebou vyřídit? Cítím totiž, že se blíží konec. Víš, podle čeho to poznám? Moje žena je nebývale vlídná. Před i po každém svinstvu, které udělala, se chovala přesně stejně. Buď už předala hlášení na správu, nebo to udělá hodně brzy.“

„Třeba to nebude tak zlé,“ pokoušel jsem se ho uklidnit.

„Já se neptám, Péťo, já jenom uvažuju nahlas. Mám z lágru strach. V pekle utrpení nikoho neočisťuje, spíš úplně naopak, připojí to své upíří šílenství.“

„Jak to všecko víš?“

„Ten hřbitov mi pomohl. Dokáže uzdravit jak živého, tak mrtvého. Kdybys jen věděl, jak se mi chce teď žít. Modlil jsem se, aby mě ten tvůj Bůh zbavil paměti. Protože s takovou minulostí, jako mám já, není člověku ani do slzí, ani do radosti z cesty… Ale dost těch úvah. Vrať se domů. Ty máš někoho, kdo na tebe čeká. Já se budu ještě chvíli dívat na nebe.“

Salamajev jako by se měnil v pomateného. Vyprávěl jsem o tom matce. Taková zpráva jí udělala radost. Když jsem ale řekl „a“, musel jsem říct i „b“, pověděl jsem jí i zbytek. Krása se nenechala prosit, dala si na hlavu šátek a šla za Šalamajevovou ženou.

„Budu ji prosit na kolenou,“ řekla při odchodu. „Mají děti. Je to ženská, musí mít přece srdce.“

Matčina návratu jsem se nedočkal. Usnul jsem, ráno zase nebyl čas na řeči. Krása jenom říkala, že nebezpečí je zažehnané.

Utíkal jsem do školy a po vyučování jsme s celou partou vyrazili na hřbitov. A spatřili jsme tam něco, co jsme ještě nikdy neviděli – důstojný hrob našich předků. Když ustoupil první úžas, vrhli jsme se na krk Salamajevovi, který stál vedle hrobu jako voják na čestné stráži. Skousl si rty a v koutcích očí se mu zaleskly slzy.

Poslal jsem kluky pro dědu Jevtušenka, pro babičku Raisů, která nepřetržitě zpívala pořád stejný padesátý Davidův žalm, ale i pro babku Frosju. Přišel taky skoro devadesátiletý Gruzín Tabidze, kterému se lidé zdaleka vyhýbali, protože hlasitě proklínal Stalina. I Saša Beznožnik se sem přivlekl na rukách.

„Teď už člověk nemusí mít strach ze smrti,“ zašeptal vzrušený děda Jevtušenko, když potěšil své oči a několikrát obešel hrob. „Teď vím, že na hřbitově se dá žít i po smrti. Postavíš mi taky náhrobek, Péťo?“

„Postavíme, ale teď raději ještě žij,“ odpověděl jsem a koutkem oka jsem si přitom všiml blížící se Salamajevovy ženy. Pohlédla na mě ledovým pohledem a přistoupila k muži. V srdci jsem cítil chlad. Naučil jsem se už nebrat na lehkou váhu vnitřní signály, a tak jsme na výzvědy poslali nejšikovnějšího z naší party Estonce Eryka. Vrátil se asi za deset minut se zprávou, že před jejich domem stojí „černý havran“ z Tagilu. Šel jsem za Šalamajevovou.

„Ujišťovala jsi Krásu, že nic takového neuděláš! Slíbilas to!“

„Nic jsem neslíbila! Padej odtud, smrkáči!“ škubla přitom rameny. „A ty, Serjožo, domů!“

„Rozloučíme se, Serjožo,“ poprosil jsem ho. „Už tam na tebe čekají.“

„Na shledanou, Péťo,“ zašeptal tiše a políbil mě.

Se sevřenými rty se coural za manželkou.

MODLITBA

V noci sebrali Kimovy rodiče. Samotné zatčení nás nepřekvapilo, překvapili nás, kdo byl zatčen. Nikdy nás ani nenapadlo, že jeho rodiče jsou na indexu. Kim ale překvapen nebyl. Ujistil nás, že jednou k tomu muselo dojít.

Sověti neodpouštějí dětem hříchy jejich otců a Kimův děda sloužil v asijské jezdecké divizi krvavého barona Ungera.

„Komunisti nedovedou odpouštět, protože ze svého života vyškrtli modlitbu. A kdo se zřekne modlitby, dokáže jenom ničit a bořit život. To často opakoval otec, a já otci věřím…“

Kim chtěl určitě ještě něco říct, ale znehybněl a trochu připomínal odpočívajícího mnicha z čínského dřevorytu.

I my jsme mlčeli. Uprostřed pekelného prostředí jsme Kimovi příliš pomoct nemohli. Každou chvíli sovětské kleště vyrvaly někoho z nás. Kromě neustálé nejistoty jsme si mohli proto nehledě na rozporuplnost vzájemně pomáhat. Tak jsem Kimovi řekl, že může spát u mě.

Ale zůstalo u mého zbožného přání. Kima dali do dětského domova a ani matčino snažení nemělo úspěch. Avšak Kim, malý Kim, rázně vedoucímu dal najevo, že bude bydlet tam, kde po něm touží, a ne tam, kam ho pošlou, a přestěhoval se k nám. Stručně řečeno, znevážil příkaz opatřený sovětským razítkem.

Jakmile se to Kimovi přidělený vychovatel Kostrov dozvěděl, odvedl Kima z poslední hodiny, odvlekl ho do dětského domova a doporučil svým podřízeným, aby toho zběha nespouštěli z očí. Kim však pozornost strážců překonal a znovu se objevil u nás. Měl takovou radost z toho, co udělal, že jí nakazil i nás. Krása na jeho počest upekla bliny. Když jsme se na ně vrhli, do místnosti vstoupil Kostrov.

„Tak, Kime, už jsi měl dost, jdeme do domova,“ řekl tiše, chladně a panovačně.

„Ani nápad!“ postavil se na odpor Kim. „Mně je tu moc dobře. Nebudu tvým vězněm, i kdyby ses na hlavu postavil.“

Kostrov kriticky pohlédl na matku a beze slova odešel. Druhý den se můj kamarád znovu ocitl v domově. Den co den ho hlídali a Kostrov osobně ho odváděl. Kim ale nevypadal jako někdo, koho zlomili. Naopak hlasitě opakoval každému, že dříve nebo později stejně uteče, i kdyby byl kolem domova ostnatý drát.

„Mně nikdo neuteče,“ prohlásil Kostrov, který ho vyprovázel.

„Ty si myslíš, že mě někam odvlečeš a že já tam zůstanu? Nikdy! Já jdu na druhou stranu, jdu ke Kráse, která mě má ráda,“ odsekl Kim.

„Tvým otcem je teď Stalin,“ vychovatel se zastavil a zapíchl prst Kimovi do prsou. „A já jsem tvůj pěstoun. Na tom nic nezměníš, je ti to jasně?“

„Stalin s mou matkou nespal.“ Kim si už nebral žádné servítky. „S tvou možná ano, ale s mou ne! Tak co mlčíš?“

„Ano, mým otcem je Stalin,“ Kostrov se přitom málem udusil. „A tvým bude taky. Za to rouhání zaplatíš!“

„Já se nebojím,“ lehkomyslně pokrčil rameny Kim. „Nejvýš mě budeš mučit. Ale mě nikdy nepřemůžeš, protože já se umím modlit…“

Takové výměny názorů mezi nimi byly stále ostřejší. Celá parta vyprovázela Kima, i když nám to ředitel školy zakázal, nikdy to však nekontroloval, neměl totiž Kostrová rád.

Korejcova slova jsme sledovali s obavami, ale přitom s nadšením. Jeho slova byla našimi slovy. Nikdy jsme ale nezapomínali na skutečnost. Možná proto, že nám to nedovolovaly hlad a vši. Uvědomovali jsme si, že Kim může zmizet a nikdo na světě ho nenajde. Malý Kim ale takové obavy neměl, jeho hlas zněl jako hlas biblického proroka, jako Eliáše proti Achabovi.

Jednoho dne Kostrov doopravdy přestal reagovat na slova svého svěřence. Přišlo to zničehonic. Překvapil nás ten klid, který nevěstil nic dobrého. Krása se v té době dozvěděla neoficiálními cestami, že Kostrov se chce Kima zbavit a přeložit ho dál na sever. Řekl jsem mu to. Jeho asiatské oči se mu ještě více zúžily a ještě více ztmavly. Určitě s něčím takovým počítal. Možná na to čekal. V každém případě v době, kdy jsme ho vyprovázeli ze školy, posměšným úšklebkem vydráždil Kostrová.

„Tak co? Vzdáváš se? Říkal jsem ti přece, že nade mnou nevyhraješ, protože já se každý den modlím. A tys tomu nevěřil.“

„Přestaň kecat,“ odsekl mu Kostrov.

„Proč mě tedy převádíš do jiného dětského domova, co? Ten strach ti dal zabrat, to ti povím.“

„Nekecej!“ opakoval vychovatel.

„Pochopils, že i kdybys mě zabil, tak budu stejně vítěz,“ Kim mu nedával pokoj. „Stal se z tebe velký tchoř, jako byl tvůj prašivý otec.“

To už bylo na Kostrová moc. Zařval jako raněný medvěd, chytil Kima do svých velikých tlap a zvedl ho nad hlavu. Ale nepraštil s ním o zem, jak původně chtěl. V poslední chvíli se vzpamatoval. Ještě chvilku ho držel ve vzduchu a pak ho zvolna postavil na nohy. Přejel po nás vzteklým pohledem a Kima tam nechal.

„To je teda něco!“ zavolal náš Kom. „Teď si na oslavu zahrajeme baseball.“

Během týdne se všechno dělo tak, že to nemělo chybu. Kostrov ani nos nevystrčil z dětského domova, a nám se po něm nestýskalo. Když jsme si udělali úkoly, Kim nám přednášel Buddhova kázání, která ho naučil otec. Poslouchal jsem ho se zatajeným dechem a bezděčně jsem to porovnával s biblí. S jistým údivem jsem za nějakou dobu konstatoval, že Buddhovo učení se od Kristova učení liší dost málo. Sžili jsme se s Kimem jako ještě doposud nikdy.

Po osmi dnech po posledním střetu Kostrov znovu zavítal k nám domů.

„Tak, Kime,“ promluvil panovačně, i když se snažil, aby to znělo vlídně. „Dost té rekreace. Je nejvyšší čas, aby ses vrátil domů. Všecko má své meze.“

„A kde asi teď jsem?“ Nehledě na jeho odvahu, zatřásl se mu hlas.

„Já vím líp, kde jsi doma. Tohle je jenom návštěva. Tak se sbal.“

„S tebou nikdy nikam nepůjdu. Krása je teď mojí matkou. Ona je matka a ty chceš být pěstounem.“

„Teď už toho mám dost!“ Kostrov zvýšil hlas, chytil chudáka Kima za rameno a vytáhl ho z prostoru za skříní.

Vtom přišla do místnosti Krása. Matka se bleskově zorientovala, co se děje, a v očích jí vzplál hněv.

„Pusť ho, ty hnusáku!“ vykřikla. „Neopovažuj se dotýkat mých dětí!“

„Jeho místo je v domově dětí,“ odsekl Kostrov, ale Kima pustil. „Bude bydlet tam, a ne tady!“

„Copak ty vůbec tušíš, co je to dítě? Víš, co prožívá žena, která nosí ten zázrak devět měsíců pod srdcem? A co takové dítě prožívá, když je z něj člověk? Co ty děláš s dětmi? Nutíš je, aby se zřekli svých rodičů, učíš je udávat, rveš z jejich těla srdce, ty bestie jedna! Už ať tě nevidím. Jestli se tu ještě někdy ukážeš, polejů tě horkou vodou!“

„Jeho místo je v domově dětí,“ s umíněností maniaka opakoval Kostrov. „Tobě nepatří. Máš jeho doklady?“

„Uklidni se, maminko,“ požádal ji Kim. „Zítra přijdu.“ A najednou se obrátil na Kostrová. „Pamatuj si, že tě dostanou zlé síly. Nezapomeň na to, až polezeš do postele a až se budeš budit ze spánku. Budeš mít strach z každé hodiny.“

Po těch slovech pronesených s naprostou vážností a dokonce s důstojností jsem i já dostal strach. Když jako stěna bledý Kostrov opustil náš dům, Krása se nejistě zeptala:

„Co se to děje, Kime?“

„Má strach z duchů, mami. Slyšel jsem, jak je odháněl, když byl opilý. To je jeho slabé místo.“

„Tak on má strach z mrtvých,“ uvažovala Krása. „Musí toho mít hodně na svědomí. Všecky je požírá strach. Ale neboj se, Kime. Ráno půjdu na NKVD a vyprosím tě u Durová. Nenechám tě zničit tou bestií. Musíme se modlit.“

A Bůh Krásu vyslyšel. Ani nemusela jít za Durovem. Ráno Kostrová zatkli. Za to, že prohlásil, že je Stalinovým synem. Stalin mohl být otcem, ale jenom otcem dětí, pionýrů. Nikdo z dospělých neměl právo říct, že je jeho synem nebo dcerou. Na takový detail nezapomněl jenom Kostrov.

Avšak ani takový obrat v Kimově záležitosti nás zcela neuspokojil. Bylo jasné, že zatčený nenechá Kima na pokoji, bude se muset dostavit na NKVD. Dokonce velmi brzy.

„Nedělej si starosti,“ uklidňoval Kim Krásu. „Já to vydržím. A jestli se nebudu moct vrátit k tobě, požádám je, aby mě poslali tam, kde jsou moji rodiče. Budu se za to modlit.“

„Ta bestie nemá srdce,“ zašeptala matka. „Ale modli se. My také budeme prosit Boha, aby ses vrátil.“

Dopadlo to však jinak. Druhý den Kim na noc nepřišel. Začali jsme ho hledat. Bezvýsledně. Všechny stopy po něm zmizely. Nějakou dobu jsme doufali, že se schoval někde poblíž a čeká, až se to všechno uklidní. Jak tak plynuly dny, bylo nám všecko jasné. Rychleji, než jsme čekali, vztáhly po Kimovi pazoury sovětské zrůdy.

LÁSKA

Mí rodiče se k sobě nehodili, každý z nich byl úplně jiný. Krom toho se matka nemohla dlouho vzpamatovat, když popravili otce. Znala tu pravdu, podle které věděla, že smutek je předzvěstí neštěstí. Snažila se tedy přemoct ten stav, ale vůbec se jí to nedařilo. Lidské srdce zřejmě patří do jiných rozměrů a je vázáno odlišnými právy, než jsou ta pozemská, kdy je nikdo není schopen vést k pořádku, pokud to neučiní samo.

Mě osobně se otcova smrt příliš nedotkla. Avšak působila na mě zoufalá neschopnost. Neustále jsem se bál o matku, aby utrpení nepřerostlo její síly.

Matka vyplakala všechny slzy a jednou ráno mě překvapila úsměvem. Určitě i jaro, které se během týdne přeměnilo v léto, pomohlo jí odrazit se od psychického dna.

„Už bylo těch slzí dost,“ otřásla se, když odcházela od okna. „Svatý a Blahoslavený nás neodsoudil ke smutku. Musí se žít, jak káže Bůh, jinak vymřeme.“

A začali jsme mít radost ze života; jeden i druhý z toho svého. Cítil jsem se dvojnásobně šťastný, když jsem se zamiloval. Nikdo o mé lásce nevěděl, dokonce ani má vyvolená Táňa Bělovová. Přece jenom jsem se styděl, že se o tom dozvědí druzí a budou se mi smát a pošklebovat se. Hlad srdce bojoval o lepší postavení s hladem fyzickým. Žaludek jsem nasytil medvědím česnekem, cibulí a květy, které se mohly jíst. Musel jsem ale nasytit i srdce.

Musel jsem se jakýmkoli způsobem projevit, protože to láska vždycky vyžaduje. Cit mě přitiskl ke zdi. Neměl jsem východisko. Jednoho dne už to bylo silnější než já, našil jsem si na svetr červené srdce, které jsem vystřihl z kusu látky z předsednického stolu v naší klubovně. Kluci si okamžitě všimli toho symbolu lásky. Protože nevěděli, jak se k tomu postavit, raději mlčeli. Učitelé se nejvýš diskrétně usmívali. Jenom řediteli školy to vadilo. Cítil jsem, že při tomto sporu bude třída při mně.

„Proč sis přišil na svetr srdce, a ne hvězdu? Co to je za anarchii? Na prsou se smějí nosit jenom hvězdy a řády. A ne nějaké srdce. Odpárat.“

Neposlechl jsem, počítal jsem s tím, že z toho bude průšvih. Toužil jsem po popularitě a po trestu. Ředitel, který byl kdysi komisařem, nezapomněl na svůj příkaz. Když uviděl na předposlední hodině červené srdce, tiky mu začaly škubat tváří.

„Poslouchej, pilsudčíku“ vyjel okamžitě, „tys neslyšel, co jsem říkal? Proč sis to srdce neodpáral?“

„Jsem zamilovaný,“ odpověděl jsem. „A neodpářu je. Mám na to právo.“

„Právo máš na hvězdu, a ne na srdce,“ zavrčel a vyšel ze třídy. Do konce hodiny se už neobjevil.

O přestávce mě zavolali do pracovny ředitele, kde už seděl Durov, zplnomocněnec NKVD, který si právě zapaloval cigaretu. Za chvilku vstoupila matka. Pohlédla na mě tázavě. Pokrčil jsem rameny a pohledem jsem jí ukázal na našité srdce. Kráse to hned došlo.

„Jde o to,“ spustil ředitel, „že jsem mu nařídil, aby si odpáral srdce, ale on odmítl. Demonstrativně prohlásil, že to neudělá, protože je zamilovaný. Lidé umírají na frontě a on tu zatím dělá takové hlouposti. Je třeba mu domluvit.“

„Ten kus látky jsem přišila já,“ odpověděla Krása. „To už člověk nesmí ani zašít svetr? Nebo látka musí být čtvercová? Přece nebude dítě chodit otrhané, když má matku.“

„A proč je červené?“

„Protože jsem neměla látku granátové barvy.“

„Proč tedy hned neřekl, o co jde, jenom paličatě tvrdil, že srdce nosí kvůli nějaké lásce?“

„Milovat má právo taky. A má právo o tom mluvit. Láska nemůže být utajená.“

„No to jistě,“ zahučel ředitel, „ale tady je škola!“

„Škola má za povinnost také učit lásce,“ dodala matka. „Válka zanedlouho skončí a my budeme zase žít jako lidi. A ty povoluješ takovéhle komedie,“ matka se obrátila na Durová. „Jako kdybys nevěděl, co to srdce znamená. Že se nestydíš!“

Durov se začervenal a zapálil si další cigaretu.

„Běž ven,“ tvrdě nařídil řediteli. A když ten za sebou zavřel, pán našeho života a smrti přistoupil k matce. „Nezlob se,“ šeptal, „přišel jsem, abych tě viděl. Víš přece, jak strašně tě miluju. Vezmi si mě, vdovou už jsi dost dlouho.“

„Voloďo,“ Krása se mu podívala rovnou do očí, „moc dobře víš, že to nejde. Tvoje žena je komunistka. Pochop to, jsi důstojníkem NKVD, patříš Stalinovi. Já patřím Bohu, ve kterého zase na oplátku ty nevěříš; jsem židovka. Měj rozum, Voloďo, prosím tě o to.“

Durov poslušně usedl do křesla. Záře v jeho očích pomalu pohasínala, rysy tváře mu pomalu ztvrdly.

„Nezavrhuj mě,“ dodal sotva slyšitelně.

Matka beze slova přešla poslední slova naděje zbaveného zplnomocněnce, chytila mě za ruku a táhla mě ke dveřím. Doprovodil jsem ji do nemocnice a sám jsem se vrátil domů. Nemohl jsem zůstat v místnosti, všechno mi padalo z rukou. V uších mi pořád znělo horoucí Durovovo vyznání. Těžko jsem zadržoval vzrůstající vlnu lítosti. Svým způsobem mi bylo kromě jiného líto toho člověka. Nejvíc jsem ale litoval matku. Jejího muže, mého otce, přece umučili v lágru lidé jako Durov. Začaly mě pálit oči. Síla smíšených pocitů byla příliš velká. Vyšel jsem tedy z domova a nechal jsem nohy, aby mě vedly k Táně Bělovové.

Našel jsem ji až u řeky. Učila se báseň. Sedl jsem si vedle ní. Její ruka se vzápětí ocitla v mé dlani. Náhle jsem se cítil tak šťastný, že jsem doslova ztratil řeč. Táňa se na mě dívala tázavě přivřenýma očima, ale ruku neodtáhla. Delší dobu jsem nedokázal překonat nesmělost, ale když se mi to podařilo, nakonec jsem se přemohl a poklekl jsem před Táňou. Pořád jsem ale mlčel.

„Chceš být mým snoubencem?“ pokusila se uhodnout vyvolená mého srdce. A když jsem to potvrdil kývnutím hlavy, políbila mě, pak vstala a zamířila k domovu. „Ráno si můžeš přesednout do mé lavice!“ zaslechl jsem zdálky její mírně se chvějící hlásek.

Až do večera jsem se bezcílně toulal na okraji tajgy.

V prsou jsem cítil zvláštní lehkost. Cítil jsem, jako bych se ve vší slávě vracel z války. Mé zářící oči neušly matčině pozornosti.

„Objevil jsi neznámý ostrov, že je to tak?“ pokusila se zjistit můj stav otázkou, pak mě políbila na čelo.

„Je to tak,“ přiznal jsem se, a teprve teď jsem zpozoroval, že matčiny oči jsou jiné a rovněž vyzařují zvláštní světlo. Jejich hluboká zeleň připomínala svěžest mladé trávy pokropené rosou. Vcelku jsem měl ale dojem, jako by se její tváře dotkl anděl.

„Že bys i ty… objevila ostrov?“ položil jsem jí stejnou otázku.

Když kývla hlavou, radostně jsem ji vzal kolem krku a začal jsem ji líbat. Krása mě k sobě přitiskla a pokračovala v žertovném tónu:

„Tak jsou z nás Kolumbové plavící se ve znamení srdce.“

Matčiným vyvoleným se stal internista Michail Michajlovič Hercen. Člověk, který od dětství měl chorobu s exotickým názvem, který jsem si nedokázal zapamatovat. Určitě díky té nemoci byl u nás a ne na frontě nebo v lágru. Nezapadal do svého prostředí ani způsobem života, ani svým evropským stylem oblékání. Krása říkala, že studoval v Paříži a stýkal se tam s mnoha slavnými lidmi. Michail Michajlovič se zajímal o umění. Hlavně šlo o malířství, další umění neodmítal, ale mít ho nemusel. Bydlel v nepořádku, jako bydlívají umělci, a jako umělec požádal svérázně matku o ruku. Na každotýdenním shromáždění nemocničního personálu požádal o slovo, něco takového nikdy neudělal. Pak přede všemi oznámil, že Krása se stane jeho ženou. Oznámil rovněž datum sňatku. Potom přišel k matce, políbil jí ruku a sedl si vedle ní. Matka byla zaskočená tou žádostí o ruku, že neměla ani sílu protestovat nebo říct, že sama ještě neřekla ano. Ovšem Michaila Michajloviče měla ráda, líbil se jí jeho životní styl, ale nikdy se na něj nedívala, jak se dívají ženy na muže, když v něm hledají částečky vlastního předurčení. Při návštěvě u něj se jí srdce otevřelo dokořán. Těžko říct, jestli to způsobily obrazy, jejichž množství jí bralo dech, nebo poetická aura, panující během rozmluvy. V každém případě matka došla k závěru, že Michail Michajlovič je pohádkovým knížetem; přesně takovým, o jakém snila od dětství, a tak nabídka k sňatku byla dodatečně přijata.

Krása znovu rozkvétala a jako dřív se červenala jako dorůstající děvče. Oba jsme byli zamilovaní, takže jsme si rozuměli beze slov. Chodili jsme kolem sebe ve spěchu a každý pospíchal svým směrem. Matka ke svému Romeovi, já ke své Julii. Krása spěchala rozjímat nad obrazy svého génia, vařit mu čaj a čerpat z jeho tepla. Já jsem zase běhal k řece recitovat pihovaté Táně Lermontova. Dny se protahovaly. Obloha stále ještě vyzařovala fialkový odstín, země jí nezůstávala nic dlužná a darovala jí paletu pestrobarevných květů. Hmyz schovaný v trávě náruživě vyhrával a ptáci zpívali, až se zalykali.

A právě v takový nádherný barevný den se Krása vdávala za svého pohádkového knížete. Polovina města tleskala mladému páru. Když vycházeli z nouzové stavby, které se tu říkalo svatební palác, matčina tvář zářila jako rozkvetlá střemcha na tmavém podkladu modřínové houštiny. A Michail Michajlovič v klobouku se širokou krempou a tmavozeleném dlouhém kabátě, ve sněhobílé košili s fialovým motýlkem vypadal jako z cizí planety.

Stáli jsme s Táňou rovnou u vchodu, cítil jsem se tak šťastný jako v nebi, že jsem si nevšiml zplnomocněnce NKVD Durová. Zpozoroval jsem ho ve chvíli, kdy se novomanželé kvůli fotografování zastavili uprostřed schodiště. Právě vytáhl pistoli. Rozkřičel jsem se a prodíral se dopředu. Zakopl jsem však a upadl. Vstával jsem, když jsem zaslechl výstřely: jeden, druhý a o trochu později třetí.

Durov byl odborník na vraždění lidí. Výstřel zezadu do hlavy nedává žádnou šanci na přežití. Smrt přišla rychle. Matka a Michail Michajlovič se skutáleli ze schodů. Sebevražedný výstřel do úst odhodil Durová dozadu. Ležel naznak s očima široce otevřenýma. Ani ve chvíli, kdy umíral, nepustil z ruky pistoli.

OPAKOVÁNÍ Z HIOBY (Hioba)

Teprve smrt Krásy mě zlomila. Chodil jsem zhroucený, nedokázal jsem žít. Vždyť jsem zůstal sám; byl jsem jedním z mnoha sirotků, o jejichž osud se málokdo zajímal – s výjimkou dětských domovů, bezduchých úschoven kombinovaných s ideologickou drezúrou pro nezletilé.

Tíživé zoufalství a samota mě ještě silněji tlačily k veršům. Psal jsem je už dlouho, byl jsem kdysi oslněn Lermontovovou básní Démon. Psal jsem a taky trhal, porovnával jsem své prvotiny s mistrovskými díly. Avšak teď, kdy jsem se cítil naprosto opuštěný, svým básnickým pokusům jsem dal beze zbytku celé srdce. Díky tomu mi má existence připadala jako jakž takž ospravedlnitelná. Každému, kdo chtěl, a někdy i proti jeho vůli, jsem přednášel mé verše. Klukům z party se líbily. Táně se líbily taky. Dokonce ředitel školy mě jednou požádal, abych jim přečetl něco z toho, co jsem napsal. Přednesl jsem jim báseň, kterou jsem věnoval Michailu Michajloviči a matce. Poslouchal pozorně, a když jsem skončil, pokýval nedůvěřivě hlavou. Obsah básně ho viditelně vyvedl z míry.

„Ach vy Poláčkové,“ konstatoval a přecházel přitom mezi lavicemi. „Musíte létat a dělat přitom rámus. Báseň je dobrá. Jsi chlapík! Mohl bys napsat o rudé hvězdě.“

Ředitelova slova mě ani nehřála, ani mi z nich nenaskakovala husí kůže, ale jeho hodnocení způsobilo, že ostatní učitelé si ze mě přestali dělat legraci. To znamenalo moc. Vždyť poezie znamenala jedinou šanci na to, abych to všechno vydržel.

Jednou jsem se vydal k Hercenově matce na návštěvu. Nesl jsem jí pugét z květů, které tu rostly. Stařenka mě poznala, i když předtím jsme se moc neviděli. Neskrývala svou radost, uvařila čaj ze sušených brusinek a dala mi chleba s povidly. Nějak při řeči došlo na poezii, když i její syn byl básníkem. Její prosba, abych jí přečetl nějaké verše, mě povzbudila. Dlouho pak mlčela, jako kdyby něco zvažovala. Když konečně promluvila, měla docela jiný hlas.

„Popravili otce, zavraždili i syna. Komunisti se brodí v krvi. Vraždí i umělce. To nedělali dokonce ani Mongolové a Tataři. Rublov umřel svou vlastní smrtí. Divočina, strašná divočina. Pojď ke mně,“ požádala mě, a když jsem stál před ní, vzala do dlaní mou hlavu a pronikavě se mi zadívala do očí. „Buď na sebe opatrný, hochu, abys mohl svědčit. Zavraždili ti otce i matku. Nezapomeň na to… Kdyby ses necítil dobře u Frosji, můžeš bydlet u mě…“

Při odchodu jsem si nesl dárky. Stařenka mě políbila na rozloučenou a pověděla, že už jsem skoro básník, proto musím jako básník chodit. Prý jako její syn. Dostal jsem nádherný klobouk, vlněnou šálu, bílou košili, ještě rozpínací svetr s vysokým límcem a čtyřmi kapsami, a po kapsách spoustu drobností. Byly to věci, které měly cenu zlata.

Druhý den jsem se ve škole objevil ve sněhobílé košili, ve velvetové bundičce a s kloboukem, zahučelo to tu jako v úle. Prohlíželi si mě jako při předvádění exotické zvěře. Příliš velké oblečení na mně ještě zvýraznilo mou malou postavu. Navíc mí nepřátelé z dětského domova přišli o řeč. Čekal jsem, co tomu řekne ředitel školy. Ten byl tak překvapený, že se proti všemu očekávání jenom ušklíbl.

„Nový Jesenin,“ řekl vesele a mnul si ruce. „Nebo dokonce Majakovskij? To je pocta pro naši školu. Pocta! Jenom ale dobře piš. Ale i rosť, aby ti to všechno dobře padlo.“

Psal jsem, učil jsem se, modlil jsem se, jenom nepodlehnout zlým myšlenkám. Zcela mě pohltily koníčky, takže jsem neměl ani hlad. Život začal plynout svým vlastním proudem, jako kdybych tu vůbec nebyl. Samozřejmě že to byl jenom dojem, ve skutečnosti jsem byl do něj zapojen. Možná mi nepřinášel tolik radosti jako kdysi. Kluci to chápali, zvláště si s tím rozuměl Komandýr, který byl nejstarší z naší party.

Občas jsme i teď hráli baseball. Po jedné hře si ke mně přisedl. Něco ho znepokojovalo. Kolem nás se rozesadil i zbytek kluků. Najednou se zeptal kluků, jestli souhlasí s tím, abych se stal jeho zástupcem.

„Není na to moc malý?“ zapochyboval Ukrajinec Vasja.

„Nejde o to, jak je veliký,“ nesouhlasil Estonec Eryk, „tady jde o odvahu a lidskou důstojnost.“

„No jasně! Je to básník, má bibli. Souhlasí to? Budete ho poslouchat,“ potvrdil to Kom, a aniž na někoho pohlédl, odcházel.

Měl jsem zlou předtuchu. Rozběhl jsem se za ním.

„Pojď bydlet se mnou,“ požádal jsem ho. „Budeme veselejší.“

„Nemůžu, matka se vdává. Víš, kdo bude mým otčímem? Náčelník nedalekého lágru.“ Pohlédl na mě svýma smutnýma očima, pak je zvedl k nebi, jako kdyby odtamtud čekal útěchu.

Celý týden jsme ho neviděli, až se k nám dostala zpráva, že hned první noc po matčině svatbě utekl z domova. Prý po sobě nechal nějaký dopis, který otčím okamžitě zničil.

Krátce nato byla zatčena Frosja. Bylo to dílo nového zplnomocněnce NKVD, který ve své horlivosti čistil ves od zbývajících nepřátelských elementů. Nikdo netušil, čím se Frosja provinila. Snad tím, že její muž už v lágru byl. Byl to dvojí zásah, protože babička Frosja se o mě starala po matčině smrti.

Jako kdyby toho všeho bylo ještě málo. Zemřela babička Tamara, Hercenova matka, u které jsem mohl bydlet. Nade mnou viselo černé mračno. Hrozilo mi, že budu muset do domova dětí, do toho lágru pro nezletilé, kde zavraždí každou pohádku. Začal jsem ztrácet půdu pod nohama. Nehledě na Tániny přímluvy mě její matka nechtěla vzít k sobě. Sousedi mě také odmítli. Moje situace, chování, dokonce i to, jak jsem se oblékal, v nich vyvolávaly strach, který ani neskrývali. Poslední má spása byl Šaška.

Šašku před rokem demobilizovali. Amputovali mu nohy až u trupu; ruce si opatřil destičkami s úchyty, to byla jeho náhrada za nohy. Bydlel sám, dokonale si se vším však dokázal poradit. Letoval nádobí a vyřezával ze dřeva. Sel jsem k němu.

„Vezmi mě k sobě, jinak mě pošlou do domova dětí.“

„Umíš hrát šachy?“ zeptal se. Přikývl jsem. „Tak pojď dál, místa je tu dost. Že prý píšeš verše. Jestli je to pravda, tak dostaneš vlastní koutek. Talentu já si vážím, vím, co je to nadšení, vím, co to znamená, když je někdo zamilovaný. A neupejpej se!“

Ze srdce mi spadl kámen. Netušil jsem, jak mám Sašovi poděkovat. Poděkoval jsem tedy Bohu slovy, jak mě je naučila Krása.

„Buď blahoslavený, Bože, pane všehomíra.“

„To jsi řekl hezky,“ řekl uznale Saša. „Za vším je Bůh.“

Uklidnil jsem se a šel si pro své věci.

Jenomže mi nebylo dáno, abych se se Šaškou ještě někdy viděl. Ani s Táňou. Snad posel Páně se mi postavil do cesty, těžko se to dá vysvětlit jinak. Když jsem se vracel od Saši, viděl jsem sedět na lavičce u dveří nějakou ženu. Její oči v utrápené tváři měly v sobě něco nevídaného.

„Ty jsi syn Krásy, že je to pravda?“ zeptala se. „Nikoho z rodiny tu nemáš.“

„No to nemám,“ odpověděl jsem. „Ale stěhuju se k Sašovi.“

„Znala jsem tvou matku. Včera mi zemřel můj syn. Dnes v noci jsem ho pochovala, aby se nikdo nedozvěděl o jeho smrti. A šla jsem za tebou. Vypadáš mladší, než doopravdy jsi. To je dobře. Pojedeš se mnou.“

„Kam?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Blíž k Polsku,“ odpověděla, „do Volyně nebo do Podolu. Dostala jsem povolení k výjezdu. Teď budeš mým synem. Sbal si věci. Nemáme času nazbyt. Ráno vyjíždíme.“

„To můžete jet?“

„Můj muž je v Berlingově armádě,“ vysvětlila mi. „Vydupala jsem si to povolení. Pamatuj si, odteď jsem tvá matka a ty se jmenuješ Bednarski. Jméno máš stejné jako můj syn.“

Za svítání nás už vlak vezl na západ. V hlavě jsem měl zmatek. Nedůvěřivě jsem se díval na neznámou matku. Pokoušel jsem se jí v nesouvislých úryvcích povědět o Kráse a o tom, co nás potkalo. Styděl jsem se za slzy řinoucí se mi z očí, ale bylo to silnější než já.

„Vím o tobě všecko,“ řekla uklidňujícím hlasem a sevřela mi ruku. „Bude nám dobře, uvidíš. Já taky žiju podle srdce.“

V té chvíli jsem se pocítil jako Hiob, kterému Pán vrátil všechen majetek. Ještě jsem nevěděl, že Hiobův příběh patří k sobě v životě jako slunce ke dni a měsíc k noci. S ohromnou úlevou jsem usnul; ve snu jsem si vybavoval obrazy tak nevyhraněné jako pocit, jaký probouzejí v srdcích tóny večerních zvonů.

Autor

Piotr Bednarski se narodil v roce 1938 v Oryszkovcích nad Podolem. Je to básník a prozaik. Debutoval koncem šedesátých let. Z veršů mu vyšly: Archa příměří (1972), Jachtařská píseň (1978), Dva plameny (1994); dále povídkové sbírky Kapky soli (1976), Kouzelné semeno (1978), MORZE U WEZGLOWIE (1981); romány: Lancelot (1986) a Parsifal (1989); básnická sbírka Kouzelnice Nilat (1991).

Obsah

Námořnické tričko ……… 5

Kázání na Hoře ……… 16

Nefretitti ……… 28

Klaun ……… 38

Labutě ……… 48

Červené šampaňské ……… 54

Pomatený ……… 62

Kolébka ……… 71

Poslání ……… 78

Setkání ……… 87

Saša……………… ……… 95

Rakev ……… 103

Sobolí čapka ……… 111

Chození za školu ……… 119

Evropský hrob ……… 127

Modlitba ……… 136

Láska ……… 143

Opakování z Hioby (Hioba) ……… 151

Piotr Bednarski

Modrý sníh

Úděsné vzpomínky na roky hrůzy v sibiřském gulagu

Vydal Mgr. Jiří Černý – Vydavatelství Víkend, 2009

Z francouzského originálu Les neiges bleues vydaného © 2004 Editions Autrement, Paris přeložil dr. Josef Týč Vydání zprostředkováno agenturou Agence de l’Est Redaktor Jaroslav Kašpar Obálka Studio WG Sazbu zhotovila Sazba MM, Vimperk Tisk Finidr s, r. o., Český Těšín

ISBN 978-80-7222-642-9

© Editor Vydavatelství Víkend

www, vydavatelství víkend, cz

Poznámky

[←1]

1      SOE - sociálno opasnyj element (společensky nebezpečný živel)

[←2]

ASA - antisovetskaja agitacija (protisovětská agitace)

[←3]

PSZ - podozrenije o špionaž (podezření ze špionáže). Nejčastěji

využívaný paragraf byl CzSIR - člen semji predatělja (člen ze zrádcovské rodiny).

Table of Contents

Poznámky

Table of Contents

Poznámky