Paní z Růžového útesu

Rexanne Becnel 

Prolog

Tusser
Hrad Whitling v Anglii Září roku 1153

Rhys Ap Owain měl před sebou tři cíle. Zaprvé si přál co nejdřív opustit Anglii a navždy zakotvit ve své milované vlasti, ve Walesu. Zadruhé byl rozhodnut vyrvat svou rodnou zem ze spárů anglických uchvatitelů, které ztělesňovali zejména Fitz-Hughové, a vrátit ji svému lidu.
Třetí cíl teď ovšem nesnese odkladu, protože Rhys musí bleskurychle shodit z koně obrovitého rytíře, který se na něho řítí, provázen hrozivým dusotem kopyt.
Rhys zvedl kopí a zamířil rytíři na štít, kousek nalevo od středu. Jeho oř vyrazil. Návštěvníci turnaje spustili pokřik. Ještě vteřinu… připravit se k útoku, stočit se.
Mohutný náraz při srážce Rhyse téměř vyhodil ze sedla. Ale dokázal se sklonit a soupeřovo kopí mu se škrábavým zvukem po štítu jen sklouzlo. Zato ucítil svůj přesný, mocný zásah. Otřes a hlasité zadunění.
Sokův kůň vyhodil do strany. A náhle bylo po všem.
Přes mraky prachu Rhys neviděl, jestli soupeře zdolal. Ale cítil vítězství. Poznal jeho vůni. Zhluboka se nadechl prachu smíšeného s potem a s koňským pachem.
V posledních třech letech bojoval v devětadvaceti turnajích a jen čtyřikrát byl vyhozen ze sedla – v poslední sezoně k tomu ovšem nedošlo ani jedenkrát.
Také Rhysův oř ucítil vítězství, protože statné zvíře se začalo vzpínat a tancovat. Pod jeho těžkými kopyty se země chvěla. Současně se druhý kůň zastavil a Rhys spatřil, že je bez jezdce.
Rhys se vztyčeným kopím objížděl kolbiště, zatímco sluhové se marně snažili postavit přemoženého rytíře na nohy. Rhys věděl, jakou má pověst a jaká jména mu lidé dávají: Rhys Krutý, Rhys Zlostný nebo Rhys Zuřivý. Důvodem byl způsob jeho boje. On nebojoval jen pro vítězství. Toužil nepřítele rozdrtit. Zničit. Sprovodit ho ze světa.
Ať byl na cvičišti, na kolbišti při oficiálních turnajích nebo mimo ně, v soubojích či na bitevním poli, sledoval Rhys stále tentýž cíl. Vždycky proti němu stál Angličan a on Angličany z duše nenáviděl. Tak se s nimi rval všude, kde k tomu byla příležitost. A té v Anglii nebylo málo, protože se vždycky našel Angličan ochotný změřit si síly s potulným velšským rytířem, který své bojové umění prodával tomu, kdo nabídl nejvíc.
A tak Rhys nashromáždil bohatství, o němž se mu nikdy ani nesnilo. Stále však nestačilo k tomu, aby mohl uskutečnit své plány.
Na protější straně dvorce se na tribuně hradního pána zvedla žena. Skrze úzké štěrbiny v helmici ji Rhys nemohl poznat. Je to manželka lorda Whitlinga, nebo dcera? Nebyl si jist. Vtom žena zvedla červenou hedvábnou stuhu, protkanou bílými květy a mašlemi. Rhys se rozjel pro trofej. Hedvábí a růže sice vítězi turnaje patří, ale jeho mnohem víc zajímaly zlaté a stříbrné mince, kterými si od něho jeho protivníci vykoupí své koně a brnění.
Dobrá práce, pomyslel si, když stanul před nádherně zařízenou a nařaseným baldachýnem vyzdobenou tribunou. Tady si dnes přijde na pořádný měšec zlaťáků.
Spustil kopí a urozená dáma mu na jeho špičku přivázala hedvábnou cetku. Přitom se na něj usmála. Nebyla to dcera s hezkou tvářičkou, ale kyprá matka.
Rhys si sundal helmici a diváci mu vzdávali hold divokým pokřikem, potleskem a dupáním. Když čtveřice mužů odnášela poraženého rytíře na nosítkách, dav provázel nehybného muže výsměšným pískotem a hučením.
„Prohlašuji vítězem rytířských her sira Rhyse,“ zvolala žena. Za ní lord Whitling pozvedl pohár, napil se a říhl. Žena si manžela nevšímala a upřeně hleděla na Rhyse. „Zvu vás na večeři k panskému stolu,“ řekla. A pak i k sobě do postele, dodával pohled přivřených očí.
Rhys přikývl. Dcera je sice hezčí, ale jako pannu ji budou jistě bedlivě střežit, uvažoval. Matka má viditelně zájem, a navíc je zkušená. V turnaji přemohl celkem sedm anglických rytířů. Dnes k nim přidá dalšího Angličana – manžela lady Whitlingové.
Rhys se na šlechtičnu usmál. Zvedl kopí a nechal hedvábnou stuhu pomalu klouzat po dlouhé tyči dolů. Ženina malá hladová očka se při pohledu na jeho pohyb rozšířila a žádostivě se zaleskla.
Ano, čeká ho pěkná jízda, usoudil. A za svítání odjede. Na další turnaj do Gillingu. Kolovaly zvěsti, že král Štěpán se usmířil se svým mladistvým sokem Jindřichem, vévodou normanským. Ve vzduchu bylo cítit změnu. A změna s sebou vždycky přináší novou příležitost. Rhys je připraven se jí chopit.
Dnes splnil jeden ze svých cílů. Brzy přijdou na řadu další dva.

DÍL
PRVNÍ

Hezký hlas a dlouhé řasy, svůdná ústa, symbol krásy.
Tóny luzné z loutny loudí, láskou však se nic nermoutí.
Prchlivý je v milování a meč tasí na počkání.
Žádný hřích mu není cizí.
Pomiluje – a pak zmizí.

Ze středověkého Domácího veršování

Hrad na Růžovém útesu ve Walesu říjen roku 1154
Isolda se samým soustředěním až mračila. Všude kolem ní v kapli lomozili dělníci. Práce sice pokročily, ale všechno trvalo dvojnásobně déle, než předpokládala. Přesto musela uznat, že pokrok je viditelný. Až opravy skončí, bude mít hrad na Růžovém útesu skutečně velkolepý svatostánek.
Otec se zdráhal přestavbu prosté hradní kaple schválit. Ale ona byla vytrvalá a nakonec z něho souhlas vymámila. Toužila ho hotovým dílem ohromit, aby si ho naklonila a aby souhlasil s jejími dalšími plány na změny.
Při pomyšlení na připravovaná vylepšení se jí vrásky na čele rozplynuly a vystřídal je úsměv. Chtěla nechat vysadit okrasný park. A římsu nad krbem ve velké síni ozdobit rodovým erbem s motivem vlka a růží. Kolem panského stolu měla v úmyslu rozvěsit gobelíny. A pořídit nové svícny s miskami na odkapávání, jaké viděla v sídle pána z Chesteru.
Nyní se však musí soustředit na nástěnnou fresku, zobrazující svatého Jana a první křest.
Ucouvla, aby malbu viděla z větší dálky. Úmyslně pohled nezaostřila na detaily, ale snažila se vnímat jen větší tvary a barevné kombinace. Stejný trik používala někdy při vyšívání nebo malování. Na větší ploše fungoval ještě lépe. Natáhla ruku před sebe a zakývala jí, jako by malovala stěnu nějakým obrovským štětcem.
„Koryto řeky se musí směrem k oltáři rozšiřovat,“ poznamenala spíš sama pro sebe než pro malíře stojícího po jejím boku. ‚A slunce má příliš jasnou barvu. Bude potřeba světlejší odstín.“
„Stejnou barvu jsem použil i na malbě pro opata z Chesteru,“ namítl malíř.
Jenže já si přeju světlejší odstín,“ prohlásila neústupně. „Nechceme přece zobrazit jen slunce, ale nebesa v celé jejich zářivé nádheře.“ Vytáhla ze stojanu za sebou špičatou hůlku a vyryla do vlhké omítky tenkou linku. „Slunce světlejší. A řeku širší. Takhle.“
Úkosem na něho pohlédla a on po chvíli váhání neochotně přikývl. Nerad si nechal poroučet od ženy, a ještě od takové mladé. Kdyby nebyla dcerou pána a paní z Růžového útesu, ostře by ji odbyl.
Ona však jejich dcerou byla a celý projekt vymyslela. A jeho najali na její příkaz. Rozhodla se prosadit vlastní představu bez ohledu na jeho názor. A kdyby nebyla s jeho prací spokojená, dokončila by nástěnnou malbu sama.
„Kdy budete s touto stěnou hotov?“ zeptala se.
Pokrčil rameny a otřel si do pláště ruce ušpiněné od barvy. Ještě tak den a půl budu malovat. Potom musí freska dva tři dny schnout.“
„Výborně. Požádám otce Clemsona, aby v neděli sloužil slavnostní mši. A ráda bych, abyste vy a váš pomocník seděli s námi v lavici,“ dodala. „Mše se bude konat na vaši počest a jistě rozšíří váš věhlas.“
Znovu jen pokrčil rameny, ovšem její poklona ho viditelně potěšila, protože na rtech mu zahrál náznak úsměvu.
Nesmím šetřit pochvalou, kárala se Isolda v duchu. V zaujetí pro své četné projekty často totiž zapomínala na drobné projevy uznání práci jiných.
Jakmile se malíř s pomocníkem vrátili ke své práci, rozhlédla se Isolda po kapli. Tesaři vyrobili šest nádherně zdobených lavic a masivní oltář. Kameníci vytesali krásné zábradlí a jeden starý řemeslník vyrobil z mramorového bloku, který strýc Jasper dovezl z Chesteru, půvabnou kropenku na svěcenou vodu. Už chyběl jen kříž.
Sáhla si do rukávu a vytáhla srolovaný pergamen s vlastní skicou. Matka si přála keltský kříž na počest své velšské vlasti. Otec Clemson zase chtěl klasický typ s ukřižovaným Ježíšem, umírajícím ve smrtelných mukách. Isoldin otec odmítl do sporu zasahovat a připomenul dceři, že se jedná o její projekt, a proto musí rozhodnout sama. Dobře se přitom bavil, protože opakoval její vlastní slova.
Isolda se tedy musí vypořádat s rozvaděnou dvojicí bez pomoci. Nerada matce odporuje, ale nechce si rozhněvat ani kněze, který jí ukládá pokání. Jestli otec Clemson usoudí, že je neposlušná dcera Kristova, bude muset Isolda celé hodiny strávit vkleče na kolenou. Nezbývalo jí než doufat, že oba přijmou navržený kompromis.
Řešení ji napadlo, když se jednou probudila za ranního úsvitu, ještě než se ozvalo první zabučení krav a než zakokrhal kohout. Nechá vyrobit keltský kříž, větší a širší, než jaký bývá k vidění. Uprostřed bude ze dřeva vyřezaná postava Spasitele a za ním budou konce kříže zdobit tradiční keltské symboly. Nad jeho hlavou nebesa a pod nohama země. A po stranách oheň a voda. Samé boží dary. A uprostřed dar největší – Syn boží, Spasitel všeho lidstva.
Ačkoli načrtla svou skicu ve spěchu, hned poznala, že se jí návrh podařil a že je nejlepší, jaký kdy nakreslila. I přesto pocítila nervozitu, když vyšla z kaple a vydala se hledat matku a otce Clemsona. Váhala, jestli má se svým návrhem seznámit oba současně, nebo každého zvlášť. Tak jako tak to musí udělat co nejdřív. Stejně kříž nebude do neděle hotový.
Cestou přes nádvoří uvažovala o okrové a olivové a jak nejlépe namíchat jasně purpurový odstín. Byla tak zabraná v myšlenkách, že si nevšimla hloučků diskutujících lidí ani dvou cizích koní před stájemi. Teprve když vstoupila do síně a spatřila Gwen s kamarádkou Lavinií a když si všimla jejich rozrušení, vrátila se myšlenkami do současnosti.
„Co se děje?“ zeptala se mladší sestry. Jí kde je máma s tátou?“
Jsou v úřadovně. Přijelo poselstvo. Od vévody normanského. Považ, od vévody normanského!“ opakovala Gwen dramaticky. „Myslíš, že nás na Růžovém útesu navštíví?“
Jen to ne!“ zvolala Isolda. „Rozhodně ne dřív, než dokončíme kapli.“
Gwen po ní škaredě koukla. Ve svých třinácti se cítila být dámou a pro starší sestru měla málo pochopení. „Ona se stará víc o omítky a barvy než o účes,“ obrátila se Gwen s komentářem k Lavinii. ‚A podívej na ty šaty!“ Znechuceně zakroutila hlavou.
„Chceš tím říct,“ opáčila Isolda, „že se nestarám jen o účes a o parádu. Doufám, Gwen, že i ty jednoho dne zmoudříš a začneš se zajímat také o něco jiného. Do té doby se bohužel musím s tvým dětinským chováním smířit.“
Odkráčela a nechala Gwen být. Jestli vypravil vévoda normanský na Růžový útes poselstvo, chtěla vědět proč.
Do malé hradní úřadovny se vcházelo klenutým průchodem, zakrytým damaškovým závěsem. Měli by sem vsadit pořádné dveře s okénkem a okenicí. A železné klepadlo, uvažovala Isolda. Bylo by to dobré kvůli většímu bezpečí i soukromí. Nyní však byla ráda, že je tu místo dveří jen závěs, protože dobře slyšela, o čem se hovoří uvnitř.
„Kdy bude korunovace?“ slyšela otcův hlas.
„V polovině prosince ve Westminsterském opatství,“ odpověděl nějaký muž. ‚Ale rád by předtím jednal se svými barony a přijal od nich slib věrnosti. Měli byste odjet v příštích několika dnech.“
Matka zvolala: „Cože? Tak brzo? Rande, to přece nestihnu…“
„Ale Josselyn,“ přerušil matku otec. „Nebude potřeba nic chystat. Sbalíš věci a pojedeme.“ ‚A co bude s děvčaty? A Gavin je v Ludlow.“
„Vzkážeme mu, aby za námi přijel do Londýna.“ Do Londýna.
Isolda se chytila jednou rukou závěsu. Celá rodina pojede do Londýna na korunovaci? Vtom pochopila hlubší význam poselství. Na začátku roku byl Jindřich, vévoda normanský, jmenován následníkem krále Štěpána. Jestliže bude korunován, pak to znamená, že starý král zemřel.
Její pozornost opět upoutal otcův hlas. „Možná se tam potkáme s mým bratrem Johnem, vždyť hrad v Aslinu je jen kousek od Londýna. A když tam bude Halyard, můžeme dojednat Isoldiny zásnuby.“
V tom okamžiku Isoldino nadšení opadlo. Neznala ještě strýčka Johna a samotný výlet do Londýna sliboval dobrodružství a zážitky na celý život. Ale ne za cenu, že by ji provdali za Mortimera, nejstaršího syna lorda Halyarda.
Bez rozmýšlení odhrnula závěs a vrazila do úřadovny. Všechny hlavy se k ní otočily a ulpělo na ní šest párů očí. Kromě rodičů tam byli dva neznámí muži, kapitán hradní stráže Osborn a kastelán Odo.
„Isoldo,“ oslovila ji matka káravě.
Otec ji probodl hněvivým pohledem. Jak vidíš, dcero, mám jednání. Počkej na mě v síni.“
„Ale otče, já si nechci vzít Mortimera,“ vybuchla. „Vždyť to víš.“
Rand zaťal zuby a Isolda si hned uvědomila svou chybu. Tátu její nechuť ke vdavkám vždycky rozzuřila. „Počkej na mě v síni,“ procedil skrze zuby.
V místnosti se rozhostilo trapné ticho, ale Isolda přesto neustoupila. Rozechvěle se nadechla a vystrčila bojovně bradu. „Počkám. Ale s tvým hloupým plánem souhlasit nebudu. Nikdy!“
Kdosi při její drzé odpovědi, určené mocnému pánovi z Růžového útesu Randulfovi FitzHughovi, hlasitě zalapal po dechu. Ona už nepátrala, kdo to byl. Se směsicí vzdoru a obav se prudce otočila a vyběhla z úřadovny. V té chvíli zapomněla na kapli a na své smělé plány. Zapomněla na pergamen v rukávu s odvážnou skicou. Běžela do síně s jedinou myšlenkou v hlavě: rodiče pojedou do Londýna na korunovaci a domluví její svatbu s tím pitomým klackem!
Jak se mohl den, který tak slibně začínal, takhle zvrtnout?
Otec ji nechal úmyslně čekat. Než poslové odešli, z Isoldy se stal uzlíček nervů. Když se konečně vytratili také Odo s Osbornem, musela se držet, aby za otcem nevtrhla. Věděla však, že to by bylo to nejhorší, co by mohla dělat, proto jen tiše skřípala zuby a seděla si na rukách, aby si ze zoufalství neokusovala nehty. Ze svého místa na okenním parapetu po ní Gwen vzdorovitě koukla a přestala si jí všímat.
Potom vyšla z úřadovny matka a zamířila přímo k Isoldě. „Kdy se už konečně naučíš jednat s otcem?“ plísnila ji. „Tvůj drzý výstup všechno jenom zkomplikoval.“
„Když s ním je to tak těžké!“ bránila se Isolda. „Neposlouchá mě…“
Jsi stejná jako on! Kolikrát jsem ti říkala, že nedopustím, aby se některé z mých dětí provdalo proti své vůli? Copak tys mě neslyšela, Isoldo?“
„Slyšela. Ale mami…“
Jenže ty mi nevěříš a všechno jenom ztěžuješ. Ach Isoldo!“ Josselyn bezmocně rozhodila rukama. „Bude to stejně těžké s Gavinem, Gwen a s Elyssou?“
Isolda provinile sklonila hlavu a upřeně zírala na ruce sevřené v klíně. Na hřbetu ruky jí ulpěl kousek suché omítky. Bezmyšlenkovitě ji setřela. „Zlobí se moc?“
„Zuří.“ Matka si povzdechla. „Máš štěstí, že jeho zlost dnes mírní radost z toho, že máme po devatenácti letech v čele jediného a nezpochybnitelného panovníka. Ale tvůj ostrý jazyk ho utvrzuje v přesvědčení, že potřebuješ manžela, který by tě usměrňoval.“
„Cože? Já že potřebuju nějaký dohled? Chceš říct, že tebe táta usměrňuje? To se mi vůbec nezdá.“
Na matčině pěkné tváři se objevil mírný úsměv. „No, my s tátou se dobře doplňujeme. O něčem rozhoduje on a já zase o něčem jiném. Ale já jsem jeho manželka a ty jeho dítě, Isoldo. Nemůže nás dvě brát stejně. A navíc je pod tlakem, aby tě provdal. Máš už na vdávání věk.“ V očích jí zajiskřilo a šibalsky se usmála. „Možná proto táta vybral syna lorda Halyarda. Je to výhodná partie a Mortimer je ještě spíš chlapec než muž.“
Isolda se nad jejími slovy zamyslela. „Tím myslíš, že si mě táta přeje provdat za chlapce, který mi ještě nebude doopravdy manželem?“
Její otázka matku rozesmála. Posadila se vedle Isoldy a chytila ji za ruku. „To ne. Ale stejně mám podezření, že nedokáže strávit představu, že by jeho dceru nějaký muž připravil o nevinnost.“
Isoldu mámina slova překvapila. Už dlouho věděla, jak to chodí mezi mužem a ženou. Matka s ní o těch věcech hovořila upřímně a nikdy před ní nic netajila. Že by byl táta v tomto ohledu prudérní, ji udivilo. Jestli je to tak, jak říkáš, proč mě pak nutí, abych se vdala? Proč nemůžu zůstat doma, dokud nepoznám někoho, koho bych za muže doopravdy chtěla?“
Matka jen zavrtěla hlavou. „Víš, Isoldo, v těchhle věcech nehledej logiku. Táta ví, že se vdát musíš a že je pro Růžový útes moc důležité, kdo se stane tvým manželem. Jenže ve svém srdci se tomu brání. Proto nejspíš uvítal nabídku lorda Halyarda.“
Isolda založila ruce. „Nezáleží mi na bohatství ani na moci Halyardových. Mortimera si nevezmu. Je hubený a má shrbená ramena. A na obličeji uhry. Vždycky když se na něho podívám, a to se moc často nestává, celý zrudne.“
Josselyn se rozesmála. „Z toho vyroste, věř mi.“
‚Ale já ho přece nemiluju!“
Josselyn náhle zvážněla. „Ano. V tom to vězí.“
Na protější straně Isoldin otec rozhrnul závěs a vyšel z úřadovny. Isolda k němu vzhlédla a tentokrát se ho snažila vnímat ne jako otce, ale jako mámina manžela. Jako muže, který vzbudil lásku silné, chytré ženy.
Třebaže Isolda mívala s otcem časté spory, stejně si přála, aby mu byl její manžel podobný. Aby byl silný, a přitom něžný. Aby si věřil, byl průbojný, čestný a spravedlivý. Aby měl v sobě vášeň i něhu.
Zničehonic se otce přestala bát. Vstala a před jeho pohledem neuhnula. ‚Aťsi je tvrdohlavý,“ sdělila matce, „já mám taky svou hlavu!“
Svatá pravda, pomyslela si Josselyn, když sledovala, jak její prvorozená dcera kráčí k Randovi. V Isoldině povaze se smísila anglická průbojnost s velšskou tvrdohlavostí, a proto vždycky jednala velmi nebojácně. Bude pro manžela tvrdým oříškem. Chudák Mortimer určitě není správná volba. A stejně by pohořeli i další nápadníci, kteří se u Randa o ni ucházeli.
Josselyn točila v prstech svazkem klíčů, připevněným k pásku. Přála by si pro Isoldu silného Velšana. A Rand zase mírného Angličana. Správný typ manžela pro Isoldu zřejmě ležel někde uprostřed mezi oběma póly. Josselyn tušila, že muže si Isolda bude muset najít sama.
Nebo si najde on ji.

„Kolik?“ zavrčel Rhys, když mu Linus upevňoval kolem krku a ramen okruží.
„Šestnáct rytířů,“ odpověděl zavalitý sedlák. Linus sklopil oči a upřeně si hleděl na ruce. Rhys poznal, že počítá na prstech.
„Osm soubojů,“ ozval se sluha Gandy. „Potom čtyři. A pak dva.“
„Osm soubojů,“ opakoval Linus. „Potom čtyři. A pak dva.“
„Propánakrále, jaká je v téhle kůlně ozvěna!“ zvolal vtipálek Gandy.
„Nechej toho chudáka chlapce na pokoji,“ okřikl ho Tillo, který se právě belhal dovnitř.
„Cože? Jestli on je chlapec, pak já jsem batole.“
„Ty jsi trpaslík, a ke všemu zlomyslný,“ odsekl Tillo.
‚A ty zase starej protivnej mrzák.“
Linus zvedl pohled od svých prstů. „Buďte hodní,“ zarachotil jeho hluboký hlas.
Rhys si přetáhl přes hlavu brnění. Byly chvíle, jako právě tahle, kdy litoval, že s sebou vláčí trio podivínů. Prostořekého trpaslíka vysvobodil, když ho natahovali na skřipec v Pleshingu. Obra, zapraženého jako tažné zvíře, našel na poli u Cockermouthu. A staříku Tillovi dal jednou najíst a už se ho nezbavil. A přece tihle divní společníci byli něco jako Rhysova rodina. Když se jiní rytíři vysmívali jeho otrhanému doprovodu, vždycky si dal hodně záležet, aby ty nafoukané hlupáky v turnaji na hlavu porazil a co nejviditelněji ponížil.
Rhys si jejich šarvátky nevšímal a obrátil se k Tillovi. „Neseš nějaké zprávy? Musí být něco nového, jinak by ses nevrátil tak brzy.“
„Ano,“ odpověděl Tillo, hopsal k lavici a s tváří staženou bolestí si pomalu sedal. „Říká se, že korunovace bude už za čtrnáct dní. Všichni mocní páni dostali pozvání.“
„Všichni?“ Rhys zůstal stát bez hnutí. „Také páni z velšského pomezí?“
„Ano. Aspoň se to říká. Mladý Jindřich si přeje, aby přijeli všichni a přísahali mu věrnost. Mladý král bude asi vládnout železnou pěstí. Kéž bůh dá, aby se staral o svůj lid lépe než ten lenoch Štěpán.“
„No, mému lidu ve Walesu se líp dařit nebude,“ zabručel Rhys. „Slabý král dovolí vzpurným šlechticům, aby plenili zem. A silný upevní svou moc tím, že si přivlastní to, co oni získali předtím.“ Rhys si natáhl silné kožené rukavice a podal si helmici. Jestli mám udeřit, přišel můj čas,“ zašeptal sám pro sebe.
Jenže Gandy ho zaslechl. Mužíkova očka zazářila vzrušením: „Takže pojedeme do Walesu? Na nenáviděný Růžový útes?“
Rhys vytáhl z pochvy zavěšené u pasu dlouhý meč a zadíval se na jeho nabroušené ostří. ‚Ano. Pojedeme na Růžový útes. Ale nejdřív s chutí zadupu v turnaji všechny rytíře do země.“
„Všechny anglické rytíře,“ dodal zarytě.

2

Isolda se cítila bídně. Stála si na svém – a teď musí nést následky. Jak je to těžké! A nespravedlivé!
Otec jí dal dvě možnosti – a obě stejně špatné. Buď mohla jet s rodinou do Londýna a oficiálně přijmout nabídku Mortimera Halyarda, nebo zůstat doma, tím urazit svého nastávajícího a pokazit námluvy.
Navzdory Isoldinu rozčilení a naléhání otec neustoupil. Trval na tom, aby si toho nešťastníka Mortimera vzala. Vyčetl jí, že už odmítl tři dobré partie, slušné mladé muže z dobrých rodin, a to jen proto, že se jí nelíbili. Mortimera a jeho vlivného otce už neodmítne. Za poslední tři dny spolu dcera s otcem skoro nepromluvili. Ale i přesto Isolda stále nemohla uvěřit, že by táta zašel tak daleko, aby ji ke sňatku přinutil proti její vůli.
Matka se do Isoldina sporu s otcem nemíchala. Dala dceři jen radu, že člověk si musí stát za svým přesvědcením bez ohledu na následky. A Isolda se zachovala podle toho.
„To raděj vstoupím do kláštera, než bych dala souhlas k svatbě,“ oznámila otci, který se právě vyhoupl do sedla. Zkřížila ruce na hrudi a výhružně na něho pohlédla. „Myslím to úplně vážně, otče.“
Rand na ni shlížel shora a ve tváři mu zaškubal sval. „Církev vyžaduje od svých služebnic poslušnost. Když neposloucháš svého pozemského otce, jak bys poslouchala toho na nebesích?“
S těmito slovy otočil koně a vyrazil vpřed, následován svým doprovodem. Kdyby se na ni máma povzbudivě neusmála, Isolda by se nejspíš rozplakala, tak ji odcizení s otcem mrzelo.
S těžkým srdcem se dívala za rodinou, odjíždějící z Růžového útesu v dobré náladě. Gwen a Josselyn jely samy na dámských konících a malou Elyssu vezla před sebou chůva. Doprovázelo je pět rytířů, sedm sloužících, šest ozbrojenců a osm tažných zvířat. Na měsíční pobyt mimo domov to byla početná výprava. Její otec jako nejmocnější pán z významného kraje musel cestovat s početným doprovodem, protože se od něho očekávalo, že se v Londýně ukáže v plné nádheře.
Všichni, kteří zůstali doma na Růžovém útesu, jim výlet záviděli. Všichni až na Osborna, opravila se Isolda. Ten zůstal rád doma, aby dohlížel na klid zbraní. Ne že by měl v tomto směru moc práce. Angličané v podhradí Isoldina otce ctili a Velšané ho respektovali. A lady Josselyn milovali všichni, dokonce i lidé v nedalekých velš-ských městečkách Carreg Du a Afon Bryn. Kromě občasných bezvýznamných sporů mezi Velšany a Angličany nebylo třeba zasahovat. Nejhorším sporem v poslední době byla roztržka mezi otcem a dcerou.
Isolda stála na chodníčku vedoucím po hradbách, odvrátila hlavu od putující družiny a zamračeně se opřela o pevnou kamennou zeď, zakončenou cimbuřím. Osborn na ni vrhl chápavý pohled.
„Mrzí tě to, viď?“ Ano. „Ne.“
„Aha.“
Jsem doma ráda. Aspoň dokončím úpravy v kapli a můžu uskutečnit další plány. Hradní síň potřebuje nové vybavení. Výlet do Londýna je zajímavý,“ přiznala, „ale táta po mně chtěl, abych zaplatila moc vysokou cenu.“
Nečekala od Osborna podporu. Byl tátovým letitým přítelem, a i když se spolu občas přeli, Osborn nikdy na veřejnosti svého lenního pána nekritizoval.
„Když táta chce, aby se dcera dobře vdala, není to žádný hřích,“ poznamenal po chvíli mlčení.
„Copak jeho vlastní otec nutil, aby se oženil proti své vůli? Ne,“ odpověděla si sama. „Vzal si maminku. To nebyla zrovna vhodná partie, že?“
Osborn se zakuckal. „Na první pohled ne. Ale od prvního setkání bylo jasné, že ti dva jsou si souzeni.“
Isoldě vyšel z hrudi hluboký vzdech. „Přesně to bych chtěla, Osborne. Rozumíš? Chtěla bych potkat toho, co je mi na první pohled souzený“
Osborn se opřel o zeď vedle ní a zadíval se jí do tváře. „Tak tos měla jet do Londýna. Město bude plné šlechticů, kteří přijedou na korunovaci. Tady ve velš-ské divočině těžko poznáš někoho nového.“
Jak jsem s nimi mohla jet, když mi tam táta chtěl vnutit Mortimera? Mám jedinou naději, že Mortimero-va otce moje nepřítomnost tolik urazí, že zruší smlouvu. Anebo že máma tátu přemluví.“
Osborn se znovu kuckavě rozesmál. „Neboj, Isoldo, Josselyn prosadí svou. Chce to jen trpělivost. A ten pravý nápadník si tě nakonec najde.“
„Hm,“ zabručela, ale cítila se už trochu klidnější. Naposled se ještě ohlédla. Hlouček cestujících právě projel městskou branou a blížil se ke skupině starodávných pohřebních kamenů, známých pod jménem domén. Za nimi začínala cesta lesem. „Budou pryč celý měsíc?“ zeptala se.
„Měsíc nebo možná i víc. Budeš mít dost času uskutečnit své plány a rozzuřit tátu, až tady najde všechno změněné.“
Isoldě pohrával na rtech úsměv. Osborn ví, jak ji rozveselit. „Správně. Měsíc je dlouhá doba. A já si ji pěkně užiju.“

U skupiny starobylých balvanů se Rand zastavil. New-lin se tam poslední dobou moc nezdržoval, ale tentokrát seděl na velkém plochém kamenu jako obvykle. Široký zelený plášť kolem něho splýval v řasených záhybech a skrýval jeho pokřivené tělo. Z pláště mu koukala jen šedivá hlava. Je už hodně starý, uvědomil si při pohledu na něho Rand. Už před dvaceti lety ho poznal jako staříka. Kolik je mu asi nyní?
Rand ohnul prsty a cítil, že i on stárne, protože má ztuhlé klouby. Možná mají místní lidé pravdu a Newlin je všechny přežije. Jestli se legenda stane skutečností, Rand si přál, aby Newlin radil Gavinovi a jeho potomkům stejně dobře, jako radíval jemu.
Pokynul ostatním, aby pokračovali v cestě. Doprovod se dal cestou dolů, jediná Josselyn přitáhla otěže a zastavila po boku svého muže.
„Tak do Londýna,“ utrousil Newlin.
„Do Londýna,“ zopakoval Rand. „Všichni, Angličané i Velšané, se modlíme, aby mladý Jindřich vládl svému lidu lépe než Štěpán.“
Stařičký bard nakrčil jedno ohnuté rameno. Jako všichni vůdci ani on nepotěší každého ve svém stínu.“
‚A nás potěší?“ zeptala se Josselyn.
Newlin ji obdařil sladkým úsměvem, který by se hodil spíš k dítěti než k věkovitému kmetovi. Newlin prostě nebyl jako jiní lidé.
Jindřich má stejné cíle jako tvůj muž. Chce zajistit silou mír, aby se všichni měli dobře.“
, A kdo by nechtěl mír?“ divila se Josselyn.
„Většina ano. Ale mír a blahobyt jednoho nemusí znamenat totéž pro jiného.“
Rand sevřel uzdu. Bolest v kloubech nevnímal. „Naznačuješ, že Jindřichova vláda znovu přinese srážky tady u hranic?“
Bard opět nerozhodně nakrčil rameno. „Možná. Možná se však jen v nové formě budou střídat vzpoury a smíření jako v minulých letech.“
„O jaké nové formě to mluvíš? Přece lidé tady…“
„Časy se mění,“ vložila se do rozmluvy Josselyn a položila Randovi ruku na rameno. „Nemůžeme předvídat budoucnost. Nevíme, co čeká na Gavina, až se stane pánem Růžového útesu.“
Jen jestli se jím stane,“ podotkl Newlin. Vyslovil ta slova tiše a klidně, ale jak Rand, tak Josselyn strnuli leknutím.
„Hrozí Gavinovi nějaké nebezpečí?“ Josselyn pobídla koně a rozjela se k bardovi blíž. „Co se děje?“
Bard se na ni usmál. „Nelekej se, dítě. Gavin je sám pánem své budoucnosti. Ale další děti možná tvé představy nenaplní. Třeba si vyberou jinou cestu, než jakou bys zvolila ty.“
Josselyn si oddechla. „Narážíš na Isoldu a Randovu hloupou volbu ženicha?“ Úkosem na manžela pohlédla. Zamračil se na ni.
Newlin se od nich odvrátil a zahleděl se na majestátní hrad, usazený na vrcholu kopce. Růžový útes se třpytil v paprscích ranního slunce jako nedobytná pevnost, která tím neodstrašuje, ale lahodí oku. „Isolda rozhodne o svém osudu sama. Vychovali jste své děti dobře. Teď budou žít vlastní život a vy jim v tom nesmíte bránit.“ Zmlkl a pohroužil se do sebe. Scvrkl se jako prázdný vinný měch, a jak vtáhl myšlenky zpět do tajemných koutů svého pozoruhodného mozku, jako by se zmenšil.
Rand poznal, že bard už nepromluví, proto obrátil koně a s Josselyn po boku odklusal na cestu.
„Dal nám dobrou radu, nemyslíš?“ hlesla Josselyn.
„Snad,“ připustil Rand po dlouhé odmlce.
„Nebudeš už Isoldě nutit mladého Halyarda? Co kdybychom pro ni poslali jezdce? Je mi líto, že přijde o výlet do Londýna.“
„Nejdeš na mě moc zhurta, ženo?“
„Ale Rande,“ oslovila Josselyn manžela konejšivě a navedla koně těsně k němu, až do něho narazila kolenem.
„Isolda zůstane doma. Je tvrdohlavá a vybíravá. Musí dostat lekci, aby si uvědomila, že se nechová správně.“
‚Ale co bude se zásnubami s Mortimerem?“
Rand se v sedle zavrtěl. Bylo těžké přiznat si, že se zmýlil. A ještě těžší bylo připustit svůj omyl před manželkou. „Možná si to ještě rozmyslím,“ zabručel konečně. ‚Ale stejně se musí vdát.“
Josselyn mu vděčně položila teplou ručku na stehno. Jsi báječný,“ zašeptala. „Doufám, že si Isolda najde stejně skvělého muže.“
„Skvělého?“ vybafl Rand. „Nepřeháněj.“
„Včera v noci jsi byl skvělý,“ špitla. ‚Aspoň mi to tak připadalo.“
Jejich pohledy se setkaly a Rand v tom okamžiku po své ženě zatoužil. Po dvaceti letech od chvíle, kdy ji poprvé spatřil. Za těch dvacet let vychovali děti, postavili mohutný hrad a vedli život, který by za nic nevyměnil. Po dvaceti letech miloval svou ženu víc než na začátku. A toužil po ní se stejnou naléhavostí jako vždycky.
Položil svou ruku na její a dychtivě se k ní naklonil. „Vím tady o stinném loubí. Budeme tam sami,“ zašeptal. „Potom ostatní dojedeme.“
Za nimi se usmíval Newlin a pohupoval se dopředu a dozadu. Přicházejí změny a prosazují se obtížně. Ale stejně zvítězí a přinesou důvod k velké radosti – a současně k velkému smutku.

Isoldě se den nekonečně vlekl. Rozhodla se věnovat čas úpravám v kapli, protože dohled nad pracemi v posledních několika dnech zanedbávala, ale nedokázala se soustředit. Odpoledne ji přepadla sklíčenost.
„Zajdu myslím do vesnice,“ oznámila Odovi.
„Raději o tom povězte Osbornovi a vezměte s sebou děvečku,“ doporučil jí kastelán.
Děvečku s sebou vzala, ale Osbornovi neřekla nic, jelikož tušila, že by s ní poslal stráže, a o takovou společnost zájem neměla. S děvečkou Magdou roznesou chudým košík chleba. A protože je Magda stejně staré a ještě svobodné děvče, bude si s ní moct popovídat o svém problému.
Přešly po mostě přes hradní příkop a zamířily po cestě dolů k vesnici. Isolda koukla po děvečce. „Pověz, Magdo, vybral ti táta ženicha?“
Příjemná baculatá dívka zavrtěla hlavou. Je nás šest děvčat a čtyři chlapci. Táta na takové věci nemá čas. A navíc,“ dodala povzbuzena otevřeností své paní, „já úž s někým chodím a táta proti tomu nic nemá.“ Děvečka se stydlivě usmála. „To se pozná, že vás má otec rád, slečno. Copak je tak zlé, když vám vybere urozeného a bohatého manžela?“
„Věřím, že sama bych si vybrala líp. A tos ještě neviděla Mortimera Halyarda,“ dodala Isolda zasmušile.
Magda se zasmála. „Zdá se, že se vám nelíbí.“
Isolda se zašklebila. „Vůbec.“
„Aha. A jakého muže byste si přála?“
Jakého vlastně? Vcházely do vesnice pod hradem a Isolda uvažovala o Magdině otázce. „No mladého –nebo aspoň ne moc starého. A silného.“
‚A hezkého?“
„Hm, ano. Ale krása není podstatná. Hlavně aby byl mužný a čestný.“ ‚A vysoký?“
Isolda se usmála. „Líbil by se mi vysoký.“
„A se širokými rameny?“ pokračovala děvečka. ‚A aby uměl hrát a zpívat?“
Isoldu Magdin popis rozesmál. „Poslyš, Magdo, nemluvíš náhodou o svém chlapci?“
Děvče se zahihňalo a zavrtělo hlavou. „Popisovala jsem tamtoho.“ Ukázala na mladého muže stojícího před kovárnou.
Isolda se zastavila a mladíka si prohlédla. Pochopila, proč Magdu zaujal. Vysoký a ramenatý, byl ztělesněná mužnost. Stál k nim sice obrácený zády, ale držení těla prozrazovalo mladého, statného muže. A přes záda měl zavěšený jakýsi hudební nástroj. Zda byl také hezký a čestný, byla otázka. Stejně nejasné bylo, kdo mladík vlastně je.
Rozhodně se však vůbec nepodobal Mortimerovi Halyardovi a Isolda se na chvíli zasnila při představě, jaké by to bylo, kdyby ji objal, zvedl do náruče a zmocnil se jí. To, že se nejednalo o šlechtice, ale spíš o prostého mladíka, činilo onu představu ještě přitažlivější. Otec stál o zeťův titul, majetek a vliv, zatímco Isolda toužila jen po vášnivé lásce.
Při hříšné myšlence ji polilo horko. Ale přiznala si to, o čem dřív nepřemýšlela. Chce od života silnou, spalující vášeň. Touží po muži, který ji rozesměje i rozpláče a připraví o rozum, takže pro lásku k němu bude schopná všeho.
Jako by mladý muž četl její bezbožné myšlenky, pře-šlápl, otočil se a přistihl ji, jak na něho zírá. Isolda okamžitě odvrátila oči. Jeho přímý pohled ji vylekal.
Magda se znovu zahihňala, chytila ji za ruku a táhla ji pryč. Aby skryla rozpaky, Isolda se rozesmála také. Kdo je ten muž?
Jak divoce po nás koukal,“ zašeptala Magda a ohlédla se zpět ke kovárně. Jakou tvář schovává pod tou hustou bradkou? To bych ráda věděla.“
Isolda neodpověděla, ale i ona se po černovlasém cizinci ohlédla. Neznala ho, přitom jí však byl něčím povědomý, jako by ho měla odněkud znát.
Stále se za ní díval. Měla pocit, že by se s ní rád seznámil. Isolda otočila hlavu a už se po něm neohlédla. Neslušelo se, aby na ulici okukovala neznámé muže. To by máma ani táta neschválili. Zastyděla se za své chování.
Isolda, zavěšená do děvečky, se vzdalovala, ale Rhys ap Owain z ní nespouštěl oči. Tak tohle je FitzHughova dcera. Ráno sledoval z lesa odjezd hradní družiny. Potom vyslechl pověsti, které kolovaly o sporu otce s dcerou. Jeho mozek okamžitě začal pracovat na plné obrátky. Rozhodl se využít nečekané příležitosti.
Sledoval Isoldu, dokud nezmizela za rohem, a příležitost se zdála najednou velmi reálná.
Z nesnesitelného spratka vyrostla vysoká dívka s hezkou postavou, připustil neochotně. Ale určitě je ještě protivnější, než jakou si ji pamatuje. Způsob, jakým pohrdá otcovou autoritou, je toho jasným důkazem.
Pohladil si bradku a zamyslel se. To, že zůstala na Růžovém útesu, nemění nic na jeho plánu. Naopak, její přítomnost mu skýtá nečekanou výhodu. Před deseti lety Randulf FitzHugh na dětech nerozumně lpěl. Rhys tenkrát jeho slabosti nedokázal využít. Nyní jí využije. Je o deset let zkušenější a odhodlanější vykonat pomstu.
Zahájí své dobyvačné tažení Isoldou FitzHughovou, obsadí hrad a potom zabije Isoldina otce a strýce. A s nimi každého, kdo by se mu postavil do cesty.
Vzhlédl ke hradu na kopci. V jeho kobce ho dvakrát věznili. Tentokrát tam nepřijde jako vězeň. Vstoupí do hradu jako svobodný muž a ven vyjde už jako jeho pán.

Druhý den ráno seděla Isolda se zkříženýma nohama na posteli a pomalými tahy si kartáčovala vlasy. Vzbudila se už za svítání. Ve velké posteli, v níž spávala spolu s Gwen a s Elyssou, byla tentokrát sama. Toužila po vlastní ložnici, a tak si toho rána užívala soukromí. Dlouho se protahovala, ale usnout už nemohla. Podala si tedy kartáč se stříbrnou rukojetí a začala s ranní úpravou. Všimla si, že kolem panuje nezvyklé ticho. Obvykle slyšela tlumené hlasy rodičů z ložnice o patro výš. A kroky služebnictva, jak po ránu schází po schodech. Rodiče odjeli do Londýna s tak početným doprovodem, že se hrad zdál náhle neobvykle prázdný.
Isolda se pevně rozhodla, že nebude zahálet a nepoddá se pocitu osamělosti jako včera. Po celý měsíc bude plnit roli hradní paní, a proto musí také patřičně vypadat.
Rozdělila si vlasy uprostřed pěšinkou, kápla na kartáč několik kapek drahocenného levandulového oleje a začala těžké kadeře pročesávat. Na vlasy byla pyšná, na hustých kaštanových kudrnách si zakládala. Isolda měla středně vysokou štíhlou postavu a pravidelné rysy. Nepovažovala se za krasavici, ale nádherným vlasům věnovala velkou péči, bez ohledu na Gweniny uštěpačné poznámky.
Když úzkým oknem do ložnice začalo proudit ostré ranní světlo, měla už vlasy upravené do dvou dlouhých copů, jimiž propletla zelené mašle, zdobené barevnými skleněnými korálky. Na košili si vzala světle zelenou kytlici a opásala ji tmavě zeleným opaskem. Nakonec si natáhla krátké punčochy a pracovní dřeváky.
Byla připravena zahájit první den jako paní z Růžového útesu. Už jí chyběl jen jediný veledůležitý nástroj: máminy klíče.
Isolda vytáhla z truhly mosazný kruh a navlékla klíče na něj. Železné a mosazné klíče rozmanitých délek a tvarů, zajímavě tvarované a zdobené geometrickými vzory, skýtaly svému majiteli velkou moc. Otevřely mu palírnu a spíž s kořením. Vpustily ho do skladu látek a do sýpky. A také do vinného sklepa.
Připevnila si svazek klíčů k opasku a usmála se na paprsek slunečního světla, pronikající do tmavé komnaty. Jen ať si ostatní jedou do Londýna na slavnou korunovaci, ona bude vládnout vlastnímu království. Využije svých královských pravomocí a vylepší hrad tak, že ho rodiče při svém návratu nepoznají.
Konec snění. Je čas dát se do práce. Natáhla na sebe zástěru a vykročila ke dveřím. Nejdřív se podívá do kaple a dohoní, co zameškala. V prvé řadě jde o fresku a kříž. Potom se pustí do úprav v hlavní síni.
Pokud se služebnictvo domnívalo, že bude v nepřítomnosti pána a paní zahálet, Isolda je během půldne vyvedla z omylu.
Kastelán Odo se uchýlil do hradních kanceláří a Osborn utekl do stájí. Ostatní se však neměli kam schovat. Isoldina matka řídila domácnost pevnou rukou a na čistotě, pořádku a denním režimu nebylo co měnit. Horší už to bylo s vybavením a vzhledem hradních prostor.
Isolda nechala vynést ze skladu několik rolí látek. Červený damašek, zelený kersey a jemně proužkované plátno. Hlavní švadlena Bewalda protestovala. „Vaše matka je chystá pro dcery jako svatební dar. Mají se z nich ušít nebesa na manželské postele.“
„Protože ještě žádná svatba není v dohledu, ušijeme z nich nové závěsy do síně,“ oznámila jí Isolda.
Švadlena se mračila. ‚A co tahle zlatá šňůra? Hodila by se jako ozdoba na novou tuniku pro lorda Randa nebo mladého pána.“
„Ozdobíme jí nové zástěny za panským stolem.“
Bewalda se mračila ještě víc a nesouhlasně mručela. Ale Isolda neustoupila a švadlena nakonec její příkaz splnila. Večer se Isolda cítila vyčerpaná z hádek s neochotným služebnictvem stejně jako z fyzické námahy. Přesto udělala pokrok. A to jí dodalo odvahy.
U večeře seděla v čele panského stolu a v síni vládlo neobvyklé ticho. Zbylé služebnictvo nejspíš zmohla práce, kterou jim přes den přidělila. Oda vyhnal z jeho skrýše teprve hlad. Váhavě přistoupil k Isoldě. „Matka vaše výstřelky určitě neschválí,“ brblal. „Víte vůbec, kolik stojí štos plátna?“
Jistěže vím. Dal by sis ústřice?“ Kývla na páže, aby přineslo mísu s ústřicemi. ‚A víš, co dnes máme? Kuchař nám připravil mandlové koláčky.“
„Mandlové koláčky?“ Odův kyselý výraz rychle zmizel.
„Cože? Mandlové koláčky?“ opakoval Osborn, který seděl vedle Isoldy. Dokonce i nemluvný otec Clemson ožil.
Isolda velkomyslně mávla rukou, jak se slušelo na paní domu. „Všichni pilně pracovali, a tak si odměnu zasloužili. Nechala jsem jim připravit oblíbenou pochoutku bez ohledu na to, že mandle jsou drahé,“ dodala a vrhla po Odovi lišácký pohled.
Odo si odkašlal. „Máte pravdu. Mandle nejsou levné. Ale vaše štědrost se vám vyplatí, protože služebnictvo bude pracovat s větší chutí. Je to dobrá investice. Jen ji nesmíte opakovat každý večer.“
Isolda se na něho šibalsky usmála: Jen každý druhý?“
Věděla, jak na něho, a poznala, jak trpí. Smysl pro povinnost však zvítězil nad mlsností. „Každý třetí večer. A v neděli,“ dodal spěšně.
„Ujednáno. Potřebovala bych do ložnice pár svíček.“
Osborn se zasmál její okaté taktice. Odo se zamračil. ‚A nač?“ broukl s plnou pusou a z úst mu kapala šťáva z pečených ústřic.
„Rozhodla jsem se, že kříž vymaluju sama. Budu pracovat v klidu, vždycky až po večeři.“
‚A rákosové svíčky vám nestačí?“
„V malé komnatě kouř z loje otravuje vzduch. To přece víš.“
Odo zakaboněně hleděl do talíře a jedl dál. „Vaše matka za takové výstřednosti bude žádat mou hlavu.“
„Mám klíče,“ zazvonila jimi Isolda pod stolem. ‚A proto rozhoduju já, ne ty. A budu si na tvou neochotu matce stěžovat. Osborna si vezmu za svědka.“
„Rád všechno dosvědčím,“ slíbil se smíchem Osborn. ‚A budou mandlové koláčky se smetanou?“
„Se smetanou a se skořicí,“ usmála se Isolda sebejistě.
„Chválabohu,“ radoval se starý rytíř a s ním i další čtyři desítky lidí, kteří se společné večeře v hradní síni účastnili.
Po večeři, až se uklidily stoly, začalo pár mužů hrát kostky a Odo s Osbornem zasedli k šachové partii. Magda podala Isoldě velšskou harfu. Isolda večer ráda hrávala na krásně vyřezávaný nástroj a nejinak tomu bylo dnes večer. Jenže tesklivé tóny jí nepřinášely stejné uspokojení jako jindy. Posedl ji podivný neklid.
Asi měla přece jen odjet do Londýna. Možná by si tam našla sympatického muže, vysokého a ramenatého, napadlo ji při vzpomínce na cizince, kterého zahlédla ve vesnici. Když si ho vybavila před očima, zalila ji stejná horkost jako předešlý den. Lekla se a rozhodla se na vousatého neznámého rychle zapomenout. Ve velkoměstě, jako je Londýn, by jistě potkala někoho zajímavého, s kým by souhlasil také otec. Ale postavila si hlavu – stejně jako táta. Škoda, třeba ho mohly s mámou od Mortimera odradit. Jenže pozdní lítost jí nepomůže.
Vzdychla si. Kde asi rodina nocuje? Jestli je nic cestou nezdrželo, nejspíš v opatství Buildwas. S novým povzdechem si opřela bradu o hezky vyřezávaný horní konec nástroje.
„Mám vám ještě něco přinést, slečno?“
Isolda zvedla oči. „Ne, dík, Magdo. Už se o sebe postarám sama. Můžeš si jít lehnout.“
Magda jí vysekla poklonu a odcházela. Když míjela krb, přidal se k ní jeden mladý strážný. George. Vyšli ze síně bok po boku a Isolda je pozorovala s otevřenou pusou.
Tak to je tedy Magdin milý!
Náhle pocítila osten závisti. Magda má chlapce, jen ona nemá nikoho! A když bude stále trčet na Růžovém útesu, nikdy si ženicha nenajde.
Svěsila koutky, zamračila se a odložila harfu. Vstala a nervózně obešla síň. Když se ujistila, že se tam neděje vůbec nic zajímavého, váhavě vykročila ke schodišti, pomalu stoupala nahoru a cestou zamyšleně přejížděla prsty po hrubé kamenné zdi.
Přestože měla hodně plánů, bála se, že ji čeká nekonečně dlouhý měsíc.

Na protější straně mostu postávala skupina potulných kejklířů a čekala na povolení vstoupit do hradu. Osborn z věže u brány podivnou družinu zamračeně pozoroval. Popravdě řečeno, neměl důvod, proč je ne-vpustit dovnitř. Bylo běžné, že k hradu přicházeli potulní pěvci, akrobati a klauni, aby večer panstvo pobavili výměnou za jídlo a drobný peníz. Před necelým týdnem tajili dech při výstupu polykače ohně a dvojice kouzelníků.
Ovšem před týdnem měl Růžový útes kompletní posádku. A tehdy se Osborn neměl čeho obávat. Nyní se cítil jaksi nesvůj.
„Nechej jim přinést pivo, chléb a zbytky z kuchyně,“ přikázal Osborn strážnému Erikovi. ‚A pošli je pryč. Můžou vystoupit dole ve vesnici. Tady na hradě je nepotřebujeme.“
‚Jak poroučíte, pane,“ odpověděl strážný, ale tvářil se přitom zklamaně.
Na nádvoří kdosi zakřičel, a když se Osborn naklonil dolů, spatřil Isoldu. Měla hlavu ovázanou šátkem ušpiněným od barvy a v ruce držela štětec. Blahosklonně nad ní zakroutil hlavou. Pánbůh ji opatruj, to děvče ho neustále něčím překvapuje. Je hezká po matce a tvrdohlavá po otci. A energie má jako oni dva před léty dohromady.
Zamávala na něho. Odpověděl jí pokynutím. „Osbor-ne!“ křikla. Je pravda, že je nechceš pustit dovnitř?“ Jak se tak rychle doslechla o jeho zákazu? „Ano. Posílám je pryč.“ ‚A proč, prosím tě?“
Zmizela ve věži, vyběhla po točitých schodech a objevila se na chodníčku vedoucím po hradbách. „Proč je posíláš pryč?“ opakovala naléhavě. „Trochu zábavy nám všem přijde vhod. Pusť je dovnitř. Nemáš žádný důvod je odmítnout.“
Jsou čtyři,“ namítl., A neznáme je.“
Naklonila se přes cimbuří a prohlížela si trpělivě čekající skupinku. „Vidím jednoho starce a jedno dítě…“
„To je trpaslík.“
„Cože? Trpaslík?“ Prohlížela si je s ještě větším zájmem. Jeden je trpaslík a druhý obr.“ Upřela na Osborna prosebný pohled. „Prosím, Osborne, pusť je dovnitř. Bude legrace. Nejsou nebezpeční. Ti nedokážou nic jiného než hrát a zpívat.“
„Obr zápasí s dobrovolníky. Stařík kouzlí a trpaslík má cvičeného psa,“ upřesnil strážný.
‚A co ten poslední?“ Isolda zvědavě hleděla na čtvrtého muže ve skupině. Poznala vousatého mladíka z vesnice.
Erik uhnul před Osbornovým podmračeným pohledem a odpověděl: „To je zpěvák a hraje na citeru.“
„Na citeru?“ To je tedy ten nástroj, který měl onehdy přehozený přes záda. Zvedla k Osbornovi šedé oči, jiskřící vzrušením. „Musíš je pustit dovnitř. Už dlouho si přeju naučit se hrát na citeru. Prosím, Osborne. Všichni tady pilně pracují. Zaslouží si večer trochu zábavy. Nic se nestane, když jim dovolíš vstoupit do hradu.“
Osborn se zakaboněně ohlédl po čtveřici doprovázené psem a vychrtlou herkou. Byli čtyři, ale jen dva z nich normálně urostlí muži. Mohou ohrozit hrad, kterému stále ještě zůstali čtyři rytíři, deset vojáků a k tomu několik řemeslníků a sluhů? Proč je tak přehnaně opatrný?
„Prosím, strýčku Osborne.“ Chytila ho za paži a prosebně na něho pohlédla. Osborna opouštěla síla odporovat jí. Měl pro Isoldu slabost. Obdivoval její samostatnost a měl rád její příjemné způsoby.
„Tak dobře,“ zabrblal, ale přitom nedokázal potlačit úsměv. „Protentokrát ustoupím. Jen na jeden večer. Ten obr vypadá, že by nás brzy vyjedl.“
„Děkuju. Jsi hodný!“ Isolda vystoupila na špičky a vtiskla Osbornovi na tvář polibek. Pak se jako vítr hnala dolů po schodech a vykřikovala příkazy. „Eriku, zaveď návštěvu do kuchyně. Luisi, odveď jim koně do stáje. Merydydde, vyřiď švadleně, že nit na vyšívání je v barevné lázni. Už bude obarvená. Ať ji vytáhne a nechá do zítřka uschnout.“
Osborn ji pozoroval, jak přechází po nádvoří a živě gestikuluje. Pobaveně odvrátil hlavu a zadíval se na potulné kejklíře. Železná brána mezi dvěma kamennými vstupními věžemi zaskřípala a skupinka vešla dovnitř. Obr vedl koně a po stranách vedle něho kráčeli stařík s trpaslíkem. Čtvrtý chlapík šel za nimi, na zádech měl náklad a přes něj vzhůru nohama zavěšenou citeru. V náruči nesl psa se skvrnitou srstí.
Osborn se podrbal v prořídlých vlasech na temeni. Jak stárne, stává se z něho bázlivá baba, napadlo ho.
Je podezíravý a leká se stínů. Otočil se a vydal se na obchůzku po hradbách, kterými byl hrad kolem dokola obehnán.
Nevšiml si, že minstrel s citerou zvedl zkoumavý pohled tmavých očí k hradbám, jak na nich počítal stráže. Neviděl sveřepý výraz mladého muže, když procházel vnitřní branou. Kdyby ho viděl, zabouchl by před ním bránu a zvedl padací most.
Rhys ap Owain s obličejem schovaným pod kápí a otřepaným slaměným kloboukem bedlivě pozoroval všechno kolem, vojáky, opevnění, prostě všechno. Uplynulo deset let od doby, kdy byl na Růžovém útesu naposled. Tehdy dal svolení, aby na anglickou pevnost převezli raněnou Rhonwen.
A v důsledku té osudové chyby ji ztratil. Odvedl mu ji FitzHugh. Tehdy ho uvěznili v hradní kobce a později poslali do vyhnanství do nejsevernějšího kouta Anglie, kde s musel učit anglickým způsobům. Zaťal zuby. Osvojil si tedy jejich způsoby – a teď je použije k jejich porážce. A první, kdo z rodu FitzHughů okusí jeho pomstu, bude zhýčkaná Isolda.
Kráčel dál a snažil se vypadat uvolněně, třebaže měl každý sval v těle stažený napětím. Dosáhl svého cíle –dostal se do hnízda svých odvěkých nepřátel, a bylo to směšně lehké!
Pronikl na Růžový útes a byl rozhodnut raději položit život než hrad vydat svým nepřátelům.

Zvony zvonily klekání a Isolda se při jejich zvuku zašklebila. Měla by skončit s prací, protože za chvíli se ozve zvon svolávající osazenstvo hradu k večeři. Bylo to k vzteku, protože výzdoba kříže se jí právě skvěle dařila.
Na koncích kříže uhlem nakreslila tradiční velšské symboly, z nichž každý zobrazoval jeden boží dar. Oblohu. Zem. Oheň. Vodu. Nanesla už modrou a červénou barvu, zbývalo doplnit ještě žlutou, zelenou a trochu černé.
S povzdechem poodstoupila, aby mohla svou práci posoudit z větší vzdálenosti. Bolelo ji za krkem a zápěstí jí ztuhlo, jak v ruce dlouhé hodiny svírala štětec. I když by ráda ještě malovala, nezbylo jí než štětec a barvy odložit a připravit se k večeři. Přestože to byla ztráta času, dávala si záležet, aby se vždycky objevila u oběda i u večeře pěkně upravená, jak se na paní domu slušelo.
Vtom hlavu do dveří strčila Magda. „Přejete si před večeří koupel, milady?“ Přejela Isoldu pohledem a sama si odpověděla: „No jistě. Pospěšte si. Nezapomeňte, že dnes večer bude zábava.“
„Ano, přijeli kejklíři.“ Isolda ponořila štětec z husích brk do nádoby s kalnou vodou. Byla nesmírně zvědavá na urostlého hráče na citeru. „Očistím štětce a hned se vykoupu. Připrav mi modrou kytlici, prosím.“
U večeře se objevila čistá a čerstvě vykartáčované kadeře se jí nádherně leskly. Zkontrolovala kuchyni a potom hlavní síň. Všechno bylo vzorně připraveno k večeři.
Matka služebnictvo dobře vycvičila, takže každodenní úkoly vykonávalo zcela samostatně. Vedení bylo potřeba jen v různých činnostech přesahujících zaběhnutý denní režim, zejména při práci na rozmanitých Isoldiných projektech.
Isolda se zastavila, aby si prohlédla nové závěsy. Vypadaly skvěle. Zadívala se na vysokou stěnu, kde bude brzy viset nový gobelín s rodinným erbem, zobrazujícím vlka v kruhu růží. Ten dodá hradní síni vznešený vzhled. Možná by mohla nad vysoké dveře nakreslit motiv popínavých růží.
Upřeně zírala na holou stěnu nade dveřmi. Mezi květy růží by mohla nakreslit vlčí stopy. To by bylo originální. Jenže otec Clemson si tam jistě bude přát vymalovat nějaké svaté a máma ho v tom podpoří.
Ale kdyby byla kresba hotová, než se vrátí…
Byla ještě zabraná do svých úvah, když tu zpozorovala v síni chlapce se psem v patách. „Rozsviť dvě svítilny, prosím,“ zavolala na něho. ‚A až se ještě víc setmí, zažehni i ostatní.“
Zastavil se a pohlédl na ni. „To mluvíte se mnou, slečno?“
Isolda překvapeně vykulila oči. „Promiňte.“ Nebyl to chlapec, ale muž malého vzrůstu. Pidimužík. „Spletla jsem si vás… s někým jiným,“ vykoktala a tváře jí polil ruměnec.
Mužík ji bez mrknutí upřeně pozoroval. „Spletla jste si mě s dítětem,“ řekl po chvíli. Jsem na to zvyklý. Nejste první ani poslední.“
Vděčně se na něho usmála. „Vy jste jeden z těch kočovných umělců, že? Já jsem Isolda, dcera lorda Ran-daaladyjosselyn.“
„Takže vy jste paní domu, které vděčíme za vlídné přijetí.“ Vysekl jí hlubokou poklonu a uctivě smekl modrobílou pruhovanou čapku. Já jsem Gandy, k vašim službám, milady. Bude mi potěšením, když mi dovolíte, abych vás pobavil. Abych potěšil váš sluch i zrak.“
Isolda se jeho pompézním způsobům usmála. „Moc se těším na představení. Obzvlášť se zajímám o citeru. Hraji na harfu a ráda bych se naučila hrát na další hudební nástroj. Umíte hrát?“
„Citera bohužel není můj obor. Ale Rhy – Reevius je velmi nadaný hudebník.“ Koukl po ní malýma bystrýma očkama. „Povím mu o vašem zájmu.“
„To je od vás laskavé.“ Pohled jí padl na psa, který se drbal za uchem. „Po večeři mi připomeňte, abych vám dala olej z máty poleje. Zbaví vašeho psíka parazitů.“
„Děkuji,“ řekl a znovu se hluboce uklonil. „I jménem Ciduovým.“ Následovalo další pukrle.
Pes se jmenuje Cidu? Velšsky cidu znamená černý pes. Pidimužík přece mluví normanskou francouzštinou, promíchanou s anglickými slovy a frázemi. To je divné. Odkud asi kejklíři přišli? A kde hráli dřív?
Potom se síň začala plnit a pážata roznášela mísy s pečeným úhořem, se štikou v galantině a s dušeným kančím. Isolda se bavila představou, jaké by bylo cestovat s potulnými umělci. Jestlipak s nimi vystupují i ženy?
Otec Clemson odříkal modlitbu a všichni se s chutí pustili do jídla. Jen Odo brblal. „Když už máme rybu, tak proč i maso? A tolik, že by to stačilo ještě k obědu!“ bědoval. „Lady Josselyn se zhrozí, až uvidí, jak se zásoby ztenčily.“
„Máma s tátou určitě v Londýně netrpí hladem. Nemůžou nic namítat, když my doma se taky dobře najíme.“
‚Ale vždyť není žádný svátek,“ zlobil se Odo.
Isolda ho odbyla mávnutím ruky. „Nemusíš se bát, Odo. Přiznám matce, že všechnu odpovědnost nesu já.“
Po jejím boku se Osborn spokojeně cpal. „Když ti to tolik vadí,“ poradil Odovi, „můžeš si dát jen chleba s omáčkou.“
Odo po něm nazlobeně koukl. „Počkám si, až se začneš postit ty. Nevím, proč bych se nenajedl stejně jako ostatní.“
Hašteřili se dál, ale Isolda už jim nevěnovala pozornost. Pátrala zrakem po síni a hledala potulné umělce. Nemohla se dočkat vystoupení a těšila se, že možná přinášejí také novinky z dalekých zemí. Spatřila je, jak sedí dost daleko od panského stolu, ve špatně osvětleném rohu místnosti.
Pokynula nejbližšímu pážeti. „Rozsviť všechny svítilny,“ přikázala.
Uklonil se a odešel splnit rozkaz. Odo zvedl hlavu. „Tak brzy? Vždyť ještě ani nezapadlo slunce.“
„Panenkomarjá!“ vybuchla Isolda. „Rákos a lůj snadno doplníš. To chceš, aby naši hosté jedli potmě?“
Ještě není tma,“ vložil se do debaty Osborn. ‚A nejsou to žádní hosté. Jen kejklíři, kteří nás přijeli pobavit, aby si vydělali na večeři.“
„No já jsem moc ráda, že nás navštívili. A vy dva už přestaňte s tou věčnou kritikou,“ pronesla nadurděně. „Představte si, že mluvíte s mámou. K ní byste si nic takového nedovolili.“
„Protože by nám k tomu nikdy nezavdala důvod,“ zabručel Odo a Osborn jen pokrčil rameny.
Isolda pustila oba nespokojence z hlavy a ve světle kouřících loučí pozorovala čtveřici kejklířů. Všimla si, že pidimužík je živý, bystrý chlapík. Seděl vedle obra, a tak vypadal ještě menší. Oba dva měli světle hnědé vlasy, zastřižené rovně na ofinu a pod ušima, a oba měli na sobě modrou tuniku, z níž vyčnívaly bílé rukávy. Jeden byl zmenšeným obrazem druhého, nebo naopak druhý zvětšeninou prvního, záleželo na úhlu pohledu.
Stařík měl na sobě purpurový plášť s kapuci lemovanou stříbrem. Na rukou měl stříbrné šperky. Vypadal jako kouzelník. Jak by si asi rozuměl s jejich Newli-nem? napadlo Isoldu.
Znovu kývla na páže. „Pošli strážného za Newlinem. Ať nás navštíví, jestli má chuť.“
„Newlin?“ podivili se Odo a Osborn jednohlasně.
Isolda je nevnímala, protože její pozornost upoutal hudebník s nebojácným pohledem, ten, kterého viděla do hradu přicházet s citerou a v doprovodu strakatého psíka s velšským jménem. Nezná ho odněkud? Vzpomínala, protože se jí opět zdál nějak povědomý. Možná pochází z Carreg Du nebo z Afon Bryn. Nebo ho viděla vystupovat někde na trhu.
Ale ne, to by si ho určitě zapamatovala. Přimhouřila oči a studovala jeho rysy. Měl tmavé, skoro černé vlasy a tvář mu zakrývala hustá bradka. Protože mu nebylo do tváře vidět, bylo těžké odhadnout jeho věk. Ale měl mladistvé držení těla, širokou hruď a ramena. Na jeho atletické postavě se daly tušit spíš svaly než tuk. Rozhodně bude mladý.
Vtom se psi pustili do sebe. Hudebník vyskočil, vstoupil mezi zápasící lovecké psy a zvedl svého psíka do náruče. Isoldu znovu přepadlo nejasné tušení, že už ho někdy viděla. Jmenuje se Reevius. Hraje na citeru a zdá se, že má svého psa rád.
Nabídne mu pár drobných nebo sladkosti, aby ji naučil hrát na citeru. Ráda by překvapila rodiče novým uměním.
Na druhém konci síně se Rhys pomalu rozhlížel kolem. Je na Růžovém útesu. Jeho plán se začal uskutečňovat. Než se FitzHughové vrátí z korunovace, on se hradu zmocní. Má štěstí, že dcera Randulfa Fitz-Hugha a proradné Josselyn z Carreg Du zůstala doma. Lepší rukojmí si nemůže přát.
Vyhledal ji pohledem. Popravdě Isolda přitahovala jeho oči od chvíle, kdy vstoupil do síně. Je přirozené, že za deset let, co ji neviděl, vyrostla. Překvapil ho však její vzhled. Doposud si ji pamatoval jen jako protivného spratka. Má vysokou, ženskou postavu, ale určitě se jinak nezměnila, uvažoval. Jistě je stejně protivná, jako když byla ještě děcko.
Musel ovšem uznat, že je krásná.
Zadíval se na ni zpod přivřených víček a snažil se na ní najít nějakou vadu. Žádnou nenašel. Jenže ženská krása je bezvýznamná, pomyslel si. Jeho zajímá duše a takové ctnosti, jako jsou čest a věrnost. Ty by u Isoldy vzhledem k jejím rodičům nehledal. Špatní lidé nemůžou zplodit dobrého potomka. Je uvnitř určitě zlá a zkažená.
Ale je klíčem, který mu otevírá hrad na Růžovém útesu.
Odvrátil od ní pohled a dal se do jídla. Už si dvakrát přidal, soustředěně žvýkal a stále si přitom pozorně prohlížel své okolí. Napočítal pouze čtyři rytíře a kromě nich jen starého kapitána hradní stráže. Vojáků nebylo víc než tucet. Stačili by sice odrazit útočníky venku za hradbami, ale na obranu proti nepříteli uvnitř jich bylo žalostně málo. Když o něm nevědí, je jejich situace ještě horší.
Páže rozžalo blízké louče. Rhys se sklonil nad jídlem. Ona si je prohlíží. Ucítil na sobě její pohled. Je možné, že ho odhalila? Včera ve vesnici se zdálo, že si na něho nevzpomíná. Může v něm poznat hubeného mladíka, který ji jako malé dítě unesl?
Zvedl hlavu a úkosem na ni pohlédl. V srdcovitém obličeji měla milý a nedočkavý výraz. Ne, nepoznala ho.
Poškrábal si bradku a prohrábl si dlouhé, neupravené vlasy. Až se zmocní hradu a ji zajme jako rukojmí, pak se jí dá poznat. Potom se oholí, ostříhá a odhodí masku potulného pěvce. Potom Isolda pochopí, kdo je Rhys ap Owain. Bude se před ním třást hrůzou.
Byl tak zabrán do svých temných myšlenek, že mu uniklo varovné zavrčení. Vtom propukla rvačka mezi psy a uprostřed rozzuřených loveckých psů spatřil Cidua. Vyskočil, vytrhl malého divocha ze spárů oblud třikrát tak velkých jako on a odnášel ho pryč.
„Hloupé zvíře,“ láteřil a posadil bojovného psíka vedle sebe na lavici.
Je stejně hloupý jako jeho pán,“ zabručel Tillo. „Zaútočit na silnějšího v jeho vlastním domě…“
, A já si myslím, že je v tom jakási poetická spravedlnost,“ ozval se Gandy. „Malí – a tělesně slabí – jsou vydáni na milost větším a silnějším. Ale když jsou chytří, dokážou někdy své větší bratry přelstít.“
Jenže ty jsi občas rád, že máš jako většího bratra mě,“ zarachotil Linusův hluboký hlas. „Tohle je dobré,“ ukázal nožem na jídlo. Měl před sebou dvě mísy a nezdálo se, že hodlá svá bezedná ústa brzy zavřít.
Gandy zavrčel: „I osel je k něčemu dobrý.“
Náhle mužík vypískl. Chopila se ho mohutná paže, nadzvedla ho a přitiskla tak silně, až skoro zmizel v Linusově modré tunice. „Někdy si hraješ na hrubiána, Gandy. Přesto vím, že mě máš rád.“
„Pusť mě, ty osle! Ty horo tuku!“ Gandy kopal krátkýma nožkama, až si skoro shodil pohár s pivem. „Ty kolosální pitomče!“
„Popros,“ žádal Linus a zubil se na hlavičku, kterou držel pod paží.
„Prosím, prosím!“ ječel Gandy.
„Tak dobře.“ Linus vtiskl Gandymu na čelo polibek a teprve pak ho pustil. Tvář se mu roztáhla v širokánském úsměvu. Jako by se smál celým obrovitým tělem.
Gandy se zakymácel a padl zpátky na lavici. Potom seskočil dolů a přistál na jednom z naježených loveckých psů, který stále nespouštěl oči z psíka Cidua. Psisko zavrčelo a chňaplo, ale mužíček také zavrčel a pohrozil psovi pěstí. Ten se stáhl a Rhys se při tom pohledu rozkuckal smíchy. Ať řekl nebo udělal Gandy cokoliv, Linuse nerozzlobil. Hloupý obr visel věrně na každém, kdo si získal jeho důvěru.
A stejně oddaný byl Gandy obrovi, i když byl náladový a občas ho urážel. Jeho oddanost se projevovala v drobnostech, které se daly snadno přehlédnout. Žádný z nich nemá rodinu – a jsou jako bratři, napadlo Rhy-se. Ale Rhys sám o bratrství moc nevěděl a ani rodinu vlastně nikdy nepoznal.
Dobrá nálada ho rychle opustila. Stejně jako jeho přátelé neměl na světě nikoho. Na matku si nepamatoval a otce mu zabili už před dvaceti lety. Teta tátu o pár let přežila, ale pomátla se, takže se Rhys jako dítě vlastně staral o ni.
Ne, nepoznal nikdy rodinu. A vinni tím jsou FitzHug-hové.
Ohlédl se k panskému stolu po FitzHughově dceři. Ztělesňovala mu zradu a faleš celého jejího rodu, který jeho blízkým přinesl jen utrpení. Ona nikdy nepoznala hlad, bídu a samotu. Vyrůstala pod ochranou milujících rodičů a příbuzných. S potěšením ji vyrve její rodině a oddělí ji od majetku, který si její rodina neprávem přisvojila. Srazí FitzHughovy na kolena a dá jim pocítit stejnou bolest, jakou způsobili oni jemu.
Stále ho od panského stolu shora upřeně pozorovala. Hezká cetka, znuděná princezna v království ukradeném jeho národu. Přestaneš se nudit, Isoldo Fitz-Hughová, to ti slibuju. O takové zábavě se ti však ani nesnilo.
Odstrčil talíř a vstal od stolu. Je čas k zábavě,“ vyzval své přátele. „Projevíme paní domu svou vděčnost.“
Když Reevius vstal, Isolda zatajila dech. Co jen ji na něm tolik přitahuje? I když minstrel nebyl na hradě příliš častým hostem, přece už jich pár viděla. Vždycky se jí jejich vystoupení líbila. Tentokrát se však na ně těšila mnohem víc než kdy jindy.
Možná je to tím, že je dnes v nové roli paní domu. Ušklíbla se a přeletěla očima síň. Bude těžké vzdát se tak významného postavení. Ale až se rodiče vrátí, nic jiného jí nezbude. Snad by se opravdu měla začít vážně zabývat myšlenkou na vdavky, ovšem ne za Mor-timera. Svatba je totiž jediný způsob, jak se může stát paní vlastní domácnosti.
Jenže teď se takovými úvahami zabývat nebude. Potulní umělci zvedli nástroje, přiblížili se k panskému stolu a Isolda radostně zatleskala. Než večer skončí,
Osborn se přesvědčí, že udělal dobré rozhodnutí, když je pustil dovnitř.
První se rozběhl se štěkotem psík. Lovečtí psi okamžitě vyskočili, ale pážata je chytila za obojky a vyvedla ven.
Jakoby na oslavu vítězství nad nimi psík udělal salto vzad.
Diváci propukli v jásot.
Psík svůj kousek zopakoval a pak začal běhat v závratných kruzích a přitom si honil vlastní ocas. Potom udělal další salto vzad a rozplácl se na břicho s packami roztaženými do stran. Když se ozval smích a potlesk, psí akrobat vyplázl růžový jazyk a tvářil se spokojeně.
Isolda nadšeně tleskala s ostatními. Psíkovo vystoupení ji nadchlo. Mezitím se potulní pěvci rozestavili v půlkruhu za psíkem. Rozezvučeli nástroje a spustili sladkou melodii. Nejdřív zpíval trpaslík a hrál přitom na malou harfu. *
Vítáte nás krmí, platíme, jak kdo umí, hlad, ten tělo souží, duše však po jiném touží.
Pokračoval vysokým tenkým hlasem stařík v purpurovém plášti.
Přicházíme k vám zdáli, bychom vám písně hráli, až zmlkne tónů hlas, zmizíme v dáli zas.
Jako třetí předstoupil vousatý muž. Zručným hmatem rozezněl citeru a upřeně se zahleděl na Isoldu.
Domov je nebe nad námi a naše lože pod hvězdami, cestou dlouhou umdléváme, lečsémě pravdy zaséváme.
Zpíval silným, hlubokým hlasem, který ostře kontrastoval se slabým hláskem trpaslíkovým a se staříkovými trylky. Musí být silný a má v sobě hloubku, pomyslela si Isolda, uhranutá jeho odvážným pohledem.
Jeho pohled byl nestoudně drzý, a přece zažehl Isol-dě hluboko v nitru oheň. S námahou odtrhla pohled od jeho uhrančivých očí, ale nedokázala se od něho zcela odpoutat. A tak i když se mu nedívala přímo do očí, stále si ho prohlížela. Byl vysoký a držel se zpříma. Měl hezké zuby a velmi husté vlasy. Jak asi vypadá jeho obličej, ukrytý pod divokou hřívou a hustou bradkou?
Náhle Reevius vyletěl do vzduchu. Isolda se lekla, protože si nevšimla obra, který k němu zezadu přistoupil. V momentě seděl obrovi na ramenou. Trpaslík se rozběhl přímo proti obrovi a ten ho vyhodil do výšky. Přistál na ramenou Reeviovi, pyšně se vztyčil a vítězoslavně rozpřáhl své krátké hubené paže. Následoval pes. Obr ho vymrštil nahoru a trpaslík ho chytil. Potom obr předpažil a vyzvedl na rukou staříka. Šedovlasý dědeček bez námahy udržoval rovnováhu a budil zdání, že stojí na pevné zemi.
Diváci se roztleskali, nadšeně vykřikovali a tloukli poháry do stolů. Zmlkli, až když začal obr bez doprovodu recitovat.
Voda studí, oheň pálí –zem pod námi a nad námi nebe. Dny a roky mizí v dáli –láska a válka neopustí tebe.

Isolda napjatě poslouchala a nacházela ve slovech písně skrytý smysl. Někteří potulní pěvci zpívali o dávných dějích. Jiní zveršovali staré báje a milostné příběhy. Bylo ovšem vzácností, aby písně pojednávaly o vážnějších tématech, třeba o politice, církvi nebo o problémech lidstva.
Isolda se dychtivě předklonila, protože vytušila, že tato skupina patří k oněm výjimkám. Těšila se na zajímavé informace o odlehlých krajích a na vyhraněná stanoviska zpěváků k opěvovaným událostem.
„Srdečně vás vítám na Růžovém útesu, přátelé!“ zvolala. „Pobavte nás a hezky se u nás vyspěte. A ráno se znovu dosyta najezte.“
Odpověděl jí vousatý chlapík. „Držím nad sebou Gandyho a ten zase malého Cidua. Sedím na ramenou Linusovi a ten na rukách drží Tilla. Já jsem Reevius a všichni jsme jen chudí zpěváci a akrobati, co se potloukají světem. Děkujeme vám za přivítání. Teď si prosím naplňte poháry, protože zábava začíná.“ I když mluvil ke všem přítomným, jeho tmavé oči se upřeně dívaly do Isoldiných.
Isolda ucítila v břiše horkou vlnu. Cosi se v ní stáhlo a celou ji rozechvělo. Poposedla, souhlasně přikývla, a když z ní mladý muž konečně spustil oči, oddychla si. Potom kejklíři předváděli směšné kousky, zpívali a svedli legrační bitvu, ve které k velké radosti publika Tillo a maličký Gandy porazili oba větší muže. Po celou dobu představení Isoldu neopustilo zvláštní, doposud nepoznané rozechvění.
Cosi se v ní probudilo. Spadly z ní všední starosti a ovládlo ji nečekané vzrušení. Intenzivně si je uvědomovala. Jsou rozrušeni také ostatní?
Rozhlédla se. Odo se zubil a bouchal pěstí do stolu ve stejném rytmu, v jakém obr tloukl do bubínku. Osborn se rozvaloval v židli s rukama složenýma na břiše a spokojeně se usmíval. Vypadalo to, že se jeho obavy z potulných umělců rozplynuly.
Pokřik diváků vytrhl Isoldu ze zamyšlení a ona znovu pohlédla na účinkující. Malý Gandy honil psíka mezi Linusovýma obrovitýma nohama, připomínajícíma dva široké kmeny. Obr zvedl jednu nohu, pak druhou a málem oba zašlápl. Tillo s Reeviem k tomu hráli ve strhujícím rytmu divokou melodii. Diváci jásali. Tamburína burácela. Zvonky cinkaly a vzduch protínaly ostré tóny píšťaly.
Tempo se zrychlovalo, když vtom Gandy chytil Cidua, na ně padl Linus a srazil oba k zemi. Diváci strnuli hrůzou.
„Ach ne!“
„Sundejte ho z nich!“
„Vždyť je rozmačká!“
Přihlížející vyskočili a natahovali krky, jak se snažili zjistit, co se pidimužíkovi a jeho psíkovi stalo. Isolda a Odo také vyděšeně vstali. Jen Osborn nepodlehl panice.
Je to jenom trik,“ zašeptal Isoldě. „Nejsou zranění.“
Jenže hlasitý nářek tomu nenasvědčoval a Isolda se znovu vylekala.
‚Ach ne, ne,“ úpěl obr, stále rozplácnutý na podlaze. „Zabil jsem je. Je po nich!“ Reevius s Tillem se k němu rozběhli.
„Pošlete do vesnice pro ranhojiče!“ vykřikla v hrůze Isolda.
Vtom se psík vyškrábal Linusovi z rukávu. Otřepal se, zaštěkal a začal si vesele honit ocásek jako dřív. Z druhého rukávu vylezl Gandy a vyšplhal se obrovi na široká záda.
„Pošlete pro ranhojiče,“ opakoval po Isoldě, „mám strach, že jsem rozmačkal chudákovi Linusovi kosti.“
Obecenstvo vyprsklo smíchy. Tleskali, dupali a tloukli poháry do stolu. Isolda se styděla, že se nechala napálit, ale přesto ji důvtip kejklířů okouzlil.
„Vidíš?“ naklonila se k nadšeně tleskajícímu Osbor-novi. „Měla jsem pravdu, když jsem na tebe naléhala, abys je pustil do hradu. Máma s tátou budou litovat, že přišli o takovou zábavu.“ Odovi poručila: „Přines stříbrný denier. Myslím, že si ho zaslouží.“
Odo tentokrát neprotestoval, což svědčilo o jeho spokojenosti s vystoupením. Když odešel splnit Isoldin rozkaz, Osborn se zvedl. Je čas, abych zkontroloval stráže a vydal se na poslední obchůzku.“
„Dobře,“ odpověděla Isolda nepřítomně a pozorovala upřeně čtveřici, jak dychtivě hasí žízeň čerstvým pivem. „Já dohlédnu tady na síň. Dobrou noc.“
Isoldu však na místě drželo něco víc než zájem o úklid velké síně. Děvečky sklidily poháry a odnesly zbytky psům. Pážata otřela stoly a naskládala je podél stěn. Isolda jedním okem sledovala jejich práci, ale soustředila se především na Reevia.
„Zajdi za Reeviem, za tím s bradkou,“ poručila chlapci, který procházel právě kolem. „Požádej ho, ať za mnou přijde. Potřebuji s ním něco projednat. Nebo ne… Počkej,“ zastavila páže. „Půjdu za ním sama.“ Dluží minstrelovi a jeho družině pochvalu. Nenechá si pro něho poslat a nebude se chovat nadřazeně.
Když kráčela síní, udělovala cestou pokyny a přála všem dobrou noc, cítila na sobě Reeviův upřený pohled. Odo jí přinesl stříbrňák a ona peníz sevřela ve vlhké dlani. Chová se jako malé dítě, kárala se v duchu. Je to přece jen potulný pěvec. Sice se kouká odvážně a vyzývavě, jenže to nic nemění na tom, že to je obyčejný minstrel, který je jí vděčný za večeři.
Prohrabala uhlí pod třínohým kotlem s teplou vodou. Zvedla bradu, obrátila se a zamířila ke kejklí-řům. Když se u nich zastavila, zmlkli.
„Děkuji vám, pánové,“ začala. „Už dlouho jsme se tak dobře nepobavili.“ Natáhla k nim otevřenou dlaň se stříbrňákem. „Přijměte peníz jako důkaz naší vděčnosti.“
Gandy se široce usmál, uklonil se a rolničky na čepici mu zacinkaly. „Děkujeme vám, milady. Ceníme si vaší štědrosti. Určitě se nám bude hodit,“ řekl, chňapl po minci a vysekl další ze svých velkolepých poklon..
„Zasloužili jste si ocenění.“ Pak se zhluboka nadechla. „Chtěla bych tě požádat o laskavost,“ řekla
Reeviovi a při pohledu na něho ji znovu přepadl divný pocit, že by ho měla znát. Kde ho jen mohla vidět?
„O jakou laskavost?“ zeptal se po chvíli a jeho hluboký hlas měl stejně temné zabarvení jako jeho oči.
Náhle jí vyschlo v ústech. Olízla si rty. Proč se před tím potulným muzikantem chová jako hloupá husa? „Už dlouho si přeju naučit se hrát na citeru.“
Přikývl. „Gandy už mě informoval.“ Ve slabém světle loučí mu neviděla do tváře, maskované hustou bradkou a dlouhými vlasy. „Hrajete na nějaký jiný nástroj?“ chtěl vědět.
„Ano, na loutnu. Jenže ne tak dobře jako Gandy. A taky trochu na píšťalu.“
„Když ji naučíš hrát na citeru,“ poznamenal ironicky Gandy, „už nás nebude potřebovat a příště nás do hradu nepustí.“
Isolda se rozesmála. „Tak dobře se hrát nikdy nenaučím. A budu moc ráda, když se na Růžový útes vrátíte. Rodičům by se vaše vystoupení jistě moc líbilo.“
„Opravdu?“ ozval se Reevius. ‚A kde jsou?“
„Odjeli do Londýna na korunovaci krále Jindřicha.“
Rty se mu zkroutily v úsměvu viditelném i přes vousy. „Hm, na korunovaci krále – chlapce. To bude zábava, viď, Tillo?“
„Ba, ba,“ přikývl stařík v purpurovém plášti. ‚Ale je to lán světa. Tam už mě mé staré nohy nedonesou.“
„Ponesu tě,“ nabídl Linus.
„Mně se líbí tady,“ prohlásil Reevius a upřel oči na Isoldu. „Tak vy si přejete, abych vás učil hře na citeru.“ Přikývla. Jestli máš chuť. Zaplatím,“ dodala. „Ano?“
Pomalu přikývla. Jistě.“
Kývl na souhlas. „Tak dobře. Můžeme hned začít.“
„Teď hned?“ Isoldě se sevřel žaludek. „To mám radost, jen jestli není moc pozdě.“
„Nebude to trvat dlouho. Naučím vás jen správně držet nástroj. A kromě toho hra na hudební nástroj vyžaduje klid. Nic nás nesmí rušit. Ve dne je v síni příliš rušno, proto je noc nejvhodnější doba.“ Ohlédl se po svých společnících. „Běžte na kutě. Přijdu pozděj.“
Propouští je jako pán své poddané, napadlo Isoldu. Nechoval se hrubě nebo povýšeně, měl v sobě jen autoritu, která se jaksi nehodila k jeho nízkému postavení.
„Dobrou noc,“ zabručel Tillo a šoural se pryč.
„Dobrou noc,“ pozdravili jednohlasně obr s trpaslíkem.
Zůstal jen psík Cidu, který vzhlížel k Isoldě s němou otázkou: „Co zamýšlíš s mým pánem?“ Vlastně sama nevěděla.
Reevius zvedl citeru a uhodil do strun. „Kde začneme?“ zazpíval. „Nejdřív potřebujeme židli,“ zapěl o akord níž., A ještě jednu pro krásnou dámu.“
Usmála se jeho nenucenému chování. „Dvě židle. Nebo lavici.“ Odvedla ho k lavici vedle krbu a posadila se. Bez vyzvání se posadil vedle ní. Těsně vedle ní.
Jak ses naučil hrát na citeru?“ zeptala se ve zmatku, který ji náhle přepadl.
Pokrčil rameny. „Léta jsem sloužil v jedné šlechtické rodině. Tam jsem se to naučil.“
‚A od té doby putuješ jako minstrel?“
„Ne.“
Jeho úsečná odpověď ji překvapila. Zvedla k němu oči. Neuhnul před jejím pohledem a nic nenaznačovalo, že by se jí chtěl omluvit. Jeho hluboké oči ji provrtá-valy pohledem. „Minstrel jsem teď. Víc vědět nemusíte. Zdá se, že byste ráda mé umění napodobila. To je tak těžké být paní velkého hradu, že toužíte po životě toulavého muzikanta?“
„Ne. Vůbec ne. Copak žena nemůže hrát pro vlastní potěšení a pro radost své rodiny?“
„Může.“ Jejich pohledy se setkaly. Seděl tak blízko, že cítila horkost jeho těla a slyšela jeho pravidelný dech. V jeho ebenově černých očích se odráželo světlo loučí. Jeho blízkost ji omračovala. Musela sklopit zrak.
„Vezměte si ji,“ podával jí citeru. „Zasuňte ji pod pravou paži a levou rukou uchopte krček.“
Řídila se jeho pokynem a brnkla na pět strun. Vyloudila harmonickou směsici tónů a to ji mile překvapilo.
„Prsty levé ruky se tlačí na krček, abyste zkrátila struny a měnila tóny. Takhle,“ dodal. Naklonil se k ní, objal ji kolem ramen a položil levou ruku na její. Zalilo ji horko. Pálilo ji v místech, kde se jí dotýkal, a odtamtud se rozlévalo do celého těla. Bylo to velmi znepokojující, ale přitom vzrušující.
„Různé kombinace strun vydávají rozmanité zvuky,“ šeptal velmi blízko jejího ucha. Srdce se jí rozbušilo. Položil jí prsty na struny. „Zmáčkněte je. Pevně.“ Chytil jí druhou ruku a řekl: „Uhoďte do strun.“ V té chvíli by udělala cokoliv, co by jí přikázal. Byla zcela v zajetí jeho kouzla.
Struny se rozezvučely novým harmonickým akordem a Isolda se vzpamatovala. S údivem se zadívala na prsty levé ruky. To skutečně zahrála ona? Byla nadšená.
„Můžete také tahat za struny a palcem nebo prsty vybrnkávat melodii,“ vysvětloval. Stále jí jednou rukou tiskl prsty levé ruky ke krčku nástroje a druhou rukou vybrnkal známou velšskou ukolébavku.
„Sladce, sladce spi,“ zpívala Isolda tiše velšsky.
Rhys strnul, když uslyšel zpívat velšskou ukolébavku dceru svého nepřítele. Netušil, že ji umí. Až nyní si uvědomil svůj omyl. Její matka je Velšanka, a tak je přirozené, že píseň zná. Asi mluví velšsky stejně dobře jako on. Jenže to ještě z Isoldy FitzHughové nedělá Vel-šanku.
Pustil jí ruce a odsedí si od ní. „To pro dnešek stačí.“
Zůstala sedět skloněná nad citerou s prsty položenými tak, jak jí ukázal. Hrábla do strun, broukala si a potom zahrála tentýž akord rozloženě. Byla tak zaujatá, že jeho přítomnost vůbec nevnímala.
Rhys však Isoldinu přítomnost vnímal neobyčejně silně. Podvědomě sklouzl očima od skloněné hlavy k šíji. Všiml si hedvábně lesklých vlasů a bílé pokožky v místech, kde se dlouhé kadeře rozdělovaly. Ucítil jemnou vůni levandule. Jen s námahou od ní odtrhl oči.
Je mladá, hezká a čistá. Každého muže by její blízkost vzrušila, uvažoval Pdiys. Tím si vysvětloval, proč ho tolik přitahuje. Bez ohledu na rozumná vysvětlení v něm neočekávaně vzbudila chtíč a to se mu vůbec nelíbilo. Je přece FitzHughová. Nenávidí ji stejně jako celý její rod.
Zuřivého démona uvnitř však nezkrotil. Měl vedle sebe ženu a už dlouho se žádnou nespal.
Uhodila do strun a radostně se rozesmála. „To je opravdu báječný nástroj.“ Zvedla k němu hlavu. „Kde sis ho opatřil?“
Znovu po ní divoce zatoužil. Má tak hebkou kůži. Zářivě šedé oči a ta ústa…
Vzal si od ní citeru. „V Yorku,“ zabručel. Vstal. „Stačí. Jsem unavený.“
‚A budeš mě zítra zase učit?“ zeptala se a také se zvedla.
Odvrátil se od ní a pohlédl na masivní dubové dveře s těžkou závorou, která zahálela odložená v koutě. „Dobře. Tak zítra,“ přikývl.
Odkašlala si. „Můžeš u nás s přáteli nějaký čas zůstat,“ nabídla mu. Mlčel a ona po chvíli pokračovala: Jestli máte nějaké šaty na opravu, švadlena se o to postará. Nebo nějaké prádlo. Nebo třeba kožené postroje a pásky ke spravení.“ Sepjala ruce v pase.
Rhys přimhouřil oči. Přeje si, aby zůstali. To mu nahrává. „Těší mě, že se vám naše představení líbilo. Možná další cestu o pár dní odložíme,“ prohodil. „Vrátí se vám rodina už brzy?“
„Ne. Budou pryč ještě několik týdnů. Čekám je zpátky až někdy kolem Nového roku.“
„Aha.“ Výborně. Několik týdnů mu bohatě stačí. „Můžeme se u vás zdržet jen pár dní.“
Usmála se na něho. Její úsměv byl nevinný a svůdný zároveň. Zračila se v něm upřímná radost děvčátka a uspokojení ženy. Která z těch dvou asi převáží? Třebaže to bylo šílenství, Rhys to chtěl zjistit.
Přistoupil k ní blíž a podal jí citeru. „Po dobu, co se zdržíme na hradě, máte můj nástroj k dispozici.“
„To je od tebe laskavé.“ Štíhlé ruce opatrně sevřely nástroj. „Ráda bych se ti nějak odvděčila.“
Uklonil se. „Mojí odměnou je vaše potěšení,“ zašeptal a odcházel. Brzy mu zaplatí – a jinak, než si myslí, uvažoval, když vycházel ze síně. Potřebuje tři týdny a hrad bude jeho.
A co se stane s dcerou pána z Růžového útesu? zněla mu v hlavě naléhavá otázka.
Zaslechl měkké tóny citery a její tichý hlas, jak si brouká. Možná se jí zmocní stejně jako hradu. Připravit o nevinnost dceru svého nepřítele by pro FitzHugha znamenalo smrtelnou ránu. A přesný zásah do jeho černého srdce.
A po tom Rhys prahne celých dvacet let.

Sotva se Isolda probudila, už se usmívala. Úpravy v kapli jsou hotové a ona dnes dokončí také kříž. Dělníci se přesunou do velké síně, vydrhnou zdi a vymalují je podle jejího návrhu. Do konce týdne ušijí švadleny nové závěsy a zavěsí je nad římsu nad krbem i po obou stranách vstupních dveří. Její úsilí začíná nést ovoce.
Přesto ji víc než všechno ostatní těší prostý fakt, že ji Reevius bude učit hrát na citeru.
Ležela na zádech zavrtaná pod pokrývkou a zírala na damašková nebesa, která sama vyšívala. Závěsy měly její oblíbené barvy, tmavě zelenou a purpurovou. Sice na ně upírala pohled, ale vlastně je nevnímala. Její myšlenky se toulaly jinde.
Přemýšlela o tom, co se stalo předchozí večer. U večeře je bavila skupina potulných kejklířů, podobná ostatním, které navštívily Růžový útes.
A ona je přesto viděla jinýma očima než ty ostatní. Obr. Trpaslík. Cvičený psík.
Zasténala a zavřela oči. Styděla se za svou neupřímnost. Nezajímal ji Linus, Gandy ani psík Cidu. Oči měla jen pro Reevia. Proto se hned po ránu usmívá, ačkoli neví proč. I když své rozpoložení nechápala, musela přiznat pravdu. Aspoň sama sobě.
Okouzlil ji obyčejný neznámý minstrel, jehož jediným majetkem jsou citera, široká ramena a podmanivý hlas. To, co se nepovedlo Mortimeru Halyardovi ani dalším rytířům a panským synkům, které otec v posledních letech na hrad pozval, dokázal muž, jehož tvář ani pořádně neviděla a který se nechoval nijak přátelsky. To kvůli němu se usmívá a srdce jí prudce bije v napjatém očekávání.
Převalila se na břicho a celá se chvěla. Je to všechno směšné. Dcera mocného pána by se přece neměla ohlížet po potulném muzikantovi. Ale ji přitahuje. Když si k ní sedl a vedl jí ruce…
Při vzpomínce jí přeběhlo po zádech slastné mrazení a usadilo se jí v břiše. Žádný jiný muž v ní takové pocity nikdy nevyvolal.
Ale popravdě se jí skoro žádný muž kromě příbuzných ještě nedotkl. A Reevius se jí dotýkal dlouho a důvěrně…
Znovu se převalila na záda, otevřela oči a tupě zírala nahoru. Co to jen může být? Je příčinou té nevysvětlitelné přitažlivosti její samotářský život na Růžovém útesu?
Ve zmatku odhodila přikrývku z kuní kožešiny Za všechno může otec. Kdyby nebyl tak paličatý, mohla být v Londýně, kam se sjedou na korunovaci všichni významní šlechtici z celého království. Kdyby netrval na Mortimerovi, určitě by potkala hodně vysokých, ramenatých mladých mužů s odvážným pohledem, z nichž si mohla vybírat vhodného partnera. Třeba by už touto dobou měla ženicha, který by se jí líbil, a nemyslela by bláhově na nějakého toulavého minstrela.
Posadila se, spustila nohy z postele a usmála se náhlému nápadu. Možná by měla otci vysvětlit, po čem u muže touží. Jak by asi reagoval, kdyby mu řekla, že si přeje takového, aby se jí při pohledu na něho sevřel žaludek a aby jí naskočila husí kůže? Jestli má máma pravdu, tak by mu přeskočil hlas a zrudly uši, kdyby s ním mluvila o takových věcech. Docela by se jí líbilo přivést přísného otce do rozpaků hovorem o tělesné žádosti, kterou dřív neznala a kterou v ní probudil záhadný Reevius.
Kde asi strávil Reevius noc? A kde je teď? Najednou cítila potřebu hned to zjistit.
Rychle se oblékla a seběhla ze schodů. Zvony z kaple bily, jako by ohlašovaly její příchod. Až na Oda nebyl v síni nikdo. Když ji zpozoroval, zavrtěl hlavou. „Každou chvilku začnou ranní modlitby. Otec Clemson už se mračí a víte přece, jak bohoslužbu protahuje, když se rozzlobí.“
„Ano. Mrzí mě to.“
Isolda přetrpěla nekonečné modlitby a nevšímala si páterovy nakvašenosti. Její mysl odbíhala od dlouhé bohoslužby a zabývala se chvíli novou výzdobou kaple a chvíli Reeviem. Měla starost o jeho duši. Všichni obyvatelé hradu byli na mši, vždycky chodili i hosté. Ale potulní umělci chyběli.
Po mši bylo v síni plno. Podávala se ovesná kaše a starý chléb, který si stolovníci namáčeli v kozím mléku slazeném medem. Kde je? rozhlížela se Isolda nervózně. Přece neodjel, když jí svěřil citeru?
Slunce už stálo vysoko na obloze, když se teprve dozvěděla něco o Reeviovi. A to jen náhodou, protože se po něm nechtěla ptát.
„… je to rváč,“ poznamenala hostinská, když skládala před sklepem sudy.
„Vždyť přece víš, co se říká o muzikantech,“ dodala její sestra Emelda a zvedla sud na vozík s laťovými postranicemi. „Mají hbité prsty a cvičený hmat.“
Obě ženy se rozesmály, a když zvětřily Isoldu, uctivě se uklonily. Kývla jim na pozdrav a pokračovala směrem k prádelně. Vešla dovnitř a tam se poddala vzteku. Tak hbité prsty a cvičený hmat? Mluvily o Reeviovi? To snad ne!
Ale o kom jiném?
Isolda skřípala zuby. Jak Emelda může něco takového tvrdit? Poznala to na vlastní kůži? Říkalo se o ní, že je do větru. Strávil Reevius noc u ní?
Chodila sem a tam po prádelně s pytlíkem soli v ruce. Přišla sem posolit skvrny, aby lépe pustily. Potom se ještě zastavila v kuchyni pro zbylé koření a uložila je zpět do spíže. Ještě by měla navštívit tkadle-ny a švadleny, protože ty potřebovaly denně pobízet a chválit, aby pracovaly dost rychle a kvalitně. Dnes na ně ovšem neměla náladu.
Zastavila se na nádvoří a nešťastně se rozhlížela kolem. Potřebovala být sama a vyrovnat se nějak se svými zmatenými city. Ale klidné místo nenacházela. V zahradě s bylinami se lopotil hlavní zahradník. Po hradbách procházely stráže. V kůlně vedle stájí pilně pracoval zbrojíř. V ohradě s dobytkem se oháněla dojič-ka. Všude viděla muže, ženy, a dokonce i děti, jak plní každodenní úkoly a starají se tak o spokojený a bezpečný život všech na hradě.
Také Isolda měla své úkoly. Jenže se na ně nedokázala soustředit. A už je stejně čas k obědu. K jídlu Reevius určitě přijde.
Ale nepřišel. Jeho tři společníci seděli vzadu u stejného stolu jako předchozí večer. Reeviovo místo však zůstalo prázdné. Neobjevila se ani Emelda.
I když Isolda věděla, jak je to hloupé, nedokázala potlačit zklamání a zlost. Hned po obědě vyběhla nahoru a zavřela se v ložnici.
Vrhla se na postel, usadila se tam se zkříženýma nohama a mračila se. Stejně nerozumný cit se jí zmocnil kdysi dávno, když se jako dítě zamilovala do strýce Jaspera. Tehdy si představovala, že si ho jednou vezme za muže. Potom se objevila Rhonwen a zničila její sny. Isolda si vzpomněla, že se tehdy chovala jako malý sobec. O pár let později se zamilovala do jednoho panoše strýce Jaspera. A pak byla smutná, když strýc chlapce povolal do služby na hradu v Bailwynu a on odjel.
Při vzpomínkách se Isolda ušklíbla. Přece už není deseti nebo třináctileté dítě. Je skoro dvacetiletá mladá žena. Snad už měla dost času dospět.
Nutila se do klidu a snažila se pochopit důvody svého chování. Nejdřív ji rozčilila otcova snaha provdat ji proti její vůli. Pak se trápila, že ji nechali doma a že se nemohla s ostatními zúčastnit korunovace.
To ovšem stále ještě nevysvětluje okouzlení potulným pěvcem. Zakabonila se ještě víc a opřela si bradu o dlaň, odhodlaná přijít svým citům na kloub.
Reevius je mladý, vysoký a urostlý. Mužný typ. To je jeden důvod, proč ji přitahuje. A navíc má srdce básníka, tedy něco, co jejím známým z řad rytířů a mladých šlechticů chybí. Ti se zajímají jen o politiku, lov, zbraně a koně. Zatímco mladí muži, které poznala, se cvičí v bojovém umění, Reevius cvičí hru na citeru.
S povzdechem pohlédla na citeru, ležící na truhle. Včera večer z toho nástroje vyluzoval tak nádherné tóny! A jeho hluboký hlas jí pronikal až do srdce.
Dostala strach, že ji k Reeviovi nepřitahuje jen jeho vzhled a hudební nadání. Už v okamžiku, kdy se jejich pohledy poprvé střetly, se cosi stalo. Proběhlo mezi nimi něco, co nedokázala pojmenovat. Jako by se dávno znali, jako by se dvě spřízněné duše konečně potkaly.
Aspoň ona to tak cítila.
O jeho citech bohužel nevěděla nic. A pokud se jí bude vyhýbat, může o nich pouze spekulovat.
Znovu vzdychla, už se nezlobila, jen nemohla překonat sklíčenost a divný smutek. Měla před sebou řadu úkolů, ale žádný ji nelákal. Když je odloží, uvažovala, na chodu domácnosti se nic nezmění. Barva na kříži stejně musí uschnout a všechno důležité už má hotovo.
Zrak jí znovu padl na citeru. Nejspíš si ji vezme a seběhne na úzkou pláž dole pod hradbami na severní straně. Tam ji nikdo nebude rušit a může v klidu cvičit. Překvapí Reevia svou zručností, až jí dá další slíbenou hodinu. Nahradí nedostatek talentu zaujetím a udělá na něho dojem.
Sklouzla z vysoké postele a s opatrností uchopila dutý dřevěný nástroj. Rozhodla se, že se nebude zabývat důvody, proč Reevius ani Emelda nepřišli k obědu, a i kdyby byli spolu, že se tím nebude trápit. Potom seběhla ze schodů do síně, vyběhla na nádvoří a dala se k zadní brance.
Nikdo ji nezastavil, protože ze strany od moře nehrozilo Růžovému útesu žádné nebezpečí. Isolda sestupovala s citerou v ruce dolů po příkrých schůdcích vytesaných do skály a přidržovala se lana, které sloužilo jako zábradlí. Opíral se do ní vítr, nejdřív hravý vánek a později silné poryvy, nesoucí od moře slanou vůni ryb a vlhké aroma mořských chaluh. Schůdky ústily na kamenitou pláž, která dál směrem k moři ustupovala štěrku a občasným pásům hrubého písku. Na břehu ležely dnem vzhůru tři široké rybářské čluny. Čtvrtý se houpal v dálce na vlnách. Dva rybáři kontrolují sítě. Jinak má pláž sama pro sebe.
Zahleděla se na hrad tyčící se vysoko na útesu. Aniž pro to měla nějaký logický důvod, nepřála si, aby na ni viděly stráže obcházející po hradbách. Proto sešla dolů po úzké pláži ke skále vyčnívající na jejím samém okraji z moře. Jako dítě mohutný balvan přelezla snad tisíckrát. Jednou byl horou, jindy lodí a někdy mořskou příšerou nebo drakem sršícím oheň. Dnes jí poslouží jako ochrana před světem. Skryje se za ním před zvědavými pohledy a vydechne svobodně jako obyčejná žena, ne jako dcera mocného pána. Bude se cítit jako prostá Vel-šanka, která se těší naprosté svobodě, včetně toho, že si muže vybírá sama.
Vyzula si boty, svlékla punčochy a vyhrnula sukni. Počkala si na odlivovou vlnu a vstoupila do příboje. Brodila se po kotníky v ledové vodě a chlad jí pronikal až do kostí. Po několika vteřinách se ocitla na vzdálené straně skály.
Ježíši Kriste!“ zašeptala a poskakovala, aby se jí ve zmrzlých nohách rozproudila krev. Potom se usadila na suché místo pokryté pískem a zády se opřela o skálu. Ohlédla se směrem k hradu. Nic. Viděla jen skálu, nebe nad hlavou a všude kolem moře. Dokonalá samota ji potěšila. Může v klidu zkoumat tajemství ukrytá v citeře.
Ztratila pojem o čase. Vtom si všimla, že do její malé slunečné zátoky proniká stín. Den se krátil. Zvedla oči a uviděla, že vlnobití zesílilo. Po loďce s rybáři už nebylo ani stopy.
Měla by se už vrátit. Půjde, jen co bez chyby zahraje písničku, kterou se naučila. Sklonila se nad pětistrun-ným nástrojem, zmáčkla struny v akordu, jak ji to Ree-vius naučil, a obličej se jí stáhl bolestí. Neuvědomila si, že už má od strun rozbolavělá bříška prstů.
Přesto je tiskla dál a začala broukat do rytmu vln bijících o břeh.
„… jako zrnka písku a kapky v široširém moři…“ Slova jí zmrzla na rtech, když zpozorovala na břehu jakýsi pohyb. Je tam někdo?
Nejspíš rybáři, uklidňovala se.
Znovu se sklonila k citeře. Vyluzovala tóny i akordy a tiše zpívala. Tentokrát se jí dařilo hrát bez pauz a bez chyb. Když dospěla k poslednímu tónu, dlouho jej držela.
Ozval se potlesk. Leknutím sebou škubla. „Výborně,“ řekl Reevius a vystoupil ze stínu prastaré pokrou-cené vrby.
Isolda na něho němě zírala. Jeho by zde nikdy nečekala. Ale na druhé straně po nikom jiném tolik netoužila jako po něm. Zjevil se však tak náhle, že jí to vyrazilo dech.
Hltala ho očima. Vypadal jinak než včera večer. Navzdory studenému větru měl na sobě jen tenkou košili. Byla promočená od spršek mořské vody a lepila se mu k tělu. Dávala skvěle vyniknout jeho široké hrudi a ramenům. Mokré vlasy měl sčesané z tváře, takže mu Isolda viděla do obličeje. Zjistila, že je mladší, než si představovala. A oči měl výraznější a ještě tmavší, než si je pamatovala.
Tušila, že pod bradkou skrývá hezkou tvář. Drsně hezkou, s výrazným nosem a lícními kostmi. S bradou prozrazující rozhodnost. Při pohledu na pěkně tvarované plné rty jí vstoupil do tváří ruměnec.
Přísně se nabádala, že nesmí ztratit hlavu. Pevně stiskla citeru. „Vylekal jsi mě. Doufám… že ti nevadí, že jsem si vzala tvou citeru sem k moři. Voda se k ní nedostala.“
Přikývl a podíval se nahoru na hrad. „Neměla byste sem chodit sama. Pro ženu je to nebezpečné.“ Já jsem tu v bezpečí.“
„Opravdu?“ Propaloval ji pohledem černých očí.
Isolda ztěžka polkla a naskočila jí husí kůže. Málem propadla panice, protože v jeho slovech i v pohledu bylo něco hypnotizujícího.
„Cítím se tu v bezpečí,“ zopakovala. „Nablízku jsou stráže a rybáři.“
„Ti už před chvílí vytáhli loď na břeh. Teď už budou nahoře.“
‚Ano?“ Rozhlížela se. ‚Asi jsem se tak zabrala do hudby, že jsem si jich nevšimla,“ přiznala a pohlédla na něho.
Na její slova reagoval úsměvem. Upřímným, přátelským, určeným jen jí. Isolda ucítila, jak jí žaludek udělal přemet. Srdce jí poskočilo. Kdyby stála, asi by se jí podlomila kolena. Jen stěží popadla dech. Není divu, že je na úsměv tak skoupý. Kdyby s ním tolik nešetřil, žádná by mu neodolala.
„Když hraju,“ řekl a popošel k ní blíž, „často ztratím pojem o čase. V hudbě je něco úžasně uklidňujícího.“ Zastavil se před ní, sklonil k ní hlavu a setkal se s jejím pohledem. Jak je krásný, pomyslela si Isolda, když k němu vzhlížela. Žádný z otcových rytířů se mu mužným vzhledem nevyrovná. Má silné tělo jako rytíř, a přitom nevládne mečem, ale hudbou.
A vražedně nebezpečným úsměvem.
Takový muž ji dokáže chytit za srdce, uvědomila si náhle zcela jasně. Pochopila, proč se jí nelíbil žádný z dosavadních nápadníků. Netouží po drsném válečníkovi. Chce silného, a přitom jemného muže. Citlivého básníka a pěvce, ne rytíře.
Chce Reevia.
Vlastní myšlenky ji vylekaly, a proto mu rychle podala citeru. „Zahraješ mi? Prosím.“ Ucítila, že má suché rty. Olízla se a uhnula před jeho zneklidňujícím pohledem. On přece nemůže tušit, nač ona myslí. Nebo ano?
Rhys upřeně pozoroval ženu, která mu podávala citeru, a musel si připomenout, kdo ta žena je. Je to Isolda FitzHughová. Dcera nenáviděného pána z Růžového útesu. Neteř muže, který mu zabil otce. Patří k jeho nepřátelům a on ji použije jako nástroj své pomsty. S její pomocí získá, po čem celý život toužil.
Ale v této chvíli, kdy se jí v hustých kadeřích leskly paprsky zapadajícího slunce a hleděly na něho její průzračně šedé oči, na všechno ostatní skoro zapomněl. Měla bělostnou, hedvábně hebkou pleť a ve tváři náznak ruměnce. Připomínala perlu v odlesku plamenů. A ta ústa… Když si olízla plný spodní ret, zvedla se v něm nemístná tělesná žádost.
Přece tato žena v něm nemůže vzbuzovat touhu. On si to zakazuje.
Vzal si od ní citeru a ona uhnula před jeho pohledem. Není divu. Vždyť ji chránili, že žila jako v bavlnce. Žádný muž by si nedovolil tak nepokrytě si ji prohlížet jako on. On by se měl také ovládnout, nebo ji vyplaší a zmaří svou skvělou příležitost.
Jenže z ní oči spustit nedokázal. Dlouhé husté řasy jí vrhaly na tváře stín. Měla dlouhé štíhlé prsty. Útlý pas. Plná ňadra.
„Taran!“zaklel tiše.
Vyděšeně na něho vykulila oči. „Poškodila jsem citeru?“
„Ne. Nástroji nic není.“
‚Ale zaklel jsi přece…“ Zmlkla.
Zaklel znovu, tentokrát jen v duchu. Musí si dávat větší pozor, úplně zapomněl, že mluví velšsky. Třebaže je dcerou anglického lorda a je ztělesněním anglické krásy, v žilách jí koluje také velšská krev. Zná jazyk a zvyky, a když se Rhys nebude mít na pozoru, ona jeho tajemství odhalí dřív, než on stačí zaútočit.
Zaťal zuby a odstoupil do uctivé vzdálenosti. „Promiňte mi to. Asi už se chcete vrátit do hradu.“
Zvedla se a pohlédla na hradby na vysokém útesu, kde se ve větru vanoucím od moře třepotala trojúhelníková vlajka. Vítr si pohrával s jejími vlajícími kadeřemi. Širokou sukni jí přilepil k tělu a dal vyniknout tvaru jejích boků a nohou. Rhys si všiml, že je vyšší než její matka. Sahala mu až po bradu. Zadíval se jí na temeno hlavy a všiml si, že se jí ve vlasech zachytil suchý okvětní lístek.
Natáhl se po něm a vtom se zarazil. Co to dělá?
Když před ním neucukla, neodolal pokušení a opatrně růžový lístek vytáhl.
Viděl, jak polkla. V hlubokých očích jí četl zvědavost, strach i napjaté očekávání. Znovu se ho zmocnila žádost. Chce ji. Je mu jedno, že je FitzHughová. Musí tu ženu mít.
„Vrátíte se na hrad?“ zabručel a současně ji očima vyzýval, aby zůstala.
‚Já… myslela jsem,“ vykoktala, „že bychom se mohli ještě chvilku učit.“ Sáhla na citeru. ‚A ukázala bych ti, co už umím zahrát.“
Rhysem projela vlna radostného vzrušení. Jak si přejete.“ Zvedl oči ke hradbám. Žádný strážný dosud nepohlédl jejich směrem. Nikdo neví, že jsou spolu. Mohl by ji místo lekce hudby snadno utopit nebo unést – nebo ji znásilnit. Copak ti strážní přišli o rozum, že tak málo dbají na její bezpečnost?
Ale to je dobře, řekl si. Všechno mu nahrává a on toho využije.
„Posadíme se,“ vyzval ji a svezl se do písku zády ke skále. Posadila se vedle něho. Nedotýkal se jí. Oba měli nohy natažené v písku. Byla bosá, uviděl růžové prstíky.
Musel si položit citeru do klína, aby zakryl viditelný projev svého chtíče.
Odkašlal si. „Dobře jste využila všechno, co jsem vám minule vysvětlil. Dnes vás naučím další akord.“
„Mám už bolavé prsty,“ přiznala se.
„Ukažte.“
Zvedla k němu ruku obrácenou dlaní vzhůru. Uchopil ji. To neměl dělat.
Nebo možná bylo správné, že to udělal. Dotyk v něm zažehl oheň a on zatoužil zlíbat jí odřené prstíky a dlouhými tahy jazyka laskat její dlaň. Ale pohled na její ručku mu současně krutě připomněl, jaký je mezi nimi rozdíl. Měla malou, hebkou ručku zhýčkaného dítěte panstva, které ovládlo jeho rodnou zem. On měl naopak velkou tvrdou ruku, která mu za léta bojů zhrubla.
Mohl by její ruku ve své snadno rozdrtit. Mohl by rozdrtit Isoldu FitzHughovou. Donutit ji, aby se mu poddala. A přijde den, kdy to udělá.
Musí ovšem postupovat opatrně, spěch nikam nevede, napomínal se v duchu. Bude ji svádět a zjistí, kam až ho nechá zajít. Jak poslušnou dceru asi FitzHugh vychoval?
Přejel jí lehce prstem po rozbolavělých místech. ‚Asi bychom měli další hodinu odložit na zítřek.“
„Ne. Vydržím to,“ prohlásila Isolda.
Zahleděl se jí do očí a zvedl její ručku. „Opravdu?“
Kdyby od ní odvrátil hlavu, asi by se dokázal ovládnout. Kdyby sklopila oči a ruku mu vytrhla, nejspíš by se chopil citery a začal s výukou. Ale ona oči nesklopila a neucukla.
Přestože mlčela, rozuměl její tiché prosbě. Nechtěla se učit hudbě, toužila se naučit zcela jinému umění.
Vybrala si k tomu dobrého učitele. Zkušeného. A tak třebaže to bylo šílenství, které mohlo zhatit jeho plán, Rhys zvedl její ručku k ústům. Dál se upřeně díval do jejích průzračných očí a vtiskl jí do dlaně polibek. Nebyl to uctivý polibek dvořana. Ani formální polibek nápadníka. Ale vášnivý polibek milence. Měl ji vzrušit.
A svést.

6

Když se Rhys dotkl rty její dlaně, myslela Isolda, že omdlí. Sevřel se jí žaludek a celé tělo jí ztuhlo v napjatém očekávání. Uvnitř tála a její doposud dřímající bradavky vystoupily jako pevné hrudky.
Šla mu celým tělem vstříc. Když jí na dlani vykroužil špičkou jazyka vlhký kruh, vydechla, protože vzrušení se ještě znásobilo. Co se to s ní děje? Co to dělá? Přesunul zkušené rty ke konečkům prstů a Isolda tiše zasténala. Líbal jí jeden prstík po druhém a ona si nedovedla představit větší slast.
Věděla, že se milenci líbají, leží spolu a rozmnožují se podobně jako zvířata. Tomu rozuměla. Ale tohle… vrcholné vzrušení… Pouhý dotyk jeho rtů na dlani a ona má břicho jako v ohni…
„Reevie,“ vydechla a on k ní zvedl hlavu.
„Co ode mne chcete, paní? Hudbu, anebo víc?“
Isolda byla tak zmatená, že nedokázala rozumně uvažovat. Stále svíral její ruku. A vpíjel se do ní pohledem tmavých očí, jako by ji chtěl sníst. Při té představě jí projela nová vlna vzrušení. Co po něm vlastně chce? Hudbu, nebo něco víc?
Obojí, přiznala si upřímně. Ale obojí mít nemůže. Ne tady. A ne teď.
Nikdy, ozval se opožděně hlas rozumu. Sevřela ruku v pěst, vytáhla ji ze sevření jeho silné, horké dlaně a odvrátila hlavu.
„Chci…“ těžce polkla. „Chci se jen učit hrát. Nic víc.“ Zaklonila hlavu a úkosem na něho pohlédla. Měla by ho pokárat za jeho troufalost, ale nemohla. Znovu polkla. ‚Asi bychom se měli vrátit do hradu.“
Jak si přejete.“ Svižně se zvedl a natáhl k ní ruku.
Isolda pocítila současně zklamání i úlevu. Zklamání, že tak ochotně souhlasil s jejím návrhem, a úlevu, že na ni nenaléhá. A přitom nedovedla zahnat zvrácenou touhu, aby ji stejně jako na dlaň políbil také na ústa. S těmito pocity mu pohlédla do očí. Má si troufnout přijmout nabízenou pomoc?
Neodolala, uchopila tvrdou ruku a okamžitě pocítila, jakou moc nad ní Rhys má. Cítila dotek jako osudové spojení. To ji vzrušovalo a lekalo zároveň. Zvedl ji na nohy, jako by byla pírko, ale nepustil ji. Přitáhl ji k sobě a hltal ji očima.
„Chtěl bych líbat víc než jen tvou ruku, Isoldo. Jestli si to budeš přát taky, stačí říct.“
Po téhle zničující výzvě ji pustil.
Isolda se zapotácela. Celou cestu zpátky, kolem balvanu, přes pláž a po prudkých schůdcích ve skále, se jí v důsledku jeho vyzývavých slov ještě točila hlava. Šel těsně za ní. Když uklouzla, zachytil ji. Zachoval se jako džentlmen, jen ji dvorně a neosobně podepřel loket. A ona se přesto pod jeho dotekem celá rozhořela.
Když došli na úzkou římsu pod hradební zdí, měla nohy jako z vosku, zardělé tváře a v duši chaos. Obvykle dovedla své city ovládat, ale tentokrát se jí to vůbec nedařilo.
Jste v pořádku, milady?“ křikl na ni strážný a zamračil se, když si všiml Reevia.
„Ano, ano!“ zavolala. Strážný to nahlásí Osbornovi, napadlo ji. Musí rychle rozptýlit jejich podezření, nebo Reevia vyženou z hradu.
Vzala od Reevia citeru a zvedla ji nad hlavu. „Brzy vám budu večer hrávat serenády!“ zakřičela. Neměla odvahu pohlédnout Reeviovi do očí, a tak mu jen strčila citeru a proběhla úzkým průchodem od zadní branky do bezpečí na nádvoří a mezi početné osazenstvo hradu.
Po návratu se Isolda snažila Reeviovi vyhnout. Nerozuměla tomu, co se mezi nimi na pláži stalo, a nechtěla se znovu vystavit pokušení.
Ano, pokušení. Při podvečerní obchůzce po tkalcovně, barvírně a při kontrole prací na fresce se marně snažila zapudit vzpomínku na Reevia a jeho úchvatné polibky. Při svých úvahách dospěla k nelichotivému poznání, že to, co s Reeviem prožila, nebylo žádné osudové spojení, ale obyčejné pokušení.
A také smrtelný hřích tělesné žádosti.
Sváděl ji. Ale ona byla tou, kterou posedl chtíč. Netušila, s jakou silou může tělesná žádost zaútočit.
Ovládne svou touhu, až se s ním setká příště? Tím si nebyla jistá. A chce ji vůbec ovládnout? Popravdě ne.
Když si uvědomila svou zkaženost, tiše zasténala a změnila směr svých kroků. Co záleží na zásobách medu, když její duše se ocitla ve smrtelném nebezpečí? Raději zajde do kaple a zamyslí se nad nedávným kázáním otce Clemsona o chtíči a smilstvu, kterému věnovala tak malou pozornost.
Poklekla v prázdné neosvětlené kapli a přemýšlela o nástrahách číhajících na její duši. Sepjala ruce, sklonila hlavu a se staženým obočím se soustředila na modlitbu.
Bože, ochraň mě, aby mne ten muž nesvedl na cestu hříchu. Prosím tě, sešli mi znamení. Pošli mi správného muže, se kterým mě spojí sňatek na celý život. On to být nemůže, to by táta nikdy nedovolil. Prosím tě, Bože, pošli mi rychle manžela, aby uhasil ten oheň, co mě uvnitř spaluje.
Zaslechla, že někdo otevřel dveře do kaple, ale hlavu nezvedla a pokračovala v modlitbě. Bezpochyby to je otec Clemson. Neměla by se vyzpovídat a požádat ho o radu?
Vtom se za ní kdosi zastavil a jí přeběhl po zádech mráz. Okamžitě poznala, že to není starý kněz…
„Modlíte se za nesmrtelnost své duše?“ zašeptal Reevius ochraptěle.
Vyskočila a ve zmatku do něho vrazila.
Jen klid.“ Chytil ji za paži, ale ona ucukla a vystrašeně po něm koukla. Je tohle boží znamení?
Je Reevius muž, kterého jí nebesa poslala? Objevil se, ještě než modlitbu stačila odříkat. Nebo to je zkouška mravní síly? Zírala na něho a nemohla se vzpamatovat.
„Proč jsi sem přišel? To mě špehuješ?“
V nerozhodném gestu rozhodil rukama. Oblékl si sice na košili tuniku, ale i přes ni byla patrná široká ramena a svalnaté paže. „Přišel jsem se do kaple pomodlit. Proč se tomu divíte?“ Odmlčel se. „Přejete si, abych odešel?“
„Ne.“ Isolda založila paže na hrudi a snažila se uklidnit. „Ne, zůstaň. A pomodli se, jak jsi chtěl.“
Je mi líto, že jsem narušil vaše soukromí.“
„To nevadí.“ Zezadu se mu ve vlasech černých jak uhel leskly paprsky zapadajícího slunce, až se zdálo, jako by měl kolem hlavy svatozář.
Isoldě vířily v hlavě protichůdné myšlenky. Nemohla se rozhodnout. Přišel se pomodlit. To musí být znamení. Třeba není jen svůdce pokušitel, ale její vyvolený. Bůh jí ho posílá. Je možné, že to byl boží úmysl, aby ji otec nechal doma?
Zhluboka se nadechla a zvažovala všechny důkazy. Říká se, že boží úmysly jsou nevyzpytatelné. Zdá se, že jí z nějakého důvodu poslal minstrela, ne válečníka.
Minstrela. Potulného muzikanta a pěvce.
Po tváři se jí rozlil úsměv a najednou byla podivně klidná. Otec bude zuřit, pomyslela si. Za zetě si přál vysoce postaveného, vlivného šlechtice. Rytíře, jako je on sám. Ale nakonec se obměkčí. Nic jiného mu nezbude.
S úsměvem podala Reeviovi ruku. „Pomodlíme se spolu,“ navrhla a přemohl ji pocit štěstí. Jsme spolu v kapli, atak se společně pomodlíme. Pojď.“
Rhys uchopil Isoldinu ruku a poklekl vedle ní. Hádal správně, že vklouzla do kaple, aby zpytovala svědomí po událostech toho odpoledne. Jestli má považovat její úsměv a náhlý klid zajisté znamení, pak nejspíš dospěla k nějakému rozhodnutí. Pro něho příznivému rozhodnutí, protože mu dává najevo, že ji jeho přítomnost těší.
Klečel vedl ní a promýšlel další tah.
Zjistil, že se nemůže soustředit. Všemi smysly totiž vnímal blízkost dívky se skloněnou hlavou a rukama sepjatýma k modlitbě. Modlil se někdy se stejným zaujetím jako ona? Má jeho víra stejnou hloubku?
Nazlobeně zaťal zuby. Zbožnost se hodí leda pro ty, co mají plná břicha a nemají nic na práci. Pro ty, kteří nepoznali, co je protloukat se životem na vlastní pěst bez rodiny a bez domova. Ti, co žijí v závětří za vysokou kamennou zdí, si mohou dovolit být zbožní.
Nikdy se nemodlil stejně jako Isolda a nikdy se tak modlit nebude. Ale bude vedle ní klečet, tvářit se zbožně a uvažovat o dalším postupu.
Musí se soustředit a naplánovat všechno s předstihem. Už získal pro svůj plán i jiné nespokojené Velšany.
Glyn shromáždil muže z bašty velšské opozice v Powys. Čekají v nedalekém městečku Afon Bryn. Přidal se k němu také dávný přítel Daffyd a další dva rebelové. Všichni si přejí vyrvat Růžový útes z moci Angličanů. Čekají, až za Angličany sklapne past, kterou jim Rhys nastražil. Rhys zneškodní nejdřív stráže na severní straně hradeb a zadní brankou vpustí velšské spojence do hradu. Potom společně zajmou další strážné a zavřou je do kobky. Do té samé, do které kdysi uvrhli Rhyse.
Ale co udělá s Isoldou FitzHughovou?
Při nepříjemné otázce přenesl váhu z jednoho kolena na druhé. Jak je ta podlaha tvrdá a studená! Jak dlouho se ještě bude modlit?
Isolda se vedle něho zavrtěla, a tak rychle znehyb-něl a tvářil se zbožně. Co s ní udělá? Odpověď je jednoduchá. Tu zbožnou pannu svede. Nic mu v tom nebrání. A má k tomu pádný důvod: touží po ní.
Její krása, nevinnost a netušená vášnivost mu zrychlovaly tep. Poznal, že je zralá pro muže, a on už dlouho neměl ženu. Příležitost se nabízí sama.
A navíc, zprznit FiztHughovu prvorozenou dceru mu udělá škodolibou radost.

Isolda dohlížela na přípravy k večeři a snažila se Reeviovi vyhýbat. Jenže z něho nedokázala spustit oči. Usilovně se snažila, aby na ní její okouzlení nebylo poznat. Pak k ní Reevius zvedl oči a zjistil, že ho pozoruje. Pochopila, že je to marné. Musel na ní poznat, co si myslí. A ona tušila, co si myslí on o ní. Při představě, že se mu líbí aspoň z poloviny tak jako on jí, se jí sevřel žaludek a zatočila hlava.
Z ruky jí vyklouzla kovová mísa a ona se pro ni spěšně sehnula. Provinile se rozhlédla. Tuší někdo, jaká změna se s ní dnes stala?
Odo se mračil a s kýmsi se hádal. Osborn právě vcházel do síně zabraný do hovoru s jedním ze svých rytířů.
Isolda si oddychla, že si nikdo jejího rozrušení nevšiml, když vtom ji někdo zatahal za rukáv. Strašně se lekla.
„Plody modlitby mohou být mnohé a rozmanité,“ oznámil známý stařecký hlas.
„Newline,“ vydechla Isolda a znovu upustila mísu. „Tys mě vylekal. Kdys přišel? Proč mi neoznámili, že jsi tady?“
Drobný stařík se na ni podíval jedním zdravým okem a obdařil ji sladkým úsměvem svých pokřivených úst. „Myslel jsem, že ti o mně Odo řekl. Nevzpomínáš si?“
„Opravdu? Aha. Máš pravdu.“ Isolda se rozpaky zarděla. Uhnula před Newlinovým zkoumavým pohledem. „Poslední dobou jsem nějaká zapomnětlivá. Mám toho na starosti příliš mnoho, když rodiče odjeli.“
Starý bard přikývl. „Nepochybně myslíš na mnoho věcí. Slyšel jsem, že tu po večeři bude zábava.“
„Ano. Kejklíři.“ Ruměnec v jejích tvářích ještě víc potemněl. „Umí i akrobatické kousky.“
‚A dávají hodiny hudby. Na citeru?“
On o tom ví! Isolda se kousla do spodního rtu. „Ano,“ přikývla pomalu. Pověděl mu o tom někdo, nebo to svým záhadným způsobem poznal?
Usmál se na ni. „Zdá se mi, že tito umělci mají zvláštní talent. Umí víc, než předvádějí.“ Odšoural se svým typickým houpavým a klátivým krokem k nízké lavici, kde obvykle sedával. Co tím myslel? Isolda spěchala za ním.
„O jakém zvláštním talentu jsi mluvil?“ dotazovala se naléhavě.
„To ty budeš vědět líp než já, dítě. Vždyť já jsem je ještě ani neviděl.“
„No…“ Isolda zaváhala. Věděla, že Newlin očekává naprostou upřímnost. Kdyby zjistil, že nemluví pravdu nebo něco tají, nepodělil by se s ní o své zázračné znalosti. „Má zvláštní talent… přitahovat ženy,“ zašeptala stydlivě.
„Kdo?“
„Reevius.“
‚Aha. Tak on si říká Reevius.“
„Jsou tu ještě tři další.“ Nervózně si kroutila prsty. „Gandy, Linus aTillo.“
„Tillo,“ opakoval bard. „To je další se zvláštním nadáním.“
Isolda naklonila hlavu na stranu. Jaký zvláštní talent má Tillo?“
Newlin však mlčel. Seděl na lavici a upřeně se díval na skupinku potulných umělců – alespoň jedno jeho šilhavé oko se dívalo tím směrem. Potom se začal pomalu kývat dopředu a dozadu a Isolda ze zkušenosti věděla, že už nepromluví. Už z něho nedostane ani slovo.
Vlastně byla ráda, že je rozhovor s Newlinem u konce. Příliš do ní vidí. Někdy se bála, že dokáže číst myšlenky. To bylo zlé i za normálních okolností. Dnes si rozhodně nepřála, aby někdo jen tušil, jaké necudné myšlenky se jí honí v hlavě.
Kromě Reevia.
Ježíši! Co se to s ní stalo? Kam se podělo nevinné děvče? Proč ji to tak neovladatelně pudí k muži, který nemá žádné skrupule?
A přece, nedal jí Bůh v kapli znamení? Odhrnula si z čela neposlušnou kadeř. Prosila ho přece, aby jí ukázal cestu, a v té chvíli se objevil Reevius.
Pozorovala ho přes síň, která se už zaplňovala, a on k ní najednou zvedl oči. Hned uhnula pohledem a srdce se jí rozbušilo. Situace se jí vymyká z rukou. Potřebuje se někomu svěřit se svými zmatenými city. Ale ne otci Clemsonovi. Potřebovala by se poradit se ženou. S matkou nebo s Rhonwen.
Bohužel obě odjely na korunovaci. Nikdo jiný by jí upřímně neporadil, protože všichni na Růžovém útesu vděčí za své postavení jejímu otci. A i ten nejhloupější z nich snadno uhodne, jak by se Randulf FitzHugh díval na minstrela jako nápadníka své dcery.
Isolda si znovu vzpomněla na mámu. Ta jediná by možná pochopila, co k Reeviovi cítí, a také by se jediná dovedla postavit otci. Osborn se sice otce taky nebojí, ale zděsil by se, kdyby se mu svěřila se svou láskou k minstrelovi.
S láskou?
Přitiskla si ruku na hruď a ucítila, jak jí buší srdce. Poznala, že ji Reevius chce svést, a věděla, že smilstvo je hřích. Ale je hříchem i tehdy, když se pojí s láskou? Ještě nikdy nepoznala tak silný cit. Nedal se srovnat s její náklonností ke strýci nebo jeho panošovi. Co jiného by to tedy mohlo být?
Nevyznala se v tom, co se s ní děje, a nevěděla, co má dělat.
Celá rozrušená se rozhlédla a její zrak zabloudil k Newlinovi. Musí překonat stud a promluvit s ním. Pochopí, jaké city se v ní sváří. A Newlin se otcova hněvu nebojí. Bude k ní upřímný, pokud se mu ona se vším poctivě svěří.

Rhys si všiml Newlina už ve chvíli, kdy shrbený a kulhavý bard vešel do síně.
„Taran,“ zaklel. I když Rhys nebyl ve Walesu celých deset let, třebaže vyrostl, zesílil a obličej maskoval bradkou, věděl, že Newlina neošálí. Jakmile na něm moudrý stařec spočine pohledem, bude znát pravdu. „ Taran,“ zaklel znovu.
„Co se ti stalo?“ vyzvídal Gandy a vyšplhal se na lavici.
„Právě přišel člověk, který může pokazit můj plán.“
„Kdo je to? Kdo je to?“ Pidimužík natahoval krk a rozhlížel se kolem.
Tillo složil své staré tělo na lavici a nalil si pivo. „Neudělá to. Leda aby zabránil krveprolití.“
„Nechci, aby se prolévala krev,“ prohlásil Linus. „Myslím, že to není správné.“
„Náš filozof přemýšlí. Pozor,“ posmíval se Gandy. „To přijde brzy konec světa.“
Linus hrábl obrovskou tlapou Gandymu do vlasů a dobromyslně dodal: „Toho se nemusíš bát, příteli. Ochráním tě.“
Gandy zaklel a ucukl, ale Rhys si jich nevšímal a obrátil se na Tilla. Vyhublý stařík se opíral o stůl a pochutnával si na pivu. „Proč myslíš, že Osbornovi nevyzradí mou totožnost?“
„Nebo Isoldě?“ uchichtl se Tillo. „Protože je moudřejší než ty a já. Má mnohem víc rozumu,“ dodal šeptem.
Rhys se posadil mezi vzteklého Gandyho a spokojeného Linuse. Tillovo ujištění jeho obavy zmírnilo, ale zcela se jich nezbavil. O Tillovi toho věděl míň než o druhých dvou společnících. Tillo o minulosti nikdy nemluvil. Nezmínil se o rodině, o místě, kde se narodil, a nikdy se nesvěřil s nějakou vzpomínkou. Proto mu Rhys úplně nedůvěřoval.
Tillo mu někoho připomínal. Ano, už to má – Newlina. Oba byli velmi staří a mrzáci. Tillo sice nemá zázračné schopnosti připisované Newlinovi, ale je rozumný a vždycky dobře poradí. Jestli si Tillo myslí, že ho Newlin neprozradí, tak to nejspíš bude pravda.
Ale musí být opatrný a jednat rychle. Newlin nebude mlčet věčně.
Vyhledal očima Isoldu a zjistil, že ho pozoruje. Odvrátila oči jako vždycky, když se setkali pohledem. A Rhys zase reagoval tak, že se mu napjaly svaly ve slabinách.
Líbí se jí a chce ho. O tom nepochybuje. A on touží po ní. Ona ovšem neví, že je její nepřítel. On tuto výhodu nemá. Na rozdíl od ní dobře ví, s kým má tu čest. Proto je pro něho vlastní touha po ní tak nepřijatelná.
Ale rozhodl se vyrovnat i s touto zátěží.
Když se teď objevil Newlin a nad Rhysem visí hrozba prozrazení, nabyla jeho mise mnohonásobně na významu. Po večeři pobaví Isoldu a její poddané. Možná vyhledá i Newlina a zjistí, jaké má stařík úmysly. A nakonec půjde za Isoldou a bude ji učit. Dá jí na výběr. Může ji učit hrát na napjaté struny citery. Nebo ji může učit zvláštní hudbě těla a rozehrát rozkoš na napjatých místech její mladé postavy.
V duchu ji viděl nahou, s bělostnou hladkou kůží, a jeho tělo okamžitě reagovalo. Zašklebil se a odvrátil se od ní. Proč ho stejně nepřitahuje třeba dojička nebo pihovaté děvče z prádelny? To mu nabídlo, že mu vypere šaty a přitom ho vykoupe.
Ale on touží po dceři svého nepřítele. Tak ji bude mít.
Až se jí zmocní a dobude ji, bude spokojený. Se stejnou radostí, jako bojoval proti anglickým rytířům na kolbišti, si podmaňoval Angličanky v posteli. Jeho hlavním cílem a hnací silou po celý život je zranit nepřítele, porazit ho a jít dál.
Nejinak tomu bude s Isoldou FitzHughovou.

7

Isolda čekala u ohniště ve velké síni. Chová se jako hlupák. Čeká na Reevia a chvíli se bojí, že přijde, a chvíli zase, že nepřijde.
Po večeři bavil Reevius se svou družinou společnost. Jejich vystoupení bylo nevázanější než minule. Tambu-ríny s bubínky zněly spolu s citerou a loutnou v bujarém rytmu. Také scénky byly košilatější. Osborn se svíjel smíchy, když si Linus oblékl zástěru, uvázal šátek a cupital před Gandym, který ho pronásledoval. Ale Isolda měla oči a uši jen pro Reevia. Rozechvíval ji jeho krásný hlas, když zpíval dojemnou píseň o lásce Parida k Heleně a o Davidovi a siláku Samsonovi, které také oba zničila láska.
Varovná píseň ovšem Gandyho nezastavila, dál se naparoval a pronásledoval svou obryni, až ho nakonec skolila, zalehla mohutným tělem a vášnivou láskou rozmačkala.
Publikum jásalo nad rozpustilou scénkou, ale Isolda vystřízlivěla. Reeviova píseň obsahovala poselství, že žena svou láskou muže vždycky zničí. Je možné, že tomu Reevius věří?
A tak nyní čekala a ve světle lucerny zkoumala nový gobelín. Usoudila, že k důkladné prohlídce potřebuje denní světlo. A také schopnost soustředit se.
Vzdychla si. Síň ztichla. Okounělo tam už jen pár lidí. Tři muži hráli kostky. Gandy bavil dva ohromené chlapce svými triky. Newlin s Tillem seděli proti sobě a tiše se bavili. Reevius přihlížel. Jestli za ní nepřijde, bude muset převzít iniciativu sama. Kdyby dál čekala, louče brzy dohoří. Stejně nemá cenu předstírat, že něco dělá. Proto poskládala těžký gobelín a odložila ho stranou. Potom se vydala nahoru do ložnice pro citeru.
Když se vracela dolů do síně, Reevius už ji čekal pod schody. Když k ní zvedl oči, srdce se jí zastavilo, a kdyby se rukou nepřidržela stěny, asi by zakopla.
Jste připravená na hodinu hudby?“ zeptal se a pro-paloval ji pohledem.
Přikývla a sklopila zrak. Jeho pohled ji děsil a vzrušoval současně. V síni za ním už byl klid. Zůstali jen Tillo s Newlinem.
„Pojďte,“ vyzval ji Reevius a natáhl k ní ruku.
Bylo to dvorné gesto, hodné šlechtice. Od minstrela ovšem působilo velmi odvážně. Stejně nevypadal jako pěvec a básník. Se širokými rameny a svalnatými pažemi jí připadal jako ztělesněný ideál rytíře. Choval se rovněž jako šlechtic. Na pohled měl všechno, co otec požadoval od jejího ženicha. A rozhodně měl všechno, co obdivovala ona.
Podala mu ručku a dívala se, jak ta se v jeho velké dlani ztrácí. Měla pocit, jako by ji spolkl celou. Tak mocně na ni jeho přítomnost působila. A to se dotýkal jen její ruky. Jak by asi reagovala při důvěrnějším dotyku?
Jen při tom pomyšlení se jí tajil dech, a když jí dole ruku pustil, měla dojem, že jen chůze po jeho boku je intimním spojením.
Usadili se na lavici dál od obou staříků.
„Cvičila jste ještě?“ otázal se.
„Ne, měla jsem na práci jiné věci.“
„Teď máme čas.“
„Ano.“
Vložil jí nástroj do rukou. Po chvilce překonala rozechvění. Vždyť ji bude jen učit hrát. Proč se chová jako hloupé zamilované děvče?
Kousla se do rtu. Protože se nejspíš zamilovala. Protože jí Bůh seslal znamení – možná.
Sklonila se nad citerou a snažila se soustředit. Když se pokoušela postavit prsty do zvlášť obtížné pozice, kterou jí ukázal, najednou vzdychl. Vzhlédla. „Dělám to špatně? Je mi líto, jestli chápu pomalu.“
„Učíte se výborně.“
„Opravdu?“ Jeho pochvala ji potěšila.
„Ano.“ Chvíli si hleděli do očí. Pak se od ní odvrátil. „Musíme s učením skončit.“
‚Ale proč? Můžete na hradě ještě zůstat. Budeme rádi, když…“
„Zůstat tady by bylo pro mě moc těžké.“
„Těžké?“
Pomalu k ní otočil hlavu, až se jejich pohledy znovu střetly. Díval se jí do očí a řekl: Je pro mě moc těžké být vám nablízku, Isoldo.“
Třebaže Newlin nemohl na dálku nic slyšet, pohlédl směrem k nim. A Tillo také. Jeden z loveckých psů sebou poděšeně škubl, ale protože se nic nedělo, zalehl opět k odpočinku.
Isolda nic z toho neviděla. Všemi smysly vnímala jen Reevia a jeho slova. „Ale… já bych chtěla, abys zůstal.“ Potom dodala sotva slyšitelně: „Neodjížděj, prosím.“
Zavrtěl hlavou. „Zůstat tu a nesmět se tě dotknout? To ode mne žádáš moc.“
„Smíš se mě dotýkat.“ Ta slova jí vylétla z úst, než si stačila uvědomit, co říká, a žár jeho očí, černých jako uhel, tím jen vzrostl.
„Smím se dotknout tvé ruky?“ vysmíval se jí. „Nebo ramene, když sedíme vedle sebe? Nebo snad lokte?“
Isolda polkla. Věděla, o jakých dotecích mluvil. Ale co chce ona? „Možná… možná za čas se dostaneme dál. Dál než k lokti nebo rameni,“ upřesnila.
Přisunul se k ní blíž, takže ucítila jeho pevné stehno vedle svého. Objal ji kolem ramen a chytil ji za ruku, v níž držela krček citery. Stejně jako minule. Poděšeně koukla po Newlinovi, ale ten byl zabraný do hovoru s Tillem a kromě těch dvou v síni nikdo nebyl.
Potom jí Reevius ochraptěle zašeptal: „Už jsem se tě dnes jednou ptal, co ode mne chceš, Isoldo. Tak mi to pověz. A nenechávej mě trápit se neopětovanou láskou.“
Láskou.
To kouzelné slůvko ji omráčilo. Neřekl touhou ani vášní, ale láskou.
Opřela se o něho a položila mu hlavu na rameno. „Není… neopětovaná.“
Stiskl jí ruku. Druhou svou rukou, sevřenou v pěst, ji jemně pohladil po tváři. Kdyby nebyli v síni, Isolda by mu zřejmě podlehla na místě, tak mocný vliv na ni dotek měl. Děsilo ji, jak moc po něm touží. Pouhá myšlenka, že by se ho měla zříct, jí působila utrpení.
Zmítaly jí rozporuplné city. Zavřela oči a tiše zasténala. Reevius tlumeně zaklel, pustil ji a odsedí si od ní.
Isolda k němu obrátila oči a měla v nich prosebný pohled. Toužila po něm tak, jak má žena toužit jen po manželovi. A on ji chtěl stejně. Bude ona mít odvahu dát průchod svým citům? Odváží se?
Přejel po ní pohledem a zdálo se, že jí čte myšlenky. „Kde můžeme být sami?“
Dech jí uvízl v krku. Odvrátila od něho oči a křečovitě stiskla citeru. „Moje… ložnice je jen o patro výš.“
‚A co služebná?“
Isolda si vzpomněla na Magdu a jejího milého. „Už odešla.“
„A nevrátí se?“
Isolda zaváhala. To zešílela, že si s ním domlouvá schůzku? Ano, zešílela. Rozum jí zatemnila touha. Láska. Objevená vášeň, co jí v břiše zapálila oheň. Co se stane, až se o jejím činu dozvědí rodiče?
Vtom si vzpomněla na věc, která je na Růžovém útesu veřejným tajemstvím, třebaže se o ní v rodině nemluví. Narodila se dlouho předtím, než se její rodiče vzali. Byla dítětem vášně, proti níž se oba marně bránili. Původně byli nepřátelé na život a na smrt, a přesto se do sebe zamilovali. Jak by ji mohli obviňovat za to, že se chová stejně jako kdysi oni? Oni dva s Reeviem aspoň nejsou nepřátelé.
Zhluboka se nadechla. „Ne. Přijde až ráno. Pro jistotu můžeme jít do třetího poschodí.“
Překvapeně svraštil obočí. „Do ložnice tvých rodičů.“ Usmál se.
Isolda vstala a na nejistých nohou se vydala ke schodům. Tak to přece udělala. Proboha, co to provedla?
Newlin se díval za Isoldou, jak mizí na schodišti. Její nápadník sice zůstal sedět na lavici, ale nebylo třeba mnoho důvtipu k tomu, aby starý bard uhodl, jak večer skončí. Nedá se nic dělat, pomyslel si. Je to osud. Třeba se to ukáže jako šťastný krok.
Tillo naproti němu se pousmál. „Mladá láska. Hezky se na to dívá. Hůř je těm, co ji prožívají.“
„Bojím se, že těm mladým přinese velkou bolest. A jejich slzy se dotknou nás všech,“ prohlásil Newlin věštecky. Potom zaměřil obě šilhavé oči na Tilla. „On se vrátil vykonat pomstu, víš?“
Tillo se teď na Newlina nedíval. „Znám jeho příběh. Nedivím se, že se chce pomstít. Musí být ale těžké dívat se nepříteli do očí, sedět s ním u stolu a poznávat ho jako člověka.“
„Třeba jako my dva?“
Tillo se usmál. „My přece nejsme nepřátelé.“
„Ani oni jimi nemusí zůstat.“
„Možná to dnešní noc změní,“ řekl Tillo a pokrčil rameny.
Každé Newlinovo oko se znovu dívalo jiným směrem. Jestli si on nechá své tajemství pro sebe, nebudou si ani potom důvěřovat. Tajnosti podrývají přátelství. Nemyslíš?“
Tillo se zamračil a rázně se zvedl od stolu. „Ti dva udělají, co budou chtít. On by za ní neměl běhat, a přece jí nedá pokoj. Ona by měla plnit přání rodičů, ale neplní je. Jsou příliš mladí a divocí. Neznají odpovědnost.“
Newlin si prohlížel Tillovu vrásčitou tvář. „Ty se teď zlobíš. Proč?“
Tillo se po něm ostražitě podíval. „Určitě to už víš.“ Zaváhal. „Mám pravdu?“
Newlin se začal pomalu kývat dozadu a dopředu. „Vím hodně. Znám mnohá tajemství.“
„Znáš i moje?“
Po dlouhé chvíli Newlin odpověděl: „Ano.“
Tillo si přitáhl purpurový plášť těsněji ke stařeckému tělu. „Pak víš taky, proč se zlobím.“
„Ne,“ ujistil ho Newlin. „Tomu opravdu nerozumím.“
Jejich pohledy se střetly. První uhnul očima Tillo. „Muži,“ zašeptal starý minstrel a šoural se pryč. „S těmi je jen trápení. S mladými i se starými.“
Newlin se za ním pobaveně díval. Někdy ho unavoval podivný talent, který mu umožňoval vidět to, co jiní neviděli. Tillo ho překvapil. Ale víc ho trápil Rhys.
I když vždycky věděl, že se Rhys jednoho dne vrátí, stále nedovedl předpovědět další běh věcí. O budoucnosti budou rozhodovat lidé obdaření mimořádně silnou vůli. Proto si není jist, jaká rozhodnutí učiní. A jak se zachovají.
Najednou se mu v hlavě jako ozvěna vynořil jeden dávný rozhovor. Už je to přes dvacet let, a přitom se mu zdá, jako by to bylo včera. „Zima se chýlí ke konci,“ opakovala tenkrát Josselyn velšsky, francouzsky a nakonec v saské angličtině. Josselyn byla bystrá a její dcera Isolda je stejná.
A jako máma je také vznětlivá.
Možná se zima skutečně chýlí ke konci, uvažoval. Snad se brzy naplní třetí verš známé dětské říkanky a do dlouho zkoušeného Walesu přijde nové jaro. Začal se kolébat a v hlavě slyšel hlasy stovek, ba tisíců dětí:

Až kamení poroste a strom růst přestane, až poledne jako noc ztmavne, až vedro v zimě chlad na ústup zažene, pak teprve Wales padne.

Pak Wales padne. Ale třeba se taky zvedne k novému rozkvětu.
Pohlédl ke schodům. Brzy po nich vystoupí Rhys za dcerou svého nepřítele. Jakou cestou se ti dva vydají? Svět se nepřestane točit. A ať se rozhodnou jakkoliv, nástup budoucnosti nezastaví. Jaká bude, to se teprve ukáže.
Počká si. Zatím se může zaobírat Tillovým tajemstvím.

8

Rhys seděl bez hnutí a zamyšleně se díval ke schodům. Viděl, jak se Tillo šourá pryč, shrbenější než obvykle, jako by padal pod velikou tíhou. Cesta dala staříkovi zabrat, uvažoval, ale když on si tolik přál na Růžový útes.
Potom sledoval odcházejícího Newlina. Jako obvykle Newlin hopkal a přitom se klátil do stran. Zítra se zeptá Tilla, o čem se spolu ti dva bavili. Newlin určitě poznal, kdo se skrývá pod maskou potulného pěvce Reevia. Zdá se, že se rozhodl mlčet. Proč asi? Rhys byl odhodlán nedopustit, aby jeho budoucí kroky ohrozil jakýsi potrhlý stařík.
Teď se však Newlinem zabývat nebude. Má na práci důležitější věci. Zůstal v síni sám. Neodolal vábení a pohlédl ke schodům. Za chvíli už po nich stoupal nahoru.
Dvacet pět širokých kamenných schodů do prvního patra. A dalších patnáct do druhého, kde na něho čeká Isolda. Část jeho bytosti, která nenáviděla Angličany a strojila plány, jak svrhnout nepřátelský rod Fitz-Hughů, si všímala každého detailu: počtu schodů, rozmístění oken, dokonce i umístění loučí. To všechno se mu může jednou hodit, kdyby se potřeboval probojovat do pevnosti, nebo naopak z pevnosti ven.
Ale ta část jeho bytosti, která patřila muži hladovějícímu po ženě, si všimla, že se neobjevil nikdo ze služebnictva, že dveře do ložnice Isoldiných rodičů jsou otevřené dokořán a že ho v žlutavém světle jediné svíce čeká masivní postel na vysokém podstavci. Sytě modré hedvábné závěsy ukrývaly matraci v polostínu.
Sotva Rhys vešel do ložnice a zavřel za sebou dveře, toužil po jediném. Přál si položit nahou Isoldu s bělostnou pletí na hedvábné lože a cítit, že se mu vzdává.
Rozhlížel se po ní, protože byl vzrušený a připravený se jí zmocnit. Měl už dost hry na kočku s myší. Poznal, že je zralá k tomu, aby ji svedl, a rozhodl se to neodkladně provést. Ale kde ta malá svůdnice je?
Vtom cvakla západka na dveřích a Rhys se prudce otočil. Dveřní závěsy zavrzaly a on okamžitě tasil dýku, zavěšenou u boku.
Nastražila na něho past!
Byl připraven vyrazit k útoku. Ale ve dveřích se neobjevil Osborn ani nikdo z jeho vojáků.
Dovnitř opatrně nakoukla Isolda a rozpuštěné vlasy se jí ve světle svíce nádherně leskly. Při pohledu na dýku v jeho ruce zbledla.
„Co se stalo? Proč máš…“
„To nic.“ Zasunul dýku do pouzdra, uchopil ji za ramena a přitáhl ji k sobě. Srdce mu divoce tlouklo.
‚Ale proč… počkej,“ snažila se mu vykroutit.
Jeho ruce ji však pevně svíraly a nepustily. „Neviděl jsem tě,“ vysvětloval a nořil se jí pohledem hluboko do očí. „Pak se otevřely dveře a mě napadlo, že mě třeba sledoval tvůj kapitán stráže. Naštěstí jsem se mýlil. Jsme sami. To jsme přece chtěli. Pojď ke mně, Isoldo. Neboj se.“ Přitiskl ji k sobě. „Pojď,“ zašeptal zmámeně, když ucítil na hrudi její pevná mladá ňadra. „Polib mě, toužím po tvých polibcích.“
Isolda cítila, jak se mu poddává, ale nemohla se zbavit jakési nejasné obavy. Zaslechla v Reeviových slovech falešný tón.
Potom však Reevius přitiskl své rty na její a ona už nedokázala rozumně uvažovat. Objímaly ji silné paže a zkušená ústa umlčela všechny její protesty. Zapomněla na rozum i na dobré mravy. Nevnímala nic než bolestnou touhu. Její děsivé síle se poddala celá.
Zmocnil se jejích rtů. Nejdřív ji jemně kousl do toho spodního a potom třel svými rty její tak sladce, až se jí tajil dech. Objala ho kolem krku a napodobovala pohyb jeho úst. Jenže byl v milování mnohem zkušenější, takže s ním nedokázala držet krok.
Nějak jí rozevřel rty nebo je otevřela nevědomky sama a vnikl do ní jazykem. V té chvíli se slast ještě znásobila. Hltal její ústa a divokým polibkem hluboko v ní rozdmýchával požár. Vklouzl jazykem do jejích úst, potom vytáhl její jazyk ven a Isolda se celá rozechvěla vzrušením.
Ani nevěděla, jak se to stalo, ale najednou ležela na něm na posteli. Stále ji líbal a pro ni svět přestal existovat. Po chvíli se převalil, takže se ocitla pod ním, a odtrhl se od jejích úst.
V tichém pokoji, osvětleném plamenem jediné svíce, bylo šero. Tyčil se nad ní jako temná silueta, a kdyby necítila tlak jeho pevného těla, mohla by si myslet, že je jen přeludem, který si v půlnoční hodině vysnila. Jenže její milenec je až příliš skutečný a ona spolu s ním leží v široké posteli svých rodičů. Přepadly ji pochybnosti.
„To nesmíme,“ špitla.
„Smíme.“ Znovu ji začal naléhavě líbat a pokračoval ve vzrušujícím rytmu, až pod ním roztála. „Smíme,“ zašeptal a sjel jí rty po tváři k uchu a potom po šíji dolů.
„Ale… ne tady,“ vypravila ze sebe Isolda s námahou.
‚A proč ne?“ Jednou rukou ji uchopil za výstřih a stáhl jí kytlici z ramene. „Máme tu velkou měkkou postel. Je pro náš záměr ideální.“
„Ale Reevie,“ bránila se chabě a zatajila dech, když jí vzal do úst bradavku. I přes košilku a kytlici ucítila jeho erotický stisk a vzrušením vyklenula tělo.
Je to dobrá postel,“ prohlásil, vyhrnul jí sukně a vklouzl jí rukou mezi stehna. „Po takové jsem vždycky toužil.“
„Ale… je mých rodičů.“
Neodpověděl. Alespoň ne slovy. Ale jeho tělo odpovědělo. Jeho rty a prsty jí daly odpověď a umlčely její protesty. Hladil ji, klouzal po ní a jeho drsné vlněné kalhoty ji škrábaly mezi stehny. Jednou rukou jí laskal ňadra a přejížděl po vzrušením ztvrdlých bradavkách. A třebaže ji nyní nelíbal na ústa, jeho rty putovaly od jednoho citlivého místa k druhému. Líbal jí ušní lalů-ček. A krční jamku.
Zabořila mu prsty do vlasů a tiskla k sobě jeho hlavu. Prožívá s ním něco nádherného. A významného. Něco tak silného, že to nemůže unést. Jenže stejně nemůže unést pomyšlení, že by to mělo skončit.
Zvedla mu hlavu a přiměla ho, aby na ni pohlédl. „Reevie… počkej. Připravila jsem pro nás jiné místo. Nahoře. Ve věži.“
Myslela si, že ji neslyší, protože z něho sálala vášeň. V očích měl žár a v obočí se mu perlil pot. Jenže on ji slyšel a přejel jí palcem po rtech. „Dobře. Půjdeme do hnízdečka, které jsi pro nás připravila. Hned jak skončím s jedním malým úkolem.“
Svezl se po ní níž. Cítila na sobě jeho těžké mužné tělo a jeho vlastnický pohyb ji vzrušoval. Když sklonil hlavu nad jejími prsy, zrychlil se jí dech.
Co s ní udělá? Její tělo se napjalo ve slastné předtuše. Panebože, rychleji, vždyť taková rozkoš se ani unést nedá.
Vtom ucítila jeho ruku mezi stehny. Sunula se výš a dotkla se jí v místě, kde se jí ještě nikdy nikdo nedotkl – a kterému se vyhýbá dokonce ona sama! Pokusila se dát nohy k sobě, ale nešlo to. Chytila ho za ramena a chtěla ho odstrčit, jenže on se ani nehnul.
„Reevie, počkej…“
„Pst,“ zašeptal a začal ji tam hladit prstem.
‚Ach Reevie,“ vzdychla a cítila, jak se pod jeho dotykem rozpouští. „Co… co to děláš?“
„Chci ti ukázat, jaké to může být, když se žena miluje se správným mužem.“
„Ano, ano,“ vydechla v rytmu pohybu jeho prstů. Ovládla ji nepoznaná rozkoš.
„To je teprve začátek,“ zašeptal jí drsným, hlubokým hlasem. „Všechno teprve přijde, Isoldo.“
Jestli Rhys mluví pravdu, pak ona asi umře rozkoší. To byla její poslední rozumná myšlenka. Protože pak se k ní Reevius sklonil, vzal do úst její ňadro a v ní cosi prasklo. Dohnal ji na vrchol slasti – a v ní něco povolilo. Připadala si jako vlna v bouři, kterou vítr žene a tříští o skálu, náraz a roztříští se, jedna vlna za druhou.
Když extáze povolila, měla Isolda pocit, že je mrtvá. Jako by ji vrcholná rozkoš zabila.
Brzy však ožila. Reevius po ní totiž sklouzl ještě níž a přitiskl jí tvář na břicho. Vzrušeně dýchal a nasával její aroma. Ta část jejího těla, o níž si před chvíli myslela, že je mrtvá, se probudila k životu.
Co to s ní udělal? Věděla o styku mezi mužem a ženou a dovedla si představit, jak se mužské semeno dostane do ženského lůna. Ale jak se jí dotýkal… O tom jí máma nepověděla…
Laská se stejně otec s matkou?
Nechtěla na to myslet. Náhle se lekla. Pořád jsou ještě v posteli rodičů.
Vztyčila se na loktech a poplašeně se rozhlédla kolem. „To jsme neměli…“
„Neměli?“ Reevius k ní zvedl oči planoucí smyslnou žádostí.
Já to myslím jinak.“ Obtížně hledala slova. „Neměli jsme tady. V této posteli.“
‚A já myslím, že je správné, co tady děláme. A v této posteli dokončíme, co jsme začali. Je to nejvhodnější místo.“ Přikryl ji svým tělem a ona cítila jeho žár a mocné vzrušení. Vyhrnul jí šaty do pasu a povolil si tkanice na kalhotách.
Přestože po něm Isolda stále toužila, nemohla se zbavit dojmu, že se právě na tomto místě chovají nepřístojně. „Tady ne, Reevie, prosím. Pojďme do pokoje ve věži.“
Zarazil se. „Trápí tě, že v téhle posteli spávají rodiče?“ Přikývla.
Zavrčel: „O důvod víc, proč tady zůstat.“
Zmateně svraštila obočí. „Co jsi myslel…“ Zmlkla, když ucítila jeho erekci na citlivém intimním místě, kde se jí před chvílí dotýkal prsty. Začal hýbat boky a pohupoval se na ní dozadu a dopředu, až se jí v břiše znovu rozhořel oheň. Ale pořád ji cosi trápilo. „Přece mí rodiče s tím nemají nic společného – se mnou a s tebou.“
Neodpověděl, jen posunul boky do pozice, aby do ní mohl vniknout. Něco není v pořádku, uvědomila si. Ale co?
Už to má. Leží v posteli rodičů s mužem a není to její manžel. Navíc ho zná sotva jeden den. Něco ji k němu nepochopitelně přitahuje a ona mu podléhá příliš rychle. Vždyť co o něm vlastně ví?
Nic.
„Počkej,“ odstrkovala ho.
„Ne.“ Zatlačil a začal do ní pronikat.
„Počkej přece!“
Setkali se pohledy. Jeho tmavé hluboké oči s dlouhými řasami byly kromě odlesku svíčky černé jak uhel. Zdály se jí povědomé.
Já už nedokážu čekat,“ oznámil jí staženým hlasem. Prudce škubl a vnikl do ní.
Isoldou projela ostrá bolest, až leknutím zatajila dech. Už to provedla. Panebože, už nemůže nic vzít zpátky.
Začal se v ní pohybovat a její pochyby se rozplynuly. Hlasitě oddechoval a pomalé, mělké pohyby se zrychlovaly a pronikaly hlouběji. Zasténala rozkoší.
„Zatraceně,“ zaklel. „Zatraceně.“
„Reevie,“ zašeptala jeho jméno.“
„Reevie,“ opakoval po ní a zakabonil se. Hýbal se v ní najednou s naléhavou hrubostí. Začínala se ho bát, třebaže hořela vášní.
„Deset let,“ zamumlal velšsky. „Dvacet.“
Zamrkala a nechápala, o čem mluví. „Deset let? Dvacet? Co tím myslíš?“ zeptala se také velšsky.
Pokračoval v zuřivém tempu. Dovnitř a ven. Dovnitř a ven. Ve tváři mu četla rostoucí vzrušení, jak spěje k vrcholu. Ale jeho oči… viděla v nich bolest a zlobu. I když mu její tělo odpovídalo rostoucí vášní, hlavou jí vířily zmatené myšlenky. Co se stalo?
Co se jen stalo?
Vtom ji jako blesk z čistého nebe zasáhlo strašlivé poznání. „Rhys!“
Ani si neuvědomila, že vyslovila nenáviděné jméno nahlas. Její podezření ji k smrti vyděsilo. Ležela pod ním zmožená rozkoší a pocitem viny. „Rhys ap Owain!“
Podíval se na ni a jeho pohled potvrdil její podezření. Ale už bylo pozdě. Vykřikla jeho jméno a v dalším okamžiku se do ní ponořil a rozlil do ní své sémě.
Má v lůně sémě muže, jehož na světě nejvíc nenávidí!
Rhys pocítil jak fyzickou, tak citovou úlevu. Dál pronikal do Isoldy a klouzal z ní ven, navzdory tomu, že vášeň právě spálil a že se mu svaly chvěly vyčerpáním. Byl to však tak skvělý pocit, že nemohl přestat.
Teď když ho poznala, sváděla žena pod ním boj, aby svou vášeň ovládla. Pochopila, že na vrchol slasti ji dovedl Rhys ap Owain. Zeji o panenství připravil úhlavní nepřítel. Přesto nedokázala potlačit svou touhu, a tak pokračoval, protože ji chtěl znovu dovést až k vyvrcholení. Podařilo se mu to jako potulnému pěvci. A teď toho dosáhne znovu jako velšsky rebel.
Pohyboval se v ní dlouhými, pomalými pohyby. Rytmicky a vytrvale. Chytil ji za ruce, ale sevřela je v pěst a snažila se ho odstrčit. Otočila hlavu na stranu a pevně stiskla víčka. Políbil ji na ouško.
„Nebraň se mi, Isoldo. Vždyť cítíš, jaké to mezi námi je,“ šeptal jí ochraptěle. Je to krásné a může to tak být dál.“
Nesouhlasně zavrtěla hlavou, ale on si všiml, jak se jí rostoucím vzrušením zarděla hruď, šíje a tváře.
Je nám to souzeno,“ pokračoval a jeho mužnost se probudila znovu k životu. Já dávám potěšení tobě. A ty zase mně.“
Uslyšel její zrychlený dech a ten zvuk ho vzrušoval. Kčertu, ona ho dožene znovu k vrcholu! Zabořil obličej do jejích hustých vlasů a snažil se uklidnit. Nechtěl jí propadnout tak úplně. Je ta poslední žena, po které by měl tak divoce a neovladatelně toužit. Ale neovládne se. Je to silnější než on.
Po chvíli šla Isolda jeho nárazům vstříc, zvedala boky a on do ní pronikal ještě hloub. Měla štíhlé, žensky tvarované tělo, měkké a pevné. Vydávala vrcholně erotické zvuky. Vzdychala, kňourala a sténala.
Už to nemohl unést. Zasténal i on a divokým tempem spěl k vrcholu, svému i jejímu. Když vykřikla a napjala pod ním tělo do oblouku, unikl i jemu výkřik: „FiDuwl“
Cítil, jak jí otřásají mohutné stahy a vytahují z něho cosi mocného. Ponořil se do ní a vpustil do ní všechno, co měl. Pak se na ni vyčerpáním zhroutil.
V té chvíli se cítil nesmírně blažený a spokojený. Svůj stav si zdůvodňoval tím, že dosáhl velkého vítězství. Stejně jako na kolbišti nebo na bojišti zvítězil nad anglickými nepřáteli.
Ale žena pod ním byla úplně jiná než všichni dřívější nepřátelé.
Opatrně se převalil na bok, aby ji netlačil. Objal ji, přitiskl ji k sobě a vychutnával své vítězství. A uvažoval o následujícím tahu v nebezpečné partii, kterou právě rozehrál.

DÍL
DRUHÝ

A když přijel k hradní bráně, nikdo ho tam nevítal. Vyšvihl se na zeď lehce a už dovnitř pospíchal.

Henry of Huntingdon

Isolda se na něho nedokázala podívat. Nemohla pohlédnout do očí muži, který s ní ležel v posteli jejích rodičů a objímal ji. Co to provedla?
Pevně stiskla víčka ve snaze zavřít oči před ošklivou skutečností. Jenže marně. Slyšela, jak mu tluče srdce. Jeho hruď se zvedala ve stejném rytmu jako její. Leželi v těsném objetí ještě celí vlhcí a zpocení po milování. O nevinnost ji připravil nepřítel! A co je ještě horší, jí se to líbilo!
Bez zábran se mu oddala!
„Bože můj,“ zašeptala zoufale. „Bože můj.“
Svaly na rukou se mu napjaly Zhluboka se nadechl a pomalu vydechl. „Na modlitbu je už pozdě, Isoldo.“
S úzkostným výkřikem se od něho odsunula. K jejímu překvapení po ní nehmátl a nechal ji být. Sklouzla z postele a kolena se pod ní podlomila. Kytlici měla zmačkanou, výstřih rozevřený a stažený přes jedno rameno. Sukni měla vyhrnutou a smotanou dohromady s košilkou.
Zatáhla za ni a škubnutím ji spustila. Přitom si všimla vlhké skvrny na živůtku právě v místě, kde jí líbal ňadro.
„Maria panno,“ zasténala a couvala ke dveřím.
Rhys se převalil na bok a podepřel si rukou hlavu. „To chceš v tomto stavu ven? Co když tě potká někdo z tvých lidí?“ otázal se. „Hned na tobě poznají, cos právě dělala. Prozrazují tě zmuchlané šaty a rozcuchané vlasy. Rty máš ještě rudé, jaks mě líbala, a tváře zardě-lé. A ulpěla na tobě neomylná vůně. Po našem styku,“ dodal, nadzvedl hlavu a výsměšně se na ni zazubil.
Jednou rukou si sáhla do vlasů a druhou na naběhlé rty. Rhys má pravdu. Mezi nohama ucítila teplé vlhko.
„Maria panno,“ zasténala znovu a zoufale přemýšlela. Co bude dělat?
Pak se jí jako zázrakem vrátil zdravý rozum. Ten muž je její nepřítel a chce zničit její rodinu. Pronikl na Růžový útes. Bez ohledu na svou pověst a hrdost musí ona hned zburcovat stráže.
Prudce se obrátila a rozběhla se ke dveřím. Rhys ji však předběhl. „Nikam nepůjdeš,“ zavrčel, chytil ji a zvedl do náruče.
„Ne…“
Přiložil jí ruku na ústa, ještě než mohla začít křičet. Bušila do něho pěstmi, kopala, ale zbytečně. Hodil ji na postel a zalehl ji v ošklivém výsměchu tomu, co se na stejném místě odehrálo před chvílí.
„Nenechám tě vyhlásit poplach, aby mě chytili,“ sdělil jí s drsnou převahou. Potom jí z kytlice odtrhl kus lemu a tím jí zacpal ústa. „Můžeš se snažit, jak chceš, moje plány nezhatíš,“ vyhrožoval a převrátil ji na břicho. Chytil jí zápěstí, svázal jí je za zády a pak udělal totéž s kotníky. Zmítala sebou v marném boji. Rhys seděl na patách a vyčkával, až ji zápas vyčerpá. Teprve když se zklidnila a s námahou lapala po dechu, promluvil. Viděl, že se Isolda třese vzteky.
„Není pro mě žádný problém zabít pár Angličanů.“
Isoldin vztek ustoupil a vystřídal ho strach. On chce vraždit její lidi! V hrůze se snažila zklidnit dech, aby slyšela jeho hrozbu, pronášenou tichým hlasem, až do konce.
Jak říkám, Angličany klidně pozabíjím. Ale když to jde, raději se krveprolití vyhnu.“
Chtěla k němu obrátit hlavu, ale nešlo to. Rhys ji chytil za rameno a otočil ji na záda. A ona spatřila jeho proradnou, nenáviděnou tvář. S hrůzou ho pozorovala. Vytáhl z boty tenký řetěz, jeden jeho konec jí ovázal kolem pasu a druhý připevnil ke sloupku postele. V tře-potavém světle svíce vypadal spíš jako démon než člověk – jako ďábel v lidské podobě. A takového si vybrala za milence!
Znamená to, že ji Bůh proklel? A úplně opustil?
Rhys stál nad ní a prohlížel si, jak ji spoutal. Pomalu po ní klouzal pohledem a ona se zachvěla, jako by na ni sáhl. Jeho oči neprozrazovaly vůbec nic. Nebyla v nich touha ani odpor, vášeň ani nenávist. Isolda dostala strach, že její oči prozrazují víc. Proto je zavřela a odvrátila od něho hlavu.
„Zůstaneš tady,“ přikázal. „Pokus o útěk je marný. Až se do tohoto pokoje vrátím, bude už hrad patřit mně. Zmocním se ho jménem Walesu, podle práva.“
Když k němu zvedla strachem doširoka otevřené oči, dodal: „Pak se rozhodnu, co udělám s tebou, Isol-do. A s tvými lidmi.“ Potom odešel.
Isoldu, potupně připoutanou k posteli, zaplavila zoufalá bezmoc. Co se stane s Osbornem a s dalšími obránci hradu? Zabije je Rhys všechny?
Zmítala sebou, jak se snažila vyvléknout z pout na zápěstí. Už je měla odřená do krve. Vtom dohořela svíce a Isoldu zahalila temnota. Až nyní jí ukápla první slza. Teprve když pochopila svou bezvýchodnou situaci, poddala se strachu a lítosti. Napínala uši, zda uslyší z hradu nějaké zvuky. Ale ticho rušil jen její hlasitý dech a občasný vzlyk.
Rhys ap Owain se vrátil vykonat pomstu. Jen Bůh ví, jak to skončí.

Rhys procházel ztemnělou síní vyčerpaný, ale v dobré náladě, rozjařený napjatým očekáváním. Původně neměl v úmyslu jít do akce už téhle noci. Musel zešílet, když se nechal strhnout tělesnou žádostí. Nerozvážné vzplanutí k nepřítelově dceři mohlo zhatit jeho pečlivě promyšlený plán. Ale když se sama nabízela a on po ní tolik toužil. Narovnal si límec tuniky. Už se stalo. Při troše štěstí nezpůsobí jeho slabost žádné komplikace. Kamarádi Glyn a Daffyd se svými vojáky už čekají v lese poblíž Carreg Du na jeho signál k útoku.
Nejdřív našel ve stáji spícího Gandyho a Linuse. Stačilo s nimi zatřást, kývnout – a oba pochopili. Gandy okamžitě zmizel ve tmě a spěchal k zadní brance a od ní k tábořišti rebelů ukrytých v lese. Linus šel s Rhy-sem a společně vystoupili na hradby.
Stačila jediná rána a první strážný padl k zemi. Po něm stihl stejný osud druhého a třetího. Rhys je svázal, Linus je odnesl k zadní brance a vystrčil je ven. Potom se vrátili do stáje. Stáhli stájníka a pacholky z kavalců, zacpali jim ústa, svázali je a zamkli je v prádelně. Následoval kuchař a Odo.
Odo se bránil udatněji než ostatní, ale uklidnil se, hned jak mu Rhys přiložil na krk dýku se slovy: Jestli chceš, aby tvá paní zůstala naživu, budeš plnit naše rozkazy.“
Než měsíc prošel noční oblohou a sklonil se k obzoru, Rhys s Linusem přemohli všechny muže vyjma několika rytířů a vojáků, kteří ještě spali v kasárnách.
Zbrojíř, zedníci a tesaři bydleli ve vesnici, takže od nich bezprostřední nebezpečí nehrozilo.
Rhys zamkl Oda do skladu a zavrčel: „Kde vězí Gandy, Glyn a ostatní?“
„Možná v lese zabloudili,“ mínil Linus.
„Nebo změnili názor,“ poznamenal Tillo.
Rhys se prudce otočil za hlasem a spatřil shrbeného staříka v otevřených dveřích. Přimhouřil oči. „Tak se mi zdá, že ten, kdo změnil názor, jsi ty.“
Stařičký minstrel zavrtěl hlavou. „Mně pramálo záleží na tom, kdo je vládcem téhle důmyslně poskládané hromady kamení.“
Rhys zaťal zuby. Stařík se chová nějak divně. „Stejně jako ostatní jsi věděl, co mám v plánu. Znáš důvod, proč jsme sem přišli. Gandy mě nezradí,“ prohlásil rozhodně. ‚Ale co ty, starce? O čem jsi to tak dlouho mluvil s Newlinem? Co ti řekl?“
Tillo se posadil na převrácený kbelík. Je unavený.“
„Znamená to, že se nebude do ničeho plést?“
„Věří, že neprovedeš nic zlého.“
Rhys neodpověděl, jen nedůvěřivě odfrkl. Tak New-lin se podvolil tomu, co je nevyhnutelné. Nebo spíš se dal na stranu silnějšího. Stejně se zachoval před dvaceti lety, když sem FitzHughové přišli. Tehdy nepomohl velšskému lidu, ale spřátelil se s vítěznými Angličany. Nyní dělá to samé. Nepomáhá Rhysovi, ale ani se mu nestaví na odpor.
Povznesená nálada zapudila Rhysovu únavu. Dnes v noci zvítězí. Newlinův postoj ho v jeho přesvědčení jen utvrdil.
Pátral ve tmě po Tillovi a usmál se na něho. „Neboj se, příteli. Ode dneška se už nikdy nebudeš muset trmácet po cestách. Už žádné turnaje a žádná vystoupení. Budeš mít domov tady, Tillo. Dožiješ v pohodlí.“
Tillo zvedl hlavu. „Děkuji ti, hochu. Jen trochu váhám, jestli se na takové místo, jako je tento hrad, vůbec hodím.“
Na nádvoří se cosi pohnulo a Rhys strnul. Ale to jen Gandy přiváděl průvod ozbrojených Velšanů. Rhys vyšel ven, aby je přivítal.
„Co se děje?“ zašeptal Glyn. „Někdo tě odhalil a přinutil jednat?“
„Ano,“ přikývl Rhys a dál to nerozváděl. „Devět jsme jich už zajali. Zbývá jich jedenáct. Samí vojáci. Ještě spí v kasárnách. Až je zajmeme, bude hrad náš.“
Rozdělil velšské bojovníky do tří skupin. Daffydova parta se postará o strážní věž u brány a o cestu po hradbách. Další skupina bude střežit nádvoří, aby z kasáren nikdo neuprchnul. Rhys a Linus vrazí do kasáren hlavním vchodem, zatímco Glyn se svými muži zaútočí od zadního vchodu. Rhys dal všem tři minuty, aby zaujali své pozice. Potom ostrým hvizdem zavelel k útoku a vtrhl do kasáren.
Dunění nohou na dřevěné podlaze znělo ve tmě hrozivě, jako by se do pohybu dalo samo peklo. Ozýval se velšský bojový pokřik, rachotil nábytek a kov zvonil o kov.
Vylekaní, rozespalí Angličané vyskočili a rychle hledali zbraně. Ale Velšané byli rychlejší. Oproti nic netušícím Angličanům měli výhodu. Obklíčili anglické vojáky z obou stran a nahnali je doprostřed nízké budovy. Postupně je sráželi k zemi a svazovali.
Rhys dal příkaz nikoho nezbíjet, jen v nutné obraně. Měl k tomu dva důvody. Jednak chtěl dokázat velšské-mu obyvatelstvu, že není takový krutý netvor, jak se o něm mluví. A také si přál dobýt Růžový útes bez krve-prolití a svým bojovým uměním zasadit ránu Fitz-Hughovým.
Slyšel však výkřiky bolesti a chroptění a věděl, že ve válce se může přihodit cokoliv. A válka právě začala.
Shodil jednoho Angličana na zem a jilcem meče praštil dalšího po hlavě. „Přineste louče!“ křikl a za chvíli prostor zalilo ostré světlo.
Před očima se mu objevila hotová jatka. Na zemi leželo na hromadě pět Angličanů. Šest dalších sedělo zády k sobě a vzhlíželo k Velšanům, kteří je obklopili. Drželi v rukou sice meče a dýky, ale útočníci byli v přesile a oni si toho byli dobře vědomi. Rhys mezi nimi našel Osborna. Starý kapitán byl bosý a jen v košili, jak ho vytáhli z kavalce.
Rhys ho oslovil: „Vzdej se, Osborne de la Vere. Vzdej se i se svými muži a vydej hrad Rhysovi ap Owain. Vzdej se, jinak zemřeš.“
Kapitán šlehl po Rhysovi očima. Nevěřícně je přimhouřil. „Cože? Ty jsi Rhys ap Owain? Vždyť jsi přišel jako minstrel Reevius…“ Zmlkl. „Kde je Isolda?“ Namířil na Rhyse zbraň a ve tváři se mu zračila obava. „Co jsi s ní udělal?“
Rhys se zasmál. ‚Až odložíš zbraň, můžeš se jí na to zeptat sám.“
Osborn na něho vrhl nenávistný pohled. „Ublížils jí? Jestli jsi ji zranil…“
„Co mi pak uděláš?“ přerušil ho Rhys. „Neboj se, starce. Tomu děvčeti jsem neublížil, i když by mi v tom nikdo nebránil.“ Na tváři se mu objevil divoký výraz. „Odlož zbraň. Vzdej se. Jen tak ji uvidíš.“
Starý rytíř se rychle rozhlédl. Z kasáren nebylo úniku a přesile Velšanů se nemohli postavit. Po dlouhé chvíli napětí Osborn složil meč. Jeho muži ho následovali.
Rhys trhl hlavou a Linus zbraně posbíral. „Odveď je do kobky,“ poručil Glynovi. „Linus ti ukáže, kde to je.“
‚A co Isolda?“ naléhal Osborn, když ho jeden Velšan strkal před sebou spolu s ostatními.
„Přivedu ji za tebou,“ slíbil Rhys. „Hned jak zajistím bezpečnost hradu a posnídám poprvé jako pán Růžového útesu, ti ji dovedu.“
„Darebáku!“ Osborn po něm skočil, ale tři Velšané ho stáhli zpět. „Ty prolhaný spratku! Rand tě měl pověsit už před deseti lety!“
Rhys na něho vrhl temný pohled a spokojeně se zazubil. „To měl. Ale udělal chybu a za ni teď draze zaplatí. Odveďte ho,“ poručil a s pohrdáním zasunul meč do pochvy.
Osborn se cestou stavěl svým přemožitelům na odpor. Marně. Když Rhys osaměl, rozhlédl se po prázdných kasárnách. Vtom mu to došlo: on to dokázal!
Splnil, co si předsevzal.
Navzdory všem překážkám dobyl hrad na Růžovém útesu, uvěznil jeho anglické strážce a nahradil je věrnými Velšany. A přitom ani neprobudil obyvatele hradu ze spánku. Kdyby věřil v boha, byl by přesvědčen, že ten jeho činům dnešní noci požehnal. Nejdřív se pomiloval s rozkošným děvčetem a potom bez jediné ztráty zvítězil.
Ovšem žádný bůh nemá na jeho vítězství nejmenší zásluhu.
Rhys si prohrábl vlasy. Za dnešní vítězství zaplatil mečem, krví a dvaceti lety strastiplného života. Ale jak se rozhlížel po kasárnách, podobných těm, v nichž žil na hradě Barnardu, necítil radost a uspokojení, jaké by byly na místě. Celý život na tenhle okamžik čekal. Proč tedy nejásá?
Znovu si hrábl do vlasů a pohladil si bradku. Vždyť vzhledem zůstal ještě Reeviem. To musí skončit. Musí se znovu stát Rhysem ap Owain a oslavit vítězství nad FitzHughem.
Narovnal ramena a usmál se do tmy. Vykoupe se, oholí a předstoupí před jedinou přítomnou členku rodiny FitzHughů. Ano, těšil se, že uvidí Isoldu FizHugho-vou a dá odbojnému děvčeti poznat, kdo je na hradě pánem.

K Isoldě doléhaly jen slabé zvuky. Zaslechla z dálky tupé žuchnutí a z hradeb se k ní nesly tlumené hlasy. Nastražila uši. Mluví anglicky, nebo velšsky? Nedokázala to rozpoznat. Ležela ve tmě, proklínala Rhyse ap Owain, prosila Boha o pomoc a litovala vlastní hlouposti.
Jak mohla být tak slepá? Jak je možné, že si nevšimla té podoby? Stejné černé oči. Stejně drzé vystupování. Měla ho poznat. Mohla to tušit.
Měla poslechnout Osborna.
Radil jí, aby minstrelskou skupinu do hradu vůbec nepouštěla. Ale ona si byla tak jistá, tolik věřila ve vlastní moc. A kam ji přehnaná sebejistota dovedla?
Ležela v temném pokoji, zuřila a snažila se zbavit pout. Její boj byl však stejně marný jako snaha přestat se trápit vlastními omyly. Věnovala svou nevinnost muži, kterého od samého dětství nenáviděla. Naletěla mu jako naivka. Úplně ji omámil svým zjevem, hlubokým hlasem a podmanivým pohledem. A byla natolik hloupá, až uvěřila, že on má srdce básníka!
Znovu zalomcovala pouty a rozdírala si už odřená zápěstí a kotníky. V očích ji zaštípaly slzy a začaly se jí kutálet po tvářích. Jak se jen mohla do něho zamilovat? Nejraděj by umřela hanbou. Dost na tom, že se mu podařilo probudit její zrádné tělo. Ale na chvíli uvěřila, že toho odporného lumpa doopravdy miluje!
Venku se ozval jakýsi hlas a Isolda znehybněla. Uslyšela smích. Překazili strážní z Růžového útesu Rhysův plán? Chytili ho a uvrhli na samé dno hradní kobky? Modlila se, aby to tak bylo. Úpěnlivě prosila Boha, aby ji vyslyšel.
Potom k ní oknem pronikl hlas. Poznala žoviální vel-štinu. „Zdar, Daffyde. To je noc, co?“
V té chvíli pohřbila poslední naděje. Rhys vyhrál!
Ještě ani nestačila tu hroznou zvěst strávit, když se na schodišti ozvaly těžké kroky, které se přibližovaly víc a víc.
Otočila hlavu ke dveřím, a sotva se otevřely, zachvěla se hrůzou, protože v nich spatřila siluetu vysokého

muže se širokými rameny. Je to on. Okamžitě ho poznala. Nemusel ani promluvit.
Zavřel dveře a vešel do pokoje. Železo škráblo o kře-sací kámen. Trhla sebou. Jednou, dvakrát. Potřetí jiskra přeskočila na ohořelý plátěný knot v misce vedle postele. Tím rozžal svíci.
Od ní zapálil další dvě a postavil všechny tři do svícnu. Když se po komnatě rozlilo světlo, obrátil se k Isol-dě a ona spatřila úplně jiného muže, než jakého čekala. Hrubou tuniku vyměnil za koženou výstroj válečníka a rozšlapané těžké kotníkové boty za holínky. U pasu mu visel těžký meč a u boku se houpala tenká dýka. Pohled na něho naháněl hrůzu.
Měla před sebou bojovníka, ne básníka a potulného pěvce. Jak je možné, že dřív nic nepoznala? Paže mu přece zesílily při práci s mečem, ne brnkáním na citeru. Široká ramena a hruď byly výsledkem dlouhých let cvičení s mečem a nesčetných soubojů a bitev. Probíráním strun a zpěvem by si nemohl vytvarovat takovou postavu.
Potom zvedl svícen. Isolda mu pohlédla do tváře a oněměla úžasem. Zmizely dlouhé, nepoddajné vlasy i hustá bradka. Zjevil se před ní obličej, který znala. Byl o deset let starší, rysy mu ztvrdly, ale byl to stejný Rhys ap Owain, který ji kdysi unesl. Nepřítel. Na tom nic nezměnila pohledná tvář a mužná postava. Při pohledu na jeho rovné zuby a pěkně vykrojená ústa si s plnou naléhavostí uvědomila svou strašlivou chybu. 1 kdyby měl tvář anděla, nic to nemění na skutečnosti, že je spřažený se samotným ďáblem!
Isoldě se hruď sevřela bolestí a srdce jí prudce bilo. Měla být opatrnější. Neměla být tak domýšlivá. Měla poslechnout otce a provdat se za Mortimera Halyarda. Kvůli své hloupé pýše se sama zničila a přivodila zkázu své rodiny.
Rhys se na ni zazubil, jako by uhodl její myšlenky. Byl to strašlivý, a přitom krásný úsměv dravce, který si pohrává se svou kořistí, protože si dobře uvědomuje, že už před ním neunikne. Přistoupil k posteli a odložil svícen na noční stolek vedle Isoldiny hlavy.
„Dnes je velký den, Isoldo. Velšané si vzali zpátky, co jim bylo uloupeno.“
Zavřela oči, aby se nemusela dívat na vítězoslavný výraz v jeho tváři, připomínající triumfující šelmu. Když se posadil vedle ní, trhla sebou a zase oči otevřela. „Zvítězil jsem,“ pokračoval ochraptěle. „A víš, co patří vítězi. Je to on, kdo má nárok na válečnou kořist…“

Isoldě naháněl hrůzu. V nazlátlém světle na něho zírala doširoka otevřenýma šedýma očima a v hustých řasách se jí třpytily slzy. Když se posadil vedle ní, zne-hybněla a pokusila se odtáhnout.
Ano, bojí se ho – a to ho těší. Ale ne tolik, jak si myslel. Když vytáhl dýku, oči jí ztmavly, takže se zdály být skoro černé. Přiblížil jí ostří dýky k tváři a ona zbledla.
Jen klid, má milá,“ zabručel a odhrnul jí z obličeje zpocenou kadeř, „jen tě zbavím pout.“
Zajel špičkou dýky pod látku, kterou měla ovázaná ústa, a jemně škubl. Isolda se hlasitě nadechla a hned spustila: „Cos udělal s mými lidmi? Zranil jsi někoho? Nebo zabil?“
„Už to nejsou tvoji lidé. Teď patří mně,“ utrhl se na ni. „Bude lepší, když se budeš starat jen sama o sebe.“

Přivřela oči a sjela ho pohledem plným pohrdání. „To si myslíš, že když jsi ovládl hrad, že ti moji lidé budou sloužit?“
„Budou, nebo budou muset odejít. Jinou volbu nemají. Je to prosté.“ Nasupeně ji převalil na břicho, rozřízl jí pouta na rukou i na nohou a rozvázal řetěz. A přitom se proklínal za svou slabost. I když by mu mělo být jedno, jak se Isolda cítí a co si myslí, vůbec se mu nelíbilo, že se na něho dívá se strachem. A ještě míň se mu líbilo její pohrdání.
Zastrčil dýku do pouzdra, chňapl po Isoldě a postavil ji na nohy. „Chovej se slušně, ženská. Jsem teď pán Růžového útesu a ty jen jedna z mých děveček. Můžu ti poručit, co budu chtít.“ Když se mu snažila vyškubnout, jeho stisk zesílil. „Přeje si tě vidět Osborn. Nevěří, že jsem ti neublížil.“
Těžce polkla. Zrak mu padl na její hebkou šíji. Je Osborn v pořádku? Je někdo zraněný?“
Rhys pokrčil rameny. „Pár jich dostalo ránu do hlavy. Brzy se vzpamatují. Žádné krveprolití se nekonalo.“ Potom se usmál. „Udatní angličtí bojovníci se moc nepředvedli.“
„Není nic horšího než zrada. Když tě nečekaně přepadne přítel,“ prohlásila opovržlivě.
Rhys odpověděl stejným tónem. „Ano. To moc dobře znám.“
„Zrazovat patří k tvé povaze, jak se zdá.“
Oči se mu zúžily v úzké štěrbiny a vypadal zlověstně. „Varuju tě naposled, Isoldo. Dej si pozor na svůj ostrý jazyk.“
Při jeho pohrůžce zbledla, ale hrdě zvedla bradu. ‚Ale? Potrestáš mě, když budu říkat pravdu?“
Je statečná. To se jí musí přiznat. Ale nerozvážné hrdinství může být nebezpečné. Ona ještě nic neví o světě a o nebezpečích, která skrývá. Bude jí muset otevřít oči. „Můžu tě trestat, kdy se mi zachce. A tak si s tebou můžu dělat, co se mi zlíbí.“ Hrubě ji k sobě přitiskl. „Možná ti právě o to jde.“
„Ne!“ vykřikla pobouřeně a snažila se mu vyškubnout.
Tím jen přiložila polínko do ohně. Jestli si myslí, že zapře, co k němu cítila jen před pár hodinami, tak se velmi mýlí! Něco takového Rhys nepřipustí.
„Je to bradkou?“ popíchl ji. „Tvůj milenec měl bradku. Mám si ji nechat zase narůst?“
„Je mi jedno, co uděláš. Jsi mi odporný bez ohledu na to, jak vypadáš. Pusť mě!“
„Aha, ale Reevius ti odporný nebyl. Možná bych ti měl zahrát serenádu na citeru. Co říkáš Isoldo? Potom bys zjihla? Otevřela bys mi náruč? A roztáhla nohy?“ dodal záměrně hrubě.
Při jeho slovech ucukla. Cítil, jak se rozechvěla. Tentokrát se však nechvěla milostnou touhou a Rhys byl najednou sám sobě odporný. Náhle ji prudce odstrčil, až se zakymácela a padla na postel. V momentě byla znovu na nohou a utekla před ním na druhý konec komnaty. Stála tam, hlasitě oddychovala a ostražitě ho pozorovala. Přitom nejisté pokukovala po dveřích.
Když se na ni Rhys zadíval, zrychlil se mu dech a uvědomil si, že ho vzrušuje. Dospěl k závěru, že tuhle ženu tak snadno neovládne. Minstrelovi Reeviovi se poddala neuvěřitelně rychle a s překvapivou vášní. Ale pro velšského rebela Rhyse ap Owain bude těžkým oříškem.
Jenže Rhys neměl rád snadná vítězství. O Růžový útes nemusel svést opravdový boj. Snad právě proto se neraduje z vítězství, jak by měl. Ale zato FitzHughova dcera… S tou ho čeká perný boj, než ji zkrotí.
Rozmáchl se. „Tak dost. Já jsem teď pán a ty jsi moje poddaná. Budeš se řídit mými rozkazy, nebo tě stihne trest. Rozumíš?“
Zlobně přimhouřila oči. „Ano. Rozumím moc dobře. Jen bych ráda věděla, jestli si uvědomuješ, jaký trest stihne tebe za to, cos udělal.“
S pohledem plným pohrdání se rozesmál. Já vím jen jedno – tahle ložnice teď patří mně.“
‚Až se vrátí otec, budeš pykat,“ pohrozila. „Táta nepoleví, dokud tě na hlavu neporazí. To dřív skončí v hrobě, než by…“
„Tak skončí v hrobě,“ přerušil ji. „S radostí ho hodím do společného hrobu i s tím jeho nafoukaným bratrem. Do hrobu bez označení. Ani pes po nich neštěkne.“
Myslel sice svá slova vážně, ale kdyby je mohl vzít zpět, asi by to hned udělal. Isolda se totiž na něho dívala s takovou hrůzou, nenávistí a pohrdáním, až cítil, jak mu stud vhání krev do tváří. Zatracená potvora, úplně ho pobláznila. Právě teď, kdy si splnil dávný sen.
„Vždycky jsem k tobě cítila jen odpor,“ začala tak tiše, že k ní musel naklonit hlavu, aby ji slyšel. ‚A nenávist. Ale netušila jsem, že jsi úplně nenapravitelný. A jak hluboce pohrdáš člověkem.“
Chvíli strnul, ale pak po ní chňapl a hrubě jí stiskl paži. „Můžeš mě třeba nenávidět, Isoldo FitzHugová. Tvoje nenávist nic nezmění. Oba víme, že tě dokážu svést. Udělal jsem to jednou,“ syčel jí do ucha, „a udělám to znovu.“
Když k němu zvedla oči a on si všiml jejího nešťastného výrazu, postrčil ji ke dveřím. Jestli nestojíš o důkaz mých slov, tak sebou hoď. Je čas, abys navštívila svoje krajany v pevném velšském vězení.“ Pak ji vyvedl z panské ložnice a strkal ji před sebou po schodech dolů, velkou síní, kde budou brzy angličtí poddaní obsluhovat velšské rebely, k úzkému schodišti vedoucímu do podzemní kobky.
To zatuchlé místo Rhys znal. Kdysi ho tam Angličané věznili. Jenže teď je pánem pevnosti on. Jeho přerod byl snadný. Od rána se cítí jako pán, ne jako pronásledovaný velšský vzbouřenec.
Pro zhýčkanou dceru bývalého pána bude přeměna v nevolnici mnohem těžší. Ale zvykne si. O tom Rhys nepochyboval.

Isolda zaťala zuby a stiskla rty. Musela, protože jinak by se nahlas rozvzlykala a přiznala by tím, jaká hrůza a jaký zmatek ovládly její duši. Všechno je vzhůru nohama. Během jediné noci se zhroutil celý její svět.
Ale s ní neštěstí postihlo i ostatní. Není jedinou obětí zrady.
Prošla kolem Magdy a všimla si, že má dívka od pláče opuchlou tvář. Ublížili jí snad? Vtom si vzpomněla na Magdina milého George. Pláče pro něho? Zabili ho při útoku? Nebo o něm dívka nemá zprávu?
Isolda si náhle uvědomila, že je jedinou členkou rodu Fitzhughů, která zůstala na hradě. A ona jediná tedy nese odpovědnost za své poddané.
Rozechvěle se nadechla. Co by na jejím místě udělal otec? Ne, takhle uvažovat nemůže. Není přece válečník jako on. Musí zkusit přemýšlet spíš jako matka. Jak by se zachovala Josselyn FitzHughová, rozená Carreg Du? Matka by zvážila situaci a našla způsob, jak přivolat pomoc.
Isolda se napřímila a rozhodla se, že právě tak se zachová ona. Rozhlédla se po síni, aby zjistila, co se změnilo. Chyběl tam Odo. Na jeho místě v rohu seděl starý Tillo s hlavou skloněnou k modlitbě. Když kolem něho Isolda procházela, ani k ní nezvedl oči. U dveří postávali tři neznámí ozbrojenci. Vyzývavě na ni zírali. Šlehla po nich pohrdavým pohledem a odvrátila hlavu.
Porazit se nedá, přísahala si, když ji Rhys chytil za loket a odváděl po schodech dolů. Může si myslet, že ji porazil, ale ona se nedá.
„Kde je Odo?“ zeptala se, když procházeli kolem sklepů. „Není přece voják, tak proč nezůstal v úřadu?“
„Nemám o jeho služby zájem.“
‚Akam zmizel Newlin?“ Neodpověděl.
Dole pod pevností se zastavili před těžkými ocelovými vraty. Uvnitř se ve dvou malých celách mačkalo několik mužů. Isolda spěchala k mříži. Osborn vstal, aby ji přivítal. Chytil ji za ruce a chvíli tak mlčky stáli odděleni pevnými mřížemi, které do vězení pro těžké zločince nechal vsadit Isoldin otec.
Jak se ti vede, dítě?“ zeptal se Osborn tiše a jeho slova se pod nízkým stropem přecpané kobky nečekaně rozléhala. „Ublížil ti, Isoldo?“
Upřeně se na ni zahleděl. Pochopila, co jeho pohled znamená, a ztěžka polkla. „Nemusíš mít o mě strach, nic se mi nestalo,“ prohlásila tak pevně, jak to jen šlo.
‚A nikdo jí neublíží,“ dodal Rhys, „pokud ty a tvoji muži uposlechnete mé rozkazy.“
Osborn na něho upřel pohled zpod přivřených víček. „Pak nemáte žádný důvod se jí dotknout. My jsme tady v kobce bezmocní.“
Isolda se obrátila na svého přemožitele. „Přece je tady nechceš držet.“
Zkřížil ruce na prsou. „Chci. Zůstanou tady.“
„Pro tolik lidí tu není dost místa.“
Jestli chtějí odejít, musí přísahat věrnost novému pánovi na Růžovém útesu,“ zasyčel.
„Tobě? Chaha. Ty nebudeš nikdy opravdovým pánem,“ odpověděla nenávistně.
„Mýlíš se. O své postavení se připravit nedám.“ Potom přes její hlavu promluvil na Osborna: „Viděls ji. Je v pořádku a nikdo jí neublíží.“ Kývl na strážného. „Odveď ji do síně. A doprovoď ji k panskému stolu.“ Isoldě oznámil: „Za chvilku přijdu za tebou.“
„Počkej, pusť mě!“ bránila se Isolda strážnému, ale ten ji nemilosrdně táhl po schodech nahoru.
Sotva zmizela, Rhys s Osbornem si pohlédli do očí. Uvěznění Angličané se nespokojeně vrtěli. Začali hněvivě pokřikovat:
„Darebáku!“
„Velšský lumpe!“
Osborn zvednutím ruky zarazil jejich pokřik. Nespouštěl z Rhyse oči. Jak dlouho ji chceš držet? A nás ostatní?“
Rhys se zazubil. Bavil se. „To záleží na jejím tatíkovi.“
„Někdo z vesnice mu určitě dá zprávu.“
„S tím počítám.“
Osborn přimhouřil oči. Je v Londýně. Nebude těžké dát dohromady vojsko. A zaútočit na tebe.“
Rhys zavrtěl hlavou. Je vidět, žes už dlouho nebyl v Londýně, Osborne. V dnešní neklidné době vaši vznešení páni nepošlou své muže bojovat za cizí zájmy. Mají dost vlastních starostí. Vědí, že Jindřich z Anjou bude úplně jiný král než Štěpán z Blois. Mají strach, že udeří železnou pěstí proti odbojným baronům, a proto musí být připraveni. Tvému lennímu pánovi přátelé nepomůžou. Bude se proti mně muset postavit sám.“
„Co tím chceš získat?“ naléhal Osborn a křečovitě svíral kovové mříže. „Vyhrát nemůžeš.“
„Naopak, když držím jeho dceru jako rukojmí, nemůžu prohrát.“
Rhysovo sebevědomé prohlášení popudilo několik Angličanů a Osborn musel znovu zvednout ruku, aby je uklidnil. Upřeně se na Rhyse zadíval, jako by chtěl přijít na kloub tajemstvím ukrytým v jeho hlavě. „Nemůžeš ji držet v zajetí věčně.“
‚A kdo mi v tom zabrání? Budu se chovat stejně jako tvůj pán. Obsadil území, které patřilo jiným. A uloupil jim jejich ženy.“
Osborn se na něho přes mříže vrhl, ale Rhys jedním rychlým pohybem jeho útok odrazil.
Jestli se jí dotkneš, zabiju tě!“ pohrozil Rhysovi starý kapitán hlasem staženým dojetím.
„Něco ti slíbím, Osborne. Jestli se jí dotknu, tak jen tehdy, když si to bude sama přát.“
„Tvým slibům nevěřím,“ odsekl Osborn. „Znal jsem tvého otce.“ Opovržlivě ohrnul rty. Jsi jeho syn.“
Při jeho zmínce o otci Rhyse opustila dobrá nálada. Já jsem také otce znal. Zemřel čestně v boji za vlast.“
Osborn si odplivl. „Tvůj otec nebyl žádný hrdina, ale zbabělec a hrubián, co…“ Osborn nedomluvil, protože Rhys tasil meč. Osborn zacouval a stáhl se s ostatními do zadní části cely.
„Drž hubu! Drž sakra hubu, nebo ti uříznu jazyk!“ zuřil Rhys.
Zavládlo hrobové ticho. Angličané bázlivě pokukovali po Rhysovi a po ostří jeho taseného meče.
Rhys si uvědomil, že se dopustil závažné chyby. Ve vzteku odhalil Osbornovi své slabé místo. Ukázal mu nezhojenou ránu tam, kde má člověk srdce. Jeho otec byl statečný bojovník. O tom nebylo pochyb. Umřel rukou Angličana. Ale byl to také krutý člověk. Týral ženy i svého syna. Tyranizoval každého, kdo byl slabší než on. To si Rhys z dětství dobře pamatoval. Jenže Owain se postavil na odpor anglickým uchvatitelům, když k tomu nikdo jiný neměl kuráž. Rhys přísahal na otcově hrobě, že bude v jeho boji pokračovat.
Rhys se sice třásl vzteky, ale ovládl se natolik, že zasunul meč do pouzdra. „Příště si dej lepší pozor na jazyk, starochu. Nemám v úmyslu prolévat krev. Ale jestli mě budeš provokovat, neručím za sebe.“
Rhys nespokojeně odcházel z kobky a poprvé zapochyboval, jestli zvládne tak těžký úkol, jaký na sebe vzal.
Osborn se za ním tiše díval, zatímco ostatní uvěznění Angličané mručeli a častovali ho nadávkami a výhrůžkami. Osborn se poškrábal po tváři a snažil se rozumně uvažovat. Nevěřil tomu, že Rhys se Isoldy nedotkne. Na to je příliš hezká. A navíc je FitzHughová. Bál se, že její vznětlivá povaha a otevřené jednání Rhyse brzy vyprovokuje. Ježíši Kriste,“ mumlal si sám pro sebe.
Jestli je Pvhys jen z poloviny stejně krutý jako jeho otec, pak má Isolda před sebou velmi smutnou budoucnost. Musí něco udělat. Ale co?
Vzpomínal, jak se Isolda tvářila, když ho ujišťovala, že je v pořádku. Mohla mu lhát? Okatě se sice zajímala o minstrela Reevia, ale Osborn to přičítal jejímu nadšení pro citeru. Moc si přála naučit se na ni hrát. Je možné, že v jejím zájmu bylo skryto také něco jiného?
Ale i kdyby se jí Reevius líbil, utěšoval se Osborn, určitě se všechno změnilo, když zjistila, kdo se za potulného pěvce jen vydával. Isolda přece Rhyse ap Owain nenávidí. I když ho Josselyn s Rhonwen často bránily, s Isoldou to nikdy nehnulo. Josselyn si ho pamatovala jako malého sirotka bez mámy. Rhonwen na něho vzpomínala jako na věrného kamaráda. Rand s Jasperem ocenili chlapcovy schopnosti, a proto ho poslali na vychování do Anglie.
Ale Isolda vždycky Rhyse považovala za zloducha, který ji jako malou unesl. Od té doby ho nenáviděla s takovou vehemencí, jaká se málokdy vidí, zvláště pak u mladé dívky.
Osborn sevřel chladné železné mříže a vzdychl. Všichni se mýlili. Josselyn a Rhonwen mylně hledaly v divokém chlapci dobré vlastnosti. Rand s Jasperem špatně odhadli jeho budoucí vývoj. A Osborn sám se provinil proti svému instinktu, když neznámé kejklíře pustil do hradu.
Jediná Isolda se nemýlila. Oprávněně nenáviděla Rhyse ap Owain a neuvěřila, že je v něm něco dobrého. Isolda měla pravdu, a přitom teď bude právě ona pykat za mylný úsudek ostatních.
„Bože, stůj při ní,“ modlil se Osborn a tiskl čelo na železnou mříž. ‚A pomáhej nám všem.“

II

Isolda seděla v čele stolu u snídaně, která se vůbec nepodobala tomu, nač byli na Růžovém útesu zvyklí. Nezačínalo se jako obvykle modlitbou a chyběl i známý šum hovoru nad ovesnou kaší, medem a chlebem s mlékem. U panského stolu seděla sama a stůl blízko ní okupovalo drsné jádro velšských vojáků. Byli rozja-ření vítězstvím a chovali se hlučně. A cpali se, jako by se už dlouho dosyta nenajedli.
Isolda seděla u stolu s hrudí staženou bolestí. Jíst nemohla. Na jídlo neměla ani pomyšlení. Sloužící děvečky se skloněnými hlavami a nahrbenými rameny cupitaly kolem ní. Kuchařovi pomocníci spolu s několika pážaty mlčenlivě plnili své úkoly. Nepřítomnost dospělých mužů se však nedala přehlédnout.
Isolda pochopila, že Rhys nechce riskovat. Ale kam je všechny ukryl? V kobce nebyli. Jsou snad zranění? Při té myšlence ji zabolelo u srdce.
Všimla si, jak Magda dolévá do džbánů pivo, a kývla na ni. Jeden z vojáků na služebnou vrhl žádostivý pohled a cosi jí řekl. Když před ním uhnula, hlasitě se rozřehtal, ale nechal ji projít.
Když se Magda snažila dolít dosud nedotčený Isol-din pohár, třásla se jí ruka. Isolda hněvivě koukla po hulvátovi, který služebnou schválně vyděsil. „Neboj se,“ zašeptala utrápenému děvčeti. „Viděla jsem George a je v pořádku. Jenom ho spolu s dalšími vojáky uvěznili.“
„Nic se mu nestalo? Víte to jistě?“ Děvčeti se v očích zaleskly slzy.
„Drží je všechny v kobce. Ale zranění nejsou.“
„Děkuju vám, slečno.“ Magda stiskla Isoldě vřele ruku. „Děkuju.“
Isolda se na ni hořce usmála. Jestlipak tě tvůj chlapec má rád stejně jako ty jeho?“ uklouzlo jí, než se stačila zarazit.
‚Ano,“ potvrdila dívka a přikývla. „Chtěl promluvit v sobotu s tátou a potom, až se vrátí lord Rand, ho chtěl požádat o povolení k svatbě.“
Isoldu zabolelo, když viděla v dívčiných tmavých očích tolik citu a když slyšela, že její lásku hoch opětuje. Jen velmi krátce si Isolda myslela, že takovou lásku také najde. Trvalo to jen okamžik, ale o to silnější její prožitek byl. Teď věděla, že to byla lež a obrovský podvod.
Smutně se usmála a spustila z dívky oči. „Možná se ti to bude zdát jako planý slib, ale až se táta dozví, co se nám stalo, přijede nás se strýcem vysvobodit.“
„Myslíte?“ Dívka ožila. „Myslíte, že ty lumpy vyženou?“ Vtom se jí v hlase znovu ozval strach. „Ale co se stane s vesnicí? Co bude s mámou, s tátou a s mými malými sourozenci?“
Isolda uchopila dívčinu třesoucí se ruku. Trápila se stejně jako ona. „Nevím, ale zjistím to. Zatím se snaž držet dál od těch…“ Nedomluvila, protože do síně vstoupil Rhys.
Magda vyjekla, když ho spatřila. ‚A vy si dejte pozor na tohohle, slečno. Mějte se před ním na pozoru.“ Potom odběhla a nechala Isoldu samotnou s nepřítelem, který se k ní blížil.
Jejich pohledy se setkaly a narazily o sebe. Isoldu ten kontakt rozrušil. Pro Rliyse ovšem zřejmě neznamenal nic, protože se hned začal s majetnickým výrazem rozhlížet po síni.
Bezohledný lump!
Sklonila se nad jídlem, aby před ním skryla své zoufalství. Jenže každé sousto chutnalo jako ztuhlé sádlo. Polykala jen s velkým úsilím.
Rhys procházel síní, potřásal si rukama se svými muži, plácal je po zádech a vzájemně si blahopřáli.
„V noci jste odvedli dobrou práci, Glyne. Výbornou.“
Glyn se usmál. „Vždyť nám nekladli žádný odpor.“
„To je pravda,“ přidal se muž, který před chvílí vystrašil Magdu. ‚A tos nám sliboval pořádnou řež.“
Rhys s úsměvem pokrčil rameny. „Myslel jsem, že se budou bránit, Daffyde. Angličani mě zase zklamali.“
Isolda hněvivě odfrkla a vařený oves jí uvízl v krku. Sketa mizerná! Had prolhaný! Zatracený lump! Odstrčila jídlo a vyskočila. Jak si může dovolit chvástat se před ní svým vítězstvím?
Rhys k ní vzhlédl a s ním ostatní jeho muži. Síň v momentě ztichla a pohledy těch dvou se do sebe zavrtaly.
„Sedni si,“ poručil jí. „Za chvilku jsem u tebe.“ Pak se znovu obrátil ke svým mužům.
Smůla hozená na žhavé uhlí by nevzplála rychleji než Isolda po těch několika neomalených slovech. Nepřemýšlela, jak na ně zareagovat, ale jednala. Odstrčila židli, narovnala se a se zdviženou bradou odcházela. Vyhrnula si sukně a dlouhými kroky prošla velkou síní až ke dveřím. Odejít ji nenechá, to věděla. Ale také ji nebude ponižovat a křičet na ni, to mu dá nyní poznat.
Rozhodným pohybem otevřela dveře, překročila práh a rázným krokem scházela po schodech na nádvoří. Ale kam teď? Brána je sice zavřená, ale závora přes ni není. Zamířila tedy k bráně.
„Nesmíte opustit hrad!“ zavolal na ni strážný velšsky. „To nesmí nikdo.“
Jdi k čertu,“ ulevila si a srdce se jí rozbušilo. Nechá ji Rhys uprchnout? Nevěděla. Opřela se ramenem do těžké brány.
„Ven nesmíte,“ zdůraznil strážný, seběhl po schodech z věže a spěchal k ní.
Jestli na mě sáhneš, nechám ti useknout ruku,“ štěkla na něho. Netušila, kde se v ní taková výhrůžka * vůbec vzala. Ale v té chvíli ji myslela smrtelně vážně.
Otřel si špinavou rukou ústa. „Nesmím vás pustit,“ trval na svém a vrtěl hlavou.
Brána trochu povolila. Isoldu to povzbudilo, a tak se do masivního dubu opřela celou svou vahou. Objevila se škvíra, ale strážný neváhal a bránu hned přibouchl.
Jdi ode mě! Zmiz!“ ječela jako smyslů zbavená. Chybělo jen málo a mohla vyklouznout.
„Vrať se na stanoviště, Tadde. Vyřídím to sám.“
Při zvuku toho nenáviděného hlasu sebou Isolda trhla. Když strážný pustil bránu, na Rhyse ani nepohlédla a pokusila se znovu otevřít.
„Možná bych si s tebou měl promluvit stejně, jak jsem to udělal s Osbornem,“ řekl jí Rhys klidně chladným, arogantním tónem.
Isolda s námahou polkla a dál tlačila do brány. Objevila se skulina. Rozšiřovala se. Už by se možná protáhla. Vtom se Rhys natáhl přes ni a otevřel bránu ještě víc. „Osbornovi jsem vysvětlil, že tvé bezpečí záleží na jeho dobrém chování. Platí to i naopak,“ sdělil jí se rty těsně u jejího ucha.
Isolda se zarazila. Uviděla spuštěný most. Od něj padala ze skalnatého kopce cesta dolů do městečka v podhradí. V dálce zahlédla malou náves se studnou.
Doškové střechy hrázděných domků se leskly v ranním slunci. Z komínů stoupal kouř. Ten známý pohled v ní vyvolal neodbytné pokušení vzít nohy na ramena a utéct. Ale jeho slova ji zastavila. Pochopila jeho výhrůžku.
„Chceš tím říct, že za můj čin by zaplatil Osborn?“
„Správně. Tak už to u rukojmích chodí.“ Otevřel bránu dokořán. „Tak si vyber.“
„Ze si mám vybrat?“ Pomalu odvrátila oči od vesnice a zadívala se na muže, který ji podvedl, zneužil a připravil o nevinnost. „Nemám na výběr. Je mi jasné, že mě z Růžového útesu dobrovolně nepropustíš.“
Chvíli váhal s odpovědí. „Mýlíš se ve mně, Isoldo. Skutečně ti nabízím volbu, i když jen ze zvědavosti. Zůstaneš a budeš sdílet stejný osud jako tví poddaní, nebo utečeš a necháš za svou dezerci zaplatit Osbor-na s ostatními?“ Pokynul jí. Jestli si přeješ, můžeš odejít.“
Jak ráda by to udělala! Jak zoufale toužila uniknout z jeho blízkosti! Vůbec mu však nevěřila a něco v ní jí nedovolilo vydat mu Osborna s ostatními na milost a nemilost. Nesnesla by pomyšlení, že za ni musí trpět jiní.
„Co bys s ním udělal?“
Na zachmuřené tváři se mu objevil úsměv a odhalil rovné bílé zuby. Hleděl na ni očima černýma jako hřích. „Co ti na tom záleží?“ Klouzal po ní očima a prohlížel si ji tak drze, že její odhodlání k oběti skoro vzalo za své. Málem utekla. Měl v očích vlastnický a vědoucí výraz a ona se při jeho pohledu celá rozechvěla. S tímto mužem se v noci milovala. Okouzlil ji jako minstrel a ona mu darovala panenství. Jenže se v něm skrýval nenáviděný velšský rebel. Za jeho podvod ho nenáviděla ještě víc než dřív.
Otočila se zády k vesnici a ke svobodě a rozhlédla se po nádvoří. Poprvé v životě jí domov připadal jako cizí místo. Změnil se ve vězení.
Zhluboka se nadechla a úkosem pohlédla na PJiyse. „Nejsem zbabělec a před povinnostmi neutíkám. A navíc,“ dodala, „ty mě stejně nechceš propustit. Jsem cenné rukojmí. Potřebuješ mě pro svůj šílený plán.“
Pokrčil rameny a zvedl jeden koutek v povýšeném úsměšku. „Možná máš pravdu. Ale teď už se to nedozvíš.“
Měla dost jeho řečí, proto vykročila směrem ke hradu. On ji však chytil za paži a hrubě ji k sobě otočil.
„Chci, aby život na hradě plynul jako obvykle.“
Jako obvykle? Vždyť není normální…“
Zatřásl s ní a nenechal ji domluvit. „Všechno bude fungovat jako dřív. V kuchyni, v zahradě, v prádelně i ve výčepu.“
„Ty ses musel zbláznit, když si myslíš, že je možné předstírat, že se vlastně nic nestalo.“
„Uděláš, co ti poroučím, Isoldo. Viděl jsem, jak řídíš domácnost. Budeš v tom pokračovat.“
„Bez mužů ve službě? Kdo bude kontrolovat sítě a kuchat ulovené ryby? Kdo bude štípat dříví a nosit vodu? Kdo bude lovit ptáky? A kdo se postará o koně?“
„Brzy se ti služebnictvo vrátí.“
„Kdy?“ probodla ho zlobným pohledem.
‚Až mně slíbí věrnost.“
„Cha! Toho se nedočkáš.“ Snažila se mu vykroutit, ale jeho silné paže ji svíraly jako kleště.
„Ale dočkám,“ odpověděl výhružně. „Když tvoji lidé uvidí, že přijímáš moji vládu s klidem, taky se uklidní. A jeden po druhém přejdou na mou stranu.“
„Toho se nedočkáš,“ prohlásila neústupně. „Protože já se s tvou vládou nikdy nesmířím.“
Sebejistě se usmál. „To jsou jenom prázdná slova. Mám s tebou jinou zkušenost. Zdá se, že tě můžu přimět ke všemu. Jen si vzpomeň na minulou noc.“
Měla chuť vyškrábat mu oči! A hanbou svěsit hlavu. Jistě, na minulou noc si vzpomíná. Kdyby se tak na ni dalo zapomenout!
Třebaže jí do tváří vystoupil ruměnec, před jeho výsměšným pohledem neuhnula. „Minulou noc jsem se v tobě krutě zmýlila. Uvěřila jsem povrchnímu zdání a neptala jsem se, co je uvnitř. Byla jsem hloupá. Teď jsem poznala, kdo jsi, a stejnou chybu už nikdy, nikdy nebudu opakovat.“
Zdálo se jí, že při jejích slovech zaťal levou ruku v pěst. Na okamžik ji napadlo, že ho zranila, protože se mu kmitlo v očích cosi, čemu nerozuměla. Ale trvalo to jen prchavou chvíli. Potom se usmál, chladně jako dravec, a ona poznala, jak se mýlila. Její slova pro něho neznamenají vůbec nic. Nepřikládá jim žádný význam. Muži jeho druhu na slova nedají. Rhys je válečník. Celý život v sobě živí nenávist a také teď je jí plný.
Pustil jí ruce, ale než před ním stačila uhnout, zvedl jí palcem a ukazovákem bradu. „Nebuď na sebe moc přísná, Isoldo. Přeješ si mě nenávidět. Vím to. Jenže po čase tvoje vášnivá povaha tu nenávist přehluší.“
„Nikdy!“ ucukla před jeho dotykem. „Brzy!“ křikl za ní, když se rozběhla po nádvoří. Unikla z jeho blízkosti. Ale jeho výkřik ji na útěku strašil. Brzy…
Přesvědčovala se, že Rhys nemůže mít pravdu. Hrozně se v ní mýlí.
Rhys se díval za prchající Isoldou. Dlouhé zcuchané vlasy za ní vlály jako závoj. Když zmizela v pevnosti, zachmuřil se. Tuhle situaci si vychutnával. Není nic zlého na tom, že ho baví popichovat Isoldu FitzHughovou. Využívá jen právo vítěze. Ale ta žena ho přitahuje víc, než by si přál.
Přejel si rukou po bradě a lekl se, když neučí til bradku. Smilnit s ženami nepřátel také patří k výsadám vítěze, uvažoval. V minulých letech se potěšil s nejednou anglickou šlechtičnou, takže nynější situace není ničím novým. Ale přece je to s touto ženou jiné než s ostatními.
Možná je to tím, že je FitzHughová, utěšoval se. Třeba ho tolik přitahuje proto, že ho těší, když právě ji může ponížit.
Pohlédl ke dveřím pevnosti, kde se Isolda ukryla. Nyní hrad patří jemu, ne jí. Je to jeho tvrz. Obsadil ji a bude ji proti nepřátelům bránit.
A když se mu zachce, s Isoldou se pomiluje. Nechá si ji u sebe, dokud ho neomrzí. Není pro něho nic víc než jiná děvčata. Až se jí nabaží, pošle ji z Růžového útesu pryč. Ale nejdřív vlastní rukou zabije jejího otce a strýce.
Tím skoncuje s rodinou FutzHughů jednou provždy.

Den se vlekl jakoby ve zvláštním oparu. Isolda znala svou povinnost. Jako dcera šlechtice věděla, že její poddaní na ní závisí. Proto musí být statečná, sebejistá a svým chováním je musí uklidnit. A tak dělala, co jí Rhys přikázal, třebaže jí přitom kypěla žluč. Hnusný Daffyd, připomínající slídícího ohaře, jí byl věčně v patách. S ním za zády rozdělila práci v kuchyni, v prádelně a při úklidu. Všechnu úkoly mohly zastat ženy. Řemeslníci a pomocníci z vesnice nepřišli. Neměl kdo opravovat kožené postroje a tkát lana z rozřezaného rákosu a hrubého lnu. Nikdo neolupoval dužinu sudů a nikdo neobsluhoval kovářský měch. Ale když zazněl polední zvon, podával se oběd jako obvykle.
Isolda chtěla zůstat během oběda venku, aby se vyhnula Rhysovi. Ale pořez, který ji hlídal, jí to nedovolil.
„Mazej do síně,“ přikázal jí hrubě. „Plít petržel můžeš i po obědě.“
„Nemám na jídlo chuť,“ bránila se Isolda a kráčela dál po slámou vysypané stezce mezi záhony.
„Ale já mám hlad,“ chňapl po ní Daffyd obrovskou tlapou. „Tak pojď už…“
Jak se opovažuješ! Hned mě pusť, ty drzý chlape!“
„Mám hlad,“ odsekl a strkal ji před sebou. „Pohni zadkem!“ křikl na ni.
Dotáhl ji až k zahradní brance. Tam Isolda uviděla rýč opřený o plot. Bez rozmýšlení po něm hrábla a divoce se s ním ohnala. Se zoufalým výrazem udeřila ostřím rýče svého strážce do nohy pod kolenem.
‚Au!“ vykřikl a pustil ji. „Uf,“ praštila ho rýčem po hlavě a statný hrubián padl k zemi jako podťatý strom.
V dálce kdosi vykřikl. Isolda si uvědomila, že nejspíš strážný na věži u brány. Stála tam a nevěřícně zírala na zhrouceného Velšana. Zmítal jí vztek, ale pomalu se jí zmocňoval také strach. Zabila ho? Odložila rýč a sklonila se nad ním. „Zatraceně,“ zaklel Rhys a rozběhl se přes nádvoří. Isolda zvedla hlavu a při pohledu na běžícího Rhyse zatajila dech. Teď si to schytá.
„Zatraceně,“ zaklel Rhys znovu a vztekle po ní koukl. Potom poklekl nad padlým kamarádem. „Daffyde! Daf-fyde! Slyšíš mě?“
Muž slabě zasténal a Isolda navzdory svému vzteku pocítila úlevu. Nenáviděla sice velšské vetřelce, ale přesto nebyla připravena někoho z nich vlastníma rukama zabít.
Strážce znovu zasténal, posadil se a chytil si hlavu. ‚Au. Teče mi krev!“ Natáhl k Rhysovi ruku od krve a vyslal k Isoldě nenávistný pohled. „Rozsekla mi hlavu rýčem – jen tak, pro nic za nic!“
Rhys vstal a zadíval se na Isoldu stejně jako další muži, kteří se seběhli, když uviděli rvačku. Jestli máš v plánu nás jednoho po druhém složit, tak ti něco poradím, Isoldo. Měla bys útočit tajně v noci, a ne před očima všech v poledne.“
Všichni muži kromě zraněného strážce vybuchli smíchem. Isolda rozzlobeně pohlédla na Rhyse. „Tvoji chlapi se mnou nebudou zacházet surově!“
„On se choval surově?“ Rhys okamžitě stočil pohled od Isoldy na strážce.
„Nic jsem jí neudělal!“ bránil se Daffyd a vyškrábal se na nohy. Je poledne a měl jsem hlad. Nic víc.“
Rhysovi zaškubal lícní sval. Isoldě to neuniklo a pochopila, že Rhysův hněv se obrátil proti protivnému Velšanovi. Ten jako by vytušil nebezpečí, začal před ním couvat.
Isoldě se radostí zatočila hlava. Taková reakce byla nečekaná. Místo ní, vlastně vzbouřeného zajatce, stihl Rhysův hněv jednoho z jejích věznitelů.
Pak se Rhys obrátil znovu k ní a úsečně prohlásil: „Skončíme to tady.“ Odmlčel se a přikázal: „Obvážeš mu hlavu a potom přijdeš do síně. Budeš sedět u oběda na svém místě.“ Daffydovi poručil: „Běž s ní a potom přijď k obědu.“
Rhys jediným přísným pohledem zahnal čumily na ústup. Potom odešel také a Isolda osaměla v zahrádce s nabručeným strážcem. Dívala se za odcházejícím Rhysem a přemýšlela o tom, co se právě stalo. Jak si to má vyložit?
Velšan zvedl rýč a odhodil ho do zahrady. Isolda tušila, jak mu asi je. „Tak pojď,“ zamumlala.
„Nic od tebe nepotřebuju,“ zavrčel. ‚Ale tohle ti nezapomenu a jednou ti to spočítám.“
Isolda při jeho výhrůžce hlasitě nasála nosem vzduch, obrátila se a zamířila do skladiště. Pochopila, že si ho znepřátelila. Jenže copak nepatří k jejím nepřátelům všichni? Než se strážný za několik minut objevil ve skladu, pochopila dvě věci.
Za prvé poznala, že Rhys ap Owain vládne svým stoupencům železnou rukou. Stačil jediný jeho pohled, zdvižené obočí nebo nepatrný pokyn a už plnili jeho přání. Totéž teď očekává i od ní. Dal jí jasně najevo, že buď ho poslechne, nebo sama ponese následky.
Za druhé si uvědomila, že se musí mít na pozoru před Daffydem. Sledoval ji zpod přivřených víček tak žádostivě, až jí naskočila husí kůže. Sjela ho vražedným pohledem, ale ruce se jí třásly, když v kameninové misce rozmíchávala drcenou olšovou kůru a sušený kostival s trochou oleje a včelího vosku.
„Tady máš,“ vrazila mu misku do ruky. „Vyčisti si ránu a tímhle ji potři.“
Křivě se na ni usmál. „Obsluž mě ty.“
„To mě ani nenapadne,“ odbyla ho. Postavila před něho mísu s vodou a kalíšek s měkkým mýdlem. Nikdo by ji nedonutil, aby na toho nechutného surovce sáhla. Začal se tedy umývat sám a Isolda si všimla, že se šklebí. Zřejmě ho rána štípala. Přepadla ji lítost.
„Promiň,“ špitla, třebaže ne tak upřímně, jak si přála. Má před sebou odporný velšský typ, ale to ještě neznamená, že si ho musí znepřátelit natrvalo.
Zatvářil se kysele.
„Říkala jsem, že mě to mrzí. To tě nikdo nenaučil slušným způsobům?“
Přejel ji pohledem a ulpěl jí na ňadrech. „Tak tebe to mrzí? Můžeš mě odškodnit.“
Isoldě se odporem stáhl obličej a rozrazila dveře. „Doufám, že ti rána zhnisá a že ti uhnije celá hlava.“ S hrdě vztyčenou hlavou a se zaťatými zuby vyběhla ze skladu. Celé nitro se jí třáslo bezmocným hněvem. Nenávidí ho. Nenávidí je všechny a nejvíc jejich mizerného vůdce!
Ale nesmí jim ukázat strach, připomínala si. Nesmí na ní být poznat, že je na konci sil, protože právě na to čekají. Musí být silná a statečná. Musí ovládnout své city, protože její lidé ji potřebují.
To se snadno řekne, horší je předsevzetí plnit. Když vstoupila do síně, přivítalo ji hrobové ticho. Desítky tváří se obrátily k ní a sledovaly její kroky. Její lidé vypadali rozčileně a ustrašeně. Velšští útočníci se tvářili ostražitě a drze. Stejně jako nafoukanec Rhys.
Isolda procházela mezi stoly a Rhyse si nevšímala. Tu a tam se s někým zastavila a nutila se do normálního chování. Promluvila s dvanáctiletým hochem a se i33
ženou, kteří zastupovali chybějící mužské sloužící. Zkontrolovala džbány a pokynula pážatům, aby začali nalévat. Děvečky k ní jedna po druhé předstupovaly s podnosy, aby od ní získaly souhlas, že mohou jídlo nosit na stůl. V síni se pomalu začaly ozývat tlumené hlasy a obvyklý cinkot sklenic. Velšské hlasy byly hlučnější, ale Angličanů bylo víc, a proto angličtina nakonec v síni převládla.
Teprve pak se Isolda posadila na své místo u stolu. Musela vzít na vědomí Rhysovu přítomnost, neboť jí odsunul židli, a jí proto nezbylo než neochotně zamumlat díky.
„Chovala ses znamenitě,“ pochválil ji a naplnil jí pohár vínem.
„Nepotřebuji tvou pochvalu, abych se chovala tak, jak to ode mne očekávají rodiče.“
„I přesto tě chválím.“ Pokynul pážeti. „Vyber své paní nejlepší porci ptáka. Nějaký měkký kousek.“
„Nemám na jídlo chuť.“
Obsluhující chlapec se zarazil a vystrašeně se díval z jednoho na druhého.
‚Ale jíst budeš,“ prohlásil Rhys a naložil jí jídlo na talíř sám.
„Tak chceš přijímat všechny moje námitky?“ vybuchla Isolda hněvivě. „Nechceš, ale přesto to uděláš?“
Rhys propustil páže pokynem ruky. Potom se loktem nenucené opřel o opěradlo křesla patřícího Isoldinu otci a naklonil se k ní. „Když tě to těší, můžeš se mi klidně stavět na odpor. Určitě k tomu využiješ každé příležitosti. Ale nakonec mě poslechneš. Splníš každý úkol – od nejmenšího po největší. Můžeš se mnou bojovat, jak chceš. Stejně zvítězím já.“ Potom si nabodl kus masa a pustil se do jídla.
Isolda zapomněla na své předsevzetí, že před ním skryje své city. Zašel příliš daleko. Vyskočila. „Tohoto dne budeš litovat do konce života,“ zapřísáhla se.
Přijal její hrozbu s úsměvem. Náhle se jeho hlas rozléhal po ztichlé síni: „Myslíš? Jedné věci však nebudu litovat nikdy… minulé noci.“ Chňapl po ni a strh J, zpátky do židle. Potom dodal šeptem, aby to slyšela jen ona – A stejně nebudu litovat těch, co teprve přijdou.

12

Po zbytek dne Rhys nepouštěl Isoldu z očí. Možná se choval bláhově, ale nedokázal si pomoct. Neušlo mu, že ji Daffyd pronásleduje nenávistnými pohledy, proto přikázal Linusovi s Gandym, aby Isoldu hlídali a nedopustili, aby se k ní někdo choval hrubě. Potom si nechal předvést kastelána a kapitána anglické stráže. Chtěl, aby mu kastelán předal účetní knihy, a Osborna potřeboval jako svědka hladkého převodu hradu z anglické pod velšskou správu.
Z úřadovny sledoval, jak tři vojáci přivádějí oba muže do velké síně. Isolda odhodila vyšívání a rozběhla se k nim. Když Osborn rozpřáhl paže, vběhla mu do náruče.
Rhys si přejel hřbetem ruky po strništi na tváři a zadíval se na tři anglické zajatce. Poznal, že Isoldě nechybí cit, že upřímně soucítí se svými poddanými.
Pozoroval její shledání se starým rytířem a s popudli-vým kastelánem a bylo mu jasné, že je má ráda stejně jako oni ji.
Usoudil, že Isolda není chladná anglická potvora. Neskrývaný projev citu prozrazuje, že jí v žilách koluje matčina velšská krev. Jenže ji vychovali jako anglickou šlechtičnu a muži, s nimiž se právě objímá, jsou angličtí vetřelci. Třebaže jí v těle proudí krev draka, už dávno se obrátila k Walesu zády.
Kdyby měla šanci Rhyse porazit, bez váhání to udělá, připomněl si.
Vyšel z úřadovny a neušla mu reakce těch tří, když ho spatřili. Osborn strnul první a pak se po něm otočili zbývající dva. Rhys musel potlačit nával hněvu, když se Isolda při pohledu na něho přitulila ke starému rytíři a ten ji v obranném gestu přitiskl k sobě.
„To stačí,“ houkl na ně Rhys. „Čeká nás jednání.“
Jaké?“ žádala o vysvětlení Isolda.
Původně oslovil Osborna. Teď se podíval přímo na ni a prohlásil: „To není pro ženské.“
Vzdorně vystrčila bradu. „Cokoliv se na hradě děje, se týká především mě.“
Kastelán tiše zanaříkal a Osborn ji sevřel v náruči. „Tiše, dítě. Odo a já to s ním vyřídíme.“
„Správně. Tiše, dítě,“ zopakoval Rhys posměšně a pásl se na jejím zoufalství. „Máš svou práci. Vrať se k ní.“
Na Isoldě bylo poznat, že se chvěje vzteky. Zloba jí čišela z šedých očí a sálala pod porcelánově bledou pletí. Zaťala ruce v pěst a snažila se ovládnout zlostný výbuch. Osborn jí cosi zašeptal do ucha a Rhys si všiml, že zaťala zuby. Pak ji starý rytíř poplácal po zádech a mírně ji popostrčil. Isolda poslechla a odcházela.
Rhys toužil dívat se za ní a obdivovat, jak se houpá v bocích a jak se jí při chůzi natřásají dlouhé copy. Připadala mu jako ztělesněná ženskost: drobná, ale silná, štíhlá, avšak svůdně tvarovaná, uvnitř citlivá, přitom navenek tvrdá jako ocel. Měl však na práci jiné věci, proto musel od ní zrak odtrhnout.
Také Osborn se díval za odcházející Isoldou. Pak se obrátil k Rhysovi a přimhouřil oči. Jen zbabělec si vyřizuje s nepřítelem účty přes jeho dítě, zvlášť když jde o děvče!“
„Ta už dávno není dítě,“ opáčil Rhys a usmál se, když si všiml, jak se Osborn při jeho slovech zakabonil. „Ale to teď nechrne. Čeká nás jiná práce.“
„Požaduješ výkupné?“ zabručel starý rytíř.
„Nestojím o anglické zlaťáky. Těch mám dost. A poctivě vydělaných.“
Osborn si ho chvíli prohlížel. „Ano, doslechli jsme se o tvých úspěších v boji i na turnajích. Jako žoldnéře tě platili dobře. Napadlo tě, komu vděčíš za svůj výcvik a výchovu?“
„Cože? Já že bych měl cítit vděčnost?“ Rhys se rozesmál, ale jeho smích zněl hořce. „Tvůj lenní pán mě poslal na hrad Barnard jen proto, aby mě vyhnal z rodné země. Nechal mě trpět v Anglii, protože se nedokázal vypořádat se mnou sám. Doufal, že strádání nepřeži-ju. Jenže já jsem vydržel, a k tomu zbohatl. Ale ne jeho zásluhou. Nedlužím nic jemu ani jeho bratrovi. Snad kromě jediného – pomsty. A před tou mě nic nezastaví!“
Osborn při jeho nenávistných slovech ani nehnul brvou, ale Odo se strachy celý schoulil. Tři angličtí strážní začali nervózně podupávat. Linus s Gandym se motali kolem Isoldy, takže Rhysovu hrozbu zaslechli. Linusova široká tvář se zakabonila. Vstal a přistoupil k Rhysovi.
„Na obzoru zpozorovali loď,“ oznámil mu a prolomil napjaté ticho. „Glyn zahlédl plachty.“
Rhys se otřásl a snažil se zapudit nenávistný vztek, který se ho před chvílí zmocnil a hrozil, že ho dožene k násilí. „Právě včas,“ zavrčel. Pohlédl na oba Angličany. „Nemám zájem o výkupné. Vypovídám vás z hradu na Růžovém útesu i z této země.“
„Cože?“
„Ty nás propustíš?“ divil se kastelán a bylo vidět, že se mu ulevilo.
„Odjedeš spolu s ostatními, kteří se tady nenarodili,“ oznámil Rhys.
„Přece nás nemůžeš jen tak vyhodit,“ protestoval
Odo.
„Ale můžu. Ti z vás, co mají velšské manželky, se můžou rozhodnout zůstat. V tom případě mi ovšem musí přísahat věrnost. Loď už připlouvá. Zítra vás odveze.“
Osbornovi chvíli trvalo, než překvapivou novinu strávil. „Kam nás odvezeš?“
„Do Tintagelu.“
„Tak daleko!“ zvolal Odo.
„Kdo odjede?“ dotazoval se dál Osborn. „Všichni?“
Nemělo smysl kličkovat, Rhys ihned poznal, na koho se ptá. „Ona zůstane.“
Odo podvědomě stiskl Osbornovi ruku, ale bál se zbytečně. Starý rytíř nevybudil hněvem. Jen naklonil hlavu a zeptal se: „Proč ji tu chceš držet?“
Rhys založil ruce. „Proč myslíš?“
Osborn se na něho upřeně zadíval. „Nejsem si jistý, ale třeba je to nad slunce jasnější. Jenže proč nás chceš poslat do Tintagelu?“ změnil téma hovoru.
„FitzHugh se s obsazením hradu nesmíří. Posbírá pár věrných a přijede. Žádné posily tady však nenajde. Pak ho porazím. Pobiju je oba, jeho i bratra.“
Osborn napodobil Rhysův postoj a založil ruce na prsou. ‚A co potom uděláš s Isoldou?“
Rhys se na starého muže zadíval. Je mazaný a zkušený. Vidí pod povrch věcí a dokáže odhadnout i důsledky současné situace. A je oddaný FitzHughovi a jeho dětem. Je napůl Velšanka. Když zapomene na svou anglickou výchovu, možná ji provdám za nějakého správného Velšana. Za někoho, kdo z ní vytluče tu její zpupnost,“ dodal ve snaze starého rytíře vyprovokovat.
Ale nepodařilo se mu to. Osborn ho zamyšleně pozoroval. Potom si vzdychl a zpod přivřených víček se rozhlédl po hradní síni. „Zmocnil ses pevného hradu. Je dobrým domovem.“ Upřel na Rhyse pohled pronikavých očí. „Měl by ses z toho, cos tu našel, raději poučit. Je lepší stavět a budovat než bourat a ničit.“
Rhys se zasmál. „Chceš říct, že se mi vzdáváš. A bez boje. Měl jsem o tobě lepší mínění.“
Namísto hněvu si Osborn jen změřil Rhyse dlouhým pohledem. „Užij si své vítězství, hochu. Dokud trvá.“ Potom se otočil na podpatku a vracel se zpět do vězení.
Rhys se za ním díval s úctou. Starý rytíř se chová důstojně, i když nemá pravdu. Pokynul strážným, aby ho doprovodili. Odovi přikázal: Jdi do úřadovny. Zkontrolujeme knihy.“ Kastelán poslušně spěchal vyplnit jeho rozkaz. Rhys se ještě jednou ohlédl za Osbornem.
Musí něco vědět. Jinak si nedokáže jeho klid vysvětlit. Co to jen může být? A proč neprojevil větší obavu o Isoldu?
Rhys se rozhlédl a zpozoroval ji, jak přechází před ohništěm a vrhá po něm nenávistné pohledy. Nad krbem visel goblén s obrovským vlkem, obklopeným růžemi. Ten zmizí jako první. Vykročil směrem k ní a ona se zastavila. Na stoličce seděl Linus a klidně přihlížel. Gandy stál opodál a kupodivu mlčel. Když se Rhys přiblížil k Isoldě, zvedla pohrabáč a držela ho před sebou jako zbraň.
„Co je to za člověka, co vyhání lidi z vlastního domu?“ rozkřikla se na něho rozčileně.
‚A jaký je člověk, co uloupí domov jiným?“ opáčil.
Jestli narážíš na tátu, nikomu nic neuloupil. Postavil novou vesnici pro všechny a hrad, který ochraňuje Angličany stejně jako Velšany.“
„O to se ho nikdo neprosil!“ vytrhl jí z ruky pohrabáč a mrštil jím přes celou síň. Vylekal spícího loveckého psa, ten se postavil a rozštěkal se. Na stůl vyskočila kočka a strachem naježila hřbet i ocas.
Stejně jako ta kočka se cítila i Isolda, když se k ní Rhys přiblížil na dosah. Bála se. A zuřila. Připravila se k boji, ale nejraděj by prchla.
„Ten závěs,“ ukázal na goblén nad její hlavou. „Strhni ho a spal. Vyrobíš jiný, s vyobrazením draka. Má ho ve znaku Wales,“ dodal kousavě. „Pokud to nevíš.“
„Vím o Walesu tolik co ty,“ vyhrkla a zapomněla na opatrnost. „Možná víc.“
„Ze prý víc,“ posmíval se. Jestli jsi vzdělaná v historii a tradicích naší vlasti, jak říkáš, doufám, že se to odrazí v tvém díle.“
„Tapisérie se vyrábí dlouho. Ty budeš pryč dřív, než bych stačila začít,“ popíchla ho.
„Namaluješ draka. A dalšího na stěnu v panské ložnici. Nad postel.“
Při jeho zmínce o ložnici a posteli spolkla ostrou odpověď. A její rozpaky ještě vzrostly, když si všimla, jak mu svítí oči nejspíš při vzpomínce, co se tam stalo. Je možné, že to bylo teprve včera?
„Přikazuji ti, abys v ložnici vymalovala draka, jak přemohl vlka.“
Do tváří jí vstoupila červeň a hořící líce ji štípaly. Pálilo ji na prsou a srdce jí začalo divoce bít. „Nic takového malovat nebudu,“ vykoktala.
‚Ale budeš, Isoldo.“ Blížil se k ní s vítězným úsměvem a ona před ním couvla. „Drak bude nahoře a vlk natažený pod ním.“
„Chrlí ten drak oheň?“ ozval se Gandy.
Isolda se k němu s úlevou otočila. Vysvobodil ji před Rhysovým spalujícím pohledem. „To se říká jen v pověsti.“
„Draci jsou jen v pověstech,“ zavrčel Rhys.
„Loď je však skutečná,“ připomněl Linus.
Isolda by byla toho dobrosrdečného obra s chutí políbila. Stejně jako Gandyho. Vypadalo to, že se oba snaží odvrátit od ní Rhysovu pozornost.
Rhys se na ně zamračil. „Stačí, když si na mé svědomí hraje Tillo,“ prohlásil varovně. „Vy dva mi dejte pokoj.“
Zmlkli a už ho dál nedráždili. Ale neodešli a Isolda jim za to byla vděčná. Strašně se bála zůstat s Rhysem o samotě. Jenže on ji chce odloučit od ostatních, jestli je pravda, že připlouvá loď, aby odvezla anglické osazenstvo pryč.
Nabrala sil k další slovní přestřelce. „Nevěděla jsem, že máš nějaké svědomí. A jestli chceš umlčet každého, kdo se ti postaví na odpor, budu já první, kdo nastoupí na loď.“
„Ráno jsem ti dal možnost, abys odešla. Vzpomínáš?“ Nadzvedl jí bradu prstem.
Ucukla. „Zůstala jsem, abys neublížil Osbornovi. Kdybych věděla, že je chceš odvézt pryč.
„Zůstaneš tady.“
„Proč?“ zvolala.
Chytil ji za ruce a sklonil se k jejímu obličeji. „Chci tě mít tady.“
„Ale proč?“ Ta otázka jí vylétla z úst dřív, než pochopila, co měl na mysli. „Ne, neříkej to,“ zavrtěla hlavou a už si nepřála znát jeho odpověď.
Napřímil se a pevně jí stiskl paže. Přitáhl ji blíž k sobě. Její pocit ohrožení se znásobil. „Vymaluj stěnu v mé ložnici, Isoldo. Můžeš začít hned.“ Pustil ji a pokynul jí ke schodům. „Přines si barvy a štětce a dej se do práce.“
Sla.
Ne proto, že jí to poručil, říkala si, ale aby před ním unikla. Sotva se ocitla z dohledu na schodišti, přitiskla se zády k silné kamenné zdi a těžce oddychovala. Je to beznadějné! Utéct se jí nepodaří. Teď ne. On pošle pryč všechny, které má ráda. Na jedné straně se radovala, že budou v bezpečí, na druhé straně měla hrůzu, co se stane, až zůstane na Růžovém útesu sama. Co má dělat?
Jak s ní Rhys naloží?
Z hrdla jí unikl vzlyk. Rychle se vzpamatovala. Nesmí si dovolit takový přepych a rozplakat se. Musí se ovládat, protože jí nic jiného nezbývá. Je bezmocná. Nemůže nic. Jen malovat.
Odlepila se od zdi a zvažovala svou situaci. Podívala se nejdřív nahoru a potom dolů. Je v pasti. Zůstane jeho zajatkyní a nic na tom nezmění, ať se bude bránit, anebo plnit jeho příkazy.
Přitiskla si ruce ke spánkům a přemýšlela. Třebaže cítila neovladatelnou touhu ve všem mu odporovat, uznala, že to není nejlepší řešení. Rhys vyhledává konflikt. Baví ho vnucovat jí svou vůli. O to potěšení ho připraví jedině tehdy, když bez reptání splní jeho přání.
Ale existují jisté meze. Jsou přání, která mu nesplní nikdy. Jsou věci, které už nebude nikdy opakovat.
Stoupala po schodech nahoru. Vešla do své ložnice a vzala krabici s uhlem. Potom vystoupala ještě o patro výš a vkročila do komnaty, kde minulou noc ležela polonahá v jeho objetí. Při pohledu na zmuchlanou postel se rozechvěla.
„Panebože,“ zasténala při vzpomínce na milostnou hru předešlé noci. Zamilovala se do Reevia. Prahla po něm srdcem i tělem. Teď už věděla, že je to někdo jiný, ale její tělo nechtělo rozumět hlasu rozumu. Cosi zvráceného v ní se probudilo a ona se při vzpomínce na prožitou vášeň celá třásla.
Přitiskla si krabici z jasanového dřeva k hrudi a divoce se rozhlížela po ložnici. Nedokáže to. Nemůže namalovat na stěnu výjev podle jeho přání.
Odhodila krabici, rozrazila dveře a utekla z komnaty, kde cítila smilstvo a hřích. Potřebovala se ze svého hříchu vyzpovídat. Zoufale zatoužila po otci Clemsonovi. Jenže nemohla riskovat, že se znovu setká s Rhysem.
Zbývalo jí jen jediné útočiště. Vyběhla po úzkých schodech do pokojíku ve věži. Ještě tam ležela roprostřená kožešina, jak ji včera připravila. Na ní polštáře a vedle dvě svíce, které úplně vyhořely.
Jak byla hloupá. Lehkomyslné dítě, co si hrálo na lásku a nemyslelo na nedozírné důsledky svého jednání. Sotva slunce skončilo jedinou pouť po obloze, jak jen zmoudřela. Jako by za jediný den zestárla.
Zlobila se na sebe a bylo jí bídně. Otevřela dveře vedoucí na ochoz a vyběhla na čerstvý vzduch. Přibouchla za sebou. Kdyby se tu tak mohla zavřít před celým světem! Zhluboka se nadechla a zavřela oči. Moc si přála vrátit čas zpět. Vymazat včerejšek.
Ale nejde to. Uslyšela křik racka křižujícího oblohu a otevřela oči. Nic se nedá vzít zpět. Musí myslet na budoucnost a co nejlépe čelit tomu, co ji čeká. Rozumem to chápala. Ještě zbývá vyrovnat se s tím v srdci. Poklekla a sklonila hlavu k modlitbě. Věděla, že ji čeká těžká zkouška. Přísahala, že bude statečná. Silnější než její protivník.
Dost silná, aby snesla všechno utrpení, které jí ještě způsobí. A dost silná, aby mu odolala.

13

Rhys bubnoval prsty do stolu. Nelíbilo se mu, co viděl.
Odo mu předložil dobře vedené účetní knihy s čerstvými údaji, psané pečlivým rukopisem. Vyplývalo z nich, že panství je dobře spravováno a poskytuje dostatečné zásoby potravy obyvatelům hradu i vesničanům v podhradí. Dělníci dostávali každé čtvrtletí plat srovnatelný se mzdou v Anglii, a to Angličané i Velšané bez rozdílu. Navíc FitzHughové vyžadovali od svých vazalů méně dnů roboty, než bylo obvyklé.
Rhys rozladěně nalistoval údaje z předchozího roku. Odo nervózně přešlápl.
Vtom Rhys zabodl prst do účetní knihy. „Co znamenají tyhle výdaje?“
„Nové včelí úly. Celkem deset.“ Rhys se zamračil a přejel očima stránku shora dolů. ‚A tady vidím dalších deset. Není ta cena za úly trochu vysoká?“
„No, to jsou takové zvláštní úly. Lord Rand za ně platí starcům z Carreg Du…“ Odovi selhal hlas, když ho Rhys probodl pohledem.
„Starcům?“
„Ano.“ Odo si odkašlal. „Těm, co už jsou moc staří, aby dřeli na poli. Vyrábějí úly a pletou provazy. Někdy opraví postroje. Tak si vydělají na živobytí, i když už jsou slabí a nemocní.“
Rhys se zakabonil a teď teprve pochopil, proč byl Glyn opatrný a nevěřil starším z Carreg Du. Byl přesvědčený, že by Rhysův útok proti Růžovému útesu nepodpořili. Rhys to původně přičítal jejich zbabělosti a pustil je z hlavy. Starci by mu v boji stejně byli málo platní. Vlastně by mu jen překáželi.
Nyní chápal, že jejich zdrženlivost nebyla způsobena zbabělostí. Žilo se jim pod vládou FitzHughových dobře.
Nevěřili, že by se on, velšský vlastenec, o ně postaral lépe než nějaký Angličan! Vždyť jeho k dobytí Růžového útesu nevedla jen touha po pomstě. Myslel přece i na své velšské krajany. Na blaho svého národa.
Nervózně bubnoval prsty. Až vyčistí hrad od Angličanů, všechno se zlepší. I starší z Carreg Du to nakonec uznají. A oslaví návrat velšské vlády – a Rhyse ap Owain – do severního Walesu.
Znovu nahlédl do knihy. „Co je tohle?“ ukázal na několik zápisů.
Odo se naklonil nad knihu. „To jsou nově narozené děti.“
„On vybíral daň za narozené děti?“
„Díváme se do sloupce výdajů, pane, ne do příjmů,“ upozornil ho Odo. „Pán dává dárek ke křtu každému dítěti narozenému na Růžovém útesu nebo v Carreg Du.“
Rhys pohrdlivě odfrkl. „O něčem takovém jsem jaktěživ neslyšel.“
„Byl to nápad milady Josselyn…“
Rhys ho přerušil netrpělivým gestem. ‚A tohle?“
Pokračovali, jen aby se prokázalo, že panství má dobrou správu, že se na něm slušně zachází s poddanými a že výnosy hospodářství se věnují na zlepšení životních podmínek na hradě i v podhradí. Rhys si rozhodně nepřál zjistit, že FitzHugh je pro své poddané dobrým pánem, ale fakta mluvila jasně. S tím se nedalo nic dělat.
Ani to ho neomlouvá, ujistil se v duchu. Prudkým pohybem zabouchl knihu, až Odo poskočil. „Přines pokladnu,“ rozkázal.
Je., tady,“ kastelán ukázal na masivní skříňku. „Odemkni ji.“
„To… nejde.“
‚A pročpak?“ Rhys výhružně svraštil obočí. „K tomu musí být dva klíče.“
„Tak je přines.“
„Mám jen jeden.“
Rhysovi docházela trpělivost. „Tak sežeň ten druhý. Kdo ho má?“
Kastelán ztěžka polkl. „Lady Isolda.“
Rhys ji objevil až v nejvyšším patře pevnosti. Nejprve prohledal její ložnici, komnatu jejích rodičů, kterou teď obsadil sám, a velkou síň, pak se prohnal pokojíkem ve věži a rázně otevřel dveře na krytý ochoz. Tam našel Isoldu na kolenou. Ale nemodlila se. Když k ní vrazil, ani se nepohnula.
Zlostně vybuchl. „Přikázal jsem ti malovat draka. Ne snít s otevřenýma očima!“ Uvědomoval si, že volí bezdůvodně hrubý tón, ale zmocnila se ho nepochopitelná panika, když Isoldu hned nenašel. Proto na ni křičel a přitom se mu pomalu vracel klid. „Možná jsi jako hradní paní zbůhdarma utrácela čas,“ řekl jí už klidněji, ale chladně. „Teď máš stejné postavení jako poddaní. Nejsi víc než děvečka. A budeš se řídit rozkazy lenního pána.“ Potlačil nutkání křiknout na ni: ‚A podívej se na mě!“
Pomalu k němu zvedla hlavu. Hleděly na něho šedé oči jako led. Ve tváři měla pohrdání. „Přemýšlím, jak nejlépe splnit váš rozkaz, můj pane. Nápad se nerodí lehce. Chvíli trvá, než vznikne obraz. Ledaže by vám na ztvárnění draka nezáleželo.“
Raději se vyhnul odpovědi a jen natáhl ruku. „Dej mi klíč od pokladny.“
‚Aha. Pokladna.“ Vstala. „Mohlo mě napadnout, že na ni dojde.“ Zvedla kruh s klíči, který měla zavěšený na opasku. „Tady máš. Vezmi si je všechny. Aspoň se nebudeš muset v ničem omezovat. Kromě zlata můžeš vyplenit i sklady zásob.“
Chytil svazek klíčů, který po něm hodila, a připevnil si jej k opasku. „Nepochopila jsi můj důvod,“ odpověděl a přejel očima její štíhlou postavu. „Nemám v úmyslu cokoliv plenit. Lidé v těchto kopcích jsou moji krajané. Můj národ. Nikdy bych je nepoškodil. Převzal jsem Růžový útes jako svůj domov. Stane se velšským hradem a budu pevnost bránit ve jménu Walesu.
Pohrdlivě se zasmála. „Řekla bych, že ti jde víc o sebe než o národ.“
„Stejně jako tvému otci.“
Zavrtěla hlavou. „Nemáš ani ponětí, jak se na Růžovém útesu žije. Nenávidíš mou rodinu, a proto zničíš lidem tady život. Žene tě nesmyslná touha po pomstě. Schováváš se za spravedlnost pro velšský národ, ale nejsou to Velšané, kdo nás nenávidí. Nenávisti jsi plný jen ty sám. Nejde ti o spravedlnost pro všechny, jen o osobní pomstu.“
Její výlev plný opovržení snesl Rhys s klidnou tváří. Věděl, že kromě nabroušeného jazyka nemá Isolda žádné zbraně. A slova mu neublíží. Přesto si v skrytu duše přál, aby svá slova vzala zpět.
„Čas tě přesvědčí, že se mýlíš, Isoldo. Brzy poznáš pravdu.“
Odvrátila se od něho a zahleděla se na obzor. Vtom si všiml, co Isolda pozoruje. K pobřeží se nezadržitelně přibližovala loď. Brzy spustí kotvy a naloží lidský náklad. Uvědomil si, že se Isolda bojí. Má strach o své přátele i o sebe, když na hradě zůstane sama. On se na rozdíl od ní těší, že se Angličanů konečně zbaví.
Obešel ochoz, jímž byl malý pokojík ve věži obehnán. Cimbuří tam bylo nižší, protože ochoz sloužil jako pozorovatelna, ne jako stanoviště obránců hradu. Hluboko pod ním, asi padesát stop, leželo nádvoří. Odsud Isolda neuprchne.
Přejel zrakem po obzoru, od hor na západě k otevřenému moři na severu a východě. Ano, pokojík ve věži je příhodné místo. Je blízko jeho komnaty. A daleko od ostatních lidí. Je tu soukromí, a proto tu Isolda pro ně minulou noc připravila hnízdečko. Všiml si ho, když přicházel. Při pomyšlení, jak pro ně Isolda chystá místečko k milování, pocítil nával horké krve.
Obešel ochoz a našel ji tam, kde ji opustil, jak zírá na loď. Od moře foukal vítr a zvedal se na ochoz ve studených poryvech. Brzy sevře zem zima a FitzHugovi zkomplikuje útok.
Rhys zapomněl na střet s Isoldiným otcem v okamžiku, kdy se zadíval na dceru. Jak vystavovala tvář větru, bohaté prameny hustých vlasů jí ve větru tančily za zády v divoké směsici. Modré šaty a šedý plášť jí silou větru přilnuly k tělu, takže jasně vystupovaly její ženské křivky. Rhysovi připomněla divokého ptáka, který může každou chvíli roztáhnout křídla a odletět. Otřásl se a sevřel se mu žaludek. Touží po ní.
A bude jeho. Může zasadit FitzHughovi horší ránu? A dovede si pro sebe představit sladší odměnu?
Uchopil jednu vlající kadeř jejích po pás dlouhých vlasů a promnul hedvábný pramen mezi palcem a ukazovákem. Při jeho doteku strnula, rychlým pohybem ruky si sáhla za krk a sevřela rozpuštěné vlasy v pěsti. Potom udělala krok stranou a uhnula před ním.
Následoval ji a zastavil se těsně vedle ní. Uvědomoval si, že by ji neměl tak trápit. A navíc si ženu nikdy nebral násilím. Neměl to zapotřebí a ani ho to nevzrušovalo. Ale tahle žena ho nutila jednat tak, jak ještě nikdy nejednal.
„Tvé vězení bude tady ve věži,“ prohlásil. Podívej se na mě, chtělo se mu opět vykřiknout.
Vystrčila bradu, ale nepohlédla na něho. „To se mi hodí,“ odsekla. „Když odvezeš mé lidi, dám přednost samotě. O vaši společnost nestojím.“
„Do horních poschodí zakážu vstup. Smíš sem jen ty a já.“
Jeho slova ji donutila odtrhnout oči od blížící se lodi a otočit hlavu k němu. Koukla po něm rozzlobeně, ale zahlédl jí v očích strach. „Postavím se ti na odpor, kdykoli se ke mně přiblížíš,“ pohrozila mu.
Jejím slovům se usmál. „Můj život je nekonečný boj, Isoldo. Nejdřív jsem se rval o holý život, potom o bohatství. Teď zase svádím boj, abych si podrobil nepřítele. Pusť se do mě, kočičko. Vytáhni proti mně všechny ženské zbraně a kouzla.“ Vzal jí obličej do dlaně. „Možná mě zabiješ rozkoší. Naší společnou.“
Ucukla před ním, ale pohled jí potemněl. Proto pokračoval: „Včera v noci jsi v mé náruči okusila rozkoš. Proč předstíráš odpor?“
„Nic nepředstírám,“ odsekla. Jsi mi odporný.“
„Lžeš. Jsi jen přesvědčená, že bys ke mně odpor cítit měla. Ale kdybych na tebe sáhl, roztřásla by ses vzrušením. Mám ti to předvést?“
Isolda vyjekla a prchala před nenáviděným věznite-lem. Proč jí to dělá? Vždyť už svého cíle dosáhl! Podvedl ji, zničil a vinou jejího selhání ji oloupil o domov. Co po ní ještě chce? A jak by mu mohla v jeho úmyslech zabránit? Založila ruce na prsou a čekala, až se její zrychlený tep zpomalí. „Už jsi mi pomohl odhalit mou slabost. Víc, než bych si to přála. Přiznávám, že jsem s tebou spáchala těžký hřích. A že jsem přitom… cítila rozkoš, za to se budu stydět celý život.“
„Aha, tak ty se budeš stydět.“ Sebejistě se na ni zubil a vypadal při tom neodolatelně mužně a přitažlivě. Projelo jí vzrušení, o kterém se před chvílí zmínil. Pokračoval: Je těžké toužit po zapovězeném, viď, Isoldo? A cítit, že tě nejvíc přitahuje někdo, koho bys měla nenávidět, že?“
Stáhlo se jí hrdlo. „Mluvíš o tom, co cítíš ty sám?“ opovážila se otázat. „Toužíš po někom, koho bys měl nenávidět?“
„Ano.“
Jeho stručné přiznání jí vyrazilo dech. Hleděl jí zpříma do očí. Poznala, že řekl pravdu. Chce ji, přestože jí pohrdá. Touží po jejím těle, i když nenávidí krev, která jí proudí v žilách. Anglickou krev.
Jak jen můžeš…“ zašeptala. „Proč?“
K jejímu překvapení se mu z tváře vytratil posměšný výraz. Když promluvil, ozval se mu v hlase hořký tón. „Když mám hlad, tak jím. Stejně jako ty. A jestliže hladovím dlouho, s ním všechno, co najdu, jen abych přežil. Tys ještě nikdy neměla hlad, to teprve poznáš. Muž potřebuje ženu k ukojení těla stejně jako jídlo, aby zahnal hlad. A bere všechno, co je po ruce.“ Rozesmál se. Byl to chladný, krutý smích. „Myslím, že ženy jsou na tom podobně. Tys minulou noc ukojila mou žádost, Isoldo. Výborně. Ale já dostanu chuť znovu. A ty taky. Proto si tě budu držet poblíž, tady ve věži. Budeš spát nade mnou. A já budu ležet pod tebou, bude nás dělit jen pár schodů…“
Jeho neomalené vysvětlení jí tak otřáslo, že před ním v hrůze couvala, až narazila do zdi věže. „Když je ti jedno, kdo uspokojí tvé chlípné choutky, budeš si muset najít jinou! Protože já za tebou po schodech dolů nesejdu. Toho se nedočkáš! Nikdy!“
„Znáš svůj úkol,“ mluvil dál a jejích rozrušených slov si nevšímal. „Namaluj draka a vlka nataženého pod ním. Můžeš se volně pohybovat ve véži a v mé ložnici. Nezkoušej však sejít níž, protože na schodiště postavím stráž.“
Měla chuť se na něho vrhnout a vyškrábat mu oči. Způsobit mu stejnou bolest, jakou přivodil on jí. Ale bála se, že by ho svým útokem jen pobavila. Lehce by ji přemohl a to ona nesmí dopustit. Proto na něho vytáhla jedinou účinnou zbraň, kterou měla: hořká slova plná opovržení.
„Vyháníš všechny, které mám ráda. Proč bych měla chodit dolů do síně? Nestojím o společnost lidí tvého druhu. Před ní dávám přednost samotě. Zůstanu ve vězení a budu malovat tvého směšného draka. A počkám si, až se vrátí táta. Potom se ukáže, kdo s koho. Uvidíme, jestli zvítězí drak, nebo vlk!“
Otočila se na podpatku a prudce otevřela dveře. Ale on po nich chňapl a přibouchl je. Potom s ní zacloumal, otočil ji čelem k sobě a surově ji na dveře narazil.
„To uvidíme, Isoldo! Dočkáš se!“
„Nenávidím tě!“
Je to opravdu jediný cit, který pro mě máš?“ Naklonil se k ní. Srdce jí už nějakou chvíli prudce bilo, teď se jí navíc ještě zmocnila panika. Přiblížil svůj obličej k jejímu, ale ona před ním odvrátila hlavu. Potom ucítila jeho stehna na svých a přitiskl se k ní boky. Hrudí se jí otřel o ňadra. „Pověz mi pravdu, Isoldo,“ ucho jí ovál jeho horký dech. „Co cítíš teď?“
„Nenávidím tě,“ zopakovala bez dechu. Jsi stejně krutý a odporný, jakého tě znám už od dětství.“
„Ale od té doby jsem zmoudřel.“ Trvalo dlouhou chvíli, než pokračoval: ‚A ty už nejsi dítě.“
Potom se k ní přitiskl celou vahou a políbil ji do vlasů. Isoldě došlo, že se ocitla ve vážném nebezpečí. Když k ní přilnulo jeho mužné tělo, už necítila odpor. Naopak, cosi živočišného v ní, čím v hloubi duše pohrdala, reagovalo stejně, jako by se jí dotkl Reevius. Její smysly se rozpomněly na rozkoš, kterou v ní mladý hudebník probudil, a odmítly naslouchat hlasu rozumu. Málem zapomněla, že ji líbá podvodník a nejzavi-lejší nepřítel. Včerejší noc ji poznamenala. Jak je slabá a zranitelná! Zrádné tělo!
Uhýbala před jeho ústy, ale marně. Líbal ji na šíji, na ucho, a když před ním skryla obličej na jeho hrudi, políbil ji na temeno hlavy.
„Možná tě tady uvězním navěky,“ zašeptal. „Schovám si tě před denním světlem a před lidmi. Budu tě hýčkat, nosit ti jídlo, pití, starat se o tvé pohodlí… pověz, přiznáš potom, že po mně toužíš? Buď upřímná, Isoldo. Přiznáš někdy, že tě přitahuju?“
Isoldě uvízl v hrdle vzlyk. Vždyť on nemusí na její vyznání čekat! S hrůzou zjistila, že by se mu nejraděj doznala na místě.
„Ne!“ vykřikla a odstrčila ho. S tichou kletbou ji pustil. Rozběhla se k zábradlí lemujícímu ochoz a pevně se ho chytila. Vyklonila se co nejdál, aby se k ní nemohl znovu přiblížit. „Běž pryč!“ vzlykala. „Odejdi!“
„Isoldo…“
„Zmiz!“ rozkřikla se hystericky. Zaklel. Po chvíli vrzly dveře. Potom je zabouchl a byl pryč.
Po jeho odchodu vypukl hysterický záchvat naplno. Isoldě vytryskly slzy, přitiskla se k zábradlí, svezla se na zem a poddala se svým zjitřeným citům. Panebože, proč na jeho blízkost reaguje tak nepřípustným způsobem? Co se to s ní stalo?
Dole na nádvoří postával poblíž ohně pod kotlem s prádlem Tillo. Spatřil nahoře na zábradlí Isoldinu skloněnou hlavu a vytušil její hoře. Takový už je osud žen, pomyslel si starý minstrel. Muži si vezmou, nač mají chuť, a ženám zničí celý život. Nezbývá jim než se podvolit a přizpůsobit. Tillo měl však o Rhysovi lepší mínění. Až do téhle chvíle, kdy zpozoroval utrápenou Isoldu.

Do setmění doplula loď k pobřeží a spustila kotvu. Za svítání začal exodus. Úzká pláž pod hradem se hemžila lidmi. Dva čluny převážely pasažéry a zásoby k lodi kotvící v malém zálivu.
Isolda neviděla všechno. Ale sledovala průvod mužů vinoucí se k zadní brance. Za nimi šly plačící ženy s věcmi svázanými v uzlících a vystrašené děti. Pak jí všichni zmizeli z dohledu na úzké pěšině padající z útesu dolů k moři.
Zahlédla je opět, až čluny odrazily od břehu. Sledovala je, dokud se nenalodili. Prázdné čluny se vracely pro další náklad. Kolik jich odjíždí? Bála se počítat.
Utěšovala se pomyšlením, že si její lidé směli vzít s sebou své věci. Zachránili si život. Zůstala jim rodina a skrovný majetek. Mohli dopadnout hůř. Rhys mohl všechny muže povraždit.
Ze to neudělal, mu přičetla k dobru. Ale kolik jich vyhnal! Viděla Oda s rytíři a vojáky. Zahlédla i Osbor-na. Kousla se do rtu, aby potlačila slzy, když po ní otcův nejvěrnější přítel pátral zrakem. Sotva ji zahlédl na ochozu věže, zvedl ruku na pozdrav. Stačila mu ještě zamávat a už jí zmizel z dohledu.
Odjely všechny Angličanky a také Velšanky provdané za Angličany. Ani Magda nezůstala a Isoldě to bylo moc líto. Děvečka následovala svého milého, protože ten se brzy stane jejím manželem. Vybudují si spolu domov, lhostejno jestli v Anglii nebo ve Walesu. Důležité je, že mají jeden druhého.
Ale jaký život má teď před sebou Isolda?
Jako poslední přecházel po nádvoří otec Clemson. „Pomodli se za mě, otče,“ zašeptala, když se postava v černém kněžském hábitu houpala ve člunu na vlnách. Sotva ze člunu vystoupili poslední cestující, vrátil se prázdný ke břehu. Loď vytáhla kotvu a roztáhla plachty. Potom začala pomalu klouzat po vlnách k obzoru. Směřovala na západ. Isolda z ní nespustila oči, dokud jí zcela nezmizela z dohledu.
Teprve potom začala rozjímat nad svým hrozivým osudem. Uvěznili ji ve vlastním domě. Všichni spojenci ji opustili. Obklopují ji samí nepřátelé a je vydána na milost a nemilost jejich ďábelskému vůdci.
Při vzpomínce na Rhyse ztěžka polkla. Při jejich včerejším střetu si uvědomila, jak je hříšná a jak slabou má vůli. Děkovala Bohu, že se k ní Rhys v noci nevrátil, protože si nebyla jistá sama sebou. Nechal ji na pokoji a ona se celou noc zmítala na lůžku a trápila se. Jídlo jí nosili ke dveřím. Zaklepali a odešli. Nezamkli ji a nikde neviděla stráž. Přesto nevycházela ze strachu, aby se nesetkala s Rhysem. Byla zalezlá ve věži jako bídná krysa. Ničím víc pro nikoho nebyla.
Nemůže tam však zůstat navěky, uvažovala. Přišla by o rozum. Malířské potřeby měla v ložnici. Ve věži neměla brk, pergamen, knihy ani loutnu. Neměla se čím zabavit. Jen se užírala vzteky a plánovala pomstu. Odpoledne druhého dne se rozhodla vyjít ven a zjistit, jak je na tom se svobodou pohybu.
Na schodišti bylo pusto. Nikoho nenašla ani v ložnici rodičů, třebaže poznala, že se tam zabydlel Rhys. Na háčku visela jeho hnědá tunika. Na stoličce se povalovala ušpiněná košile. Džbán způli naplněný vodou a ušpiněná osuška svědčily o tom, že se myl. Zmuchlaná postel byla důkazem, že v ní spal.
A také se v ní spolu milovali.
Rozechvěla se a málem se dala na útěk. Nic by tím však nezískala. A tak zašla k sobě do ložnice pro uhel a pro štětce a odložila je na schodech. Potom se zhluboka nadechla, uhladila si sukně a začala sestupovat dolů do síně. Když scházela z prvního patra do přízemí, narazila na strážného. Seděl opřený o zeď. Poznala, že spí. Opatrně ho překročila. Pak neodolala a jemně ho špičkou boty kopla do kolena. Probudil se, ale ona včas uskočila.
„Hej!“ křikl na ni. „Vraťte se.“
Ale Isolda se s vítězným výrazem ve tváři hnala po schodech dolů. Zastavila se až ve velké síni.
Zastihla tam při práci tři služky. Všechno Velšanky z vesnice v podhradí. U jednoho stolu posedávali dva neznámí chlapi a nějaký chlapec si hrál se psem. Ne, vždyť je to přece trpaslík Gandy a jeho skvrnitý pes. Sotva ji zpozoroval, pidimužík vyskočil a usmál s na ni. Zamračila se na něho. Podvodník!
„Dobrý den, paní Isoldo,“ vysekl jí hlubokou poklonu.
„Ty tam,“ ozval se hrubý hlas a strážný jí stiskl ruku nad loktem. „Musíš zůstat nahoře.“
„Okamžitě dej tu pracku pryč!“ rozkřikla se Isolda a začala s ním zápasit.
„Neměl bys na ni sahat,“ varoval ho trpaslík. „Patří Rhysovi. Ten nesnese, aby na ni někdo jiný vztáhl ruku.“
„Ale já mám rozkaz…“
„Ty se do toho nepleť!“ okřikla Isolda pidimužíka. Gandy rozpřáhl paže. „Chtěl jsem jen pomoct vám oběma.“
Isolda si ho nevšímala, stejně jako znejistělého strážného. Nalila si pohár piva a z mísy, která na stole zůstala od oběda, si urvala kus chleba. Jídla, co jí poslali nahoru, se ani nedotkla. Teď dostala hrozný hlad –a vztek. Je to její domov a ona se ho nevzdá bez boje. Bude bojovat i proti přesile.
Rozhlédla se kolem. Všichni ji napjatě pozorovali. Jistě zavolají Rhyse. Ale do té doby musí Isolda využít svou příležitost.
„Kdo se stará o kuchyň?“ zeptala se.
Předstoupila před ni služebná Bettina. „Gerta, slečno.“
, A kdo má klíče od skladu s léky, od spíže s kořením a od vinného sklepa?“ Já, paní,“ ozval se Gandy. ‚
„Ty?“ Zírala na trpaslíka a přitom se zakousla do chleba. „Co víš o koření, vínu a lécích?“
„Sloužil jsem mnoho let na hradu Barnardu.“
Tak hrad Barnard. Tam poslal táta před léty Rhyse na vychování. Začala chápat souvislosti. „Tak ty ho znáš už dlouho.“
Trpaslík se usmál. „Dlouho, abych věděl, že drží slovo. „Přijde o hlavu,“ ukázal na strážného, „jestli utečete.“
„Proč bych utíkala? Sešla jsem jen dolů.“
„Pojďte, slečno. Musíte se vrátit,“ domlouval jí strážný, ale už se jí nedotkl.
„Ne.“ Dopila pivo a sklonila se nad ohništěm. „Dochází ti dřevo, Bettino. Pošli chlapce pro dříví.“
„Ano, slečno.“
‚A je potřeba doplnit rákos.“ Všimla si, jak se psík Cidu drbe na hlavě. „Zasypte mu srst drceným listím z černé olše, ať se zbaví blech.“
Jste velmi laskavá, že se o nás staráte,“ prohlásil Gandy.
Isolda mu odsekla: „Na vás mi nezáleží. Ani za mák. Chci jen udržet na Růžovém útesu pořádek. Aby nedošlo k velkým škodám, než se táta vrátí a vyžene vás.“
Jste hodná dcera.“
Isolda se při jeho ironické poznámce otočila na patě a pohlédla mu do očí. „To jsem,“ prohlásila rozhodně, když vtom spatřila Rhyse.
„Potom budeš mít jistě porozumění pro mé jednání. Zachoval jsem se jako správný syn.“
Jako by uposlechli nevyslovený příkaz, všichni ostatní se ze síně vytratili. Nic jiného nemohla Isolda čekat. Zůstala s tím ďáblem sama a po zádech jí přeběhl mráz.
Ještě jsem ti nedovolil chodit do síně,“ řekl jí.
„Proč ne?“
„Takovou výsadu si musíš zasloužit.“ Založila ruce.,A jakpak?“
Zamyšleně si ji měřil pohledem. Je víc možností.“
Okamžitě vzplála. Jestli si myslíš, že…“
Skočil jí do řeči. „Už jsi začala s nástěnným obrazem v ložnici? Včera večer jsem neviděl ještě ani čárku.“
Mlčela, jen na něho ublíženě zírala.
„Aha.“ Nečekaně jí položil ruku kolem ramen a vykročil s ní ke schodům. ‚Až splníš úkol,“ oznámil jí, „propustím tě z věže, jestli budu s tvou prací spokojený. Do té doby dolů nesmíš. Rozumělas, Isoldo?“ Zatřásl s ní a postrčil ji ke schodům.
Když se k ní otočil zády a odcházel, vykřikla za ním: „Čeho tím chceš dosáhnout?“
Zastavil se a obrátil se k ní čelem. S překvapením si všimla, že je přepychově oblečený. Takového ho neznala. Měl na sobě jemně tkanou vlněnou tuniku zelené barvy, lemovanou kolem krku a rukávů ozdobnou šňůrou, a jantarově žluté kalhoty z měkké vlny. Na nohou měl vysoké kožené holínky, ošetřené olejem a naleštěné, a u pasu se mu houpala jen krátká dýka. Nebýt jeho divokého pohledu, propadla by iluzi, že má před sebou urozeného anglického šlechtice, který právě odpočívá na svém pohodlném sídle.
Ale pohled v tmavých očích prozrazoval jeho pravou povahu. „Čeho tím dosáhnu? Úplného a konečného vítězství.“ Svá slova pronášel důrazně v rodné velštině. „Zcela neomezené nadvlády. A podmaním si i tebe.“

14

Isoldu při práci popoháněl všemocný vztek. A vedl jí ruku. Tak on věří v konečné vítězství? Však ona mu ukáže! Myslí si, že její rod porazí? Hlupák!
A má v úmyslu si ji podmanit?
Ruka se jí zachvěla a uhel na drsné omítce uklouzl. „U všech svatých!“ vyhrkla a hned se lekla, jak snadno jí na jazyk přišla rouhavá slova. Za to může on!
Namydleným hadříkem otřela chybnou linku a rychle dokončila drakův zdvižený ocas s ježatými šupinami. Vztek ji neopouštěl. On věří, že se mu podrobí, a možná to tak může dokonce vypadat, když teď plní jeho přání. Jen ona však zná důvody, proč maluje obraz, který od ní Rhys žádá. Nemá smysl, aby mu neustále vzdorovala, musí napnout všechny síly k důležitějšímu cíli – k jeho konečné porážce. Musí uvažovat s chladnou hlavou a při rozhodování nesmí podléhat citům.
Nesmí se jím nechat vyprovokovat k ukvapenému jednání.
Isolda uvažovala, že bude trvat přinejmenším týden, než se k otci donese zpráva o tom, že Růžový útes padl do rukou nepřítele. A další týden bude otec potřebovat na zpáteční cestu. To znamená, že čtrnáct dní bude ona muset mlčky trpět. Ale také těch čtrnáct dní využije k tomu, aby zjistila Rhysovy plány a odhalila jeho slabá místa. Má na to dva týdny, bez dvou dní.
Není to tak dlouhá doba, aby se nemohla zapřít a předstírat, že se podřídila.
Začala novou taktiku naplňovat, a proto malovala draka. Obludu s ostrými drápy a zlověstně vyceněnými tesáky. Pod ním načrtla nataženého vlka, jenže bylo patrné, že se ještě nevzdal. Brzy se karta obrátí, ujišťovala se při práci. Velmi brzy. Pak lehce smyje řídké vodové barvy, které si úmyslně namíchala tak, aby se daly ze zdi snadno odstranit. Teprve potom vytvoří trvanlivou barvou nový obraz a na něm vlk rozsápá draka. Bohaté nánosy rudé barvy ve spodní části obrazu znázorní prolitou dračí krev a mrzký duch obludy se bude vznášet v krví nasáklém mlžném dýmu.
Odstoupila od stěny a prohlížela si nenáviděný výjev. Na jeho místě už ale viděla obraz nový. Bude lepší než všechno, co dosud namalovala.
Jenže mámě se líbit nebude.
Isolda se zamračila. Matka, původem Velšanka, by ztvárnění takové potupy své vlasti nesnesla. Jak často se nechala lady Josselyn slyšet, že síla Anglie a Walesu se spojila v jejích dětech? Matka věřila, že smíšením obou kultur vznikne lepší národ, silný a spokojený, zbavený velšského separatismu a anglické dobyvačnosti.
Naneštěstí máma nepočítala s návratem Rhyse ap Owain. S jeho intrikami a krutostí.
Nešťastná Isolda se sebezapřením pokračovala v práci, když vtom zaslechla na schodech kroky. Horempádem prchala z ložnice a malířské náčiní nechala rozházené za sebou. Nechtěla uvíznout v pasti, aby nemusela odolávat případnému nátlaku svého věz nitele.
U dveří však našla jen Gandyho. Přiložila si ruku na hruď. Srdce jí divoce tlouklo.
„Co tady chceš?“ utrhla se na trpasličího muže.
V bezbranném gestu rozhodil paže. „Má paní, potřeboval bych tvou pomoc. Už si nevím rady s kuchařkou, která bez přestání roní slzy. Napadlo mě, že by ses ji mohla pokusit utěšit.“
Isolda se do něho zavrtala pronikavým pohledem. „Gerta je pracovitá a zkušená kuchařka. Ale je bázlivá. To, co se tady poslední dva dny děje, ji určitě vystrašilo.“
Gandy se zašklebil. „Spálila chleba a přesolila dušené ryby.“
„No to je strašné,“ posmívala se Isolda a v hraném zděšení si přitiskla dlaně ke spánkům. S pohrdavým výrazem proklouzla kolem něho a vrátila se k nástěnné malbě.
„Posmíváte se,“ nedal se odbýt Gandy, „ale vy také nebudete mít co jíst.“
„Na tom mi nesejde.“
„Tvrdila jste přece, že chcete na hradě udržet pořádek. Lady Isoldo, prosím. Domluvte Gerte. Jde taky o vaše lidi.“
„Nesmím opustit horní patra pevnosti.“
Já a Linus vás doprovodíme. Nic se nestane.“
„A co váš pán? Co tomu řekne Rhys?“
Usmál se a šibalsky po ní koukl. „Odjel do vesnice. A navíc, tady jsme ve Walesu. Jsem pánovi zavázán poslušností jen na základě svobodné vůle.“
Třebaže Isolda pidimužíkovým slovům nevěřila, nakonec neodolala pokušení porušit Rhysův zákaz. V kuchyni vládl zmatek, a když se tam zničehonic objevil obr s trpaslíkem, vypukla v přetopené místnosti panika. Gerta si přetáhla přes hlavu zástěru a skrčila se v koutě. Teprve když na ni Isolda promluvila, uleka-ně po ní přes prsty koukla.
„Neboj se, Gerto,“ uklidňovala ji Isolda. „Nemáš ke strachu žádný důvod.“
Jé, slečno! Vám s nic nestalo!“ zvolala žena a objala Isoldu.
„Nestalo, Gerto. Ani tobě nikdo neublíží. Pojď, trochu tady uklidíme.“
Všimla si, že Gandy se spokojeně usmívá, protože jeho plán vyšel. Linus se dobrosrdečně zubil jako obvykle. To je neskutečná situace, napadlo Isoldu. Dostali ji tam, kde ji chtěli mít. Ale co jí zbývá? Jestli má mít život dál nějaký řád, musí se o to přičinit sama.
Rozhlédla se po kuchyni a založila zaťaté pěsti v bok. „Linusi, nanos dříví. Potřebujeme zásobu také na zítřek. Gandy, dej dohromady aspoň tři chlapce jako obsluhu k večeři. A žádné odmlouvání,“ pohrozila, když si všimla trpaslíkova kyselého výrazu. „Tys mě přivedl dolů, tak teď budeš poslouchat!“
Když vjížděl Rhys těsně před západem slunce na nádvoří, překvapila ho zvláštní pokojná atmosféra. Bránu do hradu střežili jeho muži. Za ní hrabalo pár slepic. Na nádvoří dováděla tři vzrostlá štěňata. Před stájemi dva pacholci hřebelcovali koně.
Seskočil ze sedla a hodil otěže jednomu z pacholků. V chlapcových očích se zračila ostražitost, ale mlčky se koně ujal.
Tak nějak si Rhys představoval návrat pána domů po dlouhém dni stráveném v sedle. Vtom ucítil vůni jablek. Dušených nebo pečených. Zhluboka nasál lahodné aroma a začaly se mu sbíhat sliny. „Vypadá to, že nás dnes čeká dobrá večeře,“ přívětivě pohlédl na pacholky.
„Ano, pane.“
„Ano, milorde.“
Uctivě se uklonili a jeden se dokonce usmál. Rhyse to potěšilo a v dobré náladě odcházel. Nikde nebyly patrné žádné stopy po boji nebo násilí. Na mohutné kamenné zdi hradu se snášel nafialovělý soumrak. Zdálky se ozval hlas lovícího sokola. Zmocnil jsem se Růžového útesu, radoval se Rhys a vstoupil do velké síně. Dobyl jsem anglickou pevnost a vypudil z ní nepřátele, jak jsem si vždycky přál.
Když kráčel síní, jeho uspokojení pominulo. Něco tu nehraje.
Rozhlížel se a hledal, co to může být. Nic neobjevil. V širokém ohništi plápolal oheň. Svítilny upevněné podél stěn vrhaly do místnosti teplé zlatavé světlo. Čtyři děvečky přinášely mísy s pečenou drůbeží, s rybami a vařenou zeleninou. Tři chlapci pod vedením nového komorníka plnili poháry vydatným hnědým pivem a jasně rudým vínem. Gandy trůnil na vyřezávané stoličce a drnkal na loutnu, zatímco dva velšští vojáci hráli v rohu kostky. Pokojná domácí scéna.
Až okatě pokojná.
Když ráno odjížděl, všude panoval zmatek. Služebnictvo bylo vyděšené a nikdo nevěděl, co má dělat. Jak se mohlo všechno během několika hodin tak výrazně změnit?
Zaskřípal zuby. Odpověď se nabízela sama. Poznává Isoldino dílo. A v tom jí pomáhali – nebo jí to přinejmenším dovolili – ti, co ji měli hlídat. Probodl Gan-dyho pronikavým pohledem, ale ten se na něho usmál s předstíranou nevinností.
„Vítám tě doma, můj pane. Už se tě nemůžeme dočkat. Umíráme hlady,“ culil se Gandy. „Vracíš se pozdě.“
„Kde je?“ zavrčel Rhys. ‚A přestaň s tím divadlem. Nejsem slepý.“
Trpaslík ani nehnul brvou. Je jistě nahoře. Copak sis to nepřál?“
Rhys mlčel. Třebaže si několikrát během odpoledne zakázal myslet na ni, posedla ho touha rozběhnout se za ní. Zamračil se na Gandyho. ‚Až se umyju, může se podávat večeře.“
Neviděl, že ho Gandy sleduje vědoucím pohledem. A když bral schody po dvou, že si s Linusem vyměnili výmluvný úsměv. Ve druhém patře málem vrazil do Til-la. Stařík seděl na schodech a zvedl k Rhysovi zakaboněnou vrásčitou tvář.
Vstal a prohlásil: „Hraješ si s ohněm, Rhysi. Rozehrál jsi nebezpečnou partii.“
„Proč si stěžuješ? Věděls o mém úmyslu od začátku. Už v Gillingu jsem vyhlásil, že jedu dobýt Růžový útes. Dodržel jsem slib. A všechno se obešlo bez krve-prolití.“
Tillo se stále mračil. „Vyhnal jsi Angličany. Proč držíš v zajetí ji?“
„To není tvoje starost,“ ohradil se Rhys netrpělivě. Díval se přes staříka nahoru do třetího patra, kde tušil, že by se mohla zdržovat Isolda.
„Zahráváš si s ohněm, Rhysi,“ zopakoval Tillo. ‚A možná právě tebe popálí.“
Rhys ho odbyl mávnutím ruky. „Dost řečí. Můj plán se nemění. Dobyl jsem hrad. Brzy se utkám s Fitz-Hughy.“
Tillo trval na svém. „Neříkal jsi nic o tom, že budeš válčit se ženami.“
Rhys se podivil. „S ní přece neválčím.“ Po chvíli mlčení prohlásil sladce: „Mnohem jednoduší je svádět ji. A je to taky o moc příjemnější.“
Nečekal na odpověď, obešel starého druha a stoupal výš ke komnatě, kterou si zabral jako ložnici. Pustil z hlavy Tillovo obvinění a vrazil dovnitř. Okamžitě zjistil, že Isolda uvnitř není. Ale byla tam, protože celou jednu stěnu zdobila skica obrovského draka s vlkem, načrtnutá uhlem. Potěšilo ho, že se podřídila jeho rozkazu. Odhodil na postel kožené rukavice a kroužkové brnění. Potom pospíchal nahoru do věže.
V hlavě mu zněla Tillova slova. Hry s ohněm se nebojí. Zejména když si pohrává s žárem vášně. Se spalující tělesnou žádostí.
A opravdu hořel smyslnou touhou. Než vystoupal do věže, jeho mužství se viditelně hlásilo, a musel se proto zastavit za dveřmi, aby se uklidnil. Upravil si opasek a odhrnul si z čela vlasy. To, že po ní tak nezřízeně prahl, jí nad ním dávalo nežádoucí moc. Nesmí na něm být poznat, jak moc se s ní chce milovat.
Našel ji venku na ochozu, jak se dívá na moře. Byla prostovlasá a dlouhé vlasy měla umně svinuté ve stříbrné síťce. Na sobě měla prostou zelenou kytlici z měkké vlněné látky. Přes ramena si přehodila šál, protože od moře vanul studený, vlhký vzduch. Mořskou hladinu už delší dobu bičoval déšť spolu s větrem.
Když se Rhys přiblížil, otočila k němu hlavu, ale hned ji odvrátila. Do očí mu nepohlédla.
„Přišel jsem ti poděkovat, Isoldo,“ řekl jí.
Viděl, jak strnula a překvapeně zamrkala. Pohled však stále upírala na zimní moře. „Mám tomu rozumět tak, že se ti moje skica líbí?“
„Předčila mé očekávání. Netušil jsem, jak jsi nadaná.“
Znovu zamrkala a zaryla prsty do hrubého kamenného valu. Viděl, jak jí hřbety rukou zbělely, a potlačil úsměv. Je pyšná na své umění. Jak ji musí vztekat, když ji chválí nepřítel, a ještě za obraz, který musela kreslit proti své vůli! Založil ruce na prsou a opřel se zády o zábradlí.
„Projel jsem britské ostrovy křížem krážem a navštívil řadu vznešených sídel. Viděl jsem hodně fresek, dřevořezeb a goblénů. Ale tvé umění je všechny převyšuje. Ty vyzdobíš Růžový útes tak, že všechny ostatní hrady zastíní.“
Polkla a stiskla rty. Je to jen jednoduchá skica s tím tvým zatraceným drakem.“
„Přesně to mám na mysli. Dokážeš dát obyčejné kresbě výraz. Má ducha. To vyžaduje mimořádný talent. Už se těším, až obraz dokončíš. Jsem si jistý, že to bude mistrovské dílo.“
Zahleděl se na její profil, na rovný drobný nos a na plná ústa. Přál si, aby se mu podívala do očí. Aby z nich mohl číst její myšlenky. Ale před sebou měl jen sklopená víčka s hustými řasami.
„Nevím, cos jinde viděl. Já kromě své vlastní práce neznám nic. Tu dnešní kresbu jsem malovala z donucení. Podle mého v ní žádný cit není, leda nenávist,“ dodala jízlivě.
„Nenávist je silný cit. Plný vášně,“ popíchl ji.
Nespolkla jeho návnadu. Toužil, aby se k němu otočila, a přál si jí položit ruce na drobná ramena a přitisknout ji k sobě. Ovládl se a uchopil ji jen za loket. Poznal, že se jeho doteku polekala. Vedl ji ke dveřím. Je čas k večeři. Zasloužíš si ji za tolik práce dole v síni.“
Při jeho poznámce k němu zvedla oči a ostražitě po něm koukla.
„Poznal jsem, žes dole převzala velení, i když jsem ti to zakázal. Od rána se v síni všechno změnilo.“
„Možná k tomu přispěla tvoje nepřítomnost,“ odsekla. Vytrhla se mu a spěchala dolů po schodech před ním.
Rhys ji pozoroval a její rázný krok mu na rtech vyloudil úsměv. Ať se Isolda třeba vzteká, stejně z ní vyzařuje svůdné kouzlo, jemuž on nedokáže odolat. Celý den přemítal o příčině úplně zvrácené přitažlivosti, kterou k ní cítí. Nepřišel na to. Poznal krásnější ženy plnějších tvarů. A zkušenější v tělesných rozkoších. A přece jen tahle dívka…
Zavrtěl hlavou. Třebaže nechápal, co ho k ní táhne, musel se s tím smířit jako s neměnnou skutečností. Touží po ní. Proto ji zkrotí a ona mu bude patřit.
Možná je jeho rozpoložení důsledkem skutečnosti, že hrad dobyl tak snadno. Potřebuje překonávat překážky, a třeba proto se upnul k Isoldě FutzHughové. Proto touží ji zkrotit a podmanit si ji. Zabaví ho to během čekání na příjezd jejího otce a strýce. Lépe mu uběhnou dny zahálky, než zase bude moct tasit meč.
Usadila se na dolním konci stolu. Když do síně vstoupil Rhys, všechny oči se upřely se na něho. Každý čekal, co udělá.
„Budeš sedět vedle mě,“ přikázal Isoldě, když ji míjel.
„Nebudu.“
Zastavil se a otočil se na podpatku. Já jsem tu pánem. Poslechneš mě, nebo poneseš následky jako každý jiný.“
Vyskočila a probodla ho nenávistným pohledem. „Tak ponesu následky.“ Zamířila ke schodům, ale Rhys ji chytil za zápěstí a prudce ji obrátil čelem k sobě. S výkřikem se mu vyškubla a vlepila mu na tvář políček.
Všichni strnuli nad její opovážlivostí.
Isolda slyšela, jak se někteří leknutím hlasitě nadechli, a vnímala i vlastní zrychlený dech. Co to provedla? A proč?
Hleděl jí do tváře a bolestivě jí sevřel zápěstí. Jak mohla zapomenout na své předsevzetí? Když je porušila po pár hodinách, jak se chce ovládat celé dva týdny?
Přestože před ním couvala, přitáhl ji k sobě a sklonil se k ní. Obličejem se jí téměř dotýkal. Slyšela sykot ohně v krbu a jak si někdo nervózně odkašlal. Zavrzala židle a ozvaly se kroky. Ona však soustředěně zírala na Rhyse.
„Tluče ti srdce,“ zašeptal jí hlubokým hlasem. „Máš strach?“
Chtěla strach zapřít, ale byla tak vyděšená, že přiznala pravdu.
„Ano,“ špitla a cítila, že jí vyschlo v ústech.
„To rád slyším. Doufám, že v tobě zůstal aspoň nějaký pud sebezáchovy.“
„Třeba se bojím, ale nebudu snášet tvé hrubé zacházení. A odmítám sedět vedle tebe u večeře, když si tady hraješ na pána!“
Slova, jimiž chtěla potupit jeho pýchu, trefila do černého. Z temných očí sršel hněv. Promluvil však ledově klidným hlasem.
„Budeš se mnou sedět u večeře tady v síni, Isoldo, nebo můžeme povečeřet sami v soukromí.“ Přitáhl ji těsně k sobě a cítila, jak z něho sálá žár. „To by se ti líbilo?“
„Ne…“
„To myslím stačí,“ ozval se hlas za nimi.
Isolda se obrátila za hlasem a vděčně pohlédla na Tilla. Aspoň někdo má kuráž postavit se Rhysovi. Jakmile si všimla Pdiysovy popelavé a zlostí zkřivené tváře, všechna naděje ji opustila. Stařičký minstrel s ním přece nemůže změřit síly.
„Chtěl jsi něco?“ otázal se Rhys sice klidně, ale jeho tón nevěstil nic dobrého.
„Nekárej ho za jeho dobrý úmysl,“ promluvila Isolda, ještě než mohl Tillo odpovědět. „Troufl si tě napomenout, i když nemá žádnou zbraň kromě vlastního rozumu.“
Rhys obrátil zamračený pohled od Tilla k Isoldě. Ke svému překvapení zjistila, že ho její slova uklidnila. Chvíli ji upřeně pozoroval. „Nemusíš ho přede mnou bránit. Vážím si jeho odvahy – a jeho oddanosti. Posaď se,“ poručil pak Tillovi, aniž na něho pohlédl. Já jí neublížím.“ Potom se s přísným výrazem ve tváři rozhlédl po ztichlé síni.
„Protože se mnou odmítáš večeřet u panského stolu a nechceš se mnou stolovat ani v soukromí, zbývá mi jen jediné řešení. Vlastně ne,“ řekl, když slyšel, jak s úlevou vydechla. „Nedovolím ti vrátit se do věže. Ještě ne.“
Isolda ho ostražitě pozorovala. ‚A co se mnou zamýšlíš?“
Jestli se ti nelíbí úloha hradní paní, tak mi budeš sloužit.“
„Nic jiného celý den nedělám,“ zabručela.
„Budeš má osobní služka,“ upřesnil důrazně. Aniž si stačila uvědomit, co se děje, chňapl ji za ruku a táhl ji před očima všech za sebou ke stolu. Pustil ji, usadil se v židli hradního pána a změřil si ji přísným pohledem. „Budeš mi podávat jídlo a nalévat víno. Opravovat mi šaty a čistit boty. A plnit další podobné úkoly. Leda by ses rozhodla večeřet po mém boku.“ Ukázal na prázdnou židli.
Isolda se mračila a bezmyšlenkovitě si mnula zápěstí, které jí před chvílí surově stiskl, jak ji vlekl za sebou. Jak k tomu vůbec došlo? Přece ho nechtěla provokovat, a už rozhodně ne veřejně před plnou síní. Teď k ní všichni upínají zrak a napjatě čekají, jak se zachová.
Co teď?
Sloužit mu bude ponižující. Ale ještě více by ji zahanbilo, kdyby se mu podřídila. Neměla ho dráždit tím, že si sedla na dolní konec. Dopálila ho. Kdyby teď odmítla obě možnosti, které jí nabízí… Bála se domyslet, jak by se rozlítil a co by se s ní stalo.
Přinutila se potlačit svou hrdost a výbojně vystrčila bradu. „Dobře. Přijímám úlohu služky.“
Usmál se na ni tak, až jí po zádech přeběhl mráz. V jeho samolibém úsměvu byl cítit triumf. A co horšího, měla dojem, že ji prokoukl. Mohl poznat, že se rozhodla chovat se naoko poslušně? A že na svůj plán ve vzteku zapomněla? To přece on nemůže vědět! Ale pochopila, že Rhys si zahrává s jejími city a výbušnou povahou a že ji záměrně provokuje.
S námahou polkla a odvrátila se od něho. Měla by se lépe ovládat. Vztekle vytrhla zkoprnělému pážeti z ruky džbán s vínem a naplnila Rhysův pohár. Ukáže mu, že má dost silnou vůli, aby se nenechala zlomit!
Velká síň pomalu ožívala. Sloužící přinášeli mísy s jídlem a stolovníci se okamžitě pustili s chutí do jídla. Pochopili, že se spor vyřešil, a tak se vrátili k normálním zvyklostem.
Jenže situace na Růžovém útesu normální nebyla, třebaže na první pohled probíhalo všechno jako obvykle. Během dlouhé večeře podávala Isolda Rhysovi nejlepší porce jídla: nejměkčí kousky slepice a úhoře, dušenou zeleninu a tlustý krajíc bílého chleba potřený soleným máslem. Samotné jí hlady kručelo v břiše. Směla jíst teprve později s ostatním služebnictvem.
Linus s Gandym se chopili nástrojů, aby zahájili zábavu. Isolda o pár kroků ustoupila s úmyslem, že se tiše vytratí. Jenže Rhysovi její pohyb neušel a kývnutím prstu ji přivolal.
„Přines citeru,“ poručil. „Už jsme se pár dnů neučili.“
Úžasem na chvíli oněměla. „Cože? Citeru?“ Na tváři se jí rozhostil bolestný výraz. Oba věděli, že její zájem o hudbu Rhys zneužil k tomu, aby ji svedl. Pobouřilo ji, že jí to nyní připomněl. A také ji to ponížilo. Svraštila obočí. „Nechci se učit hrát. Už nemám zájem.“
Při jejích slovech ani nepohnul brvou. V jeho tváři viděla jen samolibý klid. „Prázdná slova. Vášnivá zloba je dobrá inspirace. Může z ní vzejít velké umění. Hudba stejně jako obraz. Přines tu citeru, dělej. Než si dnes půjdu lehnout, chci tě ještě slyšet hrát a zpívat.“
„Do zpěvu mi není. Nemám chuť zpívat,“ odsekla mu a zaťala ruce v pěst.
Zakroutil nad ní hlavou jako netrpělivý otec nad neposlušným dítětem. „Tos ještě nepochopila, že nemá smysl mi odporovat? Dnes večer tě tady přede všemi uslyším zpívat.“ Ztišil hlas. „Nebo si poslechnu o samotě jinou hudbu, jak pode mnou vzdycháš a sténáš. Tak co si vybereš?“
Isolda se hlasitě nadechla. Měla chuť se rozkřičet, ale takovou ostudu by neunesla. Vyděšeně se rozhlédla, jestli někdo jeho slova nezaslechl. Naštěstí se poblíž nikdo nezdržoval. Přesto se zarděla při představě, kterou v ní jeho slova vyvolala. Rozhodla se donést citeru, a proto se pro ni vydala na roztřesených nohou do jeho komnaty. Udělá všechno, jen aby se vyhnula té druhé nabízené možnosti.
Ve spoře osvětlené ložnici na ni ze stěny výsměšně shlížel drak, pod nímž ležel natažený vlk. Zadívala se na skicu a ke svému zklamání musela dát Rhysovi za pravdu: z kresby vyzařoval silný cit. Výbuch vášnivého citu.
„Taran,“ zaklela a zoufale odvrátila od obrazu hlavu. Jak se to mohlo stát? Hned zítra skicu přemaluje a ubere na síle a na výrazu. Z tohoto námětu umělecké dílo nevznikne, přísahala si.
A už se Rhysem nenechá dál manipulovat.

15

Psík Cidu předváděl své kousky a Gandy opakoval komický výstup, v němž se dvořil svému obřímu druhovi, který hrál jeho milenku. Osazenstvo hradu, příjemně naladěné po vydatné večeři, spokojeně přihlíželo. K tomu dvě pážata předváděla přemety odkoukané od Gandyho.
Z klidu diváky na chvíli vyrušila psí honička. Tři ohaři se pustili za Ciduem a pronásledovali ho pod stoly a mezi lavicemi, až v divokém běhu srazili jednu děvečku. Bylo potřeba tří mužů a dvou pacholků, aby se podařilo odtrhnout rozzuřené obludy od malého drzouna. Ta scénka všechny přítomné rozesmála.
Všechny až na Isoldu.
Stála Rhysovi za zády a ve vlhkých dlaních svírala citeru. Čekala, jak to služky dělávají, až jí pán pokyne, aby k němu přistoupila.
Rhys se stal jejím pánem. Jak ji ta představa pobuřovala! Jenže v dané chvíli nemohla svůj osud změnit –zatím ne. A tak tam stála uprostřed všeobecného veselí a upírala nenávistný pohled na Rhysův zátylek.
S ním to však ani nehnulo. Isoldin zachmuřený, výhrůžný pohled jen bezmocně klouzal po širokých ramenech bojovníka a po husté hřívě lesknoucích se vlasů. Vlasy měl černé jako uhel a stále ještě příliš dlouhé, jak je nosívají rváči. Ale byly čisté, ve zlatavém světle loučí se třpytily a jejich černá barva přecházela až do modra.
Podobné má oči, přemýšlela nasupeně Isolda, když si jí dál nevšímal. Jsou černé jako noc, a přesto v nich plane světlo.
Její myšlenky se ubíraly nebezpečným směrem. Přitiskla si citeru na hruď. Proč jen nezůstal pěvcem Reeviem, který jí oloupil o srdce? A okouzlujícím básníkem, jenž ji připravil o nevinnost?
Vlastně ji sám o nic nepřipravil, přiznala si upřímně. Pomáhala mu v tom víc než ochotně. Až do úplného konce. I když prokoukla jeho podvod a poznala, kdo vlastně je, milovala se s ním stejně vášnivě.
Jako by vytušil, nač myslí, obrátil k ní hlavu a pohlédl jí do očí. Mlčel, jen ji spaloval výmluvným pohledem. Zmocnil se jí neklid. Chtěla se odvrátit a pevně stisknout víčka, aby neuhodl její hříšné myšlenky. Ale nedokázala se od páru třpytivě černých očí odtrhnout. Pohledem si ji podmaňoval a hanebné vzpomínky vyplouvaly na povrch s ještě větší silou.
„Vidím, že jsi připravená.“ Promluvil dvojsmyslně, jak to míval ve zvyku Reevius.
S námahou polkla a přísně si opakovala, že před sebou nemá Reevia. Ten neexistuje. „Nejsem připravená. A nemám o učení zájem. Splnila jsem jen tvůj rozkaz.“
„Dobře.“
Vzadu za ním se Gandy s Linusem za bouřlivého potlesku klaněli. Potom hned dvojici obklopila skupinka mladíků, protože bez ohledu na poslední události obliba obra, trpaslíka a jejich psíka nijak neutrpěla. Diváci se rozešli a v síni zůstaly jen malé skupinky. Muži hráli kostky a ženy si povídaly. Isolda si všimla, že Tillo zmizel. Neviděla ani Newlina, s nímž by si zoufale ráda promluvila a požádala ho o radu. Před sebou měla jen Rhyse ap Owain. Kromě několika zvědavých pohledů si jich nikdo nevšímal. Jako by spolu zůstali sami.
„Pojď.“ Zvedl se a ona před ním ucouvla. Jeho tvrdé rysy se proměnily, když se na ni usmál. „Uklidni se Isoldo. Jestli budeš poslušná, nemáš se čeho bát.“
„Hm, jak jsi velkorysý,“ zabručela ironickým tónem.
„Raději bych se s tebou bavil velšsky.“
„Dobře,“ jízlivě odsekla Rhysovou mateřštinou.
Znovu se na ni dlouze zadíval a jeho pohled v ní opět vyvolal rozpaky. Pokynul jí, aby šla za ním k ohništi. Sotva se posadili u ohně, přikázal jí: „Zahraj mi tu ukolébavku. Tu, cos ji zpívala dole na pláži.“
„Nevzpomínám si.“
„Nelži.“ Položil jí citeru do klína a jednou rukou ji objal kolem ramen. „Mám ti pomoct, aby sis vzpomněla?“
„Ne!“ Isolda se od něho odtáhla až na samý konec lavice a uchopila citeru tak, jak ji to Rhys naučil. Udělá všechno, jen aby se vyhnula jeho zneklidňujícím dotekům. Sklonila se nad nástrojem a cítila, jak jí prudce buší srdce. Nesmí se mu podívat do očí, poznal by na ní, jak moc ji svou blízkostí rozrušil.
Vždyť se celá chvěje.
Nenávidím ho! odříkávala v duchu. Není to žádný Reevius. Je to můj úhlavní nepřítel Rhys ap Owain.
Vyzkoušela několik akordů, které ji naučil, a začala vybrnkávat jednoduchou melodii. Přitom dospěla k nepříjemnému závěru. Rhys má nad ní zvláštní moc a neodolatelně ji přitahuje. Může být důvodem to, že už mu jednou podlehla? To už ji budou navždy pronásledovát erotické vzpomínky na osudovou noc, kdy se stala jeho milenkou?
Matka ji poučila o tělesných vztazích mezi manželi. Ale Isolda teprve teď pochopila, že podmínkou milostného vztahu není manželství. Proč se jí máma nezmínila o tělesné vášni a smyslné touze? Varovala ji vůbec, jaké následky bude mít ztráta panenství?
„Zpívej,“ poručil jí Rhys a vytrhl ji tím ze znepokojivých úvah. Při zvuku jeho hlasu se zachvěla. Na tváři ucítila jeho teplý dech.
„Chceš po mně moc,“ vykoktala. „Nemůžu zpívat… když jsem tak nešťastná.“ To neměla říkat. Vzhlédla k němu a už se nedokázala od jeho očí odtrhnout.
„Byla jsi nešťastná, když jsi malovala, aspoň jsi to tvrdila. A přece je tvůj obraz jedinečný v tom, jak z něho čiší silný cit. Vypadá to, že tvé umění roste, když se trápíš. Tak mi zahraj, Isoldo. A zazpívej. Hudba tě očistí a možná se zbavíš nenávisti. Uvidíme.“
Udeřil do strun a přitom se dotkl její ruky. Při jeho dotyku se roztřásla.
„Tak dobře,“ zabručela. Jen mě nechej… se trochu nadechnout.“
Se smíchem se od ní odklonil. Natáhl před sebe dlouhé nohy, zkřížil je a spokojeně složil ruce v klíně. Snažila se nevnímat jeho blízkost a žasla nad vlastní zvrhlostí. Jak je možné, že ji tak strašlivě přitahuje, když ho tolik nenávidí?
Sklonila se nad citerou a začala ukolébavku znovu od začátku. Sotva se trochu uklidnila, dala se do zpěvu. Některá slova známé písně si však upravila nebo pozměnila.

Tam zdáli, děťátko moje, přitáhnou vlci do boje, porazí stíny noci, jen tobě ku pomoci.
Tam v dáli, dětátko moje, se v noci drak naparuje, brzy však zhasne jak svíce, bát se ho nemusíš více.

Isolda po očku koukla po Rhysovi, aby zjistila jeho reakci, protože si dobře uvědomovala, že ho zase dráždí. Ke svému překvapení spatřila, že se mu koutky zvedají v náznaku úsměvu. Že by se bavil? S novou odvahou se sklonila nad citerou.

Tam do dáli, dětátko moje, vykážeme my vrahy svoje, skolí je tátova silná ruka a navždy ukončí naše muka.

Rhys rázně udeřil do strun a zarazil ji v půli tónu. „Tobě se můj zpěv nelíbí?“ zeptala se s předstíranou nevinností.
„Slova nevolíš moudře,“ odpověděl chladně. „Ale jak jsem tušil, vyzařuje z tvého zpěvu silný cit.“
Vtom její ručku přikryla jeho velká tlapa, a přestože se snažila ucuknout, už nepovolil. Cítila na své ruce jeho horkou, drsnou dlaň a zespod ji do dlaně chladil hladký krk citery. Jako by ji objímal muž, v němž se nebezpečně snoubí dva protiklady, napadlo ji. Muž, který omamuje hudbou a zpěvem. A omračuje krutostí válečníka. Je plný hněvu a nenávisti a tomu musí, tak či onak, dát průchod…
„Žádné jiné písně neumím,“ zašeptala a odvrátila oči. „To přece víš.“
„Tak budu hrát já a ty budeš zpívat se mnou.“
Vzal si od ní citeru. Když jí pustil ruku, oddechla si. Síň ztichla. Isolda si všimla, že je zbývající osazenstvo pozoruje. Zašklebila se při představě, co si ostatní o nich asi myslí. Rhyse to však vůbec netrápilo.
Začal hrát známou písničku, kterou umělo každé velšské dítě. Výhružně povytáhl jedno obočí a přísným hlasem ji pobídl: „Zpívej.“
Byla to prostá píseň o horách, řekách a větru. Isolda si pomyslela, že ji snad nikdo ještě nezpíval s takovou nechutí jako právě v této chvíli ona. Její hlas zněl nevýrazně a monotónně. Rhys zpíval také, ale bylo znát, že slova cedí přes zuby skřípající zlostí. Několik jeho mužů, povzbuzených vínem, se k nim přidalo a v poslední sloce je svým křikem úplně přehlušili. Ale ani jim neuniklo rostoucí napětí mezi Isoldou a jejich vůdcem.
S posledním tónem vyskočila a oznámila: „Půjdu spát.“
„Máš ještě nějaké povinnosti.“ Vstal a s citerou v ruce vykročil ke schodům. „Pojď.“
Neohlédl se, jestli jde za ním, a Isolda chvíli váhala. Měla strach odejít společně s ním. Nevěřila mu. A sobě také ne – bála se, že ji vlastní tělo zradí. Jen při pomyšlení, že s ním stoupá nahoru po schodišti, ji od pasu dolů zalila horkost.
Zdráhavě se vydala za ním. „Co mám za povinnosti?“ zasyčela, když ho dohonila.
Co od ní vlastně chce? zamyslel se Rhys.
Vítězi patří válečná kořist. Takové je pravidlo války. Podle anglických i velšských zvyklostí patří Isolda jemu. Jenže on není takový barbar, aby nehleděl na city poražených. Přestože jen nerad přiznával, že se Fitz-Hughové v něčem zachovali čestně, jedno jim nemohl upřít: nedopouštěli se násilí na velšských ženách a tvrdě trestali znásilnění. Rhys chtěl jednat stejně čestně jako jeho nepřátelé.
Bylo ovšem nesmírně obtížné potlačit vášnivou touhu, kterou v něm Isolda probouzela. Slyšel za sebou na schodech její lehké kroky a šelma v něm toužila ven z klece.
„Tak jaké mám ještě povinnosti?“ naléhala. Chvěje se jí hlas. Má strach?
Na plošině ve třetím patře se k ní obrátil. Stála o pár schodů níž a ozařovala ji svítilna zavěšená v ohybu schodiště. Její blikavé světlo kolem ní vrhalo zlatavou svatozář. Rozhodně to není anděl, usoudil Rhys. Spíš dáblice. Znovu se ozvala tělesná žádost. Ve slabinách pocítil horkost. Dělí je jen pár schodů. A přímo za jeho zády čeká postel.
„Už tady nejsi paní,“ okřikl ji hrubě. Jsi moje zajat-kyně. A musíš si proto vydělat na živobytí.“
„To nestačí, že ti maluju obraz?“ Podrážděně po něm koukla. „Copak jsem tě neobsluhovala u večeře? Co po mně ještě chceš?“
Neodpovídal, jen ji hltal očima a na krku mu škubala tepna. V napjatém tichu pochopila a s hrůzou v očích sestoupila o schod níž.
„Ne! To ne. To po mně nemůžeš chtít!“
„Rozesteleš mi postel,“ poručil úsečně. ‚A odhrneš závěs.“ Sám si všiml, že mu zdrsněl hlas a zní jaksi skřípavě. Ale pokračoval: „Pověsíš mi šaty, vyčistíš boty a vypereš špinavé prádlo.“
Zavrtěla hlavou. „Do tvé ložnice nevstoupím. Společně s tebou ne.“
Věděl, že by to po ní žádat neměl. Ale její zdráhání v něm rozdmýchalo cosi primitivního a neovladatelného. To děvče vezme svá slova zpět, donutí ji k tomu. „Čeho se bojíš, Isoldo?“
Hlasitě se nadechla. Všiml si, jak se jí pod živůtkem jednoduché zelené kytlice rychle zvedají ňadra. Mlčela a jen ho ostražitě pozorovala.
Proto pokračoval: „Tak se mi zdá, že se nebojíš mě, ale vlastní vášnivé povahy.“
„Mýlíš se!“
„Vyspala ses se mnou a líbilo se ti to…“
„To není pravda!“
‚Ale je, Isoldo. Netajila ses svou vášní. Chvěla ses touhou.“ Teď se chvěje stejnou touhou on. Proto na ni naléhá. „I když víš, že už by ses se mnou neměla milovat, stejně po tom toužíš. Mám pravdu? Nebojíš se tolik mě jako sama sebe.“
Netušil, nakolik je jeho odhad správný, dokud se neotočila a on nezahlédl její ruměnec. Pod živůtkem z měkké vlny se jí jasně rýsovaly vystouplé bradavky.
Při pohledu na ni se Rhysovo mužství, ukryté pod kalhotami a tunikou, vztyčilo v plné síle.
Zatraceně! Z hrdla se mu dral sten.
„Máš strach, že neovládneš vlastní chtíč, Isoldo,“ vypravil ze sebe. „Běž do věže,“ přikázal jí, třebaže přitom cítil bolest. „Dnes večer se obejdu bez tvých služeb.“
Odstoupil a pokynul jí, aby šla nahoru. Jdi, než si to rozmyslím,“ zabručel vztekle. Situace, v níž se nacházel, ho doháněla k zoufalství. ‚A přemýšlej o tom, co jsem ti řekl. Měla bys přiznat pravdu aspoň sama sobě. Svádíš boj, abys ovládla vlastní žádost.“
Dlouho se nehýbala. Byl to nesnesitelně dlouhý okamžik. Rhys také jako by vrostl do země. Oba věděli, že Isolda musí projít kolem něho, aby se dostala do svého vězení ve věži. Nedotkne se jí, i kdyby ho to mělo zabít, přísahal si Rhys. Postačí mu, když projde okolo a on si přečte v jejích velkých šedých očích, že se nemýlil.
Potom se konečně pohnula. Jednou rukou si opatrně nadzvedla širokou sukni a pomalu, váhavě stoupala po schodech. Bylo to ještě těžší, než si představoval. Ale to, co viděl, ho nadmíru potěšilo.
Vyšla z kruhu světla, který vrhala spodní svítilna, do paprsků proudících od další svítilny ve třetím patře. Ve tváři byla zardělá a vlasy se jí v jantarovém světle zlatě leskly. Hleděly na něho hluboké tmavě šedé oči. V té chvíli se mu zdála krásnější a svůdnější než kterákoli jiná žena.
Bylo nesmírně těžké stát bez hnutí jako skála a nechat ji projít.
Ale odměnou mu bylo zjištění, že je zardělá vzrušením. Její roztoužení bylo téměř hmatatelné a její tělo k němu vysílalo neomylný signál. Vyzařovala z ní bolestná touha a lítost, že nedojde naplnění.
Touží po něm. Nemýlil se.
Proklouzla kolem něho a vrhla po něm ostražitý –a provinilý – pohled. Potom vyběhla po schodech a zmizela v temné šachtě vedoucí ke komůrce ve věži.
Kdyby si ji chtěl vzít, stačí jít za ní.
Zaťal pěsti tak silně, až se mu paže roztřásly, a málem rozmáčkl křehký krk citery. Lepší bude, když počká, až ona přijde za ním, rozhodl se a zaťal zuby. Ze znásilnění se obvinit nenechá. Musí se ovládnout, třebaže k tomu potřebuje mimořádně silnou vůli.
Nebude trvat dlouho, pomyslel si, a přijde sama. Teprve pak se jí zmocní a popustí uzdu své vášni. Vnoří se do jejího měkkého těla, bude vpíjet její horkost a naplní ji silou své žádosti.
„Maria panno,“ zavyl, zavřel oči a snažil se získat znovu vládu sám nad sebou. Otočil se na podpatku a vpadl do ložnice. Jen s největším úsilím za sebou nepráskl dveřmi. Odložil citeru a zadíval se na nástěnnou malbu. Při pohledu na vlka roztaženého pod drakem se mu z úst řinula jedna nadávka horší než druhá, ve velštině, angličtině i francouzštině.
Splnila jeho přání a načrtla symbolickou porážku FitzHughových, utrpěnou od Velšanů. Ale v noční samotě poznal hořkou pravdu. Když přitiskl rozpálené čelo na chladnou kamennou zeď a rukou si chytil roz-bolavělý klín, necítil se jako vítěz, ale mnohem spíš jako oběť.
Proč jen musí toužit právě po ní? Proč ze všech žen ona jediná na něho takhle působí?
Dole ve velké síní se společnost zatím rozešla. Zůstali jen Gandy s Linusem.
„Nemám zájem válčit se její rodinou,“ naříkal Linus. Upřel na přítele smutný pohled. Trpaslík ho poplácal po koleně, a když mu skočil do náruče Cidu, přitulil psíka k sobě. Po chvíli Linus pokračoval. Jestli ji bude držet v zajetí, dojde k boji. Ale kdyby ji propustil.
„FitzHughové se stejně vrátí a dojde k bitvě,“ přerušil ho Gandy.
„Ale já už se nechci bít.“
„Nemusíš.“
Linus se poškrábal na hlavě. „On by taky neměl válčit. Měl by s tím už přestat.“
„To asi nejde. A nic nám do toho není.“
„Vždyť je přece náš kamarád!“
V té chvíli se pod schodištěm vynořila temná postava a pomalým kymácivým krokem se přibližovala. Gandy leknutím spadl ze stoličky a vylekaný Cidu skočil obru Linusovi do klína. Svým typickým krokem se k nim šoural stařičký bard z Růžového útesu.
„Přicházíš z jeho komnaty, nebo od ní? Počkej…, možná jsou spolu,“ ozval se Gandy a spiklenecky na Newlinamrkl. ‚
Do Newlinovy tváře se pomalu vkrádal dobrosrdeč-ný úsměv. Jsou každý sám, ale ne proto, že by si to přáli. Rozděluje je něco jiného.“ Pomalu se došoural k ohni. Natáhl ruce k teplu a rozedraný plášť se třepotal kolem jeho přihrblé postavy.
Je chladno a bude ještě větší.“
„Blíží se zima,“ podotkl Linus.
„Máš pravdu.“ Newlin přikývl a usmál se na dobrotivého obra. „Bojím se, že nás čeká hodně studená zima.“
„To není příznivá předpověď pro obléhání hradu,“ usoudil Gandy.
Newlin se k němu otočil. „Naopak, studená zima může pro obléhání znamenat velkou výhodu.“
Gandy se ušklíbl. „Zdá se, že toho o válčení moc nevíš.“
Newlin neodpověděl, jen se usmíval. Přistoupil ještě blíž k velkému ohništi. Vždyť já nemluvím o válce, pomyslel si.
Gandy se odvrátil. Linus se mazlil s psíkem. Na opačném konci síně se mračil Tillo, který tam seděl ve stínu. Nemluvil o válce? Co svými slovy mohl Newlin myslet? Vtom se k Tillovi stočil Newlinův pohled, zapátral ve stínu a bard se staříkovi zadíval přímo do očí.
Tillo polekaně uhnul a přiložil si třesoucí se ruku na srdce. Jak se stalo, že četl bardovy myšlenky? A mohl Newlin číst ty jeho? Tillo se otřásl hrůzou, protože si vůbec nepřál, aby Newlin poznal, o čem přemýšlí, a aby odhalil jeho tajemství.
Přesto však cítil, že Newlin se nějak dovtípil pravdu. Kdysi znával Tilly, která se už tak dlouho skrývá pod Tillovou maskou. Prozradí ji Newlin? Poví všem, kdo Tillo vlastně je?
A jestli ano, co si ona potom počne?

l6

Uplynuly tři dny. Udeřila krutá zima a práce na nástěnné malbě pokračovaly. A muka potlačovaných citů vybičovala napětí mezi Rhysem a Isoldou.
Zimní bouře navály vysoké sněhové závěje a ledový vichr zahnal lidi i zvířata do příbytků. Isoldin obraz se s každým dalším tahem výrazné barvy rozpínal do šířky. Křiklavé proudy krvavě rudé a šmouhy jasně žluté, nachové a modré oživovaly bitvu na život a na smrt.
Podobnou bitvu sváděla Isolda sama se sebou, a proto ji pohled na téměř dokončené dílo tolik rozrušoval. Původně neměla v úmyslu vytvořit tak rozměrný obraz ani tak strhující výjev. Rhysova chvála ji přiváděla k zuřivosti. Jenže nemohla už dál zavírat oči před pravdou. Měla před sebou svoje dosud nejlepší dílo, odvážné a velmi působivé.
Zlému drakovi, kterého zobrazila černou a modrou, dštil z nozder oheň a z očí mu šlehaly blesky. Měl být odporný, a přece měl v sobě jakousi vznešenou krásu.
Isolda poodstoupila a hřbetem ruky si otřela čelo. Drakova velkolepost spočívá zřejmě v tom, uvažovala, že je symbolem Walesu a že ona je po mámě napůl Velšanka. Nemohla však dopustit, aby drak vlka porazil, protože vlk v erbu FitzHughových ztělesňoval druhou půli jejího rodokmenu. Vždyť ani její matka neporazila otce a on zase nezvítězil nad svou velšskou manželkou. Slyšela sice vyprávět, že spolu v prvních letech zápasili, ale jakmile se spojili v manželství, jejich půtky skončily.
Občas se spolu ještě škorpili, jejich hádky však neměly vítěze ani poraženého. Proto Isolda nemohla dopustit, aby drak na obraze vlka zabil. A tak vlčí postava mohutněla do obrazu nádherné šelmy. Vyceněné tesáky se vlkovi v tlamě leskly a mohutnými tlapami odrážel dračí obludu.
Zápas na stěně nekončil, protože Isolda den za dnem svou vizi zdokonalovala. Navzdory úmyslu, že obraz zanedlouho stejně zničí. Každá další vrstva barvy vykouzlila nový motiv, útes porostlý popínavými růžemi nebo siluetu hradu, zahaleného v mlžném oparu. Ze stínu se vynořovaly lidské postavy a se strachem přihlížely zápasu. Isolda si přála dílo dokončit, ale nedokázala se od dramatické scény odtrhnout. Rhys jí vůbec nevyčítal, že v jeho komnatě tráví dlouhé hodiny.
Když Isolda zjistila, že se Rhys během dne v ložnici nezdržuje, oddychla si. A sotva se setmělo, hned odcházela. On se vracel až později. Sloužila mu u večeře a tam jí obvykle práci pochválil. Mohla být se svým životem zajatkyně celkem spokojená. Kdyby nebylo nocí. Tehdy se z ložnice pod ní ozývala hudba. Slyšela tlumené tóny citery a hluboký mužský hlas, zpívající slova, která nedokázala rozluštit.
Jeho půlnoční koncerty ji přitahovaly i odpuzovaly současně. Musela sama sebe přesvědčovat, že ten krásný hlas nepatří Reeviovi, ale nenáviděnému Rhyso-vi. I tak prožívala každou noc muka.
Uběhl týden. Otec se už jistě zlou zvěst dozvěděl a připravuje se na návrat. Ještě týden a její trápení skončí.
Současně se však obávala okamžiku, kdy dojde k osudové srážce. Ta nemůže skončit dobře. Rhys stejně jako její otec se strýcem budou bojovat na život a na smrt. Strhne se bitva o Růžový útes – a také o ni – a někdo v ní bude zabit.
Vrzly dveře. Isolda se s trhnutím obrátila a srdce se jí rozbušilo jako pokaždé, když se měla setkat s Rhysem. Ve dveřích ale nestál Rhys, nýbrž Tillo. Isoldin tep se zklidnil, avšak zklamání potlačit nedokázala.
Je ve stáji a brousí meč,“ oznámil starý minstrel a šoural se dovnitř. Obdařil Isoldu chápavým pohledem, ona zamračeně sklopila oči a prohlížela si ruce ušpiněné od barvy. Tillo zvedl zrak k malbě, rozprostírající se na stěně před ním, a přikývl. „Máš mimořádné nadání, dítě.“
„Nenávidím ho,“ vyhrkla Isolda upřímně bez ohledu na to, že Tillo patřil k Rhysovým stoupencům.
„Co nenávidíš? Svůj talent?“
„Ne, ten obraz.“
‚Tfllo po ní zamžoural. „Vždyť je nádherný.“
Isolda odhodila Štětec do misky s vodou, až špinavá voda vystříkla a vylila se na stůl. Zamračeně stůl otřela hadrem. „Neměl být nádherný.“
‚Aha.“ Tillo znovu přikývl. „Chápu.“
„Opravdu?“ otázala se Isolda jízlivě.
„Ano.“ Tillo se na ni upřeně zadíval a vzdychl. „Některým ženám je souzeno podílet se na vlastním pádu. Nevím, čím to je.“
To mluví o ní? Isoldě se na tvářích objevil provinilý ruměnec. „Tak Rhys se ti chlubil,“ zabručela. „Nevěř mu, je to lhář. Třeba jsem podlehla Reeviovi,“ přiznala nejisté. „Ale hned jak jsem zjistila, kdo to ve skutečnosti je, jeho výpady jsem odrazila.“
„Pozdě,“ prohlásil Tillo a zíral na obraz. „Pozdě.“
Nešťastné Isoldě vytryskly z očí slzy. „Pro něho bude pozdě, až se vrátí otec.“
„Ano. Pak jeden z nich padne.“
Isolda při zvuku těch hrozivých slov strnula. Myslela si totéž. Ale když její myšlenku vyslovil stařík nahlas, přejel jí po zádech mráz. Minstrel ji pozoroval vážnýma očima.
„Ty si nepřeješ, aby Rhys padl, viď?“
Je mi… lhostejné, co se s ním stane.“
Tillo zaťukal svou holí o podlahu. „Nemám čas poslouchat lži!“ Sám se svých slov polekal a zatvářil se vyděšeně. „Nelži mi,“ zopakoval klidněji.
„Na mně přece nezáleží,“ naříkala Isolda. „Copak to nechápeš? Utkají se v boji, ať si to přeju nebo ne.“
Stařík se zamyslel. Shrnul si z ramen plášť a odhalil drobnou, věkem shrbenou postavu a kostnaté paže. Rozvázal tkanice pod krkem a hábit se snesl k zemi. Potom si stáhl kápi, která mu kryla hlavu a ramena.
Isolda překvapeně sledovala jeho zvláštní chování. „Chceš se vykoupat, nebo co?“ podivila se. „Teplá voda je v kuchyni a je tam taky tepleji než tady.“
Jsem žena,“ prohlásil Tillo důrazně.
Cože? Žena? Isolda úžasem oněměla. Jak může být Tillo žena? Starý minstrel si sáhl na uzlík vlasů stočených na šíji a rozpustil je.
Opravdu! Isolda před sebou spatřila ženu!
„Ale… proč ses celou dobu vydávala za muže?“ vykoktala.
Tillo si s povzdechem odhrnula neposlušnou kadeř. V tom ženském gestu Isolda náhle viděla to, čeho si dřív nevšimla. „Na osamělou ženu číhá nebezpečí,“ vysvětlila Tillo.
„Ano… Rozumím. Ale proč ses teď dala poznal? A právě mně? Zná pravdu Rhys?“ dodala Isolda a zpy-tavě na stařenu pohlédla. Všimla si, že má jemné rysy. A štíhlé drobné ruce.
„Potřebuji tvoji pomoc,“ svěřila se Tillo. ‚A ty zase moji.“
„Ví o tobě Rhys?“
„Nemusí znát pravdu.“
„Snad se ho nebojíš?“
Tillo stiskla rty a zavrtěla hlavou. „Muži se dívají jinak na ženy než na ostatní muže. Jako muž, třebaže starý, mám ještě nějakou cenu. Sice nevelkou, ale mám. Jako žena neznamenám nic. Když jsem byla mladá jako ty, potřebovali mě muži jen na jedno.“ Smutně na Isoldu pohlédla. „Víš přece, nač tě potřebuje Rhys.“
Isolda se zachvěla a složila ruce na hrudi. Věděla to dobře, ale nepřála si o tom mluvit. „Pořád nechápu, proč ses svěřila právě mně. Jak ti můžu pomoct?“
Tillo se zadívala na obraz. „Nevěřím, že si přeješ milencovu smrt.“
„On není můj milenec!“
‚Ale byl jím,“ odbyla její námitku Tillo. „Nezapírej.“ Pokračovala mírněji. „Nerozčiluj se, dítě. Ani já si nepřeju, aby Rhys padl, protože na mě byl hodný. Myslím, že ty jediná mu můžeš zachránit život. Musíš uprchnout a utéct ke svému otci“
Isoldě se rozbušilo srdce. Ostražitě koukla po dveřích a pohlédla na ženu. ‚A ty bys mi pomohla?“ Tillo přikývla a Isoldu její ochota udivila. ‚JMe proč?“
Jsem už stará. A potřebuju domov. Mít někde teplý kout.“ \
„Ty nemáš rodinu? Ani děti?“ 1
Tillo v obličeji zpopelavěla. Napřímila se a oči se jí rozzlobeně zaleskly. „Nepočala jsem dítě. Dva manželé mě vyhnali, protože jsem jim neporodila syna. Na tom teď už nezáleží,“ mávla rukou. „Chci někde v klidu dožít. Nemyslím tady,“ dodala spěšně. „Třeba by ses mohla přimluvit u strýce, aby mě vzal do své domácnosti.“
Isolda kroutila hlavou. „A proč nechceš zůstat tady?“ Ničemu nerozuměla.
„Mám k tomu své důvody,“ odpověděla Tillo podrážděně. „Rozhodni se, děvče. Přijmeš mou pomoc a zachráníš Rhysovi život?“
„A jak tě napadlo, že ho můj útěk může zachránit?“
„Protože se za něho přimluvíš.“
„Ale vždyť jsme nepřátelé!“
Tillo zavrtěla hlavou a poprvé se usmála. „Necítíš k němu nenávist. Na to jsi moc mladá. Tvé mladé tělo hoří touhou, protože jsi s ním prožila slast milování. A on je na tom stejně. Až vášeň pomine, pak teprve poznáš, jak málo si muž ženy váží. Potom ho možná budeš nenávidět. Teď ještě ne.“
Isoldu ovládl zmatek. Cítila povinnost Rhyse nenávidět, ale současně nechtěla uvěřit stařenině předpovědi, že ji jednou ke skutečné nenávisti dožene. Otočila se zády k obrazu, který ji hypnotizoval, a snažila se klidně uvažovat. „Mýlíš se. Všichni muži nejsou stejní. Otec si matky váží, a nejen proto, že mu porodila děti.“
Tillo si pohrdavě odfrkla. Je krásná? Pořád ho ještě přitahuje?“
„Spojuje je opravdová láska.“
Jestli se nepleteš, pak patří k vzácným výjimkám. Nevykládej si moje slova špatně, dítě. Rhys není zlý člověk. Je lepší než většina těch, které jsem poznala. Ale je muž. Nemůže jednat proti své přirozenosti.“ Odmlčela se. „Stejně jako ty.“
Isolda se jí dlouze zadívala do očí. „Moje přirozenost mi především velí hájit zájmy své rodiny.“
Tillo nakrabatila vrásčitou tvář. „A já zase hájím svůj zájem. Chci, aby Rhys žil, Isoldo. Proto ti pomůžu uprchnout. Nedokážu totiž Rhyse odradit od nebezpečné cesty, na jejímž konci ho čeká smrt. Tvůj otec ho už jednou ušetřil, když se za něho přimluvil tvůj strýc Jasper. Věřím, že to otec udělá znovu, když ho o to poprosí dcera, kterou má rád.“

Rhys brousil meč se zaujetím hraničícím s posvátnou úctou. Na rozdíl od lidí ho zbraň nikdy nezradila. Spoléhal na ušlechtilou ocel, tvrdé dubové dřevo a jemnou kůži. Zbraně udržoval s úzkostlivou pečlivostí. Dnes se však na dokonale nabroušené ostří nesoustředil jako obvykle. Měl plnou hlavu ženy, které se vyhýbal.
Ano, celé tři dny jí uhýbal z cesty. Předstíral, že neexistuje. A celé tři nesnesitelně dlouhé dny se kvůli ní trápil.
Dnem i nocí nemyslel na nic jiného než na ni. Tolik po ní toužil! Ale byl pevně rozhodnut počkat, až přijde ona za ním. Tím sladší bude jeho vítězství, namlouval si. A dokáže si, že se FitzHughovým vyrovná. Zachová se dokonce ještě čestněji než oni.
Přerušil práci, otřel si rukávem čelo a bez mrknutí upřeně zíral na lucernu, od níž se po vymrzlé stáji rozlévalo chladné světlo. Znovu si musel přiznat hořkou pravdu. Vyhýbá se Isoldě především proto, že se bojí, aby na něm nepoznala, jakou má nad ním moc. Jak zoufale po ní touží. Až k zešílení…
Znovu si otřel čelo. To se Isolda nesmí dozvědět. Něco takového on nedopustí.
Opět začal rytmicky přejíždět brouskem po lesklé oceli a snažil se mechanickou prací uklidnit. Vtom za sebou zaslechl nějaký pohyb, polekaně vyskočil a řízl se ostřím do palce.
„Gwrtaith!“ Přisál rty na pořezaný prst a máchl mečem. „Newline!“ křikl a rozzlobeně pohlédl na pokrou-ceného staříka. „Proč se plížíš tmou jako nějaký lupič?“
Já v noci žádné uskoky nevymýšlím,“ odpověděl pohotově bard. „Vždyť den ještě neskončil. Odlož zbraň, hochu. Nepřicházím ve zlém.“
„Tím si nejsem úplně jistý,“ zavrčel Rhys a zamračeně si prohlížel palec, který ho štípal. Zvedl brousek a pustil se do práce.
„Nemáš důvod mi nevěřit,“ ohradil se Newlin.
„Co po mně chceš?“
„Tvá družina se na hradě rychle zabydlela.“
„Co je na tom divného? jsme ve Walesu a oni jsou Velšané.“
„Nemluvím o Glynovi, Daffydovi a ostatních. Myslel jsem na tvou uměleckou skupinu.“
Rhys práci nepřerušil. „Gandy a Linus měli bídný život. Užili si hodně urážek a špatného zacházení. Ujal jsem se jich. A proto jsou mi oddaní.“ Poslední slova pronesl velmi důrazně.
„To rád věřím. A co Tillo?“
„Tillo?“ Rhys zvedl a hlavu a přimhouřil oči. „Naznačuješ, že Tillo mi oddaný není?“
Newlin se usmál nevinně jako dítě. „Rozumím velkým tajemstvím tohoto světa. Ale pokud jde o lidi… Lidé mají vlastní vůli. A proto nás někdy překvapí.“ Stiskl dlaně a třel je o sebe. Je tu zima. Myslím, že i koně by dnes rádi k ohni.“
Rhys jen zabručel a věnoval se dál ostří svého meče. Ale když se Newlin obrátil k odchodu, zastavil ho otázkou: „Kdy přijede FitzHugh?“
Newlin se zadíval do dálky. „Už brzy.“
„Dozvěděl se, co se tady stalo?“
Newlin přikývl a začal se mírně pohupovat. Dopředu, dozadu, dopředu, dozadu. Rhyse jeho pohyby znervózňovaly. „Buď opatrný, chlapče, a přemýšlej o tom, cos uvedl do pohybu. Můžeš dosáhnout svého cíle, a přesto nikdy nedostaneš, po čem toužíš.“
„Nejsem už žádný chlapec,“ ohradil se Rhys nasupeně.
„Máš pravdu. Umíš zacházet s mečem jako pravý muž. Znal jsem tě jako chlapce. Moc ses nezměnil. Stále jsi Owainův syn.“
‚A tím zůstanu!“ vykřikl Rhys a pevnou rukou zvedl meč.
Při pohledu na lesklé ostří Newlin zamrkal. „Máš vlastní vůli,“ prohlásil. „Budu se modlit, abys ji užíval moudře.“

Josselyn ani nezvedla oči, když k Randovi přistoupil posel, jen tiše vzdychla. Nepochybně přináší další pozvání, naléhavou žádost nebo příkaz. Byli v Londýně teprve tři dny, a už začínala mít dost nekonečných rozhovorů, tajných schůzek a politických intrik. Rand s Jasperem patřili k nejmocnějším pánům z neklidného velšského pohraničí, a proto byli zataženi do víru událostí souvisejících s tím, že na trůn nastoupil silný mladý král.
Navíc se ještě včera dozvěděli, že Randův prostopášný starší bratr John před dvěma týdny zemřel a nezanechal po sobě dědice. To znamenalo, že Rand se stane lordem z Aslinu.
Josselyn nevěděla, jestli má být ráda, nebo ne. Třebaže obě, ona i Jasperova žena Rhonwen, byly Vel-šanky, anglický dvůr je přijal a vtáhl do horečného společenského života, plného intrik. Pokud se Josselyn stane lady z Aslinu, tlak u dvora na ni ještě vzroste.
Josselyn připadal život v Londýně až příliš okázalý a v mnohém hloupý. Ale dvůr krále Jindřicha teprve vznikal. Rand ji ubezpečoval, že po čase se situace uklidní.
Jedinou věc Josselyn ocenila. Zjistila, že královna Eleanor je osobnost. Nestrávila v její společnosti sice moc času, ale hned pochopila, že královna je chytrá a zkušená. Josselyn věřila, že bude mít na svého mladšího manžela a jeho dvůr výrazný vliv. A ona ze srdce schvalovala, když žena držela v rukou otěže moci.
„Něco se děje,“ dloubla do ní loktem Rhonwen.
Josselyn zvedla hlavu od tří stuh, které splétala, aby si jimi mohla Gwen ozdobit účes. Dnes má být totiž dívka představena královně. „Co to může být? Posadili někoho u stolu na nevhodné místo?“
Zvážněla, hned jak si všimla, že Rand znehybněl. A když chytil posla za tuniku a vypadal, že ho chce zardousit, vyskočila a stuhy se snesly k zemi.
Jak se to mohlo stát?“ syčel Rand přes zaťaté zuby. „Vystavěl jsem přece Růžový útes jako nedobytný hrad!“
„Ano, milorde. Ale on… všechny obelstil.“
„Osborna přece nikdo neoblafne.“
„Rande!“ zvolala Josselyn. „Co se stalo?“
Otočil k ní hlavu a ona viděla, že mu z obličeje zmizela všechna barva. Ve tváři bílé jako křída mu oči plály hněvem. A postřehla v nich strach.
„Lady Isoldě neublížili,“ koktal posel, kterého Rand stále držel pod krkem. „Vlastně ani… netekla krev. Nikoho nezabili.“
„Isolda?“ Josselyn cítila, jak se jí zastavilo srdce. „Bože můj, co se děje?“ Sevřela Randovi paži. „Pověz mi to. Co se stalo na Růžovém útesu?“
„Rhys ap Owain,“ vyplivl Rand tři slova jako nejhnus-nější nadávku. Uvolnil sevření a pustil nešťastného posla. „Zatracený lump!“ Divoce se rozhlížel, až našel očima bratra Jaspera. „Měl jsem ho před deseti lety zabít a nehledět na tvé prosby!“
Jasper strnul a zaťal pěsti. Rhonwen mu stiskla paži. Terčem Jasperova hněvu však nebyl Rand. Jestli jí zkřiví na hlavě jen vlásek, vlastní rukou ho zabiju!“ Jasper se prudce obrátil k poslovi, který před ním ustupoval ke dveřím. „Pověz nám všechno. Jak se to stalo?“
Posel neměl za chvíli co vyprávět. Průběh událostí nepotřeboval dlouhý komentář. Josselyn napjatě poslouchala a snažila se představit si do poslední podrobnosti drama, které se odehrálo ve vzdáleném domově. Pobouřilo ji, že milovaný hrad padl do cizích rukou a že vetřelci tolik jejích lidí vyhnali z domu. Bála se o Isoldu, třebaže ne tolik jako její manžel.
„Choval Isoldu, když byla nemluvně,“ uklidňovala muže, když za ním kráčela do stáje. „Neublíží jí.“
„Tehdy to byl ještě malý kluk.“
„Ale divoký. A plný nenávisti. Přesto se k Isoldě choval něžně.“
„Zapomínáš, jak strašně mě nenávidí. A daleko větší zášť chová k Jasperovi. Nenávidí všechno anglické. A já hlupák jsem si myslel, že ho rytířská výchova změní. Že pozná, co je to čest. A teď zajal Isoldu…“
Hlas mu selhal. S úsilím polkl. Vyštěkl na stájníka několik příkazů.
„Kdy odjíždíme?“ zeptala se Josselyn.
Přísně se na ni zadíval. „My s Jasperem vyrazíme do hodiny. Ty s Rhonwen a s dětmi pojedeš na Bailwyn. Gavin vás tam doprovodí.“
„Pojedu na Růžový útes s tebou.“
Randovi zaškubal lícní sval. S povzdechem si začal mnout zátylek a Josselyn pochopila, jaká muka prožívá. „Pojedeme tryskem, Josselyn. Nestačila bys nám ty ani děti.“
Přistoupila k němu, objala ho kolem krku a vůbec si nevšímala okounějícího pacholka. „Slibuji, Rande, že vás nebudu zdržovat. Už jsme se s Rhonwen rozhodly, další debata je zbytečná. Pojedeme s vámi. Jsme jedna rodina a musíme domov bránit společně. Velšanky jsou oddané. Nade vše milují svoje muže, děti a svůj domov.“
V Randově utrápené tváři probleskl náznak úsměvu. Jsem rád, že stojíš při mně, drahá. Tvá velšská tvrdohlavost je mi velkou oporou.“ Vtiskl jí na čelo polibek.
‚Ale Rhysova velšská tvrdohlavost už ti po chuti není,“ poznamenala.
Odtáhl se od ní. „Neopovažuj se toho nevděčného lumpa přede mnou bránit! Jestli to máš v úmyslu, raději tady zůstaň.“
Načepýřila se a zamračila se na něho. „Pojedu s tebou vysvobodit svou dceru a zachránit náš domov.“
Dlouho si hleděli do očí. „Tak dobře,“ souhlasil Rand. „Dost řečí. Vydáme se na cestu.“
Ano, pomyslela si Josselyn. Vydáme se na cestu a uvidíme, jestli naše prvorozená zkrotila divokého velšského rytíře, kterého se ještě nikomu nepodařilo ovládnout.
17

Isolda dokončený obraz nenáviděla. Cítila k výjevu na stěně odpor. A přesto vyhledávala záminky, aby mohla vklouznout do ložnice, zastavit se před ním jako právě v téhle chvíli a zírat na draka hrůzostrašně se tyčícího nad zápasícím vlkem.
S trpkostí musela přiznat, že má před sebou své nej-zdařilejší dílo. Měla na ně použít trvanlivější barvy.
Stejně malbu brzy smyju, slibovala si. A nakreslím nový zápas. Na něm vlk draka porazí.
Při tom pomyšlení se zachvěla. Za pár dnů dojde ke skutečné srážce mezi drakem a vlkem. Období zdánlivého klidu se chýlí ke konci, protože brzy se objeví mstitelé – otec se strýcem. Pevné zdi pevnosti se však tentokrát nepostaví do cesty nepříteli, ale tomu, kdo je vystavěl.
Isolda si objala hruď pažemi, schoulila se do klubíčka a bojovala se slzami. Osud není spravedlivý. K otci ani k Rhysovi. Zešílela snad? Hořce se zasmála. Celý život prožila v nenávisti k Rhysovi ap Owain. Jak je tedy možné, že se o něho strachuje, a že dokonce rozumí jeho hněvu?
To stačila jedna noc lásky, aby změnila názor? Ne, v tom to není, uvažovala. Jiný úhel pohledu má hlubší příčiny. Vždycky si Rhyse představovala jako zloducha, který všechny jen nenávidí. Stačilo méně než týden, aby poznala, že její zjednodušená představa má k pravdě daleko. Pro své spolubojovníky je Rhys dobrým vůdcem a s poraženými, pokud se mu nestaví na odpor, nakládá slušně. Nevyplenil hrad, jak se původně obávala. Dokonce se zdálo, že má zájem pozvednout hospodářství na panství.
A její úcta k němu vzrostla také proto, že ji nenutil, aby s ním spala. Ani žádnou jinou ženu na hradě nikdo nezneužil a neobtěžoval.
Co si má o takovém muži myslet?
Znovu uvažovala o zvláštní nabídce, kterou jí učinila Tillo. Víckrát už o tom Tillo nemluvila, možná proto, že je tak špatné počasí. Isolda nad jejím návrhem dlouho hloubala a dospěla k závěru, že útěk je jediná možnost, jak zabránit bitvě mezi Rhysem a otcem. I tak byla jen malá pravděpodobnost, že uspěje. Ale jestliže zůstane v zajetí, bude úplně bezmocná.
„Ale? Už jsi tady zase?“
Isolda zalapala po dechu a prudce se otočila. Ruka jí vyletěla a ona si ji rozčileně přitiskla na hrdlo. Ve dveřích stál Rhys. Nenucené se opíral ramenem o dveřní rám. Ona, celá uzardělá a s bušícím srdcem, měla k nenucenosti hodně daleko.
Zadíval se na obraz a obdařil ji okouzlujícím úsměvem. „Obdivuješ své dílo? Nebos chtěla něco jiného?“ Významně pohlédl na postel.
Isolda zrudla. Poslední dobou se zdržel nemístných narážek na jejich sblížení v době, kdy ještě věřila, že je pěvcem Reeviem. Už se domnívala, že na tehdejší noc zapomněl. O to víc na ni vzpomínala ona. Každým dalším dnem byly vzpomínky neodbytnější. Za bezesných nocí se jí odvíjely před očima jeho něžnosti, polibky a vzrušující milostná hra. A v představách všechno prožívala znovu.
A teď zase, uprostřed bílého dne, se pod vlivem jeho spalujícího pohledu vzpomínky vracely s neovladatelnou naléhavostí. Celé dny si jí ani nevšiml, jen jí dával příkazy. Aby mu přinesla do ložnice čistou vodu. Aby dolila víno. Vykartáčovala tuniku a pověsila ji.
Proč ji teď najednou hltá pohledem?
Zaťala zuby, otočila se na podpatku a chňapla po svícnu, postaveném na malé truhle. Jsi stejně sprostý jako ten tvůj Daffyd. U tebe mě to ani nepřekvapuje. Jenom uklízím, jak sis přál. Nic víc. Svícen je pokapaný od vosku. Musím ho oškrábat.“
Přes rameno po něm koukla. Pořád stál ve dveřích. „Necháš mě projít? Nebo jsi mě přišel z nudy otravovat svou přítomností?“
Odlepil se ode dveří a blížil se k ní. Co mohla po svých útočných slovech čekat? Proč ho jen musí pořád popichovat? I když před ním nechtěla vypadat zbaběle, o tři kroky ustoupila a narazila na postel.
„Mám tě povalit?“ Chytil ji za ramena, stiskl a strčil do ní. Ovšem ne tolik, aby spadla. Ale zakymácela se, než znovu nabyla rovnováhu. „Opravdu tě moje přítomnost otravuje?“ Znovu se do ní opřel, tentokrát silněji, takže se ho musela chytit za tuniku, aby se udržela na nohách.
„Nechej toho! Dej mi pokoj.“ Hlas se jí třásl.
„Kdo mi v tom zabrání?“ zašeptal a sklonil se k ní.
Nikdo, uvědomila si s hrůzou Isolda. Zoufale přemýšlela. „Ty přece… násilí na ženách neschvaluješ,“ vykoktala. „Tos mi aspoň tvrdil.“
„Máš pravdu. Ale mně nejde o znásilnění. Svádění je… něco úplně jiného. Líbilo se ti to, pamatuješ?
A mně taky. Chceš, abych tě sváděl, má drahá? Rozbušilo se ti srdce? Rozlévá se ti v klíně horkost?“
Tentokrát do ní nestrčil, ale naopak ji strhl na sebe. Otřel se hrudí o hroty jejích ňader. Takový jemný pohyb – a probudil všechny její smysly! „Buď upřímná,“ šeptal jí přiškrceným hlasem. „Toužíš, abych se dotýkal tvých prsů?“
Ano, ano! Chtělo se jí křičet. Musela se kousnout do rtů, aby z nich přiznání neuniklo.
Vsunul jí koleno mezi stehna a Isolda provinile vzlyk-la. Bolestně po něm toužila. Celým tělem. Jak rychle si ji podmanil! Zdálo se, že Rhys si to uvědomuje. Přitlačil ještě víc, až mu doslova seděla na stehně. Žár jí roztavil tělo od pasu dolů v bezvýhradném odevzdání.
Je to strašně příjemné, viď?“ šeptal jí do ucha.
Příjemné je slabý výraz. Isolda mu položila hlavu na prsa a sváděla boj s rostoucím vzrušením. Jak je možné, že po něm touží? Copak se s ním smí milovat?
Proč jen nezůstal potulným pěvcem?
„Nejsi Reevius,“ hlesla. Bouchla ho do hrudi jednou pěstí a pak oběma. „Ty nejsi Reevius!“ zvolala a zvedla k němu nešťastný obličej.
Rysy ve tváři mu ztvrdly. „Uffern dan! Jsem! Jsem to pořád já!“ Strhl ji k sobě a rozzlobeně se zmocnil jejích úst.
Není to Reevius, opakovala si, když ji hladově líbal a spaloval ji svou živočišnou touhou. Nelíbá ji minstrel, ale spíš nenáviděný drak. Mocný drak, ze kterého má hrůzu. Velkolepý a krásný, jak ho nakreslila na svém obraze. Ten, který ji pronásledoval ve snu…
Vtom Rhys ucítil, že Isolda pod jeho rty jihne a celým tělem se mu poddává. Když poznal svou nadvládu, zajásal a vychutnával si svůj triumf. Cítil se stejně jako po vítězné bitvě. Vítězství bylo tím opojnější, čím silnějšího protivníka zdolal. Dostal ji. Je jeho. Stačí ji jen složit na postel a oddat se slastnému milování. Zaslouží si odměnu za dny čekání a odříkání.
Trpělivost se mu vyplatila, protože ona už teď po něm touží stejně. Je zralá, aby se jí zmocnil.
Vpíjel se do jejích úst a vychutnával sladkou odměnu. Vtom nesměle zvedla svou drobnou ručku a pohladila ho po tváři. Po chvíli mu položila na tvář i druhou ruku a držela mu hlavu v dlaních. To gesto bylo erotické i nevinné zároveň a Rhysovi se znenadání zatočila hlava. Jako by ztratil pevnou půdu pod nohama.
Hlouposti, káral se v duchu za svou slabost.
Zabořil prsty do jejích hedvábných vlasů a hrubě přirazil boky k jejímu měkkému bříšku. On je chlípný muž a ona je ochotná mu vyhovět. Nic víc v tom nesmí hledat.
Rychlým pohybem ji strhl na postel a přikryl ji svým tělem jako už jednou předtím. Drtil ji ústy. Pronikal jí jazykem hluboko do úst a dával jí tím najevo, že mu patří a že ji o tom brzy přesvědčí. Bude se s ní milovat hladově a vášnivě, všemi způsoby, které se ženami poznal.
Pak Isolda vzdychla, objala ho rukou kolem krku a přitáhla ho k sobě výmluvným pohybem. Přála si, aby ji ještě líbal. Rhysovi sevřela hruď neznámá bolest.
Ze by pocit viny? Ne. Ničím se neprovinil.
Odtáhl se od ní, ale ona se zvedla s ním a pokračovala v polibku. Laskala ho jazykem v ústech a nepředstavitelně vzrušujícím způsobem mu jednou rukou mnula ušní lalůček.
Ježíši Kriste!“ zaúpěl a odtrhl se od ní. „To mi nedělej!“
Sotva to vyslovil, zastyděl se. Opřel se o lokty a zadíval se na ni. Ležela pod ním bez dechu a vypadala nádherně. Rozcuchané husté vlasy měla rozprostřené kolem hlavy, oči jí svítily touhou a rty jí po vášnivých polibcích zrudly. On se chce milovat s ní. A ona s ním. Je to velmi prosté. Tak proč zaváhal?
Ztěžka polkla. Oči mu sklouzly na chvějící se bělostnou šíji. „Co… se stalo?“ špitla.
Panebože, vždyť on sám neví! Jak ji může tolik chtít, a přesto se zdráhat, když ho sama pobízí? Je připravený. Rozbolavělý touhou. A přece ho před ní něco varuje, jako by se kdesi uvnitř ozýval pud sebezáchovy.
Vždyť je to směšné. Nemá před sebou muže se zbraní v ruce, ale slabou ženu!
Zíral na nijako na někoho, koho vidí poprvé. Už měl krásnější milenky, napadlo ho. Měly větší ňadra a byly zkušenější. Zeny se zručnými prsty a vědoucími ústy. Ale když se díval na Isoldu, zapomněl na všechny ostatní. Do srdce, prudce bijícího vzrušením, se mu vkradl strach.
On se bojí!
Kčertu, copak se pomátl?
Odtrhl se od ní, zacouval, zastavil se uprostřed komnaty a zíral na nijako blázen. Bylo na ní vidět, že nechápe, co se děje, a on využil jejího zmatku, aby uklidnil vlastní pocuchané nervy. „Tak tys říkala, že toužíš jenom po Reeviovi,“ popíchl ji. „Moc se mi to nezdá. Ukázala ses jako hodně přelétavá milenka.“
Při jeho krutých slovech sykla a odvrátila se od něho. Rhys v zoufalství zaťal ruce v pěst. Proč ji urazil? Kromě vlastního zmatku k tomu neměl žádný důvod.
Teď se ho zmocnila nevýslovná fyzická bolest, jako by mu nějaká obrovská ruka drtila srdce. Viděl, jak se hanbou stočila do klubíčka a jak je nešťastná. Při pomyšlení, že její bolest způsobil on, se mu sevřel žaludek.
„Isoldo,“ oslovil ji a natáhl k ní třesoucí se ruku. Ucukla a ruka mu klesla.
Ticho bylo nesnesitelné. Cítil, že ho mlčky obviňuje. Neplakala ani mu nespílala. Obojímu by dal přednost před jejím mlčením. Ale zasadil jí krutou ránu, a teď se proto musí smířit s její odplatou. Stejně od ní nedokáže beze slova odejít.
Zaťal zuby, a třebaže mu to bylo nepříjemné, omluvil se. „Promiň, neměl jsem to říkat.“
Ani se nepohnula.
Hruď mu sevřela tak velká bolest, že se mu těžko dýchalo. „Udělal jsem chybu,“ vykoktal. Potom zbaběle prchl před neštěstím, které způsobil. A ke krutosti ho dohnal strach. Isolda ho vyděsila. Polekal se svých citů!

Ukázala ses jako přelétavá milenka.
Nešťastná Isolda stále dokola přemílala v hlavě ta strašná slova. Přelétavá milenka.
Nejdřív ji svedl a potom se jí vysmál. Ale to není to nejhorší. Nejhorší je, že měl pravdu.
V hrdle se jí vzedmul vzlyk, který v sobě dusila celou dobu po jeho odchodu. Opustil ji a nechal jejímu trápení. Ale ona plakat nebude. Dost na tom, že je hloupá a přelétavá. Nedopustí, aby se ještě chovala jako uslze-ná husa.
To se lehko řekne, napadlo ji, když sváděla zoufalý boj se slzami. Zjitřené city pálily v hrudi a hrozily výbuchem. Pomalu se převrátila na záda. Otevřela oči a uviděla, jak se démonický drak sklání nad ubohým vlkem. Přepadla ji nová vlna zoufalství a tentokrát nad sebou ztratila kontrolu. Hlasitě zavzlykala a z očí jí vytryskly slzy. Se vztekem a zahanbením vyskočila z postele, kde ji tak ponížil.
„Nenávidím tě!“ křičela na obraz, na Rhyse a taky sama na sebe. „Nenávidím!“ Chytila nádobu s vodou na oplachování štětců a mrskla jí zuřivě proti stěně. Keramická nádoba se s třesknutím rozbila, voda vyšplíchla a střepy se rozletěly všude kolem.
Jenže drak jejímu zuřivému záchvatu odolal. Nadále se výhružně tyčil nad vlkem. Zastavila se před ním, hruď se jí rozrušením dmula a po tvářích se jí kutálely slzy. „Zničím tě,“ zahrozila.
Má tady barvy. Kelímky s barvami, které s takovou péčí namíchala. A k čemu? Aby hnusným výjevem zneuctila vlastní rodinu a oslavila lotry?
Chňapla po prvním kelímku a štětci, který jí přišel pod ruku. A zaútočila na stěnu. Divokými tahy štětce nanášela krvavě rudé skvrny, úplně bez ladu a skladu. Zcela bez rozmyslu plácala na zeď barvu, jen aby dračí obluda zmizela. Ze stěny i z její vlastní hlavy.
O dvě poschodí níž seděl v panském křesle s kamennou tváří Rhys. Slyšel shora Isoldiny zuřivé výkřiky –stejně jako polovina hradu – a byl by chtěl jít za ní. Ale věděl, že on je úplně poslední, koho si Isolda přeje vidět.
„Cos jí udělal?“
Při Tillově zostra vyslovené otázce sebou Rhys trhl. Starý minstrel ho pohledem obviňoval. Podobných pohledů si všiml také u pážat a děveček. Linus se tvářil ustaraně a ani Gandy nevtipkoval jako obvykle.
„Tak cos jí provedl, Rhysi?“
Rhys ho odbyl netrpělivým mávnutím ruky. „Nic! Nic jsem jí neudělal.“ Jen jsem si s ní pohrával. Sváděl ji. A pak ji urazil.
Tilla nepřesvědčil. „Vzhledem k tvým záměrům snášela naši přítomnost na hradě moc dobře. Je jasné, žes jí nějak ublížil.“
Pocit viny Rhyse vymrštil od stolu. „Neublížil jsem jí. Jen jsem jí dal na srozuměnou, že není o nic lepší než ostatní, co žijí za hradbami. Zeje stejná jako každá jiná. Nestálá. Nespolehlivá.“
Rhys tam stál s napjatými svaly, svraštělým čelem a s rukama zaťatýma v pěst. Pohledem dal Tillovi na srozuměnou, že se na něho vrhne, jestli hned nezmizí. Sotva však spatřil, že před ním stařík ustupuje, polila ho hanba jako před chvílí nahoře u Isoldy.
Co se to s ním stalo? To bude tyranizovat každého, kdo s ním nesouhlasí? Z Daffyda se v poslední době vyklubal tyran. Rhysův otec byl surový násilník. Rhys si užil hodně krutého zacházení na vlastní kůži, a proto si slíbil, že on sám se k násilí na slabších nikdy nesníží. A najednou se tak chová. Před chvílí použil proti Isoldě slova ostrá jako nůž a teď zastrašuje staříka, který mu sahá sotva po ramena! Isolda ani Tillo se ničím neprovinili a nezaslouží si být terčem jeho hněvu. Ten by si měl šetřit až pro Randa a Jaspera FitzHughovy. K těm se musí obrátit všechna jeho nenávist.
Rozevřel pěsti, natáhl ruce a upřeně na ně zíral. Nebude jako táta. Nikdy!
Obrátil se na Tilla se slovy: „Poslední dobou se často nechám unést hněvem. Příště si dám pozor.“
Tillo se tvářil přísně. „Měl by ses vykoupat ve studené vodě a pár hodin strávit na kolenou v modlitbách. To je lék na tvou nemoc.“
Ze druhého patra se ozvala nová rána. „Možná máš pravdu,“ přikývl Rhys. Jenže ani to by jí náladu nezlepšilo.“
Tillo namítl: ‚A co je ti po její náladě?“ Uslyšeli znovu lomoz. „Možná zničí, co její otec dvacet let stavěl.“ Tillo vrhl na Rhyse lišácký pohled. „Měls ji poslat na loď s ostatními. Ještě pořád ji můžeš osvobodit. Pošli ji do Chesteru nebo k jejímu strýci na Bailwyn. Nepotřebuješ ji držet jako rukojmí. I bez ní zůstaneš na Růžovém útesu pánem. Dokud se bratři FitzHughové nevrátí, aby dobyli hrad zpátky. K bitvě dojde tak jak tak.“
Rhys uznal, že Tillo má pravdu. Ale ještě nebyl připraven se Isoldy FitzHughové vzdát. „Nemůžu ji poslat pryč. Hodí se mi jako výborná zbraň k vyjednávání.“
„Myslím, že ti jde o něco jiného.“
Rhys se naježil. „Po mých důvodech tobě nic není. Když se ti na Růžovém útesu nelíbí, můžeš odejít.“
„Možná tě opravdu opustím. A dožiju svůj život někde v klidu a spokojeně. To byl důvod, proč jsem sem s tebou přišel. Ale klid jsem tady nenašel. Ani ty nejsi spokojený. A bůhví jestli někdy budeš.“
Rhys se znovu dostal do varu. Jen si jdi!“ Rozzlobeně pokynul ke dveřím. „Nikdo ti v odchodu nebrání.“
Tillo se zahleděl na dveře a potom zvedl oči ke schodišti. „Dovol jí odejít se mnou.“
„Ne!“
To slovo Rhysovi vyhrklo ze rtů spontánně. A on nezkoumal, kde se vzalo. Tillo pochopil, že je to Rhyso-vo konečné rozhodnutí, a zahalil se těsněji do svého purpurového pláště. Rhys si opět uvědomil, že před ním nestojí nepřítel, ale starý muž. A po mnoho let jeho oddaný druh.
Zhluboka vzdychl. „Odpočiň si, Tillo. Nebudeme se hádat. Brzy se objeví FitzHughovi. Pobiju je a sem se vrátí klid a mír. Dočkáš se. Uvidíš.“
Tillovy oči ve vrásčité tváři hleděly vážně. „To už bude možná pozdě. Příliš pozdě.“ Otočil se a odcházel.
Rhys se díval, jak se Tillo šourá pryč. S velkou námahou otevřel těžké, železem pobité dveře a dovnitř pronikl závan ledového vzduchu. Potom Tillo zmizel venku v temnotě. Rhysovi přeběhl po zádech mráz, ale snažil se nepříjemný pocit zapudit. Jako v životě musí být nejdřív zle, aby mohlo být lépe, právě tak se musí překonat třeskutá zima, než zase přijde jaro.
A on přežije všechny strázně, umínil si. Přijde den, kdy bude šťastný. Po kruté zimě se opět oteplí.
Ze svého vyvýšeného místa u panského stolu se rozhlédl po síni. „Prohrábni oheň,“ poručil chlapci, jenž ho právě míjel. Chlapec leknutím poskočil a stočil k němu vystrašené oči. „Nejdřív se postarej o ohniště tady v síni a potom mi zatop nahoře v ložnici.“
Isolda přece nezaútočí na nevinného hocha, ujišťoval se Rhys.
Ona je totiž lepší než ty, našeptával mu nepříjemný hlas.
„Nebo ne,“ zastavil chlapce. „Postarám se o oheň sám.“
„Vy budete sám topit, milorde?“ otevřel chlapec údivem pusu.
„Ty dohlídneš jen na oheň tady v síni,“ potvrdil mu Rhys. Obrátil zrak ke schodišti. ‚A já si vezmu na starost oheň nahoře.“ ,

18

Rhys předvídal, že najde ložnici vzhůru nohama. Pohroma, která na něho čekala, mu však naprosto vyrazila dech. Nábytku se ani nedotkla. Jeho věci také zůstaly na místě. Ale nástěnná malba…
Hořela jen jediná svítilna, ale paprsky jejího světla dostatečně osvětlovaly dílo zkázy. Rhys ohromeně zíral na výsledek Isoldina řádění. Celé dlouhé dny trávila nad velkolepou malbou, a stačilo pár minut, aby ji zcela zničila.
„Uffern dan,“ zaklel. Zamračeně si hrábl do vlasů. „Co to proboha provedla?“
Po jeho levici se cosi pohnulo. Něčí stín. Vtom Isolda odvážně vystoupila z přítmí a zastavila se před mokrou barevnou skvrnou, která nyní pokrývala zeď. „Líbí se ti?“ zasyčela jedovatě. Rozhodila rukama a zadívala se na něho očima, v nichž měla vítězný a současně ostražitý výraz. „Takhle je to mnohem lepší.“
„Zatracená ženská!“ Vykročil k ní a ona před ním couvla. Ale bradu měla stále vzdorovitě vystrčenou. Kdyby se jí vystrašené šedé oči neleskly a kdyby si nevšiml vlhkých stop na jejích tvářích, nejspíš by ji zaškrtil. Stiskl jí paže, aby jí zatřásl, ale její pohled mu v tom zabránil. Utrpení, které v něm četl, jím otřáslo. Najednou ztratil chuť ji trestat, ale toužil ji naopak utěšit.
Měl chuť ji políbit. Takový nerozum! Svíral ji rukama a držel ji stále kus od těla. Jaks mohla zničit svoje vlastní dílo?“
„Nenáviděla jsem je.“
„Nevěřím ti. To bys na něm tak dlouho nepracovala. Z nenávisti bys nestvořila obraz plný vášně a citu.“
Probodla ho pohledem. „Byl příšerný.“
Rhyse její nenávistný výlev pobouřil, ale rozuměl jí. Tiskl ji tak pevně, až ucítil její tep. „Budeš muset namalovat nový.“
Beze slova zakroutila hlavou.
„Uděláš, co ti poroučím, Isoldo, nebo poneseš následky.
Při jeho hrozbě jí oči potemněly, ale ve svém vzdoru setrvala. „Tak ponesu následky. Žádné odporné scény už ti malovat nebudu. Jsi tady stejně jen dočasně. Kdybych mohla zbořit zdi hradu, vytrhala bych holýma rukama kámen po kameni, jen abych Růžový útes vyrvala z tvých spárů!“
„Gwrtaith! Že jsem tě nevyhnal s ostatními!“
‚A pročpak jsi to neudělal?“ vykřikla a pokusila se mu vyškubnout.
„Protože jsem chtěl…“ Nedokončil větu. Protože se chtěl nejdřív jen zmocnit dcery svého nepřítele. Jenže teď už se jí nedokáže vzdát.
To jí nahlas říct nesmí. Přiznal by, jak zoufale je jí posedlý.
„Namaluješ obraz znovu. Když neposlechneš, stihne tě trest,“ prohlásil nazlobeně. Cítil, že se zlobí víc sám na sebe než na ni. Podcenil ji. Poznal, že Isolda je silný protivník. Mnohem nebezpečnější než rytíři, s nimiž soupeřil při turnajích.
Tvrdohlavé děvče nezlomil. „Tvůj trest snesu.“
Isolda si nedovedla vysvětlit, co ji přimělo k tak kurážnému výroku. Stejný démon ji dohnal k tomu, aby zničila svůj nejlepší umělecký výtvor. Bylo jí jasné, že ten obraz byl výjimečný. Ale i když byl mimořádně zdařilý, jeho téma bylo urážkou všeho, v co věřila. Proto jednala správně, že přivodila jeho zkázu. Nyní se musí připravit na Rhysovu pomstu.
„Uffern dan,“ zaklel opět Rhys a oči mu plály hněvem. „Každý jiný by z tebe tvůj vzdor vytloukl.“
Isoldě se ulevilo. Aspoň se ji nechystá bít.
„Každý jiný by tě zneužil a potom by tě předhodil svým vojákům. Aha, máš strach,“ dodal, když zpozoroval, jak s bázlivým pohledem zatajila dech.
Uhodl, že se Isolda bojí. „Ty ale nejsi jako jiní,“ namítla a s napětím očekávala, jaký trest pro ni vymyslí.
Znovu jí pevně stiskl paže. Teď už nešlo o hněvivé gesto. Isolda vytušila, že ho posedla tělesná žádost. Uhodla to, protože sama pocítila něco velmi podobného.
Zachvěla se při pomyšlení, jak je zkažená. Přitahuje ji úhlavní nepřítel. Vytvořila mistrovské dílo na vnucený námět, k němuž měla cítit odpor. Ale svůj výtvor zničila. Stejně se vypořádá se svými nežádoucími city. A potom pomůže otci zničit také Rhyse.
Jenže přeje si to doopravdy? Ne! Při strašlivém poznání se znovu zachvěla.
„Ne,“ zašeptal jí drsným hlasem a přitáhl ji k sobě. „Nejsem jako ostatní. Jsem větší hlupák než jiní.“ Upřeně se jí díval do očí. Tyčil se nad ní a každý sval mu hrál napětím. Isolda vytušila ohrožení, ale přitom se ani nepohnula, protože se bála prolomit kouzlo, které je v té chvíli spojovalo.
Držel ji nekonečně dlouho, až si pomyslela, že ji políbí. Jak by se potom zachovala?
Už to nestačila zjistit, protože náhle zasténal a odstrčil ji od sebe. „Vrať se do věže,“ poručil jí a hlas se mu chvěl neskrývaným citem.
Škobrtla a zachytila se masivního stolu vedle dveří. „Ráda!“ vybafla na něho. „Čím dál od tebe budu, tím líp. Nemůžu tě ani vidět!“
Navzdory svým příkrým slovům neodešla. Zůstala stát ve dveřích, zmítaná protichůdnými city. Sváděla boj mezi povinností a milostnou touhou. Upřímně se ho snažila nenávidět, ale nedařilo se jí to. Najednou vyhrkla: „Odejdi odsud, Rhysi. Dřív, než to bude stát někoho život. Nestojí zato umírat.“
Při jejích slovech se mu ve tváři objevil tvrdý výraz. Pohrdavě se zašklebil. „O kohopak se bojíš, Isoldo? O tátu? Nebo o strýčka?“ Odmlčel se a zakaboněně si ji měřil. Pochopila, že se proti ní brání hněvem. Staví jej mezi ně jako nárazník. Jenže ona už svou zlost vybila. Na obraze.
O koho se bojí?
Rozhodla se pro upřímnou odpověď. „Ano, bojím se o ně. Ale mám strach také o tebe, Rhysi. O tebe,“ zopakovala důrazně. Potom se otočila ke dveřím a vyběhla ven. Utíkala po spoře osvětleném schodišti do věže. Tam se schová před citovým zmatkem, který v ní Rhy-sova přítomnost vždycky vyvolá.
Rhys jako by vrostl do země. Nehýbal se a strnule se za ní díval. Zůstal tak neobyčejně dlouho. Jinak by se za ní musel rozběhnout.
Proč to jen řekla?
Myslela to vážně? Opravdu se o něho strachuje?
Konečně se přinutil odtrhnout od otevřených dveří, kudy před chvílí Isolda utekla. Pohled mu zabloudil k pomalované stěně. Neubránil se sprosté nadávce. Otočil se na podpatku a před sebou měl postel s nebesy. Zoufale zasténal.
Zavinila, že se z něho stal uzlíček nervů. A on se jí nedokáže bránit. Jestliže Isolda zuří, touží ji zkrotil. Když je smutná, má chuť ji utěšit. Vyvolává v něm naprosto nemístné reakce. To samo o sobě je zlé. Ovšem když teď přiznala, že jí na něm záleží a že má o něho starost… Kdyby neutekla, nejspíš by ho dostala. Podlehl by jí tělem i duší.
V minulosti ho to často táhlo k ženám a také ony o něho projevovaly starost, když jel do bitvy nebo na turnaj. Ale přitom jim šlo spíš o vlastní prestiž než o něho. Každá si přála mít milencem vítěze. Ženino postavení s milencovými úspěchy rostlo. Nedělal si iluze o jejich pohnutkách a zájmu žen šikovně využíval k vlastnímu prospěchu.
Skutečný zájem o něho nikdy žádná neprojevila, snad s výjimkou Josselyn, když byl ještě dítě. Jenže Josselyn později svůj národ zradila a provdala se za FitzHugha. Stejně se zachovala jeho kamarádka Rhon-wen. Ani jedna ho neměla upřímně ráda. A mámu si ani nepamatoval, umřela brzy po jeho narození.
Teď se o něho bojí Isolda. Může jí věřit?
Protřel si hřbetem ruky oči a ušklíbl se. Jen hlupák by jí naletěl. Ale cosi v něm se ozývalo a přálo si uvěřit. Nechtěl pátrat proč. Poodešel a zastavil se u úzkého okna. Přitiskl horké čelo na studenou skleněnou tabulku a uvažoval. Musí si srovnat myšlenky.
Bouchl pěstí do okenního rámu. K šílenství ho dohání to věčné čekání! Potřebuje se postavit svým nepřátelům a zasadit jim smrtelnou ránu. Čekání na jejich příjezd ho připraví o rozum.
Ale nezbývá mu nic než čekat. A připravovat se k boji. Vyslídit všechna tajemství sokova hradu, který obsadil.
Tomu se věnoval v příštích třech dnech. Prozkoumal všechny průchody a skladiště. Zkontroloval vrtošivý mechanismus padacího mostu. Prošel zadní brankou a spustil se z útesu dolů na pláž. Nevynechal ani místečko, s výjimkou pokojíku ve věži. Bál se setkat se svou zajatkyní. Nechal ji na pokoji, zato si špatnou náladu vybíjel na všech ostatních.
Popoháněl do práce dřevorubce, lovce a rybáře nutil trávit dlouhé hodiny na lovu, aby opatřili dostatek zásob. Zvěřinu nakázal nasolit, vyudit a odložit k pozdější spotřebě. Zbrojíř a všichni jeho vojáci horečně pracovali na opravách a údržbě zbraní, připravovali zásobu šípů, kopí a olejem promazávali kožené popruhy a tka-nice. Všechny zbraně musely být v pohotovosti.
Schylovalo se k bitvě a k obléhání hradu. Rhys počítal s oběma možnostmi a pečlivě se na ně připravoval. Při plánování využil všech zkušeností, které získal jako vůdce velšských rebelů i jako anglický rytíř. S plynoucími dny jeho sebevědomí rostlo. Má před sebou zkoušku, na niž se celý život chystal. Růžového útesu se nevzdá. Za žádnou cenu.
Dny vyplněné horečnou činností rychle ubíhaly, ale noci se nekonečně vlekly. V noci se Rhys trápil. Trávil dlouhé osamělé hodiny ve své komnatě, ležel v obrovské posteli, zíral na barevnou skvrnu na stěně a myslel na ni. Za denního světla neviděl víc než cákanec barvy, který pod sebou pohřbil nádhernou malbu. Jenže ve sporém světle vrhaném svítilnou výjev ožil. Zdálo se mu, že v odlescích ohně z krbu pod vrstvou barvy prostupují postavy a pohybují se. To je jen výplod bujné fantazie, vysmíval se sám sobě. Jestli se před ním výjev na stěně hýbe, tak jen proto, že Rhys nemírně pil. To se mu poslední dobou stávalo dost často. A přece, kdyby měl zdravý rozum, už dávno by nechal stěnu vybílit nebo skvrnu překrýt goblénem.
Právě to byl hlavní důvod, proč se Rhys trápil. Dospěl k závěru, že přišel o rozum.
Třetí noc ode dne, kdy se Isolda zavřela ve věži, přišel do ložnice později než obvykle a notně opilý. Kromě stráží hlídkujících na hradbách už všichni spali. Celý večer seděl Rhys v křesle hradního pána, tupě zíral do poháru s pivem a mimoděk sledoval představení Linuse a Gandyho. Jeho družina ho však rozveselit nedokázala. Každým dnem rostlo napětí, protože všichni tušili, že bitva se neodvratně blíží. Ani Linus s Gandym neměli náladu a svůj výstup brzy ukončili. Za chvíli se obyvatelé hradu tiše vytratili ze síně. Venku byla krutá zima a ve vzduchu bylo cítit sníh. Před dvěma dny se sice oteplilo a tálo, ale už se znovu blížila zimní chumelenice.
Rhys si sundal opasek a krátký meč zavěsil na kolík ve zdi. Potom si odepnul pouzdro s dýkou a spolu s kapuci a rukavicemi je odhodil na postel. Zůstal stát a dlaněmi si mnul unavený obličej. Očima zabloudil k posteli s těžkými nebesy. V komnatě bylo chladno, ale úplně vymrzlá nebyla. Stačilo jen do postele vložit pánev se žhavými uhlíky a ohřát ložní prádlo. Jakmile vleze pod pokrývku a zatáhne závěs, bude mu teplo.
Znal i příjemnější způsob, jak ohřát postel, než je pánev se žhavým uhlím.
„Zatraceně,“ ulevil si a zlostně koukl po skvrně na zdi. Jako by z ní hleděl sám ďábel. Zdálo se mu, že na něho ze zdi doširoka otevřenýma šedýma očima zírá vlk, ačkoli vlčí oči měly na obraze původně žlutou barvu a šelmu překryl nános blátivé hnědi.
Zatracená ženská!
Popadl džbán s vodou a mrštil jím proti zdi. Nádoba se rozbila a voda stékala po stěně v potůčcích šedé a rudé barvy.
Rhys zabořil prsty do vlasů a všiml si, že se chvěje. To je její dílo! Rozhodl se dobýt Růžový útes a zvítězil. Ale ona mu vítězství proměnila v peklo. Zhluboka se nadechl a snažil se uklidnit.
Jako chlapec choval Isoldu v náruči, vzpomněl si. Jako výrostek ji unesl a chvíli držel jako rukojmí. Nyní se opět stala jeho zajatkyní. Přesto se proti všemu zdravému rozumu cítí, jako by ona uvěznila jeho. Pronásleduje ho v myšlenkách i ve snu. Mučí ho, ať spí či bdí. Proboha proč?
Protože je neukojený. Je to prosté a nic víc v tom nesmí hledat.
Je jako každý jiný vilný mladík a touží po jejím těle. Celý den bojoval s tělesnou žádostí. Jen když se lopotil po boku svých mužů nebo s nimi cvičil, potlačil na čas démona tělesného chtíče. Po zbývající dobu jím zmítala touha. Zejména tady, v ložnici, kde se spolu milovali.
Nyní se ho zmocnila znovu. Tentokrát jí nechal volný průchod. Touží po Isoldě. A ona chce jeho. Prozradily mu to její rty i její měkké, křehké tělo, když se k němu posledně tiskla.
Proč si ji odpírá? Co si chce svou hloupou pýchou dokázat?
Šelma v něm se probudila. Přitiskl si dlaň na bolavé slabiny. K čertu s ní! Vždyť nad ním v soukromé válce zvítězila!
Otočil se a vyrazil ke dveřím. Bral úzké schody po dvou a za chvíli stál před těžkými dubovými dveřmi do/ komůrky ve věži. Tři dny trpěl muka. Musí tomu učinit přítrž.
Ale jak?
Ukončí to trápení. Ukojí hladovou touhu. Má na Isol-du právo.
Kořist totiž patří vítězi. On je vítěz a ona kořist. Už má dost čekání. Položil dlaň na zástrčku dveří a náhle strnul. Zaslechl zvuky. Zatajil dech a přitiskl ucho ke dveřím. Ona něco říká.
„Pomoz mi splnit mou povinnost…“
Aha. Modlí se.
„… je to hřích. Vím to,“ pokračovala nešťastně. „Zhřešila jsem.“ Zasténala a Rhys hlasitě polkl. Modlí se a jeho její sten vzrušil! Panebože; je stejně zvrhlý, jako býval jeho otec. Jak může myslet na ženu při modlitbě?
Odlepil se ode dveří a dal se na ústup. Vtom k němu dolehly tiché vzlyky. Zarazil se. Ježíši Kriste! Vždyť ona pláče. Proč?
Lumpe! lál si. Vzal jsi jí nevinnost, uvěznil jsi ji a vyhrožuješ, že povraždíš její rodinu. Co ženě v její situaci zbývá? Plakala by každá.
Co udělá? S rukou na zástrčce zaváhal. Chtěl utéct, ale nemohl. Když znovu zanaříkala, bez rozmýšlení otevřel dveře a vstoupil do komůrky.
Osvětlovala ji jediná svíce, postavená na mělké misce. V závanu vzduchu ode dveří její plamen téměř zhasl. Od skromného plamene svíce se po místnosti rozlévalo zlatavé světlo. Stačilo, aby Rhys zahlédl, jak se Isolda vyděšeně vztyčila na úzkém lůžku. Na zardělých lících se jí třpytily slzy. Leskly se jí také v tmavých, doširoka otevřených očích. Dlouhé vlasy měla rozpuštěné a splývaly jí kolem obličeje v bohatých hedvábných pramenech. Na sobě měla jen košili. Chodidla měla bosá a nohy holé. Rychle přes ně stáhla košili.
Rhys na ni omámeně zíral. Pod tenkou vrstvou plátna ztělesňovala všechno, co je na ženě žádoucí. Zatoužil po ní s ještě větší divokostí.
„Tys… přišel,“ zašeptala. „Myslela jsem na tebe a tys přišel.“
„Modlila ses.“ Promluvil jako idiot, napadlo ho vzápětí. Nedokáže rozumně uvažovat. Jeho poznámka ji z nějakého důvodu uvedla do rozpaků. Zalil ji ruměnec.
Isolda si olízla rty a odvrátila hlavu. Modlila se, ale stejně jí to nepomohlo. Vlastně možná ano. Vždyť Rhys přišel. Myslela na něho. Snila o něm a o jejich milování. A její tělo vzplálo, jako by se jí skutečně dotýkal. A tak ležela na lůžku a sama si prsty osahávala místa, v nichž cítila bolestnou touhu. Věděla, že se to nemá, a přesto nepřestala. Potom se strašně styděla a začala se modlit. Vtom se objevil Rhys. Jako by její modlitbu vyslyšel.
Bázlivě k němu zvedla oči. „Tys slyšel má slova?“
Přikývl. „Vyznávala ses z hříchu. Ale já jsem, Isoldo, přinejmenším desetkrát větší hříšník než ty.“
Ze svého nízkého kavalce vzhlížela k němu. Jeho široká ramena vyplnila celý dveřní rám a z mohutné postavy vyzařovalo opojné kouzlo. Přišel s ní zhřešit? Srdce jí poskočilo radostí. Věděla, že by se měla zlobit a zahnat ho, ale nemohla. Přišel ve chvíli, kdy po něm zoufale toužila. Tři dny si představovala, jak se postava válečníka objeví v nízkých dveřích její komůrky, jak se sehne a vejde dovnitř…
Jako kdyby jí četl myšlenky, přesně to teď udělal. Sklonil hlavu, vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. Tlumeně bouchly a zaskřípaly.
Isolda ztěžka polkla. Její tělo vypovědělo rozumu poslušnost a vpíjelo jeho blízkost. Omámil jí všechny smysly. Zničila malbu, kterou si přál. Za její přestupek ji uvěznil, ale ona ve vězení nemyslela na nic jiného než na draka, jak se tyčí nad vlkem. Vlk na jejím obraze se nebál a ani ona se už nebojí. Rhys jí neublíží. Nedopustí se na ní tělesného násilí. Ale srdce… to je jiná otázka. To jí možná zlomí.
Váhala. Jestli se poddá pokušení, bude toho litovat. Dnes v noci ještě ne. Ale později.
Jenže když ho odmítneš, bude tě to mrzet mnohem víc. Budeš toho litovat po zbytek života. Uvědomovala si, že hodlá spáchat hřích. Stejně se pokušení neubránila.
Přiblížil se k ní. Stačily tři kroky a tyčil se nad ní. Pro-paloval ji tmavýma očima a potom sklouzl pohledem po jejím spoře oděném těle. Rozechvěla se vzrušením. Poznal, co cítí. Věděl to od samého začátku.
„Přišel jsem si pro tebe,“ prohlásil hlubokým chraplavým hlasem. „Neodmítej mě.“ ‚ „Ne.“
„Neříkej ne, Isoldo. Není to víc než plané gesto.“
Z hrdla se jí vydral vzlyk a hystericky se zasmála. „Moje ne znamená, že tě neodmítám.“
Sežehl ji pohled plný divoké vášně. Připadala si jako pohanská oběť, jako ctnostná panna obětovaná na usmířenou pomstychtivému bohu. Jenže ona už není ctnostná panna. A její myšlenky před jeho příchodem rozhodně nebyly cudné. Maně zašeptala jeho jméno. „Rhysi…“
Dravý válečník se nad ní sklonil a jako pírko ji zvedl do náruče. Nebránila se. Oddala se osudu a vzrušeně očekávala, co bude následovat. Seběhl s ní po schodech. Drak unáší svou zajatkyni, napadlo ji. Do svého doupěte. Do masivní postele zastřené závěsem.
A už se nad ní tyčil jako rozpálený démon, který ji pronásledoval ve snu. A ona mu šla ochotně vstříc.
Měl na sobě jen pár svršků a ona byla téměř nahá. Něco prasklo, ale ani jeden z nich tomu nevěnoval pozornost. Jejich těla spolu zápasila. On byl silnější a zatlačil ji do matrace pod sebou. Jenže Isoldina síla byla jiného druhu. Přitáhla Rhyse k sobě a vyprovokovala ho k něžnostem. On se jí zmocnil, ale ona ho zkrotila.
Když jí zatlačil svým napjatým mužstvím na břicho, Isolda se v příslibu nadcházející slasti prohnula a zvedla se k němu. Vůbec se nebála jeho hrozivě pevné mužné síly. Roztávala v očekávání úžasné rozkoše.
Tentokrát necítila žádnou bolest, jen žár a neuvěřitelně příjemné naplnění. Bylo jí s ním nádherně a cítila, že k sobě patří. Unikl jí vzlyk.
„Rhysi,“ hlesla a přitiskla se k němu.
Odpověděl jí vášnivě vlastnickým polibkem. Drtil jí ústa i tělo. Chtěl od ní všechno, a tak si to bral. Ona si nepřála nic jiného.
Začal se v ní divokým tempem pohybovat a ona šla boky vstříc každému mohutnému nárazu. Zápasí s obávaným drakem. Ona sama je jako silný vlk. Jejich zpocená, kluzká těla spolu zápolila. Jejich dech se mísil, hlasitě oddychovali a sténali rozkoší. Se zoufalou ne-únavností se v ní hýbal, až v ní zažehl požár.
Isolda svírala jeho široká ramena zalitá potem. Vzala ho kolem krku a zabořila mu prsty do vlasů. Pak objala jeho boky svými stehny. Vtom jí otřásla mohutná vlna rozkoše.
Musel ji ucítit, protože do ní narážel ještě rychleji a pronikal do ní hloub. Dostala strach, že takovou slast neunese. Nevydrží ji…
„Isoldo,“ oddychoval prudce, „Isoldo…“
S výkřikem se poddala vlně divokého orgasmu. Přelila se přes ni. Stáhla ji dolů a vymrštila nahoru. Až odezněla, Isolda lapala po dechu a celá se chvěla. Jako smyslů zbavená. Vtom k ní pronikl Rhysův výkřik a on se také svíjel v křeči. Bylo báječné a děsivé, když se v ní otřásl a pak ještě jednou. Její tělo s ním souzně-lo. Zaplavil ji výron vášně a Rhys se zhroutil na ni. Roztřesenýma rukama ho k sobě tiskla ze všech sil.
Tulila se k němu a na nic nemyslela. Jeho vlhké, horké tělo ji v zimním chladu hřálo. Svou vražednou vášní si ji úplně zotročil. Ale v téhle chvíli patří jí a ona ho nepustí.
Komnata vychladla. Oheň v malém krbu dohořel. Jedinou svíci strávil plamen, takže po ní zbyla jen kaluž vosku. Leželi ve tmě. Potom Rhys zabručel a sklouzl z ní. Isolda se zhluboka nadechla.
„Promiň,“ zašeptal a odvalil se na kraj. Ale stále ji objímal, proto ji překulil s sebou. Teď ležela ona na něm. Byl to zvláštní pocit. Cítila pod sebou mohutné, žhnoucí a pevné tělo. Zachvěla se chladem, a tak Rhys přes ně přehodil hrubou vlněnou pokrývku. Sice škrábala, ale Isoldě to nevadilo. Její vybičované smysly vítaly jakýkoli dotek. Všechno vnímala s mimořádnou intenzitou. Bylo jí blaženě. Usínala unavená, ale spokojená.
Probudila se na boku a zjistila, že se k ní zezadu tulí Rhys. V jeho silných pažích se cítila v bezpečí a měla chuť ještě spát. Ale to nesmí. Zamrkala a snažila se probrat.
Co to provedla?
Odpověď je jasná, protože Rhys leží v posteli nahý. Proč se s ním milovala? Nevěděla. A jak je možné, že se vzdala nepříteli dobrovolně, a k tomu s radostí?
Za ní se Rhys ve spánku pohnul a vsunul jí koleno mezi stehna. Vzdychl a jeho horký dech ji zezadu zašimral na krku. Rhys zvedl pravou ruku a jejím hřbetem jí pohladil ňadro. Isolda okamžitě pocítila vzrušení. V očekávání se rozechvěla od prsů až do podbřišku. Rhys zkušeným pohybem znovu přejel po její ztvrdlé bradavce.
Je vzhůru.
Břicho jí zalila horkost.
„Líbí se ti to?“ šeptal jí do vlasů.
Isolda se nezmohla na odpověď. Alespoň ne slovy. Zatajila však dech a sálal z ní žár. Rhys pochopil. Hladil jí nejdřív jednu bradavku a potom druhou.
„Můžeme se milovat celý den, Isoldo. A celou noc. Jak by se ti to líbilo?“ Rýpl jí nosem do vlasů a políbil ji zezadu na šíji. Přitom jí svůdným pohybem dráždil ňadra.
„Líbilo… moc,“ přiznala se a nevěřila vlastním uším, že ta slova vyslovila nahlas.
Přitiskl se k jejím nahým zádům. Ucítila vztyčený úd a rozechvěla se ve sladké předtuše. To do ní chce znovu vniknout? Panno Maria, jen ať se to stane! Měla by se za své hříšné přání stydět, ale rozhodla se být k sobě upřímná. Chce ho zase. Jeho jediného. Touží se s ním milovat ještě víc.
Stiskl jí bradavku palcem. Ze rtů jí vzrušením unikl tichý sten. Rhys ji bez váhání otočil na záda a náhle jí ležel mezi stehny.
Ve tmě skoro nic neviděla. Rozeznala jen lesk v jeho hlubokých černých očích.
Jak moc bych si tě chtěl ponechat navždycky, Isoldo. Ukrytou ve věži. A tady v mé ložnici. Schovanou před zraky ostatních. Měl bych tě jen pro sebe. Pro své potěšení. Dělili bychom se o ně spolu.“
Jeho rty našly bradavku a Isolda vykřikla vzrušením. Objala ho kolem ramen a zaryla mu nehty do kůže.
/vedla k němu boky v tiché prosbě. Třásla se nedočka-v< isl i, jak si přála, aby do ni pronikl.
Uhys byl ale trpělivější než ona. Zatímco se pod ním vzpínala, hrál si s jejími prsy. Bral je do dlaní, líbal a |emně kousal. Zvlhčil prs jazykem, ofukoval ho a pak ho vs.il do úst. Isolda tonula v sladkých mukách. Připadalo jí, že slastí umře.
I ‚i < sloze se pokoušela přitáhnout si ho těsněji k tělu, •h linout ho na sebe a ulevit tak bolestnému napětí, Klivs jejím pokusům odolával. Až měla opravdu pocit, /e snesl to dál je nad její síly, teprve pak sklonil hlavu a líbal ji na pupík a na břicho. Rukama jí nepřestával laskal ňadra a bradavky.
Potom jí jeho ústa sklouzla mezi stehna a Isolda leknutím zalapala po dechu. V panice se snažila před jeho pátrajícími rty ucuknout. On ji však uchopil v pase a přitiskl k matraci. „Nebraň se, Isoldo. Neboj se. Dovol mi hrát si s tebou. Dokážu ti, jak milostná hra nníže být sladká a opojná. A mocná, že se jí neubráníš…“
„Ale… nemůžu přece…“
„Můžeš.“ Rychle jí dokázal, že má pravdu. Při doteku jeho rtů ve zrádném místě mezi stehny se mu vzdala. Každý nerv v jejím těle se soustředil na neuvěřitelné věci, které s ní prováděl. Dělal s ní něco nepředstavitelné nádherného, o čem neměla ani tušení.
Srdce jí prudce tlouklo a v uších jí divoce bušila krev. I >< isáhla vrcholu a s výkřikem se mu otevřela.
Khys ji hned přikryl svým tělem a hluboko do ní vnikl. Tím ještě vybičoval její extázi. Se spalující vášní pronikal dovnitř dlouhými, tvrdými nájezdy a klouzal ven. Bral si ji bezhlavě, až naříkala na vlně vrcholné rozkoše. Dovnitř a ven, dovnitř a ven, až se Isoldě zdálo, jako by měla blahem umřít. Vtom se do ní ponořil naposledy a s výkřikem dosáhl úlevy.
Po ohromující extázi se k sobě tiskli horkými zvlhlými těly a dlouho zůstali zaklíněni jeden do druhého.
Isolda měla v hlavě prázdno. Jako by současná chvíle měla trvat navěky. Nebude žádné zítra. Vůbec nic. Nic než úžasné naplnění. A dokonalé splynutí.

Rhysovi se zdály krásné sny. Netrpěl v nich hladem, zimou ani samotou. Nemusel se rvát o přežití. Nemusel vůbec o nic bojovat. Prožíval blažený stav spokojenosti a štěstí.
Vedle sebe ucítil ženu. Choulila se k němu, hřála ho a na jejím zvlhlém těle ulpělo aroma po jejich milování. Spokojeně vzdychl a znovu usnul.
Spal dlouho a probudil ho až chlad. Ještě se zavrtal pod pokrývku a užíval si nádherného pocitu spokojenosti a bezpečí. Po mnoha letech poprvé nebyl ve střehu. „Isoldo,“ zabručel a natáhl se po ní. „Isoldo?“
V momentě byl vzhůru. V komnatě bylo zima. Oheň vyhasl a svíce dohořela. „Isoldo?“ vykřikl. Sladké sny vystřídala trpká skutečnost. Postel byla prázdná.
Isolda zmizela.
„Ta zrádkyně!“ ulevil si Rhys a vyskočil z postele. Hodil na sebe kalhoty a chňapl po dýce. Jako rozzuřený býk vyletěl ven a začal ji hledat.
Třebaže byl od pasu nahoru nahý, nevšímal si ledového chladu a hnal se po schodech nahoru do pokojíku ve věži. Byl prázdný. Seběhl do síně, kde se do ticha ozývalo jen chrápání několika sloužících, stočených na rohožích před ohništěm. Vyrazil do mrazivé noci a zastavil se na nádvoří.
Kde jen může být?
Zhluboka dýchal a snažil se ovládnout záchvat bez-uzdného vzteku. V ledovém vzduchu mu od úst stoupala pára. Nervózně si prohrábl vlasy. Daleko utéct nemohla. Jenže jestli ji chce najít, musí se uklidnit a začít uvažovat rozumně.
V té chvíli se mu to zdálo nemožné. Byl jako smyslů zbavený. Zradila ho. S jakou sladkou něhou se mu poddala. A jak bezvýhradně! Schoulila se mu v náruči a ukolébala jeho bdělost. Měl si dát větší pozor. Neměl jí uvěřit. Je FitzHughová a svou pravou povahu nezapře. Narodila se v rodině jeho protivníka a vychovali ji v nenávisti k němu. Ona bude vždycky na opačné straně, proto jí nesmí věřit. Její útěk by ho neměl udivovat.
A přece ho překvapil.
Zoufale se rozhlížel kolem. Jeho pohled putoval od vysokých hradeb ke stájím, k prádelně a ke kuchyni. V dlani zuřivě tiskl dýku. Měsíc v úplňku se způli skryl za mrak. Rhys měl chuť nahlas výt a vykřičet měsíci svou bolest. Vtom se z dálky ozvalo smutné zavytí osamělého vlka nebo psa.
Nebyl čas trýznit se bolavými city. Isolda si myslí, že mu uteče. Mazaně použila své tělo a zneužila jeho neukojené touhy, aby ho omámila. Chtěla z něho udělat hlupáka. Ale spletla se. Chytí ji a přivede zpátky.
A Isolda bude hořce litovat, že Rhyse ap Owain podvedla.

Isolda se tiskla zády k hradební zdi. Venku za hradbami je ještě někdo další!
Viděla, jak se proti moři rýsuje nehybná silueta a brání jí vstoupit na stezku padající z útesu dolů k moři. Je to strážný? Dobrotivý Bože, jen ať to není ten surovec Daffyd!
Narážely do ní větrné poryvy, ženoucí na pevninu ledový a vlhký vzduch od moře. Otřásla se pod tenkým pláštěm, který na sebe ve spěchu hodila, když ve zmatku a strachu zahanbeně prchala. Teď se zimomřivě halila do pláště a snažila se uvažovat rozumně. Měla by se opatrně odplížit od zadní brány někam stranou a ukrýt se ve stínu. Možná by ji ten člověk přehlédl a ona by jen počkala, až odejde. Pane Bože, pomoz mi, modlila se a nehlučně se plížila podél zdi doleva.
Jako by Bůh vyslyšel její modlitbu, strážný se obrátil a pomalým krokem se vlekl k bráně. Byla tma, a proto mu Isolda neviděla do obličeje. Doufala, že ani on ji ve tmě nespatří. Když se chlapík přiblížil, Isolda zamžourala do tmy. Místo strážného měla před sebou drobnou stařeckou postavu.
A navíc v ní poznala ženu.
„Tillo?“ zašeptala s úlevou Isolda.
Postava se zastavila. „Ano dítě, jsem to já,“ odpověděla stařena bez nejmenší známky překvapení. „Měla jsem o tebe starost.“
„Tos nemusela. Nic mi… není.“ Isolda se schoulila pod pláštěm.
„Celé tři dny jsi nesešla dolů do síně.“ Tillo k ní přistoupila blíž. Je to tak.“
„Hádám, že ses k tomu nerozhodla sama.“
Isolda mlčela. Kdyby nezničila nástěnnou malbu, které si Rhys tolik cenil, nedržel by ji ve vězení ve věži.
Tillo se smutně zasmála. „Nedovolil ti sejít do síně. Zamkl tě ve věží. A přesto bloumáš v noci venku. To je velmi zvláštní. Tys mu utekla?“
Isolda neodpovídala. Ano, je na útěku. Ale jejím důvodům by Tillo nerozuměla. Nerozuměl by jim nikdo, protože ani ona sama se ve svých zmatených citech nevyznala. „Chci zabránit bitvě,“ vysvětlila po chvíli váhání. „Slíbilas mi pomoc.“
‚Ach, mé ubohé dítě. I když jsem nejdřív věřila, že bys mohla bitvu odvrátit, už si tím jistá nejsem. Osud nezměníme, bohužel.“ Tillo se s povzdechem sesula na pískovcový balvan vedle brány. „Muži se budou bít. Vychovali je pro boj. A ženy pro ně budou plakat.“
Isolda začala přecházet sem tam a rozčileně si mnula ruce. „Ženy taky umějí bojovat. Jinými zbraněmi než muži. A někdy se nám podaří svou vůli prosadit.“
Stařena se rozesmála tichým krákavým smíchem. „Tak ty věříš, že Rhyse donutíš, aby se vzdal svého celoživotního cíle. Tím, že mu utečeš?“
„Ne. Ne.“ Isolda nešťastně kroutila hlavou. „Chtěla bych najít otce. A přesvědčit ho…“ Hlas se jí zlomil, protože sama v úspěch takového plánu nevěřila. Bezradně rozhodila pažemi. „Co jiného mi zbývá?“
„Nevím,“ uvažovala nahlas Tillo. „Nemám jistotu, jak by ses měla správně zachovat. Často při těžkých rozhodnutích přehlédneme nejjednodušší řešení. Musíš udělat to, co je správné, Isoldo. A nést za své rozhodnutí následky.“
, Ale co je správné? Kdo má pravdu?“
Tillo dlouho zadumaně mlčela. Když vstávala, zakymácela se a Isolda se k ní natáhla, aby ji podepřela. Stařena měla v unaveném obličeji smutný výraz. „Neumím ti odpovědět, Isoldo. Já jsem se v životě mnohokrát rozhodla špatně, proto bych ti neměla radit. Ale jednu radu ti dám, dítě. Pátrej ve svém srdci. Hledej pravdu, i když ti to způsobí velkou bolest. Lidský život přináší hodně bolesti. To vím s jistotou.“

Tillo vykročila k brance a Isolda bezmocně spustila ruku podél těla. Má pátrat v srdci? Co tam najde? Zmocnil se jí ještě větší zmatek.
Obrátila se k moři a hleděla do tmy. Slyšela, jak vlny rytmicky bijí o pobřeží. Utekla Rhysovi ze společného lože, protože se vylekala citů, které před ním odhalila. Poznal její vášeň a skrývanou touhu a ona měla strach pohlédnout mu ve dne do očí. Styděla se, a proto uprchla. Měla štěstí, že se jí útěk zdařil. Musí jen sestoupit dolů k moři, obejít hrad a dostat se do Carreg Du. Odtamtud vede jediná cesta, po níž se může otec vracet.
Ale čeho tím dosáhne? Otec se Růžového útesu bez boje nevzdá. Mohla by ho přesvědčovat, stejně však nic nezmůže. Otec má na své straně právo.
Jenže Rhys si také myslí, že je v právu, a Isolda ho částečně chápe. Tahle zem po tisíciletí patřila Velša-nům. Kopce, údolí, útesy i skalnaté pobřeží. Pro Rhyse představuje její rodina uchvatitele. Ona je však napůl Velšanka, stejně jako její bratr a sestra. Zanedlouho se stane pánem Růžového útesu Gavin. Kdyby byl Rhys trpělivější! A kdyby chtěl vidět, že FitzHughové si přejí pro celý kraj jen to dobré! Vždyť si usilují o totéž, o co Rhys. Jak ho má o tom Isolda přesvědčit?
Obrátila se čelem ke hradu a klouzala očima po masivních hradbách. Zvrátila hlavu, aby viděla cimbuří na jejich vrcholu. Toto je její domov. Ale růžové útesy patří také k Rhysovu domovu. On si je pamatuje ještě z doby, kdy tady hrad nestál. Ona ve svých nejranějších vzpomínkách viděla, jak hradby rostou do výšky a jak hrad mohutní. Rhys ještě znal holý výběžek s vysokým skalnatým kopcem, porostlým divokými růžemi, který se prudce svažoval k moři. A přece Rhys tento hrad s masivním opevněním obdivuje. Všimla si toho při pozorování z věže. Sledovala ho, jak hrad pečlivě zkoumá a snaží se poznat všechna jeho tajemství.
Dospěla k závěru, že Rhys má hrad rád stejně jako její otec. Existuje nějaká možnost, aby se ti dva smířili? A aby spolu žili v míru?
Odhrnula si z tváře vlasy, které jí tam hnal vítr. Jestli teď odejde, už nikdy nenajde odpověď na svou otázku.
V momentě se rozhodla. Už věděla, co musí udělat, přestože to bude bolestné, jak předpověděla Tillo. Zašla až na okraj útesu a naklonila se, aby spatřila stezku, po níž chtěla utéct. Ale neuteče. Nepřesvědčila by otce, aby se hradu vzdal v Rhysův prospěch. Možná spíš dokáže Rhysovi, že její rodina miluje Wales stejně jako on. Poznala Rhyse jako čestného a statečného muže. V něčem jí otce připomínal. Třeba se jí podaří vyjednat s ním smír.
Tušila, že naděje na úspěch je velmi malá. Přesto se o to musí aspoň pokusit. Vykročila zpátky ke hradu. Přestala Rhyse považovat za zločince. Už z něho na ni nešla hrůza jako dřív. Chvílemi se jí zdálo, že ji má dokonce rád. Možná se jí podaří smířit ho s tátou…
„Co tady děláš?“
Isolda znehybněla a bez dechu stála na místě jako přimražená. „Rhysi?“ Byl to on.
Na prchavý okamžik se jí srdce rozbušilo radostí. Přišel si pro ni, protože o ni stojí. Vzniklo mezi nimi zvláštní pouto a to může být základem pro budoucí mír.
Rhys přešel po úzké římse, surově Isoldě sevřel paži a její radostný pocit vystřídaly rozpaky a strach. „Zrádná potvoro!“
Při jeho ledovém tónu se schoulila do sebe. „Ne. Počkej.“ Snažila se ho odstrčit. Zjistila, že má nahou hruď, že před ní stojí jen v kalhotách. Ještě víc ji to vylekalo.
„Na co mám čekat?“ zavrčel na ni. ‚Až sem přivedeš vaše vojáky? Pustíš je do hradu, aby nás ve spánku povraždili?“
„Ne! Poslechni, Rhysi…“
„Zmlkni!“ okřikl ji. „Už nebudu poslouchat žádné lži.“
„Ale já ti přece nelžu!“
„Lžou všechny ženské,“ odsekl jí chladně. „Všechny jsou prolhané potvory.“
Z jeho hlasu čišelo pohrdání a Isolda se zachvěla. Kdyby ji radši uhodil! To by snesla spíš než jeho krutá slova. Zoufalství pomalu vystřídala zlost.
„Jistě. Ty jsi neomylný Rhys ap Owain. Všemu rozumíš. Hlavně ženám.“
Zavrtěl hlavou, strčil do ní a přitlačil ji k dřevěné bráně. „Věřím tomu, co na vlastní oči vidím. A teď mám před sebou ženskou, co se vyválí s chlapem, sténá pod ním rozkoší – a potom mu vrazí do zad nůž!“
Dýchal jí do tváře a ona ve tmě cítila, s jakou nenávistí se na ni dívá. Jak strašně se mýlí! Ona nehledá pomstu. Touží po usmíření. Jenže mu to neumí říct. I kdyby se o to pokusila, stejně by ji neposlouchal.
Musela potlačit vzlyk a hrdlo se jí stáhlo. Proč se mezi ně věčně staví nějaké nedorozumění? Proč jen to tak musí být? Zatřásla hlavou, aby zatlačila slzy, a začala zhluboka dýchat. Dlaněmi se opírala o Rhysovu svalnatou hruď. Ta v ledovém vzduchu studila, chladem mu naskočila husí kůže, ale pod povrchem Isolda tušila žár. Kdyby tak mohla proniknout pod tvrdou slupku k čestnému a vášnivému muži, který se pod jejím povrchem skrývá!
„Rhysi…“
Bouchl pěstí do brány vedle její hlavy, až vyjekla.
Jestli je ti život milý, Isoldo, přestaneš mě provokovat.“ Odstrčil ji bokem, otevřel bránu a postrčil ji do úzkého průchodu. „Běž do věže. A honem.“
Isolda na nic nečekala a poslepu před ním prchala temným tunelem. Otočila se čelem ke zdi a prsty se jí přidržovala, aby našla cestu ven. Pryč od Rhyse. Zpátky do svého vězení ve věži. Do nové a ještě strašnější beznaděje.
Rhys počkal, až zmizí, a modlil se, aby ho poslechla. Kdyby ji nenašel ve věži, už by za sebe neručil.
Zamkl zadní bránu, opřel se o ni zády a prudce oddychoval. Měl chuť ji potrestat. Ublížit jí. Neudělal to. Ovládl se. Ale stálo ho to velké přemáhání.
Proč?
Odpověď je prostá. Protože ho ranila.
Nechtěl si to sice připustit, ale byla to pravda. Zasadila mu bolestnější ránu, než protivník v bitvě. Krvácení se dá zastavit. Kost spravit a tržná rána sešít. Ale on má teď v hrudi obrovskou ránu. Cosi mu zevnitř vyrvala a on nyní cítí ukrutnou bolest.
Isolda má přece právo bránit vlastní rodinu.
Rhys zavřel oči. Měl by se s bolestnou pravdou vyrovnat. Jenže je to velmi těžké. Přeje si totiž, aby Isol-dina oddanost směřovala k jedinému člověku – k němu samotnému.
Ježíši Kriste!“ vykřikl, protože se zhrozil vlastních myšlenek. Odlepil se od brány a dal se tmavým průchodem mezi masivními kamennými zdmi. Dobytí hradu na Růžovém útesu představovalo nadlidský úkol, Rhys dokonce ztrácel naději, že se mu ho podaří splnit. A přece zvítězil. Díky houževnatosti, odhodlání a odvaze triumfoval. Právem by měl cítit uspokojení. To, že je necítí, je její vina.
Jestliže se dobytí hradu zdálo neuskutečnitelným cílem, nyní se mu zdála ještě méně skutečná vyhlídka, že si někdy podmaní hradní paní. Ale on se nevzdá. Srazí ji na kolena, i kdyby k tomu měl využít její přirozeně vášnivou povahu.
Cestou po tichém nádvoří rozhodně zapudil myšlenku, že by to mohla být ona, kdo si podmaní jeho.

Josselyn s Rhonwen jely bok po boku. Nenaplnila se Randova obava, že by ženy zpomalovaly postup skupiny vojáků, kterou FitzHughové shromáždili. Obě ženy hnal vpřed strach o Isoldu a také obava o Rhyse. I když to je zbojník a nebezpečný rytíř, který se nezastaví před ničím, co jim je drahé, přece zůstává jejich krajanem. A bojuje za svou vlast.
Josselyn si ve vzpomínkách vybavila osiřelého chlapce, kterého vlastní otec týral a který nepoznal lásku. Tehdy se ho ujala a pokusila se s ním spřátelit. Rhon-wen zase vzpomínala na přítele z mládí, plného ideálů a přitahujícího k sobě podobné ztroskotance, jako byl on sám.
„Nemá na světě nikoho,“ hlesla Rhonwen.
„Má zato hodně kamarádů,“ odpověděla bez váhání Josselyn, protože hned pochopila, o kom Rhonwen mluví. „Toulá se s družinou potulných kejklířů.“
‚Ano. Posel vyprávěl o obru a trpaslíkovi. Vždycky k sobě přitahoval chudáky. Lidi, co neměli kam jít. A z těch se stali jeho věrní přátelé.“
„Ano. Samí osamělí ubožáci.“
, Já jsem na tom kdysi byla podobně jako oni,“ poznamenala smutně Rhonwen.
Jely dál mlčky. Když se řada jezdců přiblížila k dlouhému příkopu, který se krajinou kroutil jako had, ženy si vyměnily úsměv. Jsme doma,“ Rhonwen se zhluboka nadechla. Skupina právě dosáhla hranice, vyhloubené v dávných dobách mezi Anglií a Walesem. Jestli pojedeme stejným tempem, zbývají nám poslední dva dny cesty.“
„Ke skutečné bitvě nesmí dojít, Rhonwen. Takový souboj by neměl vítěze. Jen poražené.“
‚Ale jak chceš válce zabránit?“
Starší z obou žen se zahleděla přes hlavy vojáků dopředu, kde vedle sebe jeli oba jejich manželé. Naskytl se jí hezký pohled. Viděla dva silné, pohledné muže. Oba byli oddaní manželé a starostliví otcové. „Myslíš, že by z něho mohl být dobrý manžel?“
Josselyn opět nemusela vysvětlovat, koho má na mysli. „Pro Isoldu?“ otázala se Rhonwen. „Z politického hlediska by to byla výhodná partie. Ale jestli by se li dva k sobě hodili, to si hádat netroufám.“
„Jejich sňatkem by se vyřešila řada problémů.“
„A Rand by souhlasil?“
Josselyn vzdychla. „Rand mě netrápí. Isolda je tvrdohlavá. Umanula si, že si ženicha vybere sama.“
Rhonwen přikývla. „A Rhyse nenávidí. Odmalička.“
„A co Rhys? Myslíš, že by souhlasil? A byl by na ni hodný?“
Rhonwen se kousla do rtu. „Víš, on není špatný člověk.“
„Ano. Taky si to myslím. Ale deset let byl pryč. A má hroznou pověst. Říkají mu Zuřivý Rhys. A podobně.“
„O našich mužích se mluví stejně. Ale krutí jsou jen ve válce. S námi zacházejí něžně. Přitlačí, jen když si to přejeme,“ dodala šibalsky Rhonwen.
Josselyn zakoulela očima. „Máš pravdu. Jenže Isolda je má dcera. Moje prvorozená. Musím mít jistotu, než navrhnu její sňatek s Rhysem. Víš,“ náhle zesmutněla, „přece jen je Owainův syn.“
Jako Owain se k ženě chovat nebude. Tím jsem si jistá,“ prohlásila rozhodně Rhonwen.
Navedly koně do příkopu a odtud nahoru na velš-skou půdu. „Potom je náš plán jasný,“ potvrdila Josselyn své rozhodnutí.
„Upřímně řečeno, je to jediný rozumný způsob, jak zajistit trvalý mír,“ souhlasila Rhonwen. „Dva nepřátelé spojení v manželství.“ Zasmála se. Je to zvláštní způsob, jak protivníky smířit. Ale nakonec – nám oběma podobné spojení přineslo štěstí. Proč by to nemělo vyjít Isoldě s Rhysem?“
20

N apadl čerstvý sníh. Ledový vichr skučel a přinášel od moře lezavou vlhkost, která pronikala až na kost. Žádné místo na hradě nebylo dost teplé a v komůrce ve věži byla nesnesitelná zima. Věž se tyčila nad hradbami do výšky, a byla proto nechráněná a vystavená pory-vům studeného větru.
Navzdory nepřízni počasí seděla Isolda venku na ochoze a nastavovala tvář větru. Už nedokázala vydržet zavřená ve stísněné komůrce. Venku to ale lepší nebylo. Měla na sobě sice troje punčochy, dvě košile, dvě kytlice, těžký plášť, tlustý šál a choulila se pod vlněnou pokrývkou, jenže ani tak se nemohla zahřát. Ledová vyhlídka navíc skýtala pohled velice fádní: ztichlé nádvoří zasypané sněhem.
Co by za to dala, kdyby spatřila jakoukoli lidskou bytost! Ale venku bylo jako vymeteno. Dokonce i strážní se hřáli uvnitř. Všude kolem bylo mrtvo, jen větrné poryvy hnaly sníh proti zdem hradu. Isolda si nadýchala do dlaní ukrytých v rukavicích a pak si je přiložila na tvář a na nos. Uši jí mrzly a prsty na nohou a na rukou vůbec necítila.
Tvrdohlavý blázne! Stačí sejít dolů do síně.
Přetáhla si pokrývku přes hlavu a znovu si začala dýchat do dlaní. Věděla, že se chová jako malé dítě. Rhys by ji z teplé síně nevyhnal. Už za ní poslal několik svých druhů, aby ji přivedli dolů. Jako první se u ní zjevil Gandy a jí dalo práci, aby ho vůbec poznala, jak byl zachumlaný. „Vzkazuje, abys šla dolů,“ tlumočil jí Pdiy-sův vzkaz.
Vyhodila ho stejně jako později Linuse. A Tilla. Stařena jediná chápala Isoldinu tvrdohlavost. Stejně se s ní však rozloučila přísně: „Co tím získáš, když mu dokážeš, že máš silnější vůli než on, ale přitom zmrzneš nebo chytíš zápal plic?“
Isolda odolala všem svodům a do síně s ohněm praskajícím ve velkém ohništi nesestoupila. Věděla, že by tam potkala Pdiyse. Jeho blízkost by nesnesla, protože při pouhé vzpomínce na něho se jí srdce sevřelo. Nenáviděla ho – a toužila po něm. Přála si ho chránit, a přece mu chtěla utéct. Připadala si jako šílená. Po nekonečných úvahách dospěla k jedinému možnému a zdrcujícímu závěru: ona se do Rhyse zamilovala. Bylo to zoufalé a zničující. Úplné prokletí. Její citový zmatek je toho důkazem.
Nešťastně vykoukla zpod pokrývky a zamžourala na zamračenou oblohu. Náraz větru pokrývku nadzvedl a Isolda se zachvěla zimou. O moc déle už tady nevydrží, přiznala se smutkem. Nezbude jí než sejít do teplé síně, protože další noc ve vymrzlé věži by nepřežila.
Proč jen je tak umíněná?
„Proč jsi tak paličatá?“ Isolda vykoukla z pokrývky a ohlédla se za hlasem. Promluvil někdo? Nebo už začíná slyšet hlasy?
„Isoldo!“ Na rameno jí dopadla těžká ruka a ona vykřikla. „Pojď. Kvůli tvé tvrdohlavosti tě tady nenechám zmrznout.“ Ve chvíli ji zvedly pevné paže. Ocitla se v Rhysově náruči. „Vždyť jsi promrzlá na kost,“ zabručel.
„Nic mi není,“ bránila se a hlas jí zněl tlumeně, protože měla zakrytá ústa. Neúspěšně se pokusila vymanit se z jeho náruče. Byla tak slabá a on tak nádherně hřál, že další odpor brzy vzdala. Cítila se nesmírně vyčerpaná. Přišel pro ni sám, místo aby poslal někoho ze své družiny. Přestala se zlobit a s povzdechem se spokojeně uvelebila v jeho náruči. V síni se zahřeje a dostane teplé jídlo. To bude příjemné. Jak je jí u něho dobře!
Cestou dolů po schodech se Rhys proklínal. Je hlupák a sobecký, primitivní lump! Isolda všechny zahnala. A on nedal příkaz, aby ji dolů přivedli násilím, ani pro ni nešel sám. Místo toho nadával, zuřil a přísahal, že ji nechá zmrznout. Zůstal sedět v chladné síni a zatvrzele hleděl do_hrnku s teplým pivem. A namlouval si, že se netrápí. Že se jen zlobí.
Nic to nepomohlo. Neznal důvod Isoldina umíněného odmítání sejít dolů, ale pochopil, proč on sám je stejně tvrdohlavý. Je to proto, že o ni stojí. Ze ji má rád. Nic jiného si nepřál méně! Jenže citům poručit nedokázal. Isolda patří k jeho nepřátelům. Při první příležitosti ho zradí. O tom Rhys nepochyboval. Ale také věděl, že ji přitahuje a že těžko odolá jeho svodům. Jemu to ovšem nestačilo. Chtěl víc. Toužil po její lásce. Přál si, aby mu dala přednost před vlastní rodinou.
Miluje ji snad? To ne, ujišťoval se. Jen o ni stojí, ale láska to není. Je jenom ze všeho rozčilený a zmatený. Musí si v tom udělat jasno.
Proto přestal vzdorovat a rozběhl se do věže. Bral schody po třech a netušil, jaká neznámá síla ho žene vpřed. Když vrazil do komůrky a nenašel ji tam, zmocnil se ho strach. Sotva vyběhl na ochoz, strnul zděšením a srdce se mu zastavilo.
Krčila se tam schoulená pod pokrývkou a jeho v první chvíli napadlo, že zmrzla. Ještě teď, když ji celou prokřehlou svírá v náruči, mu srdce vyděšeně tluče.
Ale Isolda žije a on ji už umřít nenechá. Svíral ubohý uzlíček v pažích jako drahocenný poklad a spěchal s ním dolů. Kopnutím otevřel dveře své ložnice. Nebylo tam sice teplo, ale ve srovnání s komůrkou ve věži to bylo výrazné zlepšení. Se srdcem sevřeným bolestí ji položil na postel, aby mohl rozdělat oheň v krbu. Jakoby na protest tiše zasténala a Rhys zaklel. Potřebuje ho. Aby ji hřál svým tělem.
V momentě prohrábl řeřavé uhlíky a položil na ně dřevo. Shodil koženou kazajku, stáhl si boty a lehl si k Isoldě.
Byla jako kus ledu. Když ji objal, zachvěla se. Zavrtal se k ní pod plášť a pevně ji k sobě přitiskl. Na tváři ucítil její namrzlé vlasy.
„Kčertu, ženská,“ brblal. Jestli sis přála mě potrestat, pak se ti to podařilo.
Otřásla jí zimnice. A po chvíli znovu. Byla celá ztuhlá. Rhys ji k sobě pevně tiskl, aby se zahřála. Připadalo mu, že trvá celou věčnost, než se jí trochu rozproudila krev. Ale nakonec chladem stažené svaly povolily a Isolda se přestala třást.
Zatímco Isolda se zklidnila, v Rhysovi rostlo napětí. Má Isoldu tam, kde si ji přál mít. U sebe v posteli. Jeho tělo reagovalo jediným možným způsobem. Vtom se mu Isolda s povzdechem zavrtěla v náruči a jeho stálo hodně sil, aby ovládl svou žádost. Teď na ni není nej-vhodnější chvíle.
„Isoldo? Isoldo, slyšíš mě?“
Isolda zaslechla hluboký, rachotivý hlas. Šíji a vlasy jí ovanul teplý dech. Musí mít rty kousek od jejího ucha. Slyšela ho, ale neodpovídala. Bylo tak krásné ležet mu v náruči a na nic nemyslet! Stačí zavřít oči, zapomenout na všechny starosti a usnout v jeho objetí.
Krutý chlad vystřídalo nádherné teplo. To Rhys ji tak hřeje.
„Isoldo,“ jeho tón zněl naléhavě a vytrhl ji z blaženého snění. „Slyšíš? Odpověz mi, miláčku. Prosím tě o to.“ Řekl jí miláčkul
Pod těžkou pokrývkou se protáhla a na rtech jí zahrál úsměv. Rhys ji oslovil miláčku. A zdálo se, že to myslí upřímně.
Vtom narazila zadečkem do čehosi tvrdého v jeho klíně. Unikl jí překvapený povzdech.
Jeho paže ji pevně stiskly. „Aha. Nespíš.“
Přikývla. Nespí. Už ji probral.
Je ti trochu tepleji?“ zeptal se.
„Ano,“ odvětila přiškrceně a nervózně si odkašlala.
Rozhostilo se ticho a Isolda s každou další vteřinou vnímala jejich důvěrnou pozici ostřeji. Vždyť se objímají jako milenci! Naštěstí jsou oblečení. Hlavně ona je nabalená v několika vrstvách šatstva.
Kam ji to odnesl?
Rukou stáhla kuní kožešinu, kterou měla přikrytou hlavu. Vzduch v místnosti byl sice studený, ale ne tak strašlivě mrazivý jako v komůrce ve věži. Jeden letmý pohled potvrdil její podezření. Leží v panské ložnici. Za závěsem postele vystupoval jako přízrak zničený obraz a připomněl jí propastné nepřátelství stojící mezi ní a Rhysem.
Pokusila se ho od sebe odstrčit a zamumlala: „Tady nemůžu zůstat.“
„Nemůžeš odejít.“ Pevně ji stiskl. „Nenechám tě zmrznout ve věži.“
„Tak mi dovol sejít do mé ložnice. Nebo dolů do síně.“
„Pozdě, Isoldo. Už jsi u mě a já tě nikam nepustím.“
Isolda se nenáviděla za to, že jí jeho slova působila radost. Neubránila se otázce: ‚Ale proč?“
Pohnul se a převalil ji na záda. Sklonil se nad ní, takže i v příšeří mu viděla do tváře. „Protože tě chci mít tady. A další důvod vymýšlet nebudu,“ dodal měkce skoro šeptem. Ale Isolda ho slyšela. Upřímnost a bolestná něha jeho slov umlčely její námitky. Přeje si její blízkost. A ona chce totéž. Provinila by se hodně, kdyby u něho nějaký čas zůstala? Kdyby zapomněla na chvíli na problémy, které komplikují jejich vztah, všechno by bylo jednodušší. Přejí si totéž: být spolu a zapomenout na celý svět.
Ano. Kvůli Rhysovi zapomene na všechno. Co jen to říkala Tillo? Že má pátrat ve svém srdci a nebát se bolesti?
S Rhysem ji žádná budoucnost nečeká. Nedostane jinou šanci než právě tuto chvíli. Musí tu hořkou pravdu přiznat sama sobě. Až to skončí, přijde jen bolest a trápení. Proto by měla z přítomnosti urvat co nejvíc. Nesmí svou příležitost promarnit.
Vzhlédla k němu a poprvé před ním své skutečné city netajila. Dívala se na něho s vroucí upřímností. „Když jsi mě našel vzadu u brány…“ Hlas jí selhal. „Neutíkala jsem před tebou. Vracela jsem se…“
Nenechal ji domluvit a umlčel ji polibkem. Vyrazil jí dech a hlava se jí zatočila. A v tom okamžiku si uvědomila, že její srdce patří jemu. Nalehl na ni a hladově ji líbal. Uvěřil jí? Musí jí věřit! Vášnivě opětovala jeho polibek. Zaútočil na ni jazykem a ona otevřela ústa. Přilnul k ní celým tělem a ona se mu s povzdechem vzdávala.
Sotva její povzdech zaslechl, zvedl k ní hlavu. „Působím ti bolest?“
„Ne.“
„Omrzla jsi. Není ti dobře?“
„Ne. Nic mi není.“ Objala ho kolem krku a přitáhla si ho k sobě. „Už mi není zima. Líbej mě.“
Při jejích slovech zasténal a začal plnit její přání. Jako by mezi nimi padla poslední bariéra. Vášnivě ji líbal na ústa, tváře i uši. Rty pátral po nejcitlivějších místech na hebké šíji a za uchem. Při erotickém putování jeho rtů a jazyka se Isolda cítila jako v nebi. Rukama mu klouzala po ramenou a po zádech. Bořila mu svoje prsty do vlasů. Toužila přitáhnout ho k sobě ještě blíž. Aby ji pálila jeho horká kůže.
Šel vstříc její touze. Postupně odhazovali všechno, co stálo v cestě jejich spojení. Pokrývku, její kabát a obě kytlice. Jeho košili a kalhoty. Její košilku a punčochy. Zatáhli závěs, aby k nim nemohl chladný vzduch, a potom už je hřála společná vášeň.
Pod prostěradlem k sobě tiskli svá nahá těla a hleděli si do očí.
Rhys jí sklouzl dlaní na bok a zkoumal křivku pasu a boků. Napodobila jeho pohyb a prsty mu klouzala po chlupaté hrudi k pasu. Ve tmě ho neviděla, ale cítila, jak ho její laskání vzrušuje.
„Zatraceně,“ vydechl, a když její ruka sjížděla ještě níž, chytil ji za zápěstí. Převalil ji na záda.
„Dovol mi v tom pokračovat,“ zaprosila.
„Bojím se, že mě svými doteky zničíš a předčasně mě připravíš o mužnou sílu,“ zašeptal a sklonil k ní rty. „Děláš se mnou věci,“ políbil ji na ústa, „které mě připravují o rozum.“ Jeho rty jí sklouzly po tváři na krk a dolů ke klíční kosti. „Vzrušuješ mě tak, že moc rychle dospěju k vrcholu.“ Skousl jí bradavku. Žádostivě se prohnula.
„Přestávám se ovládat,“ šeptal se rty přitisknutými střídavě k jednomu a druhému prsu. ‚Ale chci vyvrcholit až po tobě.“
„Můžeme přece… společně,“ vykoktala.
„Ano.“ Klouzal po ní nahoru, a jak se o ni otřel svým mužným tělem, Isolda se rozechvěla vzrušením. Když ji zalehl, sálal z něho žár. Isolda se dusila touhou.
„Rhysi…“
Kolenem jí roztáhl stehna a o břicho se jí otřel pevným horkým údem. „Už nevydržím dlouho čekat,“ zašeptal jí chraplavě do ucha a přisál se jí ke rtům. Vnikal jí do úst jazykem a klouzal jím ven, až se ocitla v ohni.
„Rhysi,“ zaúpěla, prohnula záda do oblouku a vzlyči la se k němu.
„Zatraceně, jak strašně po tobě toužím.“ Nadzvedl jí kolena a zaujal vhodnou polohu, ale když se setkali očima, ještě zaváhal.
Kdyby ho požádala, aby přestal, poslechl by ji. Četla mu to v očích a to zjištění zaplašilo všechny její pochyby. Miluje ho. A jestli ji on nemiluje, aspoň mu na ní záleží. Stojí o ni. Srdce se jí mohlo rozskočit štěstím.
„Nepřestávej,“ rozechvěle se na něho usmála. „Asi bych umřela, kdybys…“
Zasténala a on do ní vnikl. Ucítila ho v sobě a pomyslela si, že tak je to správné. Tak to má být.
Miluji tě, šeptala si v duchu, zatímco se pohybovali v jednotném rytmu. Miluji tě…
Zrychlovali tempo a hnali se na vrchol rozkoše. Divoce a horečnatě. Pak to přišlo a oba se otřásali společně. Znovu a znovu, v nekončící agónii. Rhys tu chvíli závratné rozkoše prodlužoval, až Isolda vydechla nahlas: „Miluji tě.“ Nedbala, že jí uniklo přiznání, protože v té chvíli nevnímala nic kromě rozkoše, kterou jí působil a která ji hrozila až zabít.
Ještě dlouho potom se od sebe nedokázali odtrhnout. Jejich horká vlhká těla spolu splynula. Isolda cítila, jak Rhysovi tluče srdce. Teprve až se jejich zrychlený dech uklidnil a trochu vychladli, Rhys se překulil na bok a přetáhl přes ně pokrývku. Isoldu však nepustil a ona se k němu dál tiskla.
Slyšel její vyznání? Nevěděla, ale rozhodla se, že se tím nebude trápit. Dokázal jí, že o ni stojí. A to jí stačí. Nebude myslet na nic než na něho a na čas, který jim ještě zbývá. Tahle postel bude jejich celý svět a dnešní noc vydá za celý dosavadní život. Položila Rhysovi hlavu na rameno a přitiskla se k němu obličejem. Věděla, jak marný je tento únik od kruté skutečnosti, přesto neviděla jiné řešení.
Rhys ji k sobě přivinul. Cítil, jak pravidelně dýchá. Jak je uvolněná a bezbranná. Mlčeli. A přece si rozuměli.
Proč pro ni šel do věže tak pozdě? Nač čekal? Proč jenom promarnil tolik dní? Moc času jim už nezbývá. Stiskl ji a zhluboka nasál její ženskou vůni. Už ji nenechá od sebe odejít. Dokud se nevrátí její rodina. Zaťal zuby. Až se vrátí, on Isoldu ztratí. Protože musí splnit svou povinnost a zabít jejího otce a strýce. A tím hrůzným činem zničí jejich vztah. Slova, která mu zašeptala dnes při milování, už od ní nikdy neuslyší.
„Zatraceně,“ zaklel. Nesmí myslet na budoucnost. Musí se upínat jen k přítomnosti.
Zabořil jí obličej do vlasů a zhluboka se nadechl. Potom ji stáhl na sebe, takže mu spočinula na hrudi. Spokojeně se zavrtěla a vzdychla. Vypadalo to, že usíná. Vtom ho začala prsty jemně hladit po paži. Pod jejími doteky mu naskočila husí kůže a okamžitě ožil.
„Ty nespíš?“ zeptal se.
Zhluboka dýchala a on na sobě cítil její měkká ňadra a bříško. Bylo to úžasné. Jsou stvořeni jeden pro druhého, napadlo ho. „Spím,“ zašeptala měkce a ochraptěle. ‚A zdá se mi krásný sen.“
Rhys ji stiskl. Panebože, jak ji miluje…
Leknutím strnul. Ne. Není to láska. Je to jen tělesná touha. Obzvlášť silná, protože Isolda ho přitahuje víc než kterákoli jiná žena. Žádná láska. Nesmí se zamilovat. Vždyť lásku nezná a ani na ni nevěří. Zapomene na city a zaměří se na tělesnou žádost.
„Myslím, že mám stejný sen,“ prohlásil, když ho zalehla celým tělem. „Z nebe se na mě snesl anděl a přináší mi potěšení.“
Isolda se nahlas zasmála a Rhys ucítil jeji rty na své hrudi. ‚A mě stejný anděl zachránil před zmrznutím.“
„Pojď ke mně, anděli,“ zabručel Rhys.
Se sladkou nevinností se na něho posadila a Rhysovi se zdálo, že umřel a že ho anděl odnáší do nebe. I když ve skutečnosti spíš skončí v pekle.
Ale teď se ocitl v nebi. Takovou slast si odepřít nedokázal.
Nechal ji, aby se s ním pomalu, dlouze milovala. Potom usnuli, a když se probudil, miloval se s ní znovu. On působil rozkoš jí a ona jemu. Rhys se tentokrát nebál, že mu Isolda uteče. Nedokázal by vysvětlit proč, ale měl prostě jistotu, že nepřehne.
Jen jediná myšlenka mu zkazila nádhernou noc. Pomyšlení na to, že přijde den, kdy bude muset Isoldu propustit. Bál se, že její ztrátu nepřežije.

21

Sníh se střídal s deštěm se sněhem nebo jen s mrznoucím deštěm. Hrad na Růžovém útesu byl čtyři dny v obležení. To ho nesvíralo nepřátelské vojsko, ale zima svou železnou pěstí.
Isolda seděla ve velké síni a zaháněla myšlenky na otce se strýcem, jak se probíjejí chumelenicí a zimní slotou zpátky k domovu. Měla o ně velkou starost, ale pomoct jim nemohla. To nejlepší, co mohla v dané situaci dělat, bylo postarat se o své poddané. Aby byli v teple a dostali najíst. A aby jim svou přítomností dala najevo, že o jejich blaho FitzHughové pečují stejně jako o pohodlí vlastní rodiny.
Proto opustila komůrku ve věži. Nechtěla se sobecky oddávat vlastnímu neštěstí. A mrznout. Rhys by jí to ani nedovolil.
Isolda se zarazila a jehla se jí v ruce zastavila v polovině cesty. Rhys se v posledních dnech chová úplně jinak. Od té noci, kdy ji snesl z věže dolů, se mezí nimi cosi změnilo.
Ztěžka polkla, zamrkala a sklonila se nad rozpárá ným švem na zástěře. Myšlenkami však byla stále u něho jako poslední dobou většinu času. Nechal ji nastěhovat se do staré ložnice ve druhém poschodí a beze slova přihlížel, jak se znovu ujala role domácí paní.
Během dne dohlížela na chod domácnosti, jak ji to naučila máma. Protože počasí nedovolovalo pracovat venku, musela nějak zaměstnat spoustu zahálčivých rukou. Práce se pro ně našla. Bylo totiž zapotřebí provést všechny opravy, na něž nebyl čas v létě. Údržbu potřebovaly budovy, nábytek, nářadí i šaty. A Isoldinu pozornému zraku nic neuniklo. Poblíž vchodu vyráběla skupinka mužů košíky, provazy a kožené postroje. Před komorníkovou komůrkou seděly v kroužku ženy a šily. Během dne některé odcházely a jiné přicházely. V síni šuměly hlasy a naplňovala ji činorodá aktivita. Kromě jídelny se z ní stala také dílna a noclehárna. Bylo výhodnější vytápět jednu velkou místnost než několik malých. Večer se sem z vymrzlých kasáren stahovali i Rhysovi vojáci. A všichni přítomní se s otázkami obraceli na Isoldu.
Ale hádky a spory řešil Rhys. Zasáhl dřív, než mohlo dojít ke rvačce. Kdyby netrávil většinu času v přelidněné síni, nejspíš by nejeden spor skončil bitkou. Vojáci totiž neměli co na práci, a proto se oddávali pití a hazardu. Isoldu Rhysova neustálá blízkost zneklidňovala. Kdyby se občas vzdálil, ulevilo by se jí. Aspoň si to myslela.
Ale Rhys se zdržoval většinou poblíž. Věnoval se vlastním úkolům, jenže vždy byl na dohled. Stačilo, aby zvedla hlavu, a už ho zahlédla. A on její pohled neomylně opětoval.
Isoldě se nepodařilo potlačit nutkání vyhledat každou chvíli Rhysovu tmavou hlavu očima. Nyní právě sedí a pozorně naslouchá Gandyho vyprávění. Při pohledu na něho se jí rozbušilo srdce a cítila každý nerv, jak intenzivně vnímala jeho přítomnost. Co jen to je, že na ni působí tak silně? Vždyť jí už připadá přirozené, když se Rhys posadí u panského stolu do pánova křesla. Na místo, které náleží otci.
Zvedl hlavu a zadíval se jí přímo do očí, jako by věděl, nač myslí.
Za chvíli už si půjdeme spolu lehnout. Čí je ta hříšná myšlenka? Jeho, nebo její?
Isolda se zarděla a sklonila hlavu nad šitím. Ve dne se věnovali každý svým úkolům a drželi se od sebe dál. Ale v noci… V noci se z nich stávali milenci. Ona odcházela nahoru první. Poskytl jí dostatek času, aby si rozpustila vlasy a aby se umyla. Potom přicházel do její komnaty. Bez zaklepání. Jeho příchod ji však nikdy nezaskočil. Očekávala ho a neprotestovala.
Ve dne ji napadala spousta důvodů, proč musí hanebný vztah s Rhysem ukončit. Věděla, že dvojí život musí přestat.
Ale v noci… Nedokázala ho odehnat tak jako nemohla přestat dýchat. V noci byl její. Muž, po kterém vždycky toužila a nikdy toužit nepřestane. Něžný. Vášnivý. Ohleduplný. Velkorysý. Někdy byl prudký a divoký, ovšem vždycky se včas ovládl, jen aby jí nezpůsobil bolest.
Sevřel se jí žaludek a v podbřišku se jí rozlilo teplo. Má i on při pohledu na ni podobné pocity? Také se mu chce touhou omdlít? A přemýšlí někdy o tom, jestli ho ona miluje?
Své vyznání už nikdy nezopakovala. Pokud je tehdy zaslechl, nedal jí to nijak znát. To samo stačí. Nedělá si o jeho citech žádné iluze. A jestli je neslyšel, tím lépe. Její láska stejně k ničemu nepovede.
Zahleděla se na úhledné stehy na obnošené zástěře. Zbývá jí jediná naděje: že otec při dobývání hradu Rhy-se nezabije. A že bude milosrdný a ještě jednou mu udělí milost. Sevřela v ruce měkkou látku a zmuchlala ji v pěsti. Bála se, že se otec nad Rhysem neslituje. Ona bude za něho prosit. Bude prosit otce třeba na kolenou, a když si to otec bude přát, vezme si za muže i samotného ďábla, jen když Rhyse nepotrestá smrtí. Pomyšlení na Rhysovu smrt nesnesla. A už vůbec si nedovedla představit, že by měl zemřít otcovou nebo strýcovou rukou. „Jak vám to sluší, milady.“
Isolda vylekaně zvedla hlavu a píchla se do prstu. Nad ní stál Daffyd.
Zazubil se na ni, zvedl pohár a chlemtavě se napil. Přitom z ní nespouštěl oči. „Pozor. Ať to neušpiníte od krve. Co to šijete? Košili pro milence? Nebo něco pro děcko? Už vás zbouchl, když se tak snaží?“ Upřeně se jí zadíval na prsa.
Isolda měla chuť skrčit se a ukrýt před jeho oplzlým pohledem. Nedala na sobě ale nic znát. „Zmiz!“ procedila přes zuby. Vrhla na něho rozezlený pohled. „Zmiz, nebo…“
„Zavoláte Rhyse? Ten je ve stáji,“ posmíval se jí ten odporný lump. „Čeká ho tam mlékařka,“ řehtal se. „Co sis myslela, náno? Už tě dostal. Měl FitzHughovu dceru tolikrát, že jí mohl udělat deset fakanů. Ha! Třeba mu studená anglická čubka porodí velšskýho bastarda!“
Když spatřil její užaslý výraz, chechtal se ještě víc. „Správná pomsta za Rhonwen, kterou vždycky chtěl. Ale ta velšská děvka se dala Angličanovi a porodila dva mu anglický spratky. Teď si Rhys našel novou velšskou kurvu. Emeldu. Až ti bude smutno, Isoldo, rád tě potěším. Pomůžu ti na něho zapomenout.“
Isolda vztekle vyskočila, zaťala pěsti a chtěla se na něho vrhnout. A vyškrábat mu oči z obličeje rozšklebeného zlomyslným smíchem. Ale Daffyd před ní uhnul, drze na ni mrkl a odcházel.
Páže postávající poblíž se po ní kouklo a také Gerta, kutící cosi u ohniště, ji po očku pozorovala. Ale za chvilku se vrátili ke své práci a zanechali Isoldu jejímu bezmocnému vzteku. Jak se může Rhys kamarádit s tak hnusným člověkem? Jak je možné, že je pro něho tenhle Daffyd lepší člověk než její otec nebo strýc?
Zlost byla vystřídána strachem. Daffyd lhal. Určitě. Je to pomstychtivý lump a opilec. Chce ji zranit, protože ho ztrapnila před zraky ostatních. O Rhysovi a Emel-dě jí lhal. Nebo ne?
Přelétla očima po síni a hledala Rhyse. Nenašla ho a jeho nepřítomnost najednou dostala zlověstný význam. Je skutečně ve stáji s Emeldou? Zahlédla, jak si Daffyd dolévá pohár pivem. Věděla, že ji nemá rád a že by byl schopen jí lhát, jen aby ji ranil. Ale co když říká pravdu? Copak existuje horší mučení než krutá pravda?
Rhys před lety Rhonwen opravdu miloval. A ona se provdala za Jaspera, za Rhysova úhlavního nepřítele. Teď se Rhys miluje s ní, s Jasperovou neteří. Každou noc. Jak si může být jistá, že neotěhotní? A oč jde jemu?
Má Daffyd pravdu? Chce se Rhys jejím prostřednictvím jen pomstít svým nepřátelům? Kdyby v boji s nimi padl, jeho dítě narozené v rodině FitzHughových by se stalo jeho posmrtnou pomstou. A je možné, že si našel jinou, aby ji ponížil?
Isoldě při tom děsivém podezření ruka vylétla vzhůru. Nervózně si stiskla hrdlo. A přece se jí ta hrůzná možnost zdála pravděpodobnější než sladká iluze, jíž už málem uvěřila: že ji Rhys začíná mít rád a že se kvůli ní smíří s její rodinou.
Zničená Isolda se ztěžka posadila a nepřítomně zírala přes síň na horní okna lemovaná sněhem. Teprve když se k ní přiblížil Gandy, potlačila rozjitřené city. Přesto se mužík zatvářil udiveně.
„Stalo se něco, Isoldo?“
Zavrtěla hlavou a její pokus o úsměv skončil úšklebkem. Jde mi na nervy, že jsem tu pořád zavřená. Už se nemůžu dočkat, až budu moct vyjít ven.“
„Spával jsem v zimě v lesích. Tady v pevnosti je teplo. Na rozdíl od vás jsem rád, že ven nemusím.“ Ukázal rukou k ohništi. „Maso je hotové. Začneme jíst?“
„Počkáme na Rhyse.“ Hrdlo se jí stáhlo při pomyšlení, kde asi může být. ‚A na Tilla. Nevíš, kde je?“
Gandy pokrčil rameny. „Poslední dobou je Tillo jaksi nesvůj.“
‚Ano?“ podivila se s povzdechem Isolda. Trpaslík je tak bystrý, a přece v mužských šatech svého druha nerozpoznal ženu.
Je ona, pokud jde o Rhyse, stejně slepá a nechce vidět pravdu?
„Tillo byl dnes zase divný. Potom se objevil Newlin a Tillo zmizel.“ Gandy zkřížil ruce na prsou. „Má Newlin věštecké schopnosti, jak se o něm povídá?“
„Je velmi moudrý,“ připustila Isolda a odložila šití. Odhrnula si z čela uvolněnou kadeř. Zjistil Newlin, kdo se skrývá v přestrojení za Tilla? Mohl by jí povědět pravdu o Rhysovi? „Kde je?“
„Kdo? Newlin, nebo Tillo?“
„Oba,“ odpověděla Isolda a přemýšlela, jestli ti dva můžou být někde spolu. „Už je skoro čas k večeři, a ještě tady nejsou. Ve svém věku by se raději měli držet v teple u ohně.“
Na opačné straně síně se rozštěkal vysokým pisklavým hláskem Cidu a skupinka dětí se rozesmála. „Neměli by toho psa pořád krmit, vždyť ztloustne,“ vrčel Gandy a šoural se pryč. Isolda se rozhlédla. Newlin a Tillo. Co to kují za pikle? Ať je to, co chce, žádný z nich by Rhysovi ani obyvatelům hradu neublížil. Oba jsou moudří a přejí si mír. Možná by jí mohli pomoct nalézt pravdu. Daffydovy urážky teď musí pustit z hlavy.
Ve dveřích se objevil Rhys a s ním pronikly do síně sněhové vločky a ostrý závan ledového vzduchu. Isolda se mu vyhnula pohledem. Sotva usedl k panskému stolu, dala sloužícím pokyn, aby podávali večeři.
Tillo a Newlin přišli jednotlivě až během večeře a usadili se každý jinde. Isolda stála u ohniště a dohlížela na obsluhující služebné. Jakmile zahlédla stařenu Tillo, rozběhla se k ní.
„Pojď si sednout k ohni. Vždyť jsi celá zmrzlá,“ řekla jí, když se dotkla ženiny paže. „Kde ses toulala?“
„Nepřeháněj. Ještě nejsem tak stará,“ zavrčela Tillo. „Nedávno ses mi svěřila, že si přeješ dožít někde v pohodlí a v klidu. Přála bych si pro tebe najít klidný domov, abys byla mezi námi ještě dlouho. Nepodaří se mi to, jestli zmrzneš. Tak neodmlouvej a pojď!“
Isolda stařenku objala kolem ramen a odváděla ji k ohništi. „Tady se posaď a jez. Po večeři bych si s tebou ráda promluvila.“
Tillo k ní zvedla vrásčitý obličej a pousmála se. „Máš dobré srdce, dítě. Budeš to mít v životě těžké.“
Asi ano, připustila Isolda a hledala očima Newlina. Jenže už je pozdě. Svému srdci neporučí. Je marné usilovat o záchranu.
Isolda se vyhnula Rhysovi a stanula před Newlinem. Ten seděl na bobku u stěny a pojídal dušené maso s černým chlebem. Před ním v půlkruhu seděli mlsní lovečtí psi a z otevřených tlam ji kapaly sliny, jak nedočkavě čekali na nějaké to sousto.
„Ale, naše hodná Isolda,“ uvítal ji Newlin se širokým úsměvem. „Zdravím tě, dítě. I ta nejkrutější zima má v sobě příslib jara.“
Isolda se na něho vážně zadívala. Jsem ti za tvoje slova vděčná. Jen bych ráda věděla, co přesně znamenají.“
Newlin se záhadně usmál a hodil psům kousek chleba.
Isolda si vzdychla. „Pojď se posadit blíž k ohni.“
Newlin zavrtěl hlavou. „To by odešel Tillo.“
Isolda povytáhla obočí. Aha. Nemýlila se. ‚A pročpak by to dělala?“ Kousla se do jazyka, ale pozdě. Zmínila se o Tillovi jako o ženě.
Newlin jí klidně hleděl do očí. Poznala, že už to ví. „Nemá ke mně důvěru. Prozatím.“
Isolda se s ulehčením zasmála. „Pokusíš se ji přesvědčit, aby změnila názor?“ Zájem starého barda o stařenu ji překvapil.
Newlin si vložil do úst sousto a soustředěně žvýkal. Přitom upíral oči na Isoldu. „Všichni musíme občas udělat něco, co se vymyká našim dosavadním zvyklostem. Něco, s čím jsme nikdy nepočítali.“
Isolda svraštila čelo. Měla strašlivou chuť svěřit se moudrému staříkovi, ale nebyla k tomu vhodná doba ani místo. „Mluvíš teď o sobě, nebo o mně?“ zeptala se jen.
„O obou. Platí to obecně o všech,“ dodal a zdravou rukou se rozmáchl kolem. ‚A už běž, dítě. Jinou radu pro tebe dnes večer nemám. Jen to, o čem jsem před chvílí mluvil. Budeš muset překročit hranice, které sis v životě stanovila.“
Isolda uposlechla jeho výzvy a odcházela. Z jeho slov moudrá nebyla. Ze má překročit hranice, které si stanovila? Vždyť už překročila všechny meze slušného chování! Kdyby její hřích vešel ve známost, všichni by jí pohrdali. Stala se z ní zkažená žena. Už by se nikdy nevdala.
A kdyby čekala dítě, odsoudili by ji dvojnásob.
A přesto nedokázala odolat pokušení a páchala stejný hřích noc co noc. V údivu sama nad sebou zakroutila hlavou. Už neexistují další meze, které by mohla překročit. Snad jen zříct se vlastní rodiny, ale to nikdy neudělá!
Isolda se v zamyšlení vrátila k ohništi. Všichni stolovníci už byli obslouženi. Mohla by se posadit a povečeřet. Ale ještě chvíli postávala u ohně. Cítila chlad, třebaže jí za zády sálaly plameny. Rhys čeká, že se k němu jako obvykle připojí. Když jí skončily povinnosti domácí paní, vždycky usedla k večeři po jeho boku, na místo, kde sedávala matka. Dnes večer váhala. Už to nepotrvá dlouho. Zimní bouře se přežene a pak dorazí otec s armádou. A její a Pdiysovu idylu násilně ukončí.
Náhle se jí zmocnila panika a nervózně si přitiskla dlaň na břicho. Co když opravdu otěhotněla? I když je ještě brzo, aby se její podezření potvrdilo, nijak by ji to nepřekvapilo. A ona by měla o důvod víc, aby zabránila střetu mezi Rhysem a svými příbuznými. Rhys je nenávidí, protože mu zabili otce. Ale co by k nim potom cítilo Isoldino dítě, kdyby také jeho otec padl jejich rukou? Sama nesnesla pomyšlení, že by její příbuzní mohli Rhyse zabít. Navzdory tomu, že s ní spal třeba jen pro zábavu. Ach Bože, už ničemu nerozumí!
Isolda podvědomě pátrala očima po Rhysovi. Když ho spatřila, zjistila, že ji upřeně pozoruje.
Jejich pohledy se setkaly. Jejich oči se od sebe nemohly odtrhnout. Z nějakého důvodu – nechápala proč – si byli s Rhysem ap Owain souzeni. Cítila, že on je pro ni ten pravý muž. Uloupil jí srdce. Nemá cenu to skrývat. Miluje ho. Navždy. Ale zdalipak on stojí o ni? Nebo s ní jen zahání nudu?
Pro Isoldu se stala večeře utrpením. Toužila po Rhysově blízkosti, ale současně ji nemohla unést. Měla chuť si s ním upřímně a otevřeně pohovořit, jenže k tomu nenašla odvahu. A tak jen vedla zdvořilý rozhovor a vrtala se v jídle. Brzy budou spolu sami. Potom se musí osmělit a promluvit si s ním. Musí si vzájemný vztah vyjasnit.
Rhys si všiml Isoldiny nervozity. Z druhé strany měl vedle sebe Glyna, a tak se s ním raději bavil o sokolnictví, než by se pokoušel proniknout do nebezpečných hlubin Isoldina nitra. Věděl si rady s jejím tělem, tomu rozuměl. Ale její city a motivy jejího jednání ho mátly. V posledních dnech byla nevýslovně něžná a vášnivá. Chtěla ho omámit a přemluvit ho, aby se vzdal svého cíle? To se jí nikdy nepodaří. Prozatím si povídal s Gly-nem a nechal Isoldu, aby učinila první tah.
Po večeři se ještě chvíli popíjelo. Služebnictvo začalo sklízet ze stolů a Gandy s psíkem a se dvěma pážaly se pustili do satirické scénky. Isolda se omluvila, že musí ještě dohlédnout na večerní práce, a vstala. Rhys ji chytil za ruku a zadržel ji. „Dnes přijdu o něco později,“ oznámil jí.
Pohlédla mu krátce do očí, přikývla a odcházela. Rhys se za ní díval. Co si s ní počne po bitvě? Až se vypořádá s její rodinou?
Na svou otázku stále neznal odpověď. Příliš pozdě zjistil, že se dopustil osudové chyby, když ji vlákal do postele. Chtěl se pomstit FitzHughovým, ale jeho pomsta se obrátila proti němu samotnému. Až Isoldě zabije tátu a strýce, sama ho odvrhne. I kdyby ji přinutil zůstat, stejně by ho nenáviděla. Ještě před týdnem by mu na jejích citech nezáleželo, ale v posledních dnech se mezi nimi cosi změnilo.
Navzdory všemu neměl v úmyslu se vzdát své pomsty. Ne, přísahal si, svůj plán uskuteční stůj co stůj.
Tupě zíral na scénku a nevnímal děj ani slova. Ze zamyšlení se probral, teprve když dole pod ním diváci vybuchli smíchem a Glyn do něho dloubl loktem.
„Čepele už stačily vychladnout. Pojďme je vyzkoušet.“
Rhys přikývl a zvedl se od stolu. Je třeba shromáždit zbraně a zkontrolovat opevnění. Radosti těla počkají, podobně jako úvahy o chmurné budoucnosti.
Rhys si přehodil přes ramena plášť a odhodlaně vykročil do mrazivé noci. Gandyho zvědavý a Tillův ustaraný pohled v zádech necítil.
A také mu uniklo, jak vzdorovitě si ho měří Daffyd.
O poschodí výš se Isolda zastavila ve dveřích do ložnice. Ještě nedávno tady spávala spolu se sestrami. Nyní se komnata, stejně jako ložnice rodičů, stala svědkem mnoha milostných her. Když si Isolda vybavila Rhysovy doteky, přeběhl jí po zádech mráz. Brzy se dočká. On za ní přijde.
Proč je tak hloupá a zase na něho čeká?
Co když se někde válí s jinou?
Ne, tomu nemoha uvěřit. Nenechá se otrávit Daffy-dovými výmysly. Nedopustí, aby někdo její vztah s Rhy-sem zničil.
Vždyť stejně bude brzy všemu konec. Zatím se Rhy-se nevzdá. A znovu s ním bude zrazovat svou rodinu a národ.
Násilím potlačila vzlyk, který se jí dral z hrdla. Nebude se litovat. Ponese následky svých činů, ale dnes nemá chuť přijmout Rhyse ve své ložnici. Ani v jeho, kde na ni ze zdi jako výčitka shlíží zničený obraz vlka s drakem.
Pustila se po schodech nahoru, kolem ložnice rodičů do tmavé a studené komůrky ve věži. Ta dokonale vyhovovala jejímu rozpoložení. I ona měla v duši chlad a tmu. Celý svět, sevřený ledovým krunýřem, se topil ve tmě. Světlo svítání i teplé paprsky jarního slunce se zdály tak nekonečně daleko!
Vlněná kytlice a těžký šál sice Isoldu před zimou dostatečně nechránily, ale přesto se odvážila vyjít ven na ochoz. Přestalo sněžit a neutuchající vítr stačil sfouknout z ochozu všechen navátý sníh. Před jejím zrakem spala krajina ve tmě a mátla svým mírumilovným vzhledem. To bílá sněhová peřina milosrdně zakryla hnisající ránu, již se Rhys chystá už brzy otevřít.
Isolda sklonila hlavu a chytila se ledového okraje ochozu. „Bože, zachraň nás před krveprolitím. Prosím. Ať nikdo nemusí zemřít.“ V zoufalství ani nevnímala mrazivý chlad. „Bože, pomoz mi,“ modlila se do noci. „Pomoz nám všem.“
Odpovědí jí bylo světlo, které náhle osvítilo nádvoří. Ze zbrojířovy kůlny vyšel nějaký muž a Isolda v něm okamžitě poznala Rhyse. Vyklonila se, aby lépe viděla, ale vtom jí kdosi stiskl ramena, prudčeji obrátil a narazil na stěnu ochozu.
„Milady Isoldo,“ šklebil se na ni Daffyd, „trápíš se pro nevěrného milence?“
Isolda se mu vytrhla, ale znovu po ní chňapl a přitiskl ji ke stěně.
Hlavou jí proběhlo hrůzostrašné poznání. Daffyd je opilý. Přišel ji znásilnit. I když bude křičet, nikdo ji neuslyší.
Jako by Daffyd chtěl potvrdit její podezření, zvedl jí sukni a ani se nenamáhal zacpat jí ústa. „Se mnou na něho zapomeneš.“ Přirazil k ní boky a Isolda strnula děsem, když ucítila pod jeho kalhotami tvrdý hrbol. „Myslí si, že je bůhvíjaký pán, když píchá FitzHugho-vou. To umím taky, a líp!“
„Ne!“ Isolda s ním zápasila. Škrábala, kousala, snažila se mu vrazit koleno do slabin. Jenže on byl silnější a nadto rozkurážený alkoholem. V opilosti bolest ani necítil.
„Rhysi!“ křičela Isolda, ale štiplavý vítr jí zvuk toho jména vmetl zpět do tváře.
„Neslyší tě. Nemůže ti pomoct.“ Daffyd jí vrazil koleno mezi stehna. „Něco mi dlužíš,“ zasyčel a kousl ji do krku v ohyzdné parodii polibku. „Máš u mě vroubek. Hodila jsi po mně rýč. Chci to, co dáváš jemu. Au!“
Když mu vlepila facku, uhnul, ale nepovolil. „Za všechno mi zaplatíš!“
„Rhys tě zabije!“ vzlykala Isolda.
„Nic mi neudělá. Potřebuje každého muže, aby dokázal zvítězit. A známe se dlouho. Chodili jsme spolu na lov a bojovali bok po boku. Sedávali jsme u ohně, dělili se o jídlo – a o ženský.“
Strhl jí šál a prsty jí šmátral zezadu po výstřihu kytlice. Isolda se bránila a ze všech sil do něho bušila. Ani to s ním nehnulo. Objal ji jednou rukou kolem krku a tlačil ji na zeď. Cím víc s ním zápasila, tím pevněji ji svíral, až se začala dusit.
Rozchechtal se a přisál se jí nechutnými rty k uchu. ‚Já jsem měl s Rhysem společně hodně ženských. Ty nejsi žádná výjimka…“
Nedomluvil, protože se ozval strašný řev. Daffyd ji pustil a odletěl dozadu.
Isolda se sesula na namrzlý chodník a nemohla popadnout dech. Daffyd uvolnil sevření…
To přišel Rhys! Pomalu zvedla oči a viděla, jak se tyčí nad útočníkem.
„Ty lumpe!“
„Že ti to vadí?“ vybuchl Daffyd. „Vždyť je to jen další děvka. Měl bys jí přát to nejhorší. Nebo se z tebe stává stejný zbabělec jako ti v Carreg Du?“
Rhys zlostně svraštil obličej. „Oni ale neznásilňují ženy!“ Odporem se mu rozšířily nozdry. „K tomu je potřeba zvlášť zbabělé hovado!“ Chytil Daffyda za tuniku a ohlédl se po Isoldě. „Jsi v pořádku?“
V té chvíli Daffyd zaútočil. Jen blesková reakce Rhy-se zachránila. Daffydovi se málem podařilo vrazit mu koleno do slabin. Rhys útok sice odrazil, ale na okamžik ztratil rovnováhu a jeho protivník toho využil. Vytáhl z boty dýku a vrhl se na něho. Minul ho jen o vlásek. Znovu se divoce rozehnal, ale Rhys stačil uhnout.
Isolda proklouzla ke dveřím. Musí sehnat pomoc! Jenže Daffyd si jí všiml a skočil po ní. Uhnula, ale ucítila ostří jeho dýky na rukávu.
Než se Daffyd zmohl na další výpad, Rhys se po něm vrhl. Svalili se na zem, kleli a rvali se o dýku.
Isolda chtěla Rhysovi pomoct. Bála se však, že mu svým zásahem spíš uškodí. Znovu vykročila ke dveřím, ale jak je otevřela, zápasící muži do ní vrazili. S výkřikem spadla na ně a při pádu narazila hlavou do zdi. Než se stačila napřímit, Daffyd se rozběhl a utíkal ke schodům. Rhys ho pronásledoval. Isolda zděšeně spěchala za nimi.
„Tak přestaň, Rhysi!“ rozléhal se na schodišti Daffy-dův hlas. „Nechtěl jsem po ní víc, než co dává tobě.“
„Lumpe! Chtěls ji znásilnit!“
„A co ty? Ty sis ji nevzal násilím?“
Isolda zůstala stát, opřela se o stěnu a sledovala scénu dole pod sebou. Daffyd pomalu couval po točitých schodech a držel před sebou v natažené ruce dýku. Rhys ho opatrně sledoval a téměř se dotýkal špičky Daffydovy zbraně. Když Daffyd zahlédl Isoldu, pohrdavě se zašklebil.
„Tos už zapomněl, kolikrát jsem ti kryl záda? Ona je tvůj nepřítel, ne já.“ Rhys neodpovídal a Daffydovi se v obličeji objevil tvrdý výraz. „Tak ty už o kamaráda nestojíš, co? Kvůli té její kundě jsi zapomněl na přátelství…“
Rhys vyskočil a Isolda zaječela. Rhys s Daffydem se řítili ze schodů. Isolda viděla klubko, ze kterého trčely nohy a zaťaté pěsti. Dýka jim vypadla a ona ji rychle zvedla. Zápasící muži se kouleli po kamenných schodech dolů a hlasitě kleli.
„Opatrně, Rhysi!“ volala Isolda, napůl mrtvá strachem.
Potom se Rhys jaksi dostal nahoru a přede dveřmi do panské ložnice zastavil krkolomný pád. Vstal. Na obličeji a na rukou měl krev. Čí, to Isolda nevěděla.
Posadil se obkročmo na ležícího Daffyda a udeřil. Jednou. Podruhé. Potřetí. Daffydovi z nosu vytryskla krev. Z úst mu vylétly zuby.
„Uffern dan!“ nadával. „Sketo!“
„Rhysi, přestaň. Vždyť ho zabiješ.“
„Nic jiného si ani nepřeju.“
„Rhysi!“ křičeli sborově Linus s Gandym a hnali se po schodech nahoru. „Co to děláš?“
Linus zadržel další Rhysův úder a Gandy ustaraně koukl po Isoldě. Na jeho tázavý pohled Isolda odpověděla zavrtěním hlavy. Neublížil jí. Vyvázla.
Mezitím se Linus chopil Rhyse a odtáhl ho od bezvládného Daffyda. Na schodech se objevili další lidé a Gandy se ujal velení. „Vy dva odnesete Daffyda dolů.
Linusi, odveď Rhyse,“ poručil a ukázal na dveře ložnice. „Isoldo.“ Dlouho si ji zpytavě prohlížel. „Běžte s Rhysem. Možná bude zraněný.“
Isolda nečekala, až domluví, a rozběhla se za Rhysem. Přibouchla před zvědavci dveře ložnice. Linus Rhyse pustil a ustupoval ke dveřím. Rhys přecházel po místnosti a zuřil. Sotva si všiml Isoldy, zastavil se. „Ublížil ti?“
Zakroutila hlavou. „Ne. A co ty?“ Rukávem mu prosakovala krev. „Ukaž, prohlédnu ti rány.“
Rhys na ni upřeně zíral a její slova nevnímal. Nic vážného se jí nestalo. Dafíyd neměl čas jí ublížit. Na ničem jiném mu v této chvíli nezáleželo.
Potom k němu přistoupila a starostlivě si ho prohlížela. „Přines vodu, Linusi. A obvazy. Ještě budu potřebovat mýdlo, mast na ošetření rány a… jehlu a nit. Gerta už bude vědět, co chci.“
Linus odešel a Isolda s Rhysem osaměli. Teprve nyní si Rhys uvědomil, jak moc se o Isoldu bál a jak strašně ho Daffydovo podlé přepadení rozčililo. Při pomyšlení, že Isolda vyvázla bez újmy, se mu samým štěstím zatočila hlava. Musel se opřít o sloupek postele a vtom si všiml, že mu krvácí ruka.
„Uffern dan!“ zaklel a zamrkal náhlou bolestí.
„Ošetřím tě,“ řekla Isolda něžně a chytila ho za ruku. „Postarám se o tebe, Rhysi.“
Prohlédla mu řezné rány, jednu na pravém palci a druhou na levém předloktí. Potom k němu zvedla oči a on v jejím dlouhém pohledu četl tichý slib. Že se o něho postará. Slyšel v životě sladší slova, než ta, která Isolda před chvílí vyslovila? Ne.
Linus s Gertou přinesli požadované věci, položili je na malý stolek a tiše zmizeli. Isolda jim poděkovala, ale oči z Rhyse nespustila.
Miluje ho. I když o její lásku původně Rhys nestál, jeho srdce se dmulo štěstím a radostí. V životě ho nikdo nemiloval. Nikdo mu ještě nenabídl, že o něho bude pečovat. Vlastně ničí péči nepotřeboval a nepotřebuje ji ani nyní. Ale ona se chce o něho starat, a on jí to proto rád dovolí.
„Budu se snažit postupovat jemně, ale možná to bude bolet,“ zašeptala a stále ho držela za ruku. To se jí v očích třpytí slzy?
„Pusť se do mě,“ pobídl ji vesele. „Něco vydržím.“
„Pokusím se, aby to moc nebolelo,“ slíbila s vážnou tváří.
Ať vypadala vážně nebo se smála, i když se zlobila, nebo dokonce plakala, Isolda se Rhysovi líbila víc než kterákoli jiná. Byl skoro rád, že ho Daffyd pobodal. Pod Isoldinými doteky na bolest zapomněl.
Odvedla ho ke stolu a vyhrnula mu rukávy. „Tady ruce podrž,“ přikázala, „naleju ti na ně vodu.“
„Zatraceně,“ ulevil si Rhys, když voda v ranách štípala. Hněv z něho už vyprchal, a tak se na ni šibalsky usmál. „Promiň. Neměl bych před tebou klít.“
„Prosím tě, Rhysi. Neomlouvej se. Vždyť kvůli mně…“ Hlas jí selhal, stiskla rty a odvrátila hlavu. Několikrát mrkla a Rhys obdivoval pohyb dlouhých tmavých řas nad hebkými růžovými líčky. Připomněly mu motýla třepotajícího křídly nad okvětními lístky růže.
Skoro se zasmál vlastnímu sentimentu. Pobláznila ho a on jako nějaký básník opěvuje hloupými slůvky její půvab. Ale co? Nevadí. Vždyť její voňavé růžové tváře skutečně vypadají jako rozkvetlé růže.
Nevědomky se k ní naklonil. Vtom Isolda zvedla hlavu, takže se téměř dotýkali.
„Děkuju ti,“ zašeptala tiše a hlas se jí chvěl potlačovaným citem. „Přijmi můj dík, Rhysi.“
Líbilo se mu, jak vyslovuje jeho jméno. Na nic jiného jeho poblázněný mozek nemyslel. Jen na zvuk vlastního jména na jejích rtech.
Je mi moc líto… že tě zranil,“ pokračovala. „Neměla jsem chodit nahoru do věže sama. Mohlo mě to napadnout…“ Nepatrně kroutila hlavou. „Děkuju.“
„Nedlužíš mi vděčnost, Isoldo,“ vypravil ze sebe Rhys po chvíli mlčení. „Nemusíš se omlouvat. Ničím ses neprovinila.“
Sklopila oči a skryla své dojetí pod závojem hustých řas. Ještě jednou polila rány vodou a pak je vysušila čistým hadříkem. „Bolí?“
„Ne.“ Pokud na sobě cítil Isoldiny teplé prstíky, bolest nevnímal.
Zhluboka se nadechla. Byla tak blízko. Pozoroval, jak se jí dme hruď, a okamžitě pocítil vzrušení. K čertu s ošetřováním zranění, má naléhavější potřebu!
„Isoldo,“ hlesl.
„Ne. Stůj klidně, Rhysi.“ Stiskla mu ruku a zvedla k němu oči. Pochopil, že Isolda ví, nač myslí. „Pěkně jedno po druhém. Nejdřív ti vyčistím rány. Potom… potom se postarám o další tvé potřeby.“

22

Isolda byla jako vyměněná, jako by její myšlenky a jednání ovládl někdo úplně jiný. Vlastně myšlenky ne, opravila se. Nebylo to poprvé, kdy dostala chuť převzít v milostném vztahu iniciativu. Ale nikdy to nezkusila, protože se styděla. Bála se vášnivých citů, které v ní Rhys probouzel. Dnes na dřívější obavy zapomněla.
Zachránil ji. Kdyby jí nepřispěchal rychle na pomoc, Daffyd dosáhl svého. Při té vzpomínce se otřásla. Rhys teď trpí bolestí místo ní. Zmocnilo se jí dojetí.
Rhys si zaslouží její lásku. Je to dobrý člověk.
A ona mu svou lásku dnes večer dá poznat. Pochopila, že se s ní chce milovat. Navzdory zraněním. Přečetla si to v jeho očích černých jak uhel.
Opatrně mu vysušila rány a připravila si jehlu a nit. Mohla sice poslat do vesnice pro ranhojiče, ale přála si Rhyse ošetřit sama. Dodala si odvahy a soustředěně začala ránu zašívat. Tři stehy na palci a pět na předloktí. Rhys ani nemukal. Nakonec zašité rány potřela hojivou mastí z včelího medu, smíchaného s mletým yzopem a s poupaty černého topolu, a ovázala je pruhy měkkého plátna.
„Bolí to moc?“ zeptala se, když od něho odstoupila, aby si umyla ruce.
„Ne.“
Pohlédla mu do očí. „V noci, až budeš ležet v klidu, ti možná bude v ranách škubat. Připravím ti odvar ze sporýše, abys bolest zaspal.“
Já ještě nechci spát.“
Isoldě se rozrušením zrychlil tep. Navzdory brutálnímu přepadení, nebo právě v jeho důsledku, si zoufale přála zůstat s Rhysem. „Tak dobře.“ Vstala a podívala se na zničený nástěnný obraz. Možná je čeká poslední společná noc. Proto musí být nádherná. Téhle noci si Isolda přála spatřit v Rhysových očích touhu, obdiv a lásku. Tu zejména. Jestli ji Rhys projeví byť jedenkrát, smíří se s dalším životem bez lásky. Musí však pryč z téhle komnaty.
„Pojď,“ vybídla Rhyse. „Vezmu mast a čisté obvazy , s sebou. Ke mně do ložnice.“ Ucítila, jak ji hltá dychtivým pohledem, a v rozpacích sklopila oči. Položila všechno potřebné na podnos a vykročila ke schodům.
Rhys ji následoval. Sestupovali pomalu ze schodů, ona vpředu a on za ní. S každým dalším schodem se blížili do svého tajného útočiště, do Isoldiny ložnice. Tam Rhys pozná, jak ho miluje, umínila si Isolda a rozrušením se jí roztřásla kolena.
V ložnici si chvíli nervózně pohrávala s léky a obvazy. Několikrát je na stole přeskládala. Konečně si dodala odvahu a obrátila se čelem k Rhysovi. Ale ještě než k němu zvedla oči, poklekla před krbem a přiložila několik polen. Cítila, že je kousek od ní, a ostře vnímala každý jeho pohyb.
Když zaúpěl bolestí, otočila se a viděla ho, jak sedí na posteli a pokouší se vyzout si botu.
„Počkej, pomůžu ti.“ Za okamžik už před ním klečela a zručně mu stáhla vysokou koženou holinku. Stále klopila zrak, protože se styděla pohlédnout mu do tváře.
Vtom ucítila jeho ruku. Pohladil ji po hlavě. „Opatrně,“ varovala ho a konečně zvedla oči. „Ruka tě musí bolet.“
Hleděli si do očí. „Ruka je jen malá část mého těla. Můžeme se jeden druhého dotýkat jinak. Ty víš přece jak, Isoldo. Působí mi rozkoš dotýkat se tě. Všude.“ Měl oči tak temné, a přitom mu v nich zářilo světlo. Isoldě se těžce dýchalo. Vpíjela se mu dlouze do očí a na prsou ucítila bolest. Něžně ji pohladil po tváři. Po kůži jí přejel drsný plátěný obvaz.
„Miluju tě,“ zašeptala bez rozmýšlení. Sotva ta slova vyslovila, bolest na prsou povolila. „Miluju tě, Rhysi. Bránila jsem se tomu, ale marně.“
Strnul. Když však Isolda zavřela oči a sklonila hlavu, nadzvedl jí bradu. „Nestojím o tvou vděčnost,“ prohlásil a jeho hlas zněl drsně.
„Vděčnost není to, co cítím.“
Zamračil se. „Ne? Tak třeba vděčnost smíšená s tělesnou žádostí?“
„Ne. Kdyby to tak bylo, pak…“
Naklonil se k ní a nezraněnou rukou jí zvedl bradu. „Kdyby to tak bylo, tak co? Dopověz.“
„Přála bych si, abych k tobě necítila víc než vděčnost. A aby mě přitahovalo jen tvé tělo,“ zašeptala sotva slyšitelně. „Pak by bylo všechno mnohem jednodušší.“
Cítila, jak se zachvěl. Na okamžik zavřel oči a Isolda pochopila, jak moc pro něho její slova znamenají. Potom spustil ruku a beze slova se od ní odtáhl.
Isolda se zhluboka, rozechvěle nadechla. Vyznala se mu upřímně a z celého srdce. Jestli přišlo její vyznání příliš brzy, musí být trpělivá. Ale velké naděje si neděla –
Zanaříkal: „Nemuč mě, ženská. Jsem zraněný. Buď milosrdná a spěchej. Nebo umřu.“
Isolda se rozesmála náhle opojená mocí, kterou nad ním má. „To nesmíš, protože se chystám páchat s tebou hrozné nepravosti.“ Odkopla boty, stáhla si kalhoty a stála před ním jen v košili. I když bylo v ložnici chladno, spaloval ji vnitřní žár.
„Zatraceně,“ mumlal Rhys a nespouštěl z ní oči. Uchopila zadní díl košile a vytáhla si ji nad kolena. Dech se jí zrychlil. Vůbec netušila, jak vzrušující bude svlékat se před jeho očima. Měla pocit, že se jí nedotýká vlastní ruka, ale že na ni sahá on.
„Dotkni se prsů,“ přikázal jí chraplavě. „Oběma rukama.“
Isolda jeho přání splnila. Přemohla stud. Prsy v dlaních byly těžké a hřály. Bradavky výrazně vystupovaly přes plátěnou košili a trnuly jí vzrušením.
Jak jsi krásná,“ šeptal Rhys. „Nádherná. Pojď ke mně, miláčku.“
Jednou rukou stáhla ramínko košile a druhou si přitiskla na břicho. Hořela touhou.
„Pospěš si,“ pobídl ji Rhys přiškrceným hlasem.
Jenže Isolda nespěchala. Tentokrát se stala pánem situace ona. Aspoň do jisté míry. Rozhodla se mu předvést, jaké to je, když se o jeho ukojení postará žena. Předklonila se, husté vlasy před ni padly jako hustý závoj a ona vyklouzla z košile.
„Pojď ke mně,“ prosil Rhys. „Isoldo…“
Neposlechla ho a začala si smyslnými pohyby prstů pročesávat dlouhé kadeře. Vlasy ji příjemně hladily po nahých ramenou a ňadrech. Jejich dotek ji vzrušoval. Konce pramenů ji lechtaly na bocích a na břiše. „Mám tě pohladit? Rukama a současně vlasy?“ zeptala se a přistoupila k němu. „Ano.“
Síla jediného prostého slova ji rozechvěla. Přejela si dlaněmi po nahém těle shora dolů.
„Isoldo,“ Rhys vyskočil a před Isoldou se tyčila dokonalá mužná postava bojovníka, připraveného na souboj s démonem smyslnosti, který ho ovládl. Jenže Isolda se ocitla v zajetí téhož démona a věděla, že jen Rhys ji od něho osvobodí. Skončila s erotickou předehrou. Vzrušení jí vzalo sílu pokračovat. Objala ho a nahým tělem k němu dychtivě přilnula. Už je rozdělovaly jen prameny jejích dlouhých vlasů.
Rhys ji pevně přitiskl k sobě. Ovinula mu ruce kolem krku a postavila se na špičky. K jejímu překvapení ji nezačal líbat hned. Sklonil hlavu, přitiskl své čelo na její a chvíli jen tak stál. Hnala ho k ní živočišná touha. Jejím důkazem byl horký vztyčený úd, pálící ji do břicha. Ale tentokrát se s chtíčem snoubil opravdový cit. Jeho projevy se nedaly přehlédnout.
Isolda se k němu tiskla a její srdce přetékalo láskou. A nadějí, že se jí vyzná ze svých citů. Miluješ mě? křičelo v ní všechno.
„Když jsem viděl, jak se na tebe sápe…“ Rhys ji dojatě stiskl. „Strašně jsem se o tebe bál.“
Usmívala se. Pokračuj, modlila se. Vyslov to.
‚Ale nic se ti nestalo.“
Pomalu přikývla. „Zato tobě ano. Sám jsi riskoval, když jsi mi přispěchal na pomoc.“ Odmlčela se a čekala. Nic. Neubránila se pocitu zklamání. Ale nevzdávala se. ‚A postavil ses kvůli mně proti starému kamarádovi.“
Zhluboka se nadechl. Cítila, jak se mu roztáhl hrudník. „To už je dávno, co jsme byli přátelé. Od té doby se změnil. A já nejspíš taky.“ Odmlčel se. „Nemohl bych se jen tak dívat, jak ti někdo ubližuje. Ale dost řečí. Jestli mi chceš poděkovat, víš přece, co mám rád.“
Stáhl ji s sebou na postel. Vyznání se nedočká, pochopila Isolda. Má ji rád. Tím si je jistá. Ale její vyznání lásky opětovat nebude. Kdyby s ním neležela nahá v posteli, asi by si zoufala. Ale důvěrná situace ji naplnila slastným očekáváním. A její rozdychtěný milenec jí dodal novou naději.
Udělám všechno, aby ses do mě zamiloval, slibovala si. Přinutím tě pochopit, že mě miluješ.
Něco se mezi nimi změnilo. Rhys to poznal podle Isoldina chování. Líbala ho vášnivě, ale přitom s velkou něhou. Sálal z ní žár a sváděla ho těmi nejsmyslnějšími pohyby. Zavřel oči a nechal ji po sobě klouzat. Všemi smysly se poddával slastnému tření.
Blahem tiše sténal. Jestli se dnes Isolda chová jinak, uvažoval, bude to tím, že během společně strávených nocí zjistila, co má rád. A je mu prostě vděčná. Její vyznání lásky nesmí brát vážně.
Zpočátku ho strašně lákalo, aby jejím slovům uvěřil. Ale potom zvítězil chladný rozum. Líbí se jí. To není láska. Isolda se mýlí, když si myslí, že ho miluje. Ale i kdyby ho milovala, on se do ní nezamiloval. Nelži! Ozval se v něm hlas. Vždyť ji miluješ! „Ne,“ řekl nahlas, přestal ji líbat a převalil se na ni. Když se snažil zvednout na rukou, obličej se mu stáhl náhlou bolestí.
„Lehni si na záda,“ poručila mu Isolda a odstrčila ho. Byla zardělá a oči se jí leskly. „Lež klidně na zádech a svěř se do mé péče, Rhysi.“
Tvářil se nešťastně, ale poslechl ji. Zmítal jím neznámý cit. Isolda si nad ním klekla. Přes závoj hedvábných vlasů vystupovala bělostná kůže svůdného ženského těla. Rhys v životě nic tak nádherného nespatřil. Sledoval vábivě růžové rty a stejně růžové bradavky, pronikající lesklými prameny barvy jantaru. Vpíjel ten úchvatný výjev dychtivýma očima. Panebože, jaká sladká muka mu působí!
„Nehýbej se,“ přikázala. „Nechej to na mně.“ Jenže on nedokázal klidně ležet. Seděla mu obkroč-mo na stehnech, rozevřená, a tak blízko jeho bolestné erekce! Zvedl k ní žádostivě boky, ale ona se jen usmála. „Lež přece klidně,“ kárala ho a klouzala mu dlaněmi po pevném břiše a hrudi. „Chci ti působit potěšení.“
„Víš dobře, co potřebuju, Isoldo. Se mnou si nemusíš hrát.“
Ruka jí zabloudila k vrcholu jeho penisu. Zasténal a vydal se jí na milost. Takovému pokušení neodolal. Ležel a nechal ji hrát si s ním prsty, rty a vzrušovat ho erotickými pohyby celého nádherného těla.
Klouzala po něm rozpáleným tělem a líbala ho. Za uchem, na rameni. Když polkl, kousla ho jemně do krku. Zasténal, a tak sjela sladkými rty, za nimiž se ukrývaly nebezpečné zoubky, na hruď a ke ztvrdlým bradavkám. Projela jím slastná křeč a žádostivě nadzdvihl boky. V té chvíli její ústa putovala níž, od pasu dolů.
Ztrácel nad sebou kontrolu.
Měl pocit, že ho slastné vzrušení zabije.
„Stačí,“ zašeptal a pokusil se ji chytit a strhnout na sebe. Ale ovázané ruce ho omezovaly v pohybu. A právě s tím Isolda počítala.
„Líbí se ti to?“ zašeptala udýchaně.
„Strašně. Tak už pojď.“
„Počkej.“ Naslinila si prst, dívala se mu do obličeje a vlhkým prstem přejela po celé délce jeho napjatého údu. „Musím zjistit, jestli jsi dost vzrušený.“ Očima se na něho smála.
Ježíši! Nikdy jsem nebyl víc,“ skřípal zuby a zoufale se snažil zabránit hrozícímu výronu.
„Nikdy? Žádná jiná ti nedala takovou rozkoš?“
„Ne.“
„Nelžeš?“
Zavrtěl hlavou a zaťal zuby. „Nemluv teď o jiných.“
„Měl jsi přece jiné ženy,“ vedla svou Isolda.
Zadíval se jí do zardělé tváře a neunikl mu stín smutku v jejím pohledu. „Žádná jiná nebyla jako ty, Isoldo. Pro mě jsi jediná.“
Neměl v úmyslu jí prozradit tolik. Ale když si všiml, jak se jí zachvěly rty, že je musela pevně stisknout, byl rád, že to udělal. Smutek v Isoldiných očích vystřídal radostný, rozjásaný výraz. „Miluju tě,“ špitla sotva slyšitelně.
Nečekala na odpověď, uchopila jeho úd a navedla ho dovnitř svého lůna.
Rhys se otřásl obrovskou úlevou a všechno úsilí soustředil k tomu, aby nedospěl předčasně k uvolnění. Tušil, že její erotický nájezd už dlouho nevydrží. Houpala se na něm a tiskla ho k sobě. Toužil ji k sobě také přitisknout, uchopil ji v pase, ale nedokázal ji sevřít. Překážely mu neforemné obvazy a bránila mu prudká bolest, kterou mu každý dotek působil.
Všimla si jeho potíží, protože ho chytila za ruce a položila mu je vedle těla. „Nemůžeš jen klidně ležet, Rhysi, a nechat to na mně? Musíš pořád všechno řídit sám?“ Dráždivým pohybem ho pohladila na prsou. V jejích očích poznal, že si Isolda uvědomuje, jak na něho její milostná hra působí.
Pokračovala: „Dnes večer jsem silnější než ty. Tentokrát budu ovládat já tebe, ne ty mě.“
Při jejích slovech Rhyse zachvátila panika a téměř udusila jeho smyslné vzplanutí. Copak se někdy nechal někým ovládat? Ne. Jako dospělý muž nikdy. Vzdát se vůdčí pozice, ať v bitvě, nebo v posteli, znamená přiznat slabost. A on si přísahal, že slabosti nikdy nepodlehne.
Ale slsoldou…
Začala se na něm pomalu, rytmicky pohybovat a jeho sebeovládání bylo u konce. „Zatraceně,“ zabručel, když zrychlovala tempo. Ježíši, Isoldo…“
Ještě zrychlila. Tiskla ho. Drtila. Vtom se mu zatmělo před očima a ztratil nad sebou kontrolu. Divoká extáze ho oslepila. Rvala ho na kusy. Obnažila jeho nitro a vynesla na světlo všechna jeho tajemství. V okamžiku, kdy nad sebou ztratil vládu, se před Isoldou odhalil. Úplně.
Navzdory pronikavé bolesti v rukou ji stiskl a rozlil se do ní. „Isoldo,“ šeptal jako smyslů zbavený, „Isoldo.“ Miluju tě.

Díl
Třetí

Kéž Bůh dá, ať mezi námi dvěma se věci dějí, jak já si přeji.

Verš neznámého středověkého autora

23

Poplach nastal v průběhu dopoledne. Předtím stačila Isolda Rhysovi vyčistit rány. Po probuzení se ještě jednou milovali a znovu mu ve vzácném okamžiku společného uvolnění šeptala o své lásce.
Stejně jako dřív na její vyznání Rhys neodpověděl, ale Isolda už jeho mlčení začínala rozumět. Věděla toho o jeho dosavadním životě dost, aby pochopila, že Rhys lásku nikdy nepoznal. Znal pouze její tělesnou stránku, zatímco ona vyrůstala obklopená milujícími lidmi, kteří jí projevovali své city.
Rhys ji naučil silně prožívat tělesnou rozkoš a ona mu dá na oplátku poznat, jak nádherné je zamilovat se. Nebude to snadné a musí být trpělivá. Jedním si byla jistá: máji rád. Cítila to, když ji něžně budil a zasypával celou polibky. A když se k sobě rozpálení tiskli po ranním milování. Kdyby jí Rhys vyznal lásku, porušil by tím všechny své zásady. Je přece FitzHughová. Bude trvat velmi dlouho, než Rhys vytoužená slova vysloví. Nevadí. Hlavně že ji má rád. Musí být trpělivá.
Potřebují jen čas. Bude jim dopřán?
Rozhodla se nepřemýšlet o budoucnosti a nekazit si chvilky štěstí. Soustředila se pouze na přítomnost. Seděla v čele stolu při ranních modlitbách a při vydatné teplé snídani. Občas se mraky rozestoupily, pronikl jimi sluneční paprsek a zatřpytil se na bělostné sněhové pokrývce. Svět je krásný. Proč nemůže dnešní den trvat navěky?
Vtom zaslechli poplach. Nejdřív zakřičel někdo na hradbách. Potom se rozezněl zvon. Isolda uslyšela vrzání zvedaného padacího mostu a bouchnutí závory na bráně. Ani nemusela vidět Rhysovi do tváře, aby věděla, co se děje.
FitzHughové se vracejí domů. Přijel otec se strýcem Jasperem.
Správně by měla jásat. Radovat se, že ji vysvobodí ze zajetí a znovu se zmocní hradu. Ale místo štěstí cítila smutek a chtělo se jí plakat. Ještě ne! Ještě si nepřeje konec.
I když Isolda věděla, že by se tím nic nezměnilo, přála si ještě chvíli předstírat, že nejsou s Rhysem nepřátelé. Že se Rhys nechystá zabít její nejbližší. Chtěla otupit jeho pomstychtivost a naučit ho milovat.
Poplach jí všechny naděje vzal. Stačilo spatřit tvrdý výraz v Rhysově obličeji. Propadla zoufalé bezmoci.
Jen krátce na ni pohlédl a už se soustředil na hlášení jednoho ze svých vojáků. Tím definitivně pohřbil poslední naději. Je to tady. Přišel den, na který se kdysi těšila, ale jehož se nyní bála. S jejím štěstím je konec. Dnes musí jeden z jejích drahých zemřít.
Rhys vyšel ven a za ním většina Velšanů. Vojáci i sloužící. V síni zůstaly jen ženy a všechny pohledy se upřely na Isoldu. Jak se zachová? Nervózně si mnula dlaně. Pravděpodobně věděly nebo tušily, k čemu mezi ní a Rhysem došlo. O hloubce jejího citu však neměly zdání.
Na co čekají? Že se ho teď zřekne? Nebo že zapře svou rodinu? Má se jim snad před očima zhroutit?
Odhodlaně sevřela rty a rozhlédla se kolem. Viděla samé ustarané obličeje. Pár jich k ní vzhlíželo s nadějí.
Co od ní chtějí?
Isolda si nervózně proplétala prsty na rukou. V co doufají? Myslí si, že může odvěké nepřátele usmířit? I když tomu kdysi také věřila, Rhysův výraz před chvílí ji vyvedl z omylu. Přesto nedokázala nečinně sedět a přihlížet, jak se její svět hroutí. Vstala, přehodila si přes ramena plášť a spěchala ven. Zastavil ji hlas patřící stařeně Tillo.
„Bojím se, že ti dva ti zlomí srdce, dítě. Otec a milenec.“ Stařena se vynořila za kamenným sloupem. „To muži umějí ze všeho nejlíp,“ dodala a potřásla hlavou.
Isoldě vystoupil do tváří ruměnec. „Tomu nerozumíš. Jak bys mohla?“
‚Ale rozumím. Miluješ je oba.“ Stařena zmlkla, protože se k nim blížil Newlin.
„Má je ráda oba,“ opakoval po ní pokroucený starý bard. „S oběma se cítila šťastná.“
„S tím je ale konec,“ prorokovala stařena.
Newlin se k ní obrátil a zdravou rukou jí sevřel zápěstí. „To musí rozhodnout ona sama. Jestliže člověk odvrhne lásku, kterou mu někdo štědře nabízí, pak za bolest nemůže láska. Jeho utrpení je důsledkem volby. Vlastní volby, Tilly.“
Isolda na Newlina nechápavě zírala. Jeho slova nepatřila jí. Mluvil kTillovi, vlastně k Tilly, a jeho slova měla podezřele blízko k vyznání lásky. Isolda je slyšela v jeho tónu stejně jasně jako zvuk zvonu před chvílí. Je možné, že v obleženém hradě před bitvou – v nejne-vhodnějším okamžiku – vyznává stařičký věštec lásku stařeně v mužském převleku? Navzdory vypjaté situaci se Isolda hořce pousmála. Možná z chmurné přítomnosti nečekaně vzejde i něco dobrého.
„Dobře si rozmysli, jak mu odpovíš,“ poradila Isolda Tilly. Ti dva se stále drželi za ruce a Isolda je stiskla. „Odvahu. Můžeš hodně získat. Čas běží.“
„Mohla bych ti radit stejně, děvče,“ zabrblala Tilly. Nejisté koukla po Newlinovi.
„Každá byste se měla zařídit podle rady té druhé,“ poznamenal s pousmáním Newlin. „Běž, dítě. A zjisti, jestli je můžeš nějak usmířit.“
Než Isolda odešla, ještě se mu dlouze zahleděla do očí. Zmítala jí nejistota. To si Newlin opravdu myslí, že ona něco zmůže, když se vloží mezi znepřátelené strany? U dveří stál Linus a v jeho dobráckém obličeji se zračily obavy. Když se k němu přiblížila, otevřel jí dveře. Venku na schodech se zabalený do dvou pokrývek choulil Gandy a sledoval ruch na nádvoří. Isolda se zastavila vedle něho a pátrala po Rhysovi.
Trpaslík k ní vzhlédl. „Vůbec se mi to nelíbí.“
Isolda se hořce zasmála. ‚Ani mně ne.“
„Nemůže se bít. Je zraněný po rvačce s Daffydem.“
Isolda se lekla. Má pravdu. Vždyť Rhys neudrží v ruce meč. Svitla jí jiskřička naděje. Možná k bitvě vůbec nedojde. Ale hned zapochybovala. To by Rhys nedopustil. Na tento den se připravoval celý život. Nic ho nezastaví. Bolest ani láska.
Zničehonic se odkudsi vynořily známé dětské verše:

Až kamení poroste a strom růst přestane, až poledne jako noc ztmavne, až vedro v zimě chlad na ústup zažene, pak teprve Wales padne.

Přitáhla si plášť těsněji k tělu. Předpověď obsažená ve dvou prvních verších se už splnila. Před dvaceti lety začala růst na skalnatém útesu vysoká kamenná pevnost. O deset let později došlo v poledne k zatmění slunce. Vzpomínala na tehdejší paniku, jak si všichni mysleli, že nastal konec světa. Nedošlo k němu a nenadálá tma tehdy zachránila strýci Jasperovi život. A vedla k první Rhysově porážce.
Ale co třetí předpověď, o vedru v zimě… Zahloubala se nad jejím možným významem. Zasáhne Bůh a rozpustí sníh stejně jako zakryl kdysi polední slunce? Zachrání Rhyse podobně jako tenkrát Jaspera? Ale Rhysova záchrana by přece znamenala tátovu nebo Jas-perovu smrt! Isolda tiskla ruce k tělu. Byla pověrčivá a předpovědi věřila. Jen si ji neuměla vyložit.
Provinile sestoupila dolů na nádvoří. Jestli se Rhys neubrání, bude to její vinou. Kvůli ní se poranil. Přestože si přála chránit své blízké, musí chránit také Rhyse.
Panebože, nesnese pomyšlení, že by Rhys mohl být raněn!
Přešla přes zasněžené nádvoří, ale na strmých schodech vedoucích na hradby jí zastoupil cestu zamračený velšský voják. „Vraťte se do síně. Tady nemá žena co pohledávat.“
„Nechej mě projít,“ poručila mu a výhružně si ho přeměřila pohledem. „Musím mluvit s Rhysem.“
„Nejde to. Nesmím vás pustit dál,“ bránil se nejisté.
Isolda přiložila ruce zaťaté v pěst k bokům. „Možná si neuvědomuješ, že jsem prostředníkem ve vyjednávání mezi ním a otcem. Přicházím za Rhysem s důležitou zprávou. Možná na ní závisí jeho a také tvůj život.“
Když od ní voják odvrátil zrak a po chvíli po ní váhavě koukl, bylo zřejmé, že zvítězila. To jí ovšem skýtalo jen malou útěchu. Musí rozlousknout jiný oříšek. Odradit tátu i Rhyse od vzájemného střetu. Její poslání se jí zdálo beznadějné.
Proklouzla kolem strážného a bez ohlédnutí vystoupila nahoru na hradby. Fičel tam studený vítr. Pod hradbami ležela krajina pokrytá sněhem. V dálce pod bílým sněhovým závojem strměla hradba lesa. Dohlédla až k řece Geffyn, lemované balvany a křovinami.
Zamrzla celá hladina, nebo uhání pod ledovým krunýřem uprostřed divoký proud k moři?
Jak by si Isolda v téhle chvíli přála odplout s dravým proudem! Daleko od bitvy, ve které není vítězů.
Ne. Musí zůstat. Tady je přece její domov. Napřímila se a odhodlaně vykročila k ochozu strážní věže, kde se tlačila skupina mužů.
Sledovali ji ostražitými a podezíravými pohledy. Vnímali ji jako nepřítele ve vlastních řadách. Isoldě na nich nezáleželo, zajímal ji jedině Rhys. Stál vedle Glyna a vyhlížel na cestu za hradním příkopem. Velšané, kteří ty dva obklopovali, před ní ustoupili a nechali ji projít k Rhysovi.
„Přišla jste se podívat na otcovu porážku?“ smál se jeden z nich.
„Můžete jim leda zamávat. Dál se nedostanou,“ vtipkoval další.
„Mlčte a nechejte ji projít!“ okřikl je Rhys. Stál mezi cimbuřím s rukama opřenýma o hradební zeď. Mračil se na skupinku jezdců stojících u okraje příkopu.
„Pojď blíž, Isoldo,“ vyzval ji Rhys, aniž odvrátil hlavu od svých nepřátel. „Ukaž se vašim.“
Isoldě se stáhlo hrdlo. Přistoupila k Rhysovi a stanula po jeho boku. Na hradbách bylo zima a napjaté ticho nerušil ani hlásek. Neozval se ptačí křik ani pes ne-zaštěkal. Muži za jejími zády mlčeli. Na hradbách skučel jen vítr a pronikal Isoldě do kostí. Chladnou rukou ji sevřel strach.
„Rhysi, prosím tě,“ zašeptala.
Viděla, jak zaťal zuby, a když mu stiskla paži, cítila, že má svaly napětím stažené. „Rhysi.
Otočil se k ní, setřásl její ruku a hrubě jí zmáčkl paži. Postrčil ji dopředu. Zraněná ruka ho musela bolet, ale nedal na sobě nic znát.
„Tak tady ji máš, FitzHughu. Vidíš, že jsem jí neublížil.“
Isolda jen s velkým přemáháním odtrhla oči od Rhy-sova profdu. Měl tvrdý výraz, jako by ho sochař vytesal z kamene. Dole pod nimi, tak blízko a přitom tak nesmírně daleko, seděli na koních otec se strýcem a kolem nich ještě čtyři jezdci.
Sotva zahlédla své blízké, radostně se vyklonila a zamávala jim. Jeden z rytířů jí zvednutím ruky odpověděl. Isolda přimhouřila oči. Není to bratr Gavin?
Ano, je to on. V očích ji zaštípaly slzy. Potlačila je, ale dojetí zahnat nedokázala. I její mladičký bratr, který ještě ani není rytířem, jí přispěchal na pomoc!
Jsem… v pořádku,“ zavolala na ně s námahou, protože měla hrdlo stažené dojetím. „Nemusíte se o mě bát.“
Otec se oddělil od skupinky a pomalu projížděl podél příkopu. Stáhl z hlavy kápi a pokynul rukou na pozdrav. Připadalo jí, jako by ji v té chvíli pohladil po tváři.
„Tati,“ zašeptala a natáhla k němu ruku.
„Mám radost, že tě vidím,“ křikl na ni Randulf. „Měli jsme o tebe všichni starost.“ Potom pronikavým hlasem zvolal: „Propusť ji! Nemá s naším sporem nic společného.“
„Neublížil mi!“ vykřikla Isolda, dřív než stačil Rhys odpovědět. „Nebojím se ho. Přijela máma?“
„Ano.“
„To stačí.“ Rhys ji odstrčil a na jeho pokyn se jí chopil jeden z vojáků. „Držím slovo, FitzHughu. Je pod mou ochranou a nikdo jí neublíží. Nepropustím ji, dokud se nepomstím.“
„Za co se mi chceš mstít? Udělil jsem ti milost. Postaral jsem se o tvou výchovu…“
„Ukradl jsi Velšanům jejich zem. A tvůj bratr mi zabil otce!“
„Tak se utkej v souboji se mnou!“ vykřikl Jasper. Popojel k bratrovi a zastavil po jeho boku. Jeho statný oř zafrkal a zahrabal kopytem. „Změř síly se mnou a neschovávej se za ženskou sukni.“
„Přijímám tvou výzvu,“ zařval Rhys.
„Tak pojď. Slez dolů!“ Jasper mu zahrozil pěstí.
„Bít se budu já!“ vykřikl Randulf. „Zajal mou dceru a obsadil můj hrad!“
„Chci se s ním bít, táto,“ ozval se Gavin. „Dovol mi to.“
Isoldě při jejich výkřicích tuhla krev v žilách. „Ne, Rlrysi. Prosím, nebij se s nimi!“
Při jejích slovech sebou trhl. Jeho reakce jí neušla. Ale neustoupil. „Domluvte se mezi sebou. Je mi jedno, s kým se utkám. Pobiju vás všechny. Přijďte zítra v poledne. Jako prvního zapíchnu toho lotra Jaspera.“
„Ne, ne!“ naříkala Isolda.
‚Až se ho zbavím, pustím se do ostatních.“
„Tak zítra v poledne,“ křikl Jasper ocelově pevným hlasem. „Budu tady.“
Rozhostilo se hrozivé ticho. Do něho zazníval jen klapot koňských kopyt, jak se družina FitzHughových vzdalovala a mířila do vesnice v podhradí. V napjatém tichu slyšela Isolda i vlastní dech a teprve po chvíli se ozvaly vychloubačné poznámky velšských vojáků. Jejich velitel však mlčel. Beze slova se upřeně díval za mizející protivníkovou družinou. Potom pomalu obrátil hlavu k Isoldě.
Ve tváři měl divoký, odhodlaný výraz válečníka zoceleného v bitvách a připraveného dát bez váhání v sázku vlastní život. S jediným cílem: vykonat pomstu. Ale Isolda si všimla, že má v očích i zvláštní smutek, jako by se s ní loučil. Stín odevzdané melancholie ji vystrašil víc než jeho odhodlání bojovat. Rozdělovala je dvě desetiletí nenávisti a ona byla nucena přiznat si trpkou pravdu. Přestože se sblížili, prožili spolu hodiny žhavé vášně a možná je k sobě začínal pojit také hlubší cit, na Rhysově rozhodnutí se nic nezmění. Kvůli ní se nevzdá svého celoživotního cíle. V jeho plánech ona nic neznamená, uvědomila si náhle bolestivě jasně. Jeho odhodlání ona nezvrátí. A také mu jeho jednání nikdy neodpustí.
Dlouho si hleděli do očí. Isolda vzdala marný boj. Jakou cenu by mělo postavit se mu na odpor?
„Odveď ji do věže,“ poručil Rhys strážnému. „Zúsla neš tam, dokud tuhle záležitost neskončím,“ dodal směrem k Isoldě. Pak beze slova odcházel a Isolda konečně pochopila.
Má zraněné ruce, ale rány se zahojí. Mnohem horší šrámy nosí v sobě. V duši. Jizvy na srdci se už nezho-jí. I když si ji oblíbil, nemiluje ji. A pochopil, stejně jako ona nyní, že tam, kde není láska, zbývá jen nenávist.

Randulf s Jasperem se vrátili rozzlobení na Rhyse, a navíc ještě na sebe navzájem. Josselyn s Rhonwen si vyměnily významné pohledy a držely se od svých mužů raději dál.
„Bít se s ním budu já!“ křičel Randulf.
‚Ale pomstu přísahal mně!“ odporoval mu Jasper.
„To mně uloupil domov a vězní mi dceru!“
Josselyn chytila za rukáv Gavina a odtáhla ho do kuchyně malého domku, kam se uchýlili. „Co víš o Isoldě? Viděls ji?“
Gavin byl pobledlý a v obličeji se mu zračil spravedlivý hněv. „Viděl. Ukázal nám ji. Ujistila nás, že jí neublížil. Propustit ji ale odmítl.“
Rhonwen, stojící za nimi, jen přikývla. „Říkala jsem ti, že jí Rhys neublíží.“
Josselyn povytáhla obočí a zeptala se syna: „Co ses ještě dozvěděl?“
Vyslechla jeho vyprávění o Rhysově výzvě k boji a potom chlapce propustila. Sotva s Rhonwen osaměly, prohlásila pevně: „K žádnému boji nesmí dojít. Zítra ani jindy.“
Jak jim v tom chceš zabránit?“ Rhonwen bezradně rozhodila rukama. „Proč se musí muži vždycky hned chopit zbraní a nepokusí se domluvit?“
Josselyn stála s rukama složenýma přes sebe a přemýšlela. Je to na nás, Rhonwen. Na mně, na tobě… a na Isoldě. Musíme je smířit, nebo někdo z nich zaplatí životem.“
Chvíli mlčely. Potom se Rhonwen otázala: „Myslíš, že ji svedl?“
Josselyn našpulila rty a přikývla. Jsem si tím skoro jistá. Jenže nevím, jestli ona nesvedla jeho. Jestli nepro-lomila tu tvrdou slupku, která mu svírala srdce.“
Jak to zjistíme?“
Josselyn šla ke dveřím a pohlédla na milovaného muže. Randulf už má roky, a proto by nebyl Rhysovi v souboji rovnocenným partnerem. Ani Jasper už není takový zdatný šermíř, jakým býval zamlada.
„To bohužel nezjistíme. Myslím si však, že čas je naším spojencem. Ano.“ V očích jí svítilo odhodlání. „Musíme nějak jejich zítřejší střetnutí oddálit. Využít jakoukoli záminku. A musíme věřit Isoldě. Ostatní necháme na ní.“

Isolda rozčileně přecházela po komůrce ve věži. Čtyři kroky dopředu a čtyři zpátky. Trochu se oteplilo. Mraky se sice nerozptýlily, ale sníh byl vystřídán vytrvalým deštěm, rozpouštějícím sníh a led a zahalujícím krajinu do vlhkého šedého závoje. Pochmurné počasí souzně-lo s Isoldiným duševním rozpoložením.
Zítra ztratí někoho drahého. V boji padne člověk, kterého má ráda.
Zastavila se a přitiskla si dlaně ke spánkům. Je to nesnesitelné pomyšlení. Nemůže se s ním vyrovnat.
Klesla na kolena. „Dobrý Bože, panno Maria, Ježíši Kriste. Zhřešila jsem. Přiznávám. Přesto vás prosím o pomoc. Netrestejte mne smrtí jednoho z nich. Ušetř-te je, prosím. Prosím…“ Hlas jí selhal, svěsila hlavu a sepjala ruce. Přála si, aby jí Bůh odpověděl. Aby jí dal znamení, že její modlitbu slyšel.
Čekala marně. Jak by se mohla dočkat odpovědi:’ Vždyť obyčejný smrtelník nemá právo dávat úkoly Bohu a žádat jejich splnění. Přesto zůstala ještě dlouho klečet a hledala řešení ve vlastním srdci.
Když konečně vstala, byla stejně zmatená jako dřív. Jedno však věděla jistě. Že Rhyse nebude nikdy nenávidět. I kdyby se utkal s otcem a strýcem, i kdyby je třeba oba zabil. Odsoudila by jeho zločin, ale jeho by nenávidět nedokázala. Upínala se k chabé naději, že přece jen k nejhoršímu nedojde.
Neklidně kroužila po komnatě. Bouchla pěstí do zamčených dveří na chodbu. Dveře na ochoz byly odemčené, ale venku hustě pršelo, proto jen vystrčila hlavu a rychle se schovala. Nevěděla, čím se zaměstnat, a tak vzala do ruky uhel a zadívala se na holou stěnu.
Rhys se v poslední době choval tak něžně. Zejména včera v noci a ráno. Nemohla uvěřit, že tentýž člověk vyhrožoval jejím drahým zabitím. Natáhla ruku a jedním tahem nakreslila linii nosu. Přidala bradu. Ruka se jí třásla. Nepřála si ho zvěčnit na stěně Růžového útesu.
Přesto musela pokračovat. Temnou linku obočí. Usmívá se. Ne! Otřásla se, odstoupila a potom začala znovu. Tentokrát se obočí nahněvaně mračilo. Z očí mu sršely pomstychtivé blesky. Kreslila rychlými tahy. Netrpělivě. Uhel škrábal po stěně a pokrýval ji nerovnoměrně silnými linkami. Nakonec se jí v ruce rozpadl a rozsypal se na podlahu.
„Proč!“ zaječela Isolda. Vrhla se na kresbu a roztírala uhel rukama. Proč? Proč? Zuřila nad nespravedlivým osudem.
„Isoldo.“
Zatajila dech a otočila se za hlasem. Ve dveřích stál Rhys a ona na okamžik znehybněla úlekem. Neslyšela ho otevírat závoru. Jenže on ji slyšel a teď zíral na dvojici kreseb. Hodný Rhys a zlý Rhys.
Odvrátila se od něho. „Co chceš?“
Uslyšela jen vzdech.
Měla na krajíčku pláč. „Co ode mě chceš, Rhysi?“ Neodpovídal a prohlížel si první kresbu. „To jsem já?“ Pokrčila rameny. „Někdy.“
„Kdy?“
Upřeně se dívala na ruce umazané od uhlu. „Někdy je mi s tebou dobře. Když jsi hodný A starostlivý.“
‚A ta druhá kresba?“ ozval se po chvíli váhání. „I takový někdy bývám?“
Isolda přikývla.
„Tak vypadám, když jsem zlý?“ Znovu se odmlčel. „Když hrozím, že zabiju tvé příbuzné?“
Zavřela oči. „O tom s tebou nemůžu mluvit,“ vysoukala ze sebe přiškrceným hlasem. Jestli jsi přišel kvůli tomu, radši odejdi.“
Neodcházel. „Nejsem ani jeden z těch dvou, Isoldo. Mám v sobě z každého něco. Nemůžeš mě brát takového, jaký jsem? Nejsem ani jen hodný, ani zlý.“
Úkosem na něho pohlédla. „Vždyť já vím.“
Roztáhl paže. „Tak mě tak namaluj. Jaký opravdu jsem.“
Byl to velmi zvláštní pocit kreslit Rhyse. Její počínání mělo jakýsi až neskutečný nádech. Posadil se na stoličku u okna, aby na něho padalo aspoň trochu světla. Na okenním parapetu hořela jediná svíce a její plamen mu vrhal na obličej stín. Isolda si ho vážně prohlížela. Má hezkou, mužnou tvář s pevnými rysy a s odhodlaným výrazem. Tak si ho přála zachytit. Nedočkavostí ji svrběly prsty, tak moc si přála svou vizi zvěčnit.
S povzdechem vytáhla vzácný pergamen z ovčí kůže, který si šetřila na nějakou zvláštní příležitost. Ta zvláštní příležitost právě nastala, i když takhle si ji Isolda nepředstavovala. Zítra možná bude obrázek to jediné, co jí po Rhysovi zbude. Ne, na to teď nesmí myslet.
Usadila se se zkříženýma nohama na slamníku, aby byla níž než on, a zadívala se na něho. „Otoč obličej ke světlu,“ přikázala.
Dlouhou chvíli si ji prohlížel, než udělal, oč ho požádala. „Takhle?“
‚Ano.“ Malovat ho nebylo tak těžké, jak se původně domnívala. Nesledoval ji černýma očima, a tak si ho mohla bez rozpaků a do sytosti prohlížet. Široké obočí a silný nos. Plné rty. Rozhodně vystrčenou bradu. Pevnou čelist. Svalnatou šíji, mizející ve vatované kazajce.
Namáčela husí brk do inkoustu a beze spěchu, soustředěně vytvářela na pergamenu jeho obraz. Bude jedinou vzpomínkou, která jí po něm zůstane, proto si dávala velmi záležet. Ještě havraní vlasy. A oči černé jak uhel.
Nesmí být však úplně tmavý. Má sice v duši temné hlubiny, ale ona v ní objevila také světlo. A to musí být z jeho portrétu také znát. Trpělivě pracovala, aby zachytila jeho skutečný výraz, a neodložila brk dřív, než s ním byla úplně spokojená.
Všiml si, že skončila, a otočil k ní hlavu. „Smím se podívat?“
Zvedla k němu kresbu. Jsi výborný model. Nevrtíš se jako moje sestra Gwen…“ Zmlkla v půli věty. Zmínka o její rodině mezi ně vrhla stín. Uvědomovala si, že on je všechny nenávidí.
Vstal a trochu svraštil čelo. Je to dobrá práce. Jak už jsem ti jednou řekl, máš velké nadání.“ Odkašlal si. „Můžeš sejít dolů k večeři.“
Isolda odložila obrázek a také vstala. Je to rozkaz, nebo se smím rozhodnout sama?“
Setkali se očima a Isoldě se rozbušilo srdce.
„Rozhodni se sama.“
Odešel a Isoldě zněla jeho slova v hlavě jako ozvěna. Prý se má rozhodnout sama! Chtělo se jí smát i plakat současně. Ta příležitost už jí byla upřena dávno. Nemůže rozhodnout, jestli ho opustí. Nebo jestli ho bude milovat.
Některá rozhodnutí za nás udělá naše srdce.

24

Celý den mrholilo a déšť neustal ani v noci. Když se za svítání do uplakaného dne rozezněly zvony, Josselyn už byla dvě hodiny vzhůru. Trápila se a modlila. A kula plány. Nedovolí manželovi ani švagrovi, aby se bili s Rhysem. Horkokrevní muži se vždycky hned servou s každým, kdo ohrožuje je nebo jejich blízké. Vztek jim zatemňuje mozek. Ale hloupí nejsou. Kdyby se jí jen podařilo Randa přesvědčit, že odklad má své výhody…
Ale kde bere tu jistotu? Co když se v Rhysovi mýlí? Co když si Rhys vylévá na Isoldě vztek?
Josselyn zkřížila paže na prsou. Bála se o svou prvorozenou, ale také o Rhyse. Může si dovolit tolik riskovat?
Na blátivé cestě se objevila shrbená postava, choulící se před nárazy větru. Je to nějaké dítě? Josselyn zamžourala a poznala Newlina.
Newlin! Dlaň jí překvapením vylétla k ústům. Starý bard jí jistě poradí. To, že se objevil přímo před domem, ji v jejím přesvědčení jen utvrdilo. Otevřela nízká dvířka a pokynula mu. Newlin se s laskavým úsměvem belhal typickým klátivým krokem dovnitř. Přestože venku pršelo, nebyl ani příliš promáčený. Nabídla mu horký čaj, ale odmítl.
„Už je to tady, mé dítě,“ prohlásil prorocky. „Zima se chýlí ke konci. Pamatuješ, jak jsem tě tahle slova učil v cizích jazycích? V normanské francouzštině a v saské angličtině?“
„Už je to přes dvacet let,“ přisvědčila Josselyn. „Tvé lekce mi hodně pomohly.“
Jistě. Vždyť máš normanského manžela a trávíš s ním hodně času v Anglii.“
„Už jsem zase zpátky ve Walesu. Ve své drahé vlasti, v Cymry,“ řekla vážně. ‚A co mě tady čeká? Krajan jako nepřítel. A já bych v něm tak ráda viděla přítele.“
„Zima se chýlí ke konci,“ mrkl na ni stařičký bard.
„Prosím tě! Vždyť ještě nebyly ani Vánoce.“
Newlin se jen usmíval a jeho úsměv dodal Josselyn odvahu. Naznačuje svými slovy, že se blíží konec nepřátelství na Růžovém útesu? Poklekla před starcem a uchopila jeho pokřivenou ruku. „Neublíží jí, viď? Nevěřím, že by Rhys dopustil, aby Isoldu potkalo něco zlého. I když se na nás zlobí.“
„V tom se nemýlíš,“ souhlasil s ní stařec.
„Nebude se mstít na ní, když jeho výzvu k boji dnes odmítneme? Když zmaříme jeho plán pomstít se Ran-doviajasperovi?“
Věkovitý bard ji poplácal po ruce a na okamžik na ni zaměřil jak zdravé, tak šilhavé oko. „Nemůžeš jejich střetnutí odkládat věčně. Možná se z jejich srážky zrodí nová doba.“
„Mě nová doba nezajímá, trápí mě jen jediné: aby zbytečně nezemřel někdo, koho mám ráda!“ Josselyn vstala a začala nervózně přecházet sem a tam. „Pověz mi: zamiloval se do ní? Drží hrad dva týdny a prý jí za tu dobu neublížil. Aspoň to tvrdí.“ Odmlčela se a zabodla pohled do moudrého starce. „Spal s ní?“ Bard zamrkal. „Říká se to.“
Josselyn našpulila rty a zamyslela se. Byla to praktická žena, takže ji dceřina ztráta panenství netrápila – za předpokladu, že o ně přišla dobrovolně.
‚Ano. Nenutil ji.“ Newlin odpověděl na její otázku, ačkoli ji nevyslovila. Natáhl ruce k ohni. „Teď bych tě, Josselyn, rád o něco požádal.“
Josselyn se stále ještě obírala zjištěním, že Isolda podlehla Rhysovým svodům, proto chvíli trvalo, než si uvědomila, co jí Newlin říká. „Máš ke mně žádost? Tak ven s ní.“
Newlin upřeně zíral do ohně. „Na Růžovém útesu je jedna žena. Přišla s Rhysem. Stará Tilly, co si nechá říkat Tillo a vydává se za muže.“
Josselyn zvědavě povytáhla obočí. Nevěřila vlastním očím, když si všimla, že Newlinův scvrklý obličej zrůžověl. Je možné, že se samotářský stařec zamiloval? Taková možnost ji ohromila. „Říkáš, že se jmenuje Tilly?“
Přikývl. „Potřebuje nějaký domov a já jsem poznal, že se jí na Růžovém útesu líbí.“
Josselyn okamžitě zbystřila pozornost. „Naznačuješ svou žádostí, že já budu mít opět pravomoc rozhodnout, kdo na hradě smí zůstat?“
Bard jí s úsměvem pohlédl do očí. „O tom jsem neměl v úmyslu mluvit. Ale vidím, že tvůj mozek léty nezpohodlněl. Jsi stejně bystrá, jako když jsi byla mladé děvče.“
Josselyn se rozesmála. Jak jeho předpověď, tak pochvala ji velmi potěšily. „Ani tobě věk nezkalil mozek. Jen se mi zdáš trochu roztržitý. Že by ti někdo popletl hlavu?“ Mávla rukou. „Mých hloupých řečí si nevšímej. Souhlasím, aby Tilly zůstala. Nabízím jí domov. Ale co bude s Rhysem?“
Newlin si vzdychl. „Něco vidím jasně, Josselyn. Jiné věci jsou zahaleny mlhou. Nezapomeň, že Rhys má vlastní vůli. Rozhodne se sám. Jak, to netuším. To nám ukáže čas.“
„Isoldě ale neublíží,“ zašeptala Josselyn, když se Newlin sbíral k odchodu. „Neohrozí ji,“ ujišťovala sama sebe a dívala se za odcházejícím staříkem. Nyní musí napřít všechny síly k tomu, aby přesvědčila Randa s Jas-perem, že odmítnout Rhysovu výzvu není zbabělost, ale naopak strategicky významné rozhodnutí. Nebude to lehké, protože Rhysův čin je pobouřil a oba touží po odvetě. Musí vymyslet nějaký způsob, jak je rozptýlit.
V dálce zarachotil hrom a na doškovou střechu chaloupky zabubnoval déšť. Sníh sice rychle ta je, ale počasí ještě nepřeje pobytu venku. Nejlepší bude zůstat v posteli.
Při pomyšlení na postel se usmála. Má to! Našla jistý způsob, jak Randa rozptýlit. A Rhonwen může následovat jejího příkladu.
Pocítila úlevu. Přiložila do ohně pár polen a vykročila ke schodům. Nejdřív si promluví s Rhonwen. Potom půjde za svým báječným, ale umíněným manželem a dá mu lekci válečné strategie.

Rhys pochodoval po hradbách a nervózně zatínal pěsti. Kde jsou? Kde kčertu vězí?
Zamračeně pozoroval vesnici pod hradbami. Vypadala nezvykle klidně. Po hustém sněžení a následujících deštivých dnech by se dalo předpokládat, že vesničané využijí příznivého počasí. Měli by přece opatřit dobytek a nanosit dříví. Vyjít na lov.
Ale vesnice byla pustá jako po vymření. Jen kouř stoupající z komínů prozrazoval, že tam žijí lidé.
Rhys se zastavil a vyklonil se mezi cimbuřím. Sešité rány na rukou strašlivě bolely, ale on bolest nevnímal. „Tak už vylezte, zbabělci zatracení,“ vrčel.
Koutkem oka zahlédl Linuse, jak se choulí pod přístřeškem u brány. Linus a s ním všichni ostatní vojáci byli v pohotovosti. Byli ustrojeni do bitvy, ozbrojeni a pozorně vyhlíželi sebemenší pohyb dole ve vesnici. I když souboj svede Rhys s Jasperem, protože syn musí ztrestat otcova vraha, půjde o mnohem víc než o vyřizování osobních účtů. Na velšské půdě má po právu vládnout velšský pán. Kdyby Rhys v souboji padl, je samozřejmé, že Glyn a ostatní krajané budou v bitvě pokračovat.
Jak by jeho smrt přijala Isolda?
Zavřel oči a zahnal vzpomínku na Isoldu. Myslet na ženu před bitvou je nebezpečné. Takové chyby se dosud nikdy nedopustil a neudělá ji ani nyní. Bylo to ovšem nesmírně těžké. Měl Isoldy plnou hlavu. A myšlenka na ni probudila každý nerv v jeho těle.
Včera a dnes ráno byla nesmírně pozorná a starostlivá. Sundala mu dvakrát obvazy, zkontrolovala rány a potřela je mastí. Potom mu ruce znovu ovázala a mluvila přitom o všem možném, jen ne o tom, co je oba tížilo nejvíc. Povídala si s ním o hudbě. O umění a o sochách. Naléhala na něho, aby jí vyprávěl o Yorku, o významném hradu Richmondu a o opatství ve Whitby. Vysvětlil jí, jak se hraje na skotské dudy, a ona se mu svěřila, proč ráda kreslí. Znovu cvičili na citeru. Isolda udělala velký pokrok.
Nikdo z nich se nezmínil o politice a o vzájemném nepřátelství. Ani o tom, že je rodová pouta staví proti sobě.
U večeře se Isolda naposled ujala role domácí paní. Naposled, protože ať Rhys v boji zvítězí, nebo padne, Isoldu navždy ztratí. Když souboj přežije, ona odejde. Bude ji muset vydat jejím příbuzným.
Nepřítomně zíral na vesnici pod sebou. Měl by jim ji vydat hned.
Jenže nemůže.
Bouchl pěstí do kamenného parapetu a sykl bolestí. „Skety, vylezte!“ zařval. Rozčilením se mu zrychlil dech. Otočil se zády k ospalé vesnici a zamířil ke schodům. „Přiveďte mi koně,“ poručil prvnímu muži, kterého potkal. Na nádvoří mávl na Glyna. „Převezmeš velení, než se vrátím. Beru s sebou tři jezdce.“
Vyčouhlý Velšan na něho udiveně koukal. „Vždyť se ani neukázali. Jestli vyjedeš ven jen se třemi muži, zajmou tě. Copak jsi neviděl, kolik jich je?“ Glyn zakroutil hlavou. „Naše síla spočívá v těchto zdech, Rhy-si. Venku budou v přesile oni.“ Vtom mu v očích šibalsky zablýsklo. „Ledaže počítáš s tím zajatým děvčetem. Myslím, že kvůli ní riskovat nebudou.“
Já bych jí přece neublížil.
Téměř to vyslovil nahlas, až v poslední chvíli se zarazil. Věděl, že by Isoldě nedokázal zkřivit ani vlas. Jenže její příbuzní si tím jisti nejsou. Musí jejich strach využít ve svůj prospěch.
Upřeně pohlédl na Glyna. „Držím Isoldu FitzHugho-vou jako rukojmí. Nejsem však takový surovec, abych jí ublížil. Jestli se jí někdo jen dotkne, zabiju ho.“
Glyn strnul pod Rhysovým výhrůžným pohledem a zděsil se jeho slov. Poslušně sklonil hlavu. „Nejsem jako Daffyd. Vím, že jsme ve válce jen s muži.“
Rhys přikývl, ale Glyn ho úplně nepřesvědčil. Co kdyby ho FitzHughové zajali? Může věřit svým krajanům, že u nich bude Isolda v bezpečí, když jim samotným půjde o život? Díval se za svým zástupcem, jak stoupá po schodech na hradby. Ne, na to se nelze spoléhat. Glynovi ani ostatním důvěřovat nemůže.
Naštěstí jsou tu Linus, Gandy aTillo.
É
Isolda sledovala přípravy před bitvou z ochozu ve věži. Dnes se muži utkají o vládu na Růžovém útesu. Stateční a čestní muži. Její táta, strýc a Rhys. Naneštěstí stojí proti sobě. Kdyby je nevázala oddanost k protichůdným stranám, určitě by si jeden druhého vážili. Tím si byla Isolda jistá.
Zastínila si rukou oči, aby jí do nich nepadaly dešťové kapky. Ve vesnici byl klid. Po nádvoří a na hradbách přecházelo několik velšských vojáků. Ostatní byli schovaní a vyčkávali. Isolda by uvnitř čekat nevydržela.
Vtom zpozorovala Rhyse, jak sestupuje z hradeb a baví se s jedním ze svých mužů. Rhys byl sice prosto-vlasý, ale oblečený do bitvy a u boku se mu houpal dlouhý meč. Kývl na skupinku mužů a za chvíli už vyváděli ze stáje čtyři koně. Isoldě se rozbušilo srdce.
„Nebij se s nimi, prosím,“ vyklonila se mezi cimbuřím a přála si, aby k ní Rhys zvedl oči a uslyšel její prosbu.
On se však na věž nepodíval. Mluvil s Linusem. Uděloval nějaké rozkazy. Potom se jeho muži rozešli. Rhys vyskočil na svého statného oře a připravil si zbraně: dlouhý meč, palcát, kopí a štít. Na hlavu si natáhl kápi z kroužkového brnění a na hrušku na jilci meče zavěsil helmici. Na pokyn jeho ruky se spustil padací most a brána se skřípavě otevřela. Rhys a jeho tři druhové vyrazili vpřed.
Bezmocně k němu vztáhla ruku a viděla, jak mizí za branou, statná postava se širokými rameny, ženoucí se do záhuby. Padl na ni nevýslovný smutek.
Marně čekala, že se vynoří na cestě za hradbami. Marně doufala, že ho uvidí, jak se ohlíží zpátky ke hradu, třeba jen aby zkontroloval slabá místa v opevnění.
Rhys ovšem nepotřeboval kontrolovat slabá místa v opevnění hradu. Přesně věděl, kde má jeho plán slabinu. Nespočívala v masivních hradbách ani v malém počtu obránců. Slabé místo nosil v srdci. Pokud tam opravdu sídlí láska, jak se zpívá v baladách. Miluje Isol-du FitzHughovou. V tom je jeho slabost. Pátral po ní pohledem. Toužil ji zahlédnout a vědět, že se za ním dívá, že ho vyprovází i přesto, že sama straní své rodině.
Ale neviděl ji. Věž byla pustá a Rhys měl v té chvíli dojem, že se mu na prsou převrátil těžký kámen. Soustředil se na cestu a upřel zrak na nepřátelskou vesnici před sebou. Dobře že se stáhla do věže. Muž se nepotřebuje držet ženské sukně, když proti němu na pouhou délku meče stojí nepřítel. Zaťal zuby a ušklíbl se. Muž vlastně ženskou na nic nepotřebuje, leda jako nástroj k ukojení chtíče.
Jak postupovali dolů po vlhké kamenité cestě, usvědčil sám sebe ze lži. Ano, obešel se bez ženy – dokud nepotkal Isoldu. Uvěznil ji a může ji libovolně dlouho držet v zajetí, jemu to ale už nestačí. Vyznala mu lásku a projevila mu ji v tolika drobnostech. Teprve nyní si uvědomil, že projevy lásky jsou tím, po čem on prahne nejvíc. Touží, aby mu denně dávala najevo, že ho miluje.
Poznání ovšem přišlo pozdě. Rhys buď zemře, nebo ji navždy ztratí. Jestli zabije jejího strýce a možná také otce, nemůže od ní čekat nic než nenávist.
„Myslíš, že na nás zaútočí?“ vykřikl jeden z vojáků a vyrušil Rhyse z chmurných úvah. To se ozval rozložitý chlapík, jeden z nejlepších velšských šermířů. Ale věděl stejně jako Rhys, že přesile může odolávat jen jistý čas.
Jedu vylákat ty zbabělce na souboj. Nevedu vás do bitvy proti jejich vojákům. Střetnu se s FitzHughovými sám.“
Zastavil koně před první chalupou, v místě, kde se cesta rozšiřovala. Těžké mraky visely nízko jako studená pokrývka nad ještě chladnější zemí. Ve vesnici se nic nehýbalo, jen za okenicemi se daly tušit obličeje a zvědavé oči ve škvírách několika pootevřených dveří.
„Vylez, Jaspere FitzHughu. Přijel si pro tebe Rhys ap Owain. Přede mnou neutečeš!“
Odpovědí mu bylo jen skučení větru a štěkot psa někde v dálce.
„Zatraceně! To se nestydíš před vesničany? Před Vel-šany ani před Angličany?“
Ozvaly se rozzlobené hlasy. Rhys znehybněl. Z velké chalupy v půli cesty se vynořili dva muži. Bratři Fitz –Hughové! U boku se jim houpaly jen krátké meče a dýky zasunuté ještě v pochvách.
Rhys podvědomě přitáhl uzdu, jeho kůň zacouval a vzepjal se na zadní. Rhys rychle uvolnil kožené opratě a měřil si oba bratry. Když byl ještě malý chlapec, tihle dva změnili celý jeho život. Jejich vinou nabral osud syna neohroženého velšského válečníka Owaina ap Madoc nepředvídaný směr. Rhysův otec si dělal nárok na území poseté útesy, porostlými planými růžemi, a ucházel se o ženu, jíž podle dědičného práva území patřilo. Padl dřív, než si obojí stačil vybojovat. O dvacet let později je tu jeho syn a ten se zmocnil obou pokladů, panství s nově zbudovaným hradem i ženy, která k nim patří. Ne sice té, o niž usiloval otec, ale její dcery.
Mohl být na svůj úspěch pyšný, ale kalil mu ho jeden stín. O panství a hrad svede boj, jenže ženu si dlouho neudrží. Vztekle zahnal nepříjemné myšlenky.
„Tak jste přece vylezli.“ Nenucené se předklonil a kožené sedlo pod ním zavrzalo. „Koho mám skolit jako prvního?“
FitzHughové ho sice probodávali vražednými pohledy, ale nenechali se vyprovokovat. Jak se vede Isol-dě?“ otázal se Randulf FitzHugh a neohroženě popošel dopředu. Ruku jen položil na jilec meče. Jak se daří mé dceři?“
„Dobře. Jsi připravený k souboji?“
„Dnes se bít nebudeme,“ prohlásil Jasper a postavil se vedle bratra.
Rhys na ně ohromeně zíral. Zahrnul je sice urážkami, ale věděl, že zbabělí nejsou. Zvolili snad zdržovací taktiku, aby přivolali posily?
„Utkáme se teď, nebo ponesete následky,“ procedil přes zuby.
Randulf FitzHugh sebou trhl a chtěl tasit meč. Bratr mu zadržel ruku.
Rhys nevěřil vlastním očím. „To v sobě nemáte ani trošku hrdosti? Mám slézt z koně a hodit po vás rukavici, abyste odpověděli jako muži, a ne jako zbabělí červi?“ Jeho slova se neminula účinkem. Poznal to z jejích výrazu. A přece se na něho nevrhli.
Jsme jen čtyři,“ pokračoval Rhys ve snaze podnítit je k činu. „Vás je kolem dvaceti. A přece ze mě máte strach.“ Zakroutil hlavou a otočil se ke svým neklidným druhům. „Tak se na ně podívejte. Dvacet Normanů se bojí čtyř Velšanů. Jací jsme? Jsme odvážní synové draka. A nejudatnější bojovníci na ostrovech!“
„Ty jsi tak udatný, že se potřebuješ schovávat za sukně mé dcery!“ rozkřikl se Randulf.
Rhys si ho změřil chladným pohledem. „Posloužila mi jen jako návnada, aby ses vrátil.“
„Vrátil bych se osvobodit svůj domov za všech okolností. Ne, pro mě ona žádná návnada není. Tak se mi zdá, že ses na tu návnadu chytil sám. Jen proto ji nechceš propustit. Nejraději bych tě na místě zabil, ale neudělám to, dokud mi Isoldu nevrátíš. Do té doby, než bude v bezpečí, ji nehodlám ohrozit. Bylo by to příliš velké riziko.“
Rhys se na něho díval s neskrývaným opovržením. „S tebou se bít nechci. Přišel jsem se utkat s vrahem svého otce. Ale jestli máš zájem, přijdeš na řadu jako druhý.“
„Žádný z nás se s tebou neutká dřív, než vrátíš Isoldu rodině,“ prohlásil Jasper. Jen tak budeme mít jistotu, že se na ní Velšané nepomstí za tvou smrt. Protože jeden z nás tě zabije.“
Rhys se naježil a jeho oř zahrabal kopytem. „Nic se jí nestane.“ Vydal přece pokyny. „Velšané se nemstí na ženách,“ dodal.
„Znali jsme tvého otce. Ten se na ženách mstil.“
Rhys se hlasitě nadechl a zamračeně pohlédl na Jas-pera. Měl chuť popřít jeho nařčení, ale musel přiznat, že Jasper má pravdu. Owain bojoval proti normanským uchvatitelům. Měl vznešený cíl. Ale přitom ani na okamžik nezaváhal, když měl příležitost týrat slabšího.
Zacházel krutě se ženami i s dětmi. Týral vlastní manželku. A také syna. Nevybíral si.
Rhys mlčky uznal, že FitzHugh má právo mu nedůvěřovat. Mozek mu pracoval na plné obrátky. Jestli čekají na posily, musí se s nimi utkat co nejdřív. A když budou trvat na své podmínce, aby Isoldu propustil…
Podvolil se nevyhnutelnému. „Dobře. Propustím ji.“
V dálce zarachotil hrom. Rhys si nevšímal hrozby, kterou v sobě skrýval. Celou dobu věděl, že ji bude muset jednou osvobodit. Ten čas nyní přišel.
„Ustrojte se k boji a přijďte na pole vedle hradního příkopu,“ přikazoval úsečně. „Čekám jen vás dva. Přivedu Isoldu. Vrátím jí svobodu. Potom se utkáme. A skoncujeme spolu jednou provždy.
A pro mne život skončí. I když tělo bude žít, srdce bude mrtvé.

25

Uslyšela, jak se vrací. Ten hluk se nedal přeslechnout. Dusot koňských kopyt na mostě. Rozzlobený pokřik na nádvoří. Ale Isoldu Rhysův příjezd z práce nevytrhl. Setmělou komůrku ozářil blesk. Při následném zahřmění se otřásly okenice. Isolda soustředěně malovala dál.
Sotva Rhys zmizel za branou, pocítila naléhavou potřebu chopit se štětce a barev. Výbuch nezkrotné energie a vášnivého citu ji poháněl a na holé zdi před ní rostl obraz. Jako by jí sám přibýval pod rukama. Na vztyčeného draka na něm útočí vlk. Dvě velkolepá těla zaklesnutá v sobě. V boji. Nebo v objetí?
Potlačila vzlyk a namočila štětec v šedé barvě. Drak má oči černé jako Rhys. Vlkovi nakreslí šedé, jako má ona.
Dole bouchly dveře. Na schodech se ozvaly kroky. Jde za ní do věže?
Vtom se otevřely dveře. Isolda se soustředěně sklonila nad prací. Nasupeně oddychoval. Zlobí se. Jsou vůbec situace, kdy jím necloumá zlost?
Ano. Když jsou spolu sami. V důvěrných chvílích, kdy se uzavřou před vnějším světem i před tíživou minulostí. Tehdy je Rhys šťastný. „Přišel jsem tě propustit na svobodu.“ Škubla sebou, ale neodpovídala. Ani se na něho nepodívala. Drak má ostré drápy. Ale vlkovy tesáky jsou taky ostré, proto se nebojí.
„Sakra, slyšíš, Isoldo? Propouštím tě ze zajetí. Vrať se ke své rodině.“
Zavrtěla hlavou. „Z mého domova mě nevypudíš.“ Prudce se k němu otočila a oči jí umíněně svítily. Jsem tady doma, Rhysi. A budu se o svůj domov rvát do posledního dechu. Právě ty bys to měl chápat.“
Tyčil se nad ní v rytířské zbroji jako obr. Stiskla rty. Byl na něho nádherný pohled. Jak je silný. A jaké z něho vyzařuje odhodlání. Obdivovala jeho smysl pro čest. To, že se obrací proti její rodině, na jejím obdivu nic neubralo. Zhluboka se nadechla a pomalu se obrátila k nedokončenému obrazu. Drak se jí nepovedl. Nevystihla jeho ušlechtilou krásu.
„Musíš se vrátit k nim,“ oznámil jí Rhys tišším hlasem. „Už je čas.“
„Nechci.“
Jestli neodejdeš dobrovolně, použiju násilí.“
„Tvrdils, že proti ženám násilí nepoužíváš.“
„Uffern dan!“ Zvedl ji a otočil k sobě. Štětec jí vypadl z ruky. Miska s barvou spadla na zem. Isolda nic nevnímala. Myslela na jediné. Její milenec drak se jí chce zbavit. Srdce jí krvácelo.
Spaloval ji pohledem tmavých očí. „Musíš jít. Už na tebe čekají.“
„Proč to chceš udělat?“ Snažila se ho chytit za kroužkové brnění, ale píchalo ji do dlaní. „Co se stane, až odejdu?“
Nemusela čekat na odpověď, četla ji v jeho očích. „Teprve až budeš v bezpečí u rodičů, utkáme se s Jas perem na poli cti. Je to jeho podmínka.“
„Nebij se s ním, Rhysi, prosím tě. Odstup od souboje.“
Nesouhlasně kroutil hlavou. Je to už dávno, co jsem přísahal, že získám zpět, co mi po právu patří.“
„Můžeš to získat bez boje. Nemusíš nikoho zabít.“
Setkali se pohledem a velmi dlouho si hleděli si do očí. Isolda se bála mrknout, aby pomíjivé spojení nepřerušila. Až cítila, že jí v očích pálí slzy. Rhys uhnul očima jako první. Jsi žena, nerozumíš mužským záležitostem. Muži bojují o to, co jim patří.“
Já taky bojuju, Rhysi. Ženskými zbraněmi. Myslím si, že mě máš rád.“ Při vlastních slovech se zachvěla. Co když se mýlí? Naléhala však dál. „Věřím, že bys mě mohl milovat. Ze tě miluju já, to už víš. Vezmi si mě za ženu. Náš sňatek by ukončil vzájemné nepřátelství. Ožeň se se mnou, Rhysi. Jsem prvorozená dcera…“
Odstrčil ji od sebe a díval se na ni, jako kdyby se zbláznila. „Dědit bude tvůj bratr.“ Mávl rukou. ‚A naše spojení nemůže změnit minulost.“
„Věřím, že může. Uvidíš. Vezmi si mě. A vzdej se pomsty.“
Rhys jen mlčky zavrtěl hlavou. Isoldy se zmocnila panika a na prsou ucítila svíravou bolest. „Rhysi, prosím tě. Miluju tě.“
Obličej se mu stáhl bolestí. Jeho urostlé tělo se zachvělo pod návalem citu. Byl na něho úděsný pohled, a přece Isoldě dodal odvahu. Natáhla k němu ruku a položila mu ji na hruď. „Copak nevidíš, že jsme stvořeni jeden pro druhého…“
„Nezkoušej na mě svoje triky!“ Hlas se mu třásl zlostí. Sevřel jí však ruku a tiskl ji k brnění. Jestli je tvůj cit opravdový, musíš mě brát takového, jaký jsem. Je pozdě. Švůj osud už nezměním.“
Isoldu bolelo u srdce. Rhys touží po její lásce. Ona mu dává něco, co dosud nepoznal. Ale chce po ní, aby zaplatila příliš vysokou cenu. Copak by mohla milovat vraha svého otce a strýce?
Zdálo se jí, že jí pukne srdce. Jestli zabiješ mé blízké, Rhysi, nemůžu s tebou zůstat. Mám tě ráda. Ale je taky.“
Odstrčil jí ruku, až se zapotácela.
„Tak se k nim vrať!“ vyštěkl. „Nemůžeš mít ráda mě a současně mé nepřátele,“ procedil přes zaťaté zuby.
Isolda před ním ustoupila a objala si hruď pažemi. „Zůstanu tady.“ Hlas se jí chvěl. Celá se třásla. „Zůstanu doma.“
„Nezůstaneš.“
Rhys si bez rozmýšlení přehodil Isoldu přes rameno. Nitro mu svírala bolest, protože Isolda právě zahrála na citlivou strunu. Omámila ho tak, že se do ní zamiloval. A málem se jí k tomu přiznal. Nabízela mu svou lásku, ale když se po ní už už natahoval, ucukla. Žádala od něho za ni neúměrně vysokou cenu.
„Ne, Rhysi! Pusť mě!“ křičela a pokoušela se mu vytrhnout. Obrnil se proti zoufalému tónu jejího hlasu. Věděl, co musí udělat. Ona ho od toho neodradí. Kopala, škubala sebou a tloukla ho pěstmi do zad. Marně. Vynesl ji z komůrky a Isolda s ním celou cestu zápasila. Potkali Linuse a Rhys se střetl s jeho ustaraným pohledem. Nevšímal si ho.
Od začátku věděl, že sblížení s Isoldou je hloupost. Ze jedná jako šílenec. Ale tehdy ještě netušil, jak je mu Isolda nebezpečná. A jak kvůli ní bude trpět.
Než s ní došel na nádvoří, vzdala svůj marný boj. Jeho úkol tím jen ztížila. Bylo snadné nevšímat si jí, když se mu vzpírala. Ale když mu ležela klidně přes rameno, když cítil její teplo, když ho na krku šimraly její hedvábné kadeře a když vnímal opojnou vůni levandule a malířských barev, měla ho ve své moci.
„Rhysi,“ prosila ho. „Pusť mě na zem. A přemýšlej o tom, co opravdu chceš.“
„Vím dobře, co chci,“ odpověděl a odhodlaně s ní kráčel přes nádvoří. „Už dlouho to vím.“
Rhys si nevšímal vylekaných tváří služebnictva ani překvapených pohledů velšských vojáků. Od brány ho pozorovali strážní, ale nikdo ho nezastavil. Byl na Růžovém útesu pánem a všechny vázala poslušnost. Měl v úmyslu si vydobytou pozici udržet. Vyšel z brány a postupoval po mostě. Na poli za příkopem čekali jeho tři vojáci. Z vesnice k němu dolehly výkřiky. Zpráva o Isoldině propuštění se brzy donese k FitzHughovým. Už se souboji nevyhnou.
Když ji postavil na zem, lehce zavrávorala. Vlasy jí vlály ve větru jako vlajka. Jednou rukou si je odhrnula. Lapala po dechu a mračila se. „Myslíš, že jsi bůhvíjak statečný. Jenže láska vyžaduje víc odvahy než zabíjení. Jako válečník máš kuráž. Ale v srdci jsi zbabělec. Tam ti odvaha chybí.“
Její slova zasáhla přímo do bolavého místa. Zmohl se na jediné. Všechno popřel. „Spojila nás jen smyslnost, žádná láska,“ zavrčel, ale hned se za svou lež nenáviděl. Zvlášť když si všiml, že Isolda zbledla.
Přiložila si ruku na srdce. „Ne, Rhysi. To neříkej.“ Hlas se jí zlomil. Poznal, jak hluboce jí jeho slova otřásla.
„Běž.“ Ukázal na cestu, kde stály dvě ženy. Rhys v nich poznal Josselyn a Rhonwen. Jak příznačné, pomyslel si Rhys, všechny tři míval rád. Každá z nich mu něco nabídla. Josselyn mateřskou péči, Rhonwen přátelství a Isolda lásku. Tolik stál o jejich přízeň. Ale nakonec ho všechny zradily.
Zhluboka se nadechl a napřímil se. Jeho přátelské city k oběma starším ženám se rázem změnily v nenávist. Pohlédl na Isoldu. Po čase a s pomocí boží se naučí nenávidět také ji.

Josselyn stiskla manželovi paži. „Nebij se s ním, Rande. Prosím tě.“
Setřásl jí ruku. „Ukradl mi domov a bůhví, jak se choval k naší dceři. Teď mi chce zabít bratra. Musím se s ním utkat, Josselyn. Dlouho jsem váhal. Vím, že ho máš ráda. Ale z chlapce už vyrostl muž. A musí se ze svých činů zodpovídat.“
Domluvil a vykročil ke dvěma postavám stojícím v otevřeném poli.
Josselyn zkřížila ruce na prsou. Rhonwen si stoupla vedle ní a objala ji. Společně sledovaly Randa a Jaspera, jak kráčejí směrem k Rhysovi. Brzy některý z nich padne. A ony ho budou oplakávat. I když udělaly všechno, aby manželům souboj rozmluvily, nakonec stejně neuspěly.
Rhys stál na místě a protivníci se blížili. Jeho tři vojáci na koních se za ním rozestoupili v půlkruhu. Rand zavolal na Isoldu. Ta váhavě pohlédla na Rhyse. Po chvilce nerozhodnosti se rozběhla za tátou a padla mu do náruče. Josselyn a Rhonwen si všimly jejího zaváhání a vyměnily si výmluvné pohledy.
Jsem přesvědčená, že se do něho zamilovala,“ zašeptala Josselyn.
‚Ani se jí nedivím. Rhys je správný chlap. Znám ho.“
„Kdyby to tak vzali na vědomí naši manželé!“
Tři rytíři se rozjeli za svými pány, aby je zezadu kryli. Vtom zarachotil hrom. Jako by protestovalo samo nebe.
‚Ať se rozprší,“ modlila se nahlas Josselyn. „Ať nám nebesa sešlou své dary, déšť, sníh, plískanici. Panebože, zabraň téhle bitvě. Panno Maria, oroduj za nás. Zastav naše horkokrevné muže.“
Odpovědí bylo Josselyn jen burácení hromu. Rand postrčil Isoldu. „Běž za mámou!“ vyzval ji hlasitě, takže jeho příkaz dolehl až k oběma ženám.
„Isoldo!“ vykřikla Josselyn a otevřela náruč. Muže nezastavila. Tak alespoň odvede dceru z místa hrozne ho krveprolití. „Isoldo, pojď ke mně!“
Isolda uviděla mámu s tetou. Měla strašnou chuť rozběhnout se k nim. Ale bála se odejít od mužů. Začali by se hned bít! „Mami!“ vykřikla. „Mami, prosím tě, zastav tátu. A strýce Jaspera.“
„Zkoušely jsme to, dítě. Zkoušely!“
Isolda se ohlédla po Rhysovi. Mezi ním a Jasperem stál otec a domlouval s nimi pravidla souboje. Souboje na život a na smrt. To všechno kvůli jednomu hradu!
Obrátila se čelem k Růžovému útesu. Ke svému domovu. Vtom se ze stínu u brány vynořily dvě postavy. Isolda poznala Newlina a Tilly. Tiskli se k sobě. Pohled na ně jí dodal odvahu.
Isolda nepřemýšlela nad důsledky svého jednání, otočila se k matce zády a vykročila zpět do hradu. Neběžela, ale spěchala rozhodnými kroky. Nebesa proťal blesk a nad hlavou jí zarachotil hrom. Ani nemrkla. „Vracím se do věže,“ oznámila, když míjela skupinku tří mužů. Jdu domů. Nechoďte mi na oči, otče a strýčku, jestli Rhysovi ublížíte. A totéž platí pro tebe, Rhysi, jestli proliješ tátovu nebo strýčkovu krev.“
Nevěděla, jak se ti tři tváří. Stačil jí pohled na velšské vojáky. Dívali se na ni, jako by zešílela. Stejně udiveně ji vítali strážní u brány. Jen Newlin se na ni povzbudivě usmál a Tilly jí stiskla ruku.
„Prosím vás,“ oslovila je Isolda, „pokuste se zastavit to šílenství.“
„Odeber se do věže, dítě,“ poradil jí Newlin. „Udělala jsi všechno, co bylo v tvých silách. Ostatní už záleží jen na nich.“ Newlin pohlédl na Rhyse a na oba Angličany. ‚A na vůli boží.“
Bylo nesmírně těžké obrátit se k místu hrozícího konfliktu zády a odhodlaně přejít přes nádvoří. Cestou Isoldu nikdo neoslovil, provázely ji jen ohromené a zmatené pohledy. Pár žen se tvářilo soucitně, nejspíš tušily, co prožívá.
Isolda si přitiskla prsty ke spánkům. Sama se v sobě nevyznala. Jednala naprosto instinktivně. Prošla prázdnou síní a pomalu stoupala po schodišti. Kolem své ložnice k Pvhysově komnatě ve třetím patře. A konečně do své komůrky ve věži.
V místnosti se za pár minut, které strávila venku, úplně setmělo. Nebe se zatáhlo bouřkovými mraky a dávalo tak najevo nesouhlas s hloupými šarvátkami ubohých smrtelníků dole na zemi. Isolda se zadívala na nedokončený obraz na zdi. Přes dračí i vlčí postavu se rozlila vodnatá šedá skvrna. Spojila ty dva?
Ne.
Isolda se obrátila k malbě zády. Samé prokletí. Všechno je odsouzeno k záhubě. Její umění. Její láska. Její rodina a budoucnost. Venku se tři muži chystají vzájemně se pobít. Svým hrůzným činem zabijí také ji. Neumí je zastavit. Ale nemůže jejich vraždění ani přihlížet.
Zvedla převrženou misku s šedou barvou. Potom se sehnula pro štětec. Vzala hadr a setřela z podlahy rozlitou barvu. Malovat však nedokázala. Podvědomě napínala uši, zda zaslechne řinčení zbraní. Nic. Jen ticho. I to jí bylo jen slabou útěchou.
Namočila prst do šedé barvy a zamyšleně nakreslila na stěnu mezi drakem a vlkem znamení kříže. „Bože, ochraňuj je. Velšana i Angličany. Zachraň je před smrtí.“

26

Rhys upíral zrak na Jaspera FitzHugha, na svého odvěkého nepřítele.
Ve dlani svíral jilec meče. Musí zdolat jednoho po druhém. V životě se utkal s nejedním protivníkem, na turnajích i ve skutečných bitvách, a zkušenost ho naučila soustředit se vždy jen na jednoho nepřítele. Zdolat nejdřív jednoho a potom další. To je nejjistější cesta k vítězství. Nejdřív musí odstranit z cesty mladšího z obou bratrů. Teprve pak se může věnovat staršímu, pokud bude mít Randulf FitzHugh chuť se s ním bít.
Jak se potom podíváš do očí Isoldě?
Při vzpomínce na Isoldu se mu ruka zachvěla. Jen neznatelné zachvění, ale přeneslo se po celé délce meče až ke hrotu. Všiml si, jak špička jeho oblíbené zbraně slabě zakmitala. Její pohyb neunikl ani Jasperovi.
„Váháš?“ zeptal se ho Jasper. „Dostal jsi strach? Nebo se tě zmocnily pochybnosti? Proč se ti chvěje ruka? Pozor, Rhysi, strach a pochyby nejsou totéž.“
Rhys stiskl meč a z ruky mu vystřelila prudká bolest. Rhys ji vítal, protože fyzická bolest jen znásobí jeho vztek. Zamračeně se zadíval na svého soka. Jako válečník Jasper FitzHugh už svůj zenit překročil, ale s přibývajícími léty si udržel pevnou štíhlou postavu. Rhys tušil, že bude těžkým protivníkem. Pohlédl mu přímo do očí. „Strach nemám. Na souboj s tebou se chystám už dvacet let.“
„Ale cena je nyní vyšší než dřív. Možná proto váháš.“
„Nic se nezměnilo.“ Rhys si ulevil kletbou a vyrazil na zteč. Jasper uskočil a zkřížil s ním meč. Dotkli se jen hroty mečů, souboj teprve začínal.
Sleduje je Isolda?
Rhysovi se znovu zachvěla ruka.
„Musela se do tebe zamilovat,“ prohlásil Jasper klidně. „Jinak si podivné chování své neteře neumím vysvětlit. Musí tě mít ráda.“
‚Ale ne dost,“ zabručel Rhys. Znovu zaútočil a tentokrát zatlačil několika zuřivými údery Jaspera do defen-zívy. Nejasně si uvědomoval, že souboji přihlíží desítky lidí, kteří se seběhli z hradu i z vesnice, aby se stali svědky souboje dvou úhlavních nepřátel. Rhys věděl, že Randulf FitzHugh je připraven zaujmout bratrovo místo, kdyby Jasper padl jeho rukou. A taky že padne! přísahal si Rhys a zaútočil s ještě větší vervou.
I když Jasper ustupoval, Rhys vycítil, že se z jeho strany jedná jen o strategický manévr.
„Přemýšlej o důvodech svého útoku,“ vybídl ho Jasper a odrazil jeho další výpad. Je pravda, že jsem tehdy tvého otce zabil. Ale zachránil jsem tím život Josselyn. Chtěl ji zavraždit. Nebyl jiný způsob, jak ji osvobodit. Myslíš, že si otec tvou oddanost zasloužil? Chtěl zapíchnout bezbrannou ženu! Udělal by víc dobrého pro zdejší lid než ona? Léčil by nemocné? Krmil by hladové? Bránil by mír a pomáhal by svým poddaným k lepšímu životu?“
„Šetři s dechem. Budeš ho potřebovat,“ štěkl po něm Rhys. Nechtěl slyšet, co mu Jasper říká. Vyrazil proti němu, ale Jasper se ubránil. Chvíli stáli se zkříženými meči těsně proti sobě. Na dotek. Viděli si do očí.
Jasper má oči šedé jako Isolda, uvědomil si s úlekem Rhys. Mají jasně šedou barvu jako dešťové kapky a lesknou se jako křemen.
„Ne!“ Rhys protivníka s výkřikem odmrštil. Nepřál si vidět v nepřítelově tváři Isoldiny oči!
Jasper se zapotácel a šlápl na kámen. Ztratil rovnováhu a svezl se na koleno. Kolem to zašumělo, ale v okamžiku byl opět na nohou. Přesto měl Rhys dost času, aby jeho pádu využil.
Neudělal to.
Zaváhal a pak už bylo pozdě. V duchu se proklínal. To se kvůli jedněm šedým očím nechá zabít? Položí život za ženu, která dá před ním vždycky přednost vlastní rodině?
„Uffern dan!“ vykřikl, zaútočil s novou silou a nutil Jaspera k ústupu.
Oba byli bez dechu, proto už nemluvili ani se ne-provokovali. Vyráželi do útoku, kryli se před údery protivníka a hlídali, aby neuklouzli na půdě, rozbahně-né po předchozím tání a deštích. V dálce rachotil hrom. Rhys zaslechl své krajany, jak ho povzbuzují.
„Dostals je, hochu!“
„Správně. Jen mu dej.“
„Opatrně. Ne tak zbrkle.“
Rhysovi po těle stékal pot a štípal ho v ranách na rukou. S napjatými svaly houževnatě prorážel Jaspe-rovu obranu. Šermoval instinktivně, jako by spojení mezi mozkem a tělem fungovalo nezávisle na jeho vůli. Takovým způsobem zvítězil ve stovkách soubojů. I když má v Jasperu FitzHughovi zdatného protivníka, jednu velkou výhodu má. Je mladší a silnější, proto nakonec zvítězí.
Jak souboj pokračoval, Rhysova převaha byla stále viditelnější. Na Jasperovi byla patrná únava. Jen s námahou zvedal těžký meč. Jeho výpady byly pomalejší a ztrácely razanci. Přesto PJrys musel uznat, že je to výborný stratég. Jasperovou nevýhodou je jen vyšší věk. Rhys musí ještě chvíli vydržet a vítězství bude jeho.
Vtom oblohu rozčísl blesk a ozvala se ohlušující rána. Hrom otřásl zemí, jako by do ní z nebe bušila obrovská pěst. Bojovníci měli pocit, že se valí mezi nimi. Jakási síla je od sebe odmrštila. Do ohlušujícího rachotu hromu se mísilo ržání plašících se koní a výkřiky vylekaných lidí.
Rhysovi naskočila husí kůže a do nosu ho udeřil odporný ohnivý zápach. Ježíši Kriste!“ vykřikl v náhlé hrůze. Co se děje? Odpověď se nabízela sama. Někde poblíž udeřil blesk. Diváci se vyděšeně rozběhli schovat někam do úkrytu. Jasper se tvářil zmateně. Ustupoval a tiskl si ruku k uchu.
Rhys se otřepal a snažil se vzpamatovat. Teď nastala jeho chvíle. Jasperova pozornost je otupena. Hrot meče v jeho ruce klesl. Stačí jediný výpad a Rhysův meč pronikne protivníkovi do hrudi.
Rhys sbíral odvahu k útoku. Využít zmatku není nic nečestného. Kdyby se FitzHugh vzpamatoval první, jednal by stejně.
Rhys napnul všechny síly k ráně, která měla ukončit soupeřův život. Zamířil na zranitelné místo mezi sokovou šíjí a ramenem, kde bylo brnění nejtenčí. Dvacet let, opakoval si. Dvacet let jsem čekal na tento okamžik.
Dvacet let prožitých v nenávisti.
Jasper se mračil a třel si ucho. Rhys poznal, že ještě neslyší. Rhysovi se sluch už pomalu vracel. Zaslechl odněkud zezadu výkřiky, ržání koní a kvikot vyplašeného dobytka. Jaspera zřejmě rána ohlušila natolik, že dočasně pozbyl sluch.
Bodni ho! Teď! našeptával mu pomstychtivý hlas, velmi podobný zvuku otcova hlasu. Měl stejně krulý, panovačný tón. Ale Rhys z neznámého důvodu zaváhal. Zvedl meč. Stačí jeden úder a jeho pomsta bude dokonána.
Vtom se to stalo. Ozval se pronikavý výkřik. „Oheň! Ve věži hoří!“
Rhys strnul a napřažený meč se zastavil. Osudová rána nepadla.
Hoří ve věži. Vždyť uvnitř je Isolda!
Rhyse sevřel doposud nepoznaný strach. Krev mu stydla v žilách. Isolda! Škubl hlavou a vzhlédl ke hradu. S hrůzou pozoroval, jak z věže šlehají k ocelově šedé obloze plameny. Ukryla se Isolda ve věži, jak říkala? Je uvězněná uvnitř?
Rhys zapomněl na pomstu. Protivníky pustil z hlavy. S taseným mečem se rozběhl ke hradu. Jeho mysl se upínala k jedinému: musí z hořící věže vysvobodit Isoldu.
Musí ji dostát ven živou!
Přehnal se po mostě a branou na nádvoří. Všude kolem vládla panika. Psi štěkali, lidé naříkali a ukazovali na hořící věž. Na Isoldino útočiště, které se ocitlo v plamenech.
Vyběhl po schodech do síně a v síni se prodíral mezi lidmi prchajícími před požárem. Spěchal ke schodišti vedoucímu do věže. Do nosu ho udeřil dým.
„Isoldo!“ vykřikl. „Isoldo!“
Odpověděla mu jen ozvěna vlastních slov. Vzpomněl si na její hrozbu. „Nevracej se ke mně, jestli proliješ otcovu nebo strýcovu krev.“ A prosila ho, aby dal přednost jí před pomstou.
A on hlupák ji neposlechl!
Rozhodl se ho za to Bůh potrestat? Ze byl slepý a bezcitný? „Zachraň ji, Bože,“ modlil se a bral točité schody po třech. „Bože, nedopusť, aby se Isolda stala nástrojem tvé pomsty. Ona je mezi námi jediná spravedlivá. Je nevinná. Nezabíjej ji.“

Isolda slyšela hučení. Tělo měla jako z olova a bolela ji hlava. Ale bylo jí příjemně teplo. Tak krásně se nezahrála od té do by, co… Odkdy vlastně? Navzdory divnému tlaku v uších se usmála. Tak nádherně teplo jí naposled bylo, když ležela s Rhysem. Rhys.
S bolestnou prudkostí se jí vrátila paměť. V této chvíli se Rhys bije s Jasperem. Má v úmyslu zabít také jejího otce. Zhluboka se nadechla a začala se kouřem dusit.
Co se to děje?
S úsilím se posadila a otevřela oči. Nejdřív nechápala, co vidí. Nad sebou spatřila zřícenou střechu a kolem ní zuřil požár. V některých místech plameny šlehaly do výše a pronikaly propadlou střechou ven. Jak se to jen stalo?
Vtom si vzpomněla na hromovou ránu, záblesk světla a na to, jak se celá věž otřásla. Blesk! Do věže udeřil blesk. Cítila žár a v nose ji štípal dým. V očích ji pálily slzy. Musí se dostat ven!
Pokusila se vstát, ale prudká bolest v zádech a v noze jí v tom zabránila. Zůstala sedět a celý svět se s ní točil. Jedna stěna se zřítila. Viděla za ní šedou oblohu a cítila závan větru. Stiskla si hlavu. Proč se jí motá? Kde jsou dveře? Kterým směrem je schodiště?
Začala se poslepu plazit přes suť kamení a dřeva. Shora na ni padaly hořící uhlíky. Všude byl popel a ohořelé dřevo. Všechno vypadalo jako pekelná noční můra. Isoldy se zmocnila panika.
„Rhysi!“ vykřikla a plácala do hořícího rukávu ve snaze udusit oheň. „Rhysi, pomoc!“ volala. Dusila se kašlem a protírala si oči, aby viděla. Kde jen jsou ty dveře? Znovu se rozkašlala a sklonila obličej k podlaze. Tam dole byl kouř řidší. Hladově lokala chladný vzduch. Hlavní je, že dýchá. Jen nesmí ztratit vědomí.
Konečně zahlédla dveře. Do půli je zakrývala zřícená zeď. A jejich horní část už olizovaly plameny!

Na nádvoří vládl zmatek. Osazenstvo hradu prchalo a hledalo úkryt před rozhněvaným Bohem, který, jak věřili, chce zničit hrad na Růžovém útesu dřív, než se sokové navzájem pobijí. Jiní lidé se hrnuli na nádvoří. Přišli bratři FitzHughové a jejich muži. A objevily se také jejich manželky.
Stále ještě omráčený Jasper FitzHugh začal organizovat lidský řetěz, aby se na místo požáru co nejrychleji dostala vědra s vodou. Jeho bratr Randulf zoufale běhal po nádvoří a hledal svou dceru.
„Kde může být? Přece není nahoře ve věži!“ křičela Josselyn a utíkala za manželem. „Rande, musíme ji najít!“ Když však zahlédla Newlina, změnila směr a rozběhla se k němu. „Newline, pomoz nám! Hledáme Isoldu!“
„Už pro ni šel,“ odpověděl starý bard klidně. „Rhys ap Owain ji zachrání. Je tvrdohlavý. Měl jsem o něho strach, víš? Ale už je to tady.“ Newlin koukl po Tilly. „Naplnila se třetí předpověď.“
Třetí předpověď. Josselyn osvítilo náhlé poznání. Užasle zamrkala. Jistě. Až vedro v zimě chlad na ústup zažene… A Rhys se vydal zachránit Isoldu. Znamená to konec nepřátelství?
Josselyn se rozběhla za Randem, který mířil do síně. Chytila ho za ruku. ‚J\ž vedro v zimě chlad na ústup zažene… To je dnešní požár. Až se uhasí…“
„Myslíš, že nepřátelství skončí? Tomu nevěřím. Nejdřív se musíme jednou provždy zbavit Rhyse ap Owain. Ale teď mám jinou práci. Potřebuju najít Isoldu.“
Je ve věži, Rande. Rhys pro ni šel. Zachrání ji. Copak nic nechápeš?“ zvolala a spěchala za ním po schodech. „Mohl Jaspera zabít. Nechal ho být. Na Isol-dě mu záleželo víc než na pomstě.“
Rand měl na tváři zachmuřený výraz, když postupoval síní ztemnělou dýmem. S jakou péčí ji stavěl! „Rhys je nepřítel, a proto mu nesmíme věřit. A nesmíme podcenit nebezpečí, které pro nás představuje. Najdu dceru sám.“ Stiskl ženě paži a postrčil ji ke dveřím. „Běž na nádvoří. Postarej se, aby naši lidé zachránili, co mohou.“
Josselyn měla chuť protestovat. Už už chtěla na manžela vysypat, že si své dítě najde sama. Ze je potřebuje držet v náruči. Také chtěla chránit Rhyse před manželovou zlobou, protože věřila, že Rhys Isoldu miluje. Jinak to ani být nemůže.
Ale když se Rand rozběhl nahoru po schodišti, zavaleném hustým dýmem, raději mlčela. Musí manželovi věřit. Ještě nikdy ji nezklamal. Může se na něho spolehnout i tentokrát. Miluje jejich dceru stejně jako ona. Ani Rhysovi neublíží, protože je čestný a spravedlivý.
Stejně bude muset Rhys za svůj zločin pykat. Ale copak je někdo více povolaný potrestat odbojného velšského rytíře než Rand a Isolda?

27

Druhé poschodí bylo liduprázdné stejně jako třetí. Zbývalo už jen nejvyšší patro. Komůrka ve věži. Rhyso-vo srdce se proměnilo v kámen při pomyšlení, že Isolda je uvězněna v ohnivém pekle uvnitř. Jako šílený se hnal nahoru. V hustém kouři a v horku se téměř nedalo dýchat. Dole strhl závěs z komorníkova přístěnku a nyní si tiskl silnou látku k nosu a k ústům. „Isoldo!“ Proč se neozývá?
Dveře do komůrky byly zamčené. Pod nimi i pod jejich horním rámem se valil hustý dým. Rhys vrazil do těžkých dubových dveří. Horní část kousek povolila a ven se vyvalil oblak hustého černého kouře. Dolní část dveří se však ani nepohnula.
„Isoldo? Isoldo!“ Rhys se rozběhl a vrazil do dveří ramenem. Isolda tam musí být. Tím si byl jist.
Dveře zase trochu povolily. Škvírou spatřil peklo uvnitř. Zahalil ho kouř. Vnitřní strana dveří už byla v plamenech a ty začaly šlehat ven na chodbu.
„Isoldo!“
Rhys se sklonil, aby plamenům unikl, rozehnal se a vrazil do dveří celou vahou těla. Jednou. Dvakrát. A znovu. Vtom cosi prasklo a dveře se vyvrátily. Zahlédl za nimi hromadu kamenné suti. Panebože! Vždyť blesk probořil tlustou zeď!
Rozkašlal se a ustoupil před sloupem dýmu, valícího se na schodiště. Oči ho nesnesitelně pálily. Sklonil se, zhluboka se nadechl a znovu zaútočil na dveře. Tentokrát povolily natolik, že se mohl protáhnout dovnitř. „Isoldo…“
„Rhysi!“
Choulila se v koutě za dveřmi a odhrabávala suť, která jí bránila dveře otevřít. Na prchavý okamžik si pohlédli do očí. Kolik si toho ve zlomku vteřiny stačili říct! Podala mu ruku a on ji zvedl.
Střešní trámy nad nimi zapraskaly. Oheň zasyčel a k podlaze se snesl řeřavý popel s prskajícími jiskrami. Rhys vystrčil Isoldu ze dveří a protáhl se za ní.
Schodiště už bylo zahaleno hustým dýmem. Isolda se předklonila a rozkašlala se. Navzdory nesmírné radosti, že ji našel, ho při pohledu na dusící se Isoldu přepadly nové obavy. Musí ji vynést ven. Pryč od požáru. Potřebuje se nadýchat čerstvého vzduchu a napít se. Co když je popálená?
„Rhysi,“ zašeptala a on si v té chvíli uvědomil, jak strašně se o ni bál a jak nevýslovné štěstí pocítil, když ji objevil. Zvedl ji do náruče a odnášel ke schodům. Isolda se začala bránit.
„Počkej,“ rozkašlala se a přidržela se stěny. „Dveře. Musíš zavřít dveře…“ Přerušil ji další záchvat kašle.
„Nejdřív tě odnesu do bezpečí.“
„Ne, poslechni, Rhysi, prosím. Zavři dveře, jinak se požár rozšíří na celý hrad.“
Tak ať shoří, chtělo se mu vykřiknout. Byla to lákavá představa nechat shořet hrad na Růžovém útesu a dokonat dílo zkázy. Zničit symbol anglické nadvlády. Když hrad nemůže mít on, ať nepatří ani FitzHugho-vým.
Ale co by se stalo s FitzHughovou, kterou drží v náručí? Kdyby uškodil ostatním, ublížil by také jí. Jednu věc si v uplynulých minutách uvědomil jasně: Isoldě ublížit nedokáže.
Navzdory oslepujícímu dýmu a nesnesitelnému žáru postavil Rhys Isoldu na zem a vrátil se k požáru. Sklonil se a nahmatal kliku dveří. Pálila, ale naštěstí měl rukavice. Jediným trhnutím těžké dubové dveře přibouchl. Požár sice nezastaví, ale zpomalí jeho šíření.
Bojoval o každé nadechnutí a v pekelném kouři tápal zpátky k Isoldě. Zvedl ji opět do náruče a klopýtal s ní po schodišti dolů. Cestou oba hladově lapali po čerstvém vzduchu.
Když konečně Rhys mohl promluvit, zeptal se: Jsi zraněná?“ Zastavil se s Isoldou mezi druhým a třetím patrem, opřel se zády o zeď a pohlédl jí do tváře.
Isolda byla po prožitém otřesu pobledlá a obličej měla umouněný od sazí. Oči měla zarudlé od kouře a kytlici na mnoha místech propálenou od žhavých uhlíků a jisker. Dívala se na něho klidně a její hlas, ač ochraptělý, zněl pevně. „Ne. Zraněná nejsem. Jen… mě bolí noha. Ale jinak jsem v pořádku.“
Objala ho kolem krku. „Zase jsi mě zachránil, Rhysi. Svůj-dluh ti nikdy nesplatím.“
Rhys zavrtěl hlavou. Nestál o její vděčnost. Nedokázal o tom, co se právě stalo, ještě ani mluvit. Vždyť Isolda jen o vlásek unikla smrti. Při té představě se zachvěl.
Umíněně opakovala: „Už podruhé jsi mi přišel na pomoc. A zachránil mě.“ Její obličej se ho téměř dotýkal. Dívala se na něho vážnýma očima. Vypadaly tmavé, a přitom byly tak jasné! Při pohledu do jejích očí se mu rozbušilo srdce. Nesmí se na ni dívat! 0 dvě patra výš zuří děsivé interno. A dole na nádvoří ho očekává ještě jiné peklo. Musí se postavit jejím příbuzným, svým zapřísáhlým nepřátelům.
A přece se žádného pekla nebál tolik jako moci, kterou nad ním má křehká drobná žena, spočívající umou-něná a rozcuchaná v jeho náručí. Svou duši vložil do rukou božích. Jeho život mají v rukou bratři Fitz-Hughové. Isoldě však… patří jeho srdce. Nebojí se smrti. Těla ani duše. Ale jestli se k němu Isolda obrátí zády a odejde k těm druhým… pukne mu srdce. V tom okamžiku jeho život skončí. Bez její lásky bude jako mrtvý.
Pevně ji k sobě přivinul a nedokázal zjitřené city ovládnout. „Nemůžu…“ Hlas mu selhal. „Nemůžu bez tebe žít.“
Isolda poznala, jakou trýzeň Rhysovi jeho vyznání působí. Věděla, že svádí vnitřní boj sám se sebou. Kdyby se jí stejným tónem vyznal jiný muž, zarmoutilo by ji to. Proč jen v něm láska nevzbuzuje radost, ale lítost?
Jenže Rhys nebyl jako ostatní muži. Vyznání pro něho znamenalo nutnost zříct se odvěké zášti. Proto sváděl tak těžký vnitřní boj.
A přece ta slova vyslovil. Nemůže bez ní žít.
Přitulila se k němu. „Věděla jsem, že si pro mě přijdeš. I tehdy, když plameny polykaly střechu a zdi se daly s rachotem do pohybu, jsem věsila, že si pro mě přijdeš.“ Rozkašlala se. Když záchvat kašle polevil, její umouněný obličej se rozzářil úsměvem.
Dívali se jeden druhému do očí a Isolda si všimla, jak ztěžka polkl. Mlčel, ale Isolda četla pravdu v jeho srdci. Vykročil s ní po schodišti dolů. Spokojeně mu spočívala v náručí. Ať přijde cokoli, budou tomu čelit společně. Pak mu s úsměvem položila hlavu na rameno a navzdory tragickým okolnostem ji zalila vlna štěstí. „Víš, já taky bez tebe nemůžu žít. Myslím, že máme dvě možnosti: zůstat spolu, nebo společně zemřít.“ S úsměvem se mu otřela o krk. Já bych dala přednost té první.“ Pohlédl na ni. „Souhlasím.“
Už byli téměř dole v síni, když si všimli, že se proti nim žene rozčilený Randulf FitzHugh. Při pohledu na dceru v Rhysově náruči zbledl. Je zraněná? Isoldo…“
„Nic mi není, tati. Opravdu. Rhys mě zachránil.“
„Naopak. To on tě vystavil nebezpečí.“ Randulf tasil meč. „Postav ji na zem.“ Obrátil se k Isoldě. „Můžeš chodit?“
Rhys ji už spouštěl na zem, ale Isolda se ho vytrvale držela. Zamračila se na otce. „Nemůžu.“ S úsměvem požádala Rhyse: „Odnes mě prosím k mamince.“
Vtom se na schodišti, kam se za nimi valil shora dým, objevila Josselyn s šálem před ústy. Když spatřila ty tři, upustila šál na zem. Jé, Isoldo. Rhysi, tys ji našel!“ Vyměnily si dcerou pohled a beze slova si porozuměly. S naléhavým gestem se Josselyn obrátila k Rhysovi. „Vynes ji ven na nádvoří.“ Potom pokynula manželovi. „Pospěš si, Rande, musíme uhasit požár. Jasper už postavil lidský řetěz.“
Isolda poznala, že táta zuří. Zlobí se na Rhyse. Ale máma mu připomněla požár. I když dcera je už v bezpečí, ohrožení hradu ještě nepominulo. Rand upřel oči nahoru.
„Dveře do věže jsou zavřené, ale větší část střechy už shořela,“ informoval ho Rhys. Pomalu začal s Isol-dou sestupovat po schodech. Jestli nezačnete hasit, ty dveře prohoří.“
Oba muži si vyměnili pohledy. Stáli naproti sobě a od sebe je dělila jen Isolda v Rhysově náruči. Ona byla překážkou, která jim zabránila, aby se na sebe vrhli. Zřejmě jí tahle role nějakou dobu zůstane. Ale ne navždy, umínila si.
Natáhla se k otci a stiskla mu ruku. „Buď opatrný, tati. Mám tě moc ráda.“
„Já tebe taky, dítě,“ zabručel Rand.
„Běž už,“ vybídla Rhyse Josselyn. Když ji Rhys míjel, usmála se na Isoldu. Sotva osaměla s manželem, obdařila stejným úsměvem jeho. „Isolda má pravdu, Rande. Dávej na sebe pozor. Víš přece, jak moc tě miluju.“
Na nádvoří ještě panoval zmatek. Ve všeobecném hemžení se však už rýsoval zárodek cílevědomého snažení. Několik chlapců nabíralo vodu ze studny. Od nich běhaly ženy s vědry, kbelíky a hrnci naplněnými vodou. Podávaly je mužům, kteří proudili jeden za druhým do síně a stoupali s drahocennou vodou nahoru k požáru. Nad nimi nade všemi bez přestání rachotil hrom. Na obloze se křižovaly blesky a sjížděly za hradbu lesa na obzoru. Při každé další ráně sebou lidé trhli.
Blíží se snad konec světa? Isolda se rozplývala vděčností a štěstím. Rhys ji zachránil a zdráhavě se jí vyznal ze svých citů. Souboj s Jasperem přerušil. Nedošlo k žádným tragickým následkům. Isolda v opojné blaženosti ani nevnímala vážnost situace. Teprve až ji Rhys posadil na sud poblíž brány, vzhlédla a při hrůzné podívané se jí zatajil dech.
Ze střechy věže šlehaly k obloze vysoké plameny. Řeřavé uhlíky zasypávaly stěny hradu i přilehlé budovy. Tři ženy pobíhaly s mokrými hadry a dusily spadlé hořící třísky a doutnající uhlíky. Poblíž kuchyně chytilo dříví připravené na podpal, ale dva pacholci oheň rychle uhasili. Ve věži ovšem stále zuřil požár a jeho sálající žár pálil Isoldu do tváří.
Až vedro v zimě chlad na ústup zažene.
Zničehonic se jí hlavou mihla dětská říkanka. Třetí verš. Vztahuje se předpověď v něm obsažená k dnešnímu požáru?
„Nepomůžeš jim?“ To se ozval Newlin. Isolda se lekla. Starý bard upíral pohled svých rozbíhavých očí na Rhyse. „Nepřiložíš ruku k dílu, abys pomohl zachránit Růžový útes? Hrad stojí za to. Je to velkolepá pevnost.“
Vedle Newlina stála Tilly a poprvé její vzhled nezapřel ženu. Hebké šedivé vlasy jí lemovaly tvář a v obličeji měla výraz plný něhy. „Tohle místo má svou cenu kvůli lidem, kteří tady žijí. Tak to chodí na hradě stejně jako v chudé chaloupce.“ Usmála se na mladého muže, s nímž tolik let putovala krajem. „Zachraň hrad, chlap če. Je dobrým místem k žití.“
Isolda by se nedivila, kdyby Rhys při hašení nepomáhal. On přece hrad nezapálil. A obětoval se víc než všichni ostatní, když ji vynesl z hořící věže. Ke všemu měl poraněné ruce.
S povzdechem na ni pohlédl a trpce se pousmál. Isol-dě při tom srdce poskočilo radostí. „Brzy se k tobě vrátím,“ slíbil. Ještě musíme vyřešit spoustu věcí.“ A už se hnal ke studni, chopil se dvou věder a vběhl do síně plné dýmu.
Oblohu rozpáral další blesk a Isolda se zachvěla. Chvíli trvalo, než se země otřásla rachotem hromu, a vtom spadly první kapky.
Prší!
Během pár vteřin se z nebe řinuly proudy vody. Do země bubnoval studený liják a všichni se začali radovat. Lidé se z nádvoří rozběhli na všechny strany, aby se ukryli před deštěm. Schovali se do kuchyně, do stájí, někteří sé tiskli ke kůlně, kde se pralo prádlo, jiní se krčili pod hradbami.
Isolda vstala, rozpřáhla ruce a chytala do dlaní dešťové kapky. Závan větru jí nahnal studenou spršku do obličeje, kde se dešťové kapky smísily se slzami vděčnosti.
„To tys přivolal déšť?“ křikla Isolda na Newlina hlasitě, aby přehlušila bubnování deště. „Přivolal jsi déšť a před ním bouřku?“
Bardovi ve tváři zazářil typický milý úsměv a zakroutil hlavou. „Mám jen víc vyvinutou schopnost pozorovat,“ bránil se. „Vidím věci, které jiní snadno přehlédnou, a někdy se svěřím se svým postřehem. Nebo občas trochu poradím. Ale poroučet počasí? To neumím. Ani jednání lidí řídit nemůžu.“
Isoldu sice úplně nepřesvědčil, ale v té chvíli to pro ni nebylo podstatné. Zvedla oči ke věži a viděla, že oheň slábne. Potom plameny zmizely úplně a z věže stoupal jen černý sloup dýmu. Isoldě se obličej rozzářil v širokém úsměvu. Řekla Newlinovi: „Možná máš pravdu. Ale stejně jsi věděl, jak to dopadne. To mi nevymluvíš. Teď už musím jen usmířit Rhyse s Jasperem a s tátou.“
Newlin se na Josselyninu statečnou dceru usmál a začal se neznatelně kývat. Dopředu, dozadu, dopředu, dozadu, v příznačném rytmu, jak to dělával vždycky, když se potřeboval uklidnit. Tilly se k němu natáhla a stiskla mu pokroucenou ruku. Zdálo se, že ho zastaví, protože se kýval čím dál pomaleji. Ale pak najednou se k němu přidala a oba se kývali ve stejném rytmu. Newlin spokojeně vzdychl. Společně se dívali za Isoldou, jak kulhá přes nádvoří, rozpřaženýma rukama vzdává hold dešti a prosí, aby nikdy nepřestal. Míří do velké síně za mužem svého srdce a za novým životem.
„Zima se chýlí ke konci,“ zabručel Newlin.
„Vždyť ještě ani nezačala,“ odporovala mu Tilly. Jenže pak pochopila skrytý význam jeho slov. „Ano, máš pravdu. Ale je mi chladno a mám hlad. Pojď, budeme spolu hledat vlastní oheň.“
V Newlinových vyhaslých očích zajiskřilo. „Chtěla bys snad se mnou přečkat bouři pod přístřeškem z pohřebních kamenů?“
Tilly nesouhlasně odfrkla. „V té nepohodlné studené díře? Stačí, kdybys požádal některého z vesničanů o přístřeší. Tebe by žádný neodmítl, protože by se bál.“
„K tomu, aby se mě báli, nemají žádný důvod,“ bránil se starý bard.
„Máš pravdu, nemají.“ Tilly se na něho vroucně usmála.
V síni Isolda našla mámu s tetou Rhonwen. „Kde je?“
„Nahoře. Sešli se tam všichni tři,“ oznámila jí Jossc lyn. Oháněla se hadrem ve snaze vyhnat kouř ven. Rhonwen otevřela dvě dolní okna a sluha horní. Už jimi proudil dovnitř chladný, čerstvý vzduch. Kouř se ještě válel nad schodištěm, jako by váhal, zda má stoupnout nahoru, nebo klesnout dolů. Ale už byl řidší a světlejší. Déšť přišel v pravý čas.
Isolda vykročila ke schodům.
„Vždyť kulháš!“ zvolala Josselyn a rozběhla se za ní.
„To nic není.“
„Isoklo, poslyš…“
„Mami, prosím tě. Musím za Rhysem.“
‚Ano, jistě.“ Josselyn ji k sobě krátce přitiskla. „To musíš.“ Vykročila za dcerou v těsném závěsu. Rhonwen je následovala.
Na skupinku čtyř mužů narazily až v nejvyšším patře. Dveře do komůrky ve věži byly dokořán a valil se odtamtud kouř. Vzadu bylo vidět zřícenou střechu. Silné dřevěné trámy byly ohořelé a doutnaly. Proti lijáku však oheň neměl šanci, ztratil sílu, až zhasl úplně.
I když byli muži očouzení a promáčení, bylo na nich vidět, že se radují z vítězství nad požárem. Jenže jak zahlédli Isoldu, zvážněli a všechny pohledy se upřely na Rhyse. Jeden problém právě vyřešili. Ale zbývá další, mnohem obtížnější.
Isolda však tušila šťastný konec, a proto bez váhání přistoupila k otci. „Společně jste bojovali s ohněm. A za mou záchranu. Nemůžete se usmířit a skončit s násilím?“
Otec se na ni zamračil, ale sotva si všiml úpěnlivě prosebného výrazu v její tváři, zjihl, jak správně předpokládala. S tichým zaklením rozpřáhl paže a Isolda mu vběhla do náruče.
„Na minulost můžu zapomenout,“ zabručel a ohlédl se přes její hlavu po Rhysovi. „Musel by ovšem přestat s útoky proti mně a mé rodině.“
„O mě se bát nemusíš,“ špitla Isolda.
„Myslel jsem Jaspera,“ upřesnil Rand.
Isolda se obrátila a opřela se zády o tátovu hrud‘. Vedle nich stál Jasper a dva statní angličtí rytíři. Rhys je pozoroval z protější strany komůrky zničené požárem. Měl v obličeji neúprosný výraz. Déšť valící se strženou střechou mu přilepil vlasy k čelu. Je samý sval a kost, pomyslela si Isolda, snědý, mužný, krásný zvláštním drsným způsobem. A přece je zranitelný. Svaly a zloba nestačí zamaskovat bolest, kterou skrývá v srdci.
Isolda se rozhodla, že tu bolest z Rhysova srdce jednou provždy zažene. Vyvinula se z tátova objetí. Rand se ji pokusil zadržet, ale když mu Isolda pohlédla zpříma do očí a řekla: „Miluji ho,“ ruce mu bezmocně klesly podél těla.
„Miluji ho,“ zopakovala tu prostou větu ještě strýci Jasperovi. A pak se rozběhla k Rhysovi. Zastavila se až těsně u něho. Jejich těla se téměř dotýkala. „Miluji tě,“ zašeptala.
Rhys mlčel. Jeho oči tmavé jak noc jí pátraly ve tváři.
„Miluji tě, Rhysi. A mám ráda svou rodinu. Buď se usmíříte, nebo my dva…“ Hlas se jí zlomil. Bezmocně zavrtěla hlavou. Tak strašnou myšlenku nedokázala vyslovit nahlas.
Rhys sváděl vnitřní boj. Ve tváři se mu zračila změť protichůdných citů. „Chci tě, Isoldo, i když jsi Fitz-Hughová. Přeji si, aby ses stala mou ženou.“ Isolda poznala, kolik sil ho jeho rozhodnutí stálo. „Tady ale zůstat nemůžeme,“ dodal. „Nemohl bych se dívat, jak v rodném kraji, v naší velšské zemi, vládne cizinec.“
U dveří nastal jakýsi zmatek a všechny oči se otočily tím směrem. Ve dveřích se zastavila Josselyn a vrhla na manžela výmluvný pohled. Isolda svraštila čelo. Co mámin výraz může znamenat?
Na rozdíl od Isoldy Randulf pochopil hned. Odkašlal si a oslovil Rhyse. Jasper má panství na jihu v Bail-wynnu. A je tam spravedlivým vládcem, o tom by podal svědectví každý z jeho poddaných. Oženil se s Velšan kou, takže jeho potomci mají polovinu velšské krve. Stejně jako moje děti. Pilně jsem pracoval pro dobro místních lidí a moje žena mi v tom hodně pomáhala.“ Vyslal láskyplný pohled k Josselyn. „Doba se však změnila. V Anglii se vlády ujal nový král a mé místo je nyní tam. V Aislinu,“ vysvětlil, když zpozoroval Isoldin nechápavý výraz. „Tam jsou naše rodové statky. Panství zdědil můj nejstarší bratr John. Po jeho nedávné smrti připadlo mně.“
„Ty se chceš odstěhovat do Aislinu?“ zvolala Isolda. Třebaže otcovo rodiště ještě nikdy nenavštívila, často o něm slýchala. Já nechci do Anglie!“
Otec ji pohladil po tváři. „Můžeš žít tady. Se svým manželem –“
Isolda na něho překvapeně zírala. Vykládá si jeho slova správně? Nejspíš ano. Srdce se jí radostně rozbušilo. S úsměvem se otočila k Rhysovi.
Rhys dobře slyšel Randova slova. Porozuměl jim stejně jako Isolda. A přece stál jako přibitý do země. Nemohl jim uvěřit!
Rand mluvil dál: „Zdědil jsem titul hraběte z Aislinu. A po mně se jím stane Gavin.“ Očima zabloudil ke dveřím, kde stála Josselyn. „Moje drahá manželka mě požádala, abych panství ve Walesu postoupil naší nejstarší dceři.“ Náhlé zahřmění potvrdilo váhu jeho slov.
Rhys si setřel hřbetem ruky z očí kapky deště. Děravou střechou stále pršelo. Rhyse to však netrápilo. Růžový útes je pevný hrad. Co požár zničil, se dá snadno obnovit.
Hrad na Růžovém útesu stál na výhodném místě a patřil, obehnán mohutnými hradbami a širokým příkopem, k nejpevnějším hradům na britských ostrovech. Rhysův otec Owain by tak mohutnou pevnost postavit nedokázal. Během dvaceti let vlády FitzHughových se hrad i vesnice v podhradí staly útočištěm všech lidí dobré vůle, Angličanů i Velšanů. A to zásluhou Randul-fa a Jaspera FitzHughových.
Poprvé v životě nebyla hlavním Rhysovým motivem touha po pomstě, doprovázená odhodláním zmocnit se Růžového útesu. V téhle chvíli ho zcela ovládl jiný cit –vážící se k umouněné ženě stojící před ním. Ke statečné, krásné Isoklě.
Vzhlížela k němu s obličejem zmáčeným deštěm. Mokré vlasy měla zplihlé a šaty zničené požárem. Přesto v ní viděl nejkrásnější stvoření, které kdy spatřil. Ženu s dobrým srdcem a čistou duší.
Isoldu musí připočíst k Randulfovým zásluhám. To on z ní spolu s Josselyn vychoval ženu, do níž se Rhys zamiloval. Byl přesvědčen, že jinou už nikdy milovat nemůže.
Isolda zamrkala. Stojí jí na řasách kapky deště, nebo slzy?
Rhys k ní natáhl chvějící se ruku a pohladil ji po tváři stejně něžně jako před chvílí její otec. Stiskla mu zápěstí.
A Rhysovi vylétla z úst slova, s nimiž předem nepočítal: „Vezmeš si mě za muže, Isoldo?“ Svých slov nelitoval. Vlastně z něho spadla obrovská tíha. „Chceš se stát mou ženou?“ zeptal se a naléhavě se zadíval do jejích šedých očí.
„Ano.“
To jediné slůvko jako by se mezi nimi rozechvělo. Isolda se vrhla Rhysovi do náruče s takovou vervou, že téměř ztratil rovnováhu. Jeho srdce zajásalo. Jak je drobná, a přitom silná, tahle jeho nevěsta! Dokáže být něžná stejně jako divoká. Třebaže je urozená, má v sobě tolik zemité vášně, že Rhysovi vystačí na celý život.
„Opravdu si mě vezmeš?“ zašeptal jí do mokrých vlasů.
Přikývla a vtom Rhys zaslechl potlesk. Neuvolnil objetí, jen zvedl hlavu a viděl, že jim ostatní tleskají. Omráčeně na ně zíral.
Pak k němu přistoupil Jasper Fitzílugh a podával mu ruku. ‚Je čas ukončit naše nepřátelství. Jestli se oženíš s Isoldou, staneš se mým synovcem.“
Rhys cítil, jak mu Isolda ztuhla v náruči. Pohlédl jí do očí a neviděl v nich nic jiného než lásku.
„Miluji tvou neteř,“ odpověděl Jasperovi a nespouštěl z Isoldy oči, „a proto se nebráním ctít tě jako vlastního strýce.“
Na usmířenou stiskl Jasperovi ruku. Ten mu odpověděl pevným stiskem a Rhys si všiml, že Jasperovi chybí prst. Ten, který mu kdysi Rhysův otec surově usekl. Jak je to všechno dávno! Čas nepřátelství pominul a dnešním dnem začíná nová doba. Potřásl Jasperovi rukou a obrátil se k Isoldě.
„Chtěl bych si s tebou promluvit o samotě, moje nevěsto.“
Položil jí ruce na ramena a vpíjel se pohledem do jejích očí. Ostatní pochopili a odcházeli. Isolda s Rhy-sem osaměla v doutnajících troskách věže s ozvěnou dvaceti let zášti, která jako by se vznášela kolem nich. ‚ „Miluji tě.“ Pro Rhyse bylo velmi těžké vyznání vyslovit. Nic podobného nikdy v životě neudělal. Ale byla to jediná slova vystihující přesně jeho cit. „Miluji tě, Isoldo, a… moc jsem si přál zůstat s tebou sám, abych ti to mohl říct.“ Rozechvěle se nadechl. Jsem hlupák, že jsem to nepoznal už dávno. Snažil jsem se sám sobě lásku vymlouvat, předstíral jsem, že nás spojuje něco jiného. Byla to hloupost, protože jsem se do tebe zamiloval.“ Odměnou mu byly Isoldiny oči, jiskřící neskrývaným citem. ‚A chtěl bych, abys věděla, že bych se s tebou oženil, i kdybys Růžový útes nezdědila.“
S vážnou tváří mu naslouchala a teď přikývla. V koutcích úst jí zaškubal úsměv. „Smířil by ses s Jasperem jenom kvůli mně?“
Rhys souhlasně kývl. „Kvůli tobě bych udělal cokoliv.“
Já vím. Prošel bys třeba ohněm,“ prohlásila se slzami v očích. Byly to však slzy štěstí a Rhys doufal, že jiné už u ní nikdy neuvidí. Pak se mu Isolda vrhla se smíchem do náruče a oba svůj manželský slib zpečetili polibkem.
Rhys ji k sobě přivinul a pak ji zvedl do náručí. Šťastně se s ní zatočil. Kde se vzala tahle nádherná žena? Čím si ji zasloužil?
„Budeme tady spolu šťastní,“ zašeptala Isolda a Rhys věřil, že se její předpověď splní. Z trosek vyrostou nové zdi. Silné.
Pevné zdi.

í

Epilog

Až kamení poroste a strom růst přestane, až poledne jako noc ztmavne, až vedro v zimě chlad na ústup zažene, pak teprve Wales padne.

Neznámý autor

Hrad na Růžovém útesu ve Walesu březen koku 1156

Isolda pomalu obcházela komůrku a s přimhouřenýma očima si představovala výjev, který měla v úmyslu vyobrazit na jejích stěnách. Nad ní na střeše bušil klempíř, přitloukající těžkou palicí na střechu olověné pláty. Víckrát už požár střechu nezachvátí.
Čekala celý dlouhý rok, než mohla začít s malováním. Loňská zima byla velmi dlouhá, a proto se do oprav věže nemohli pustit. Na jaře dostala přednost setba a stříhání ovcí. Teprve v létě zahájili dělníci práce ve věži. Sám Rhys jim pomáhal, aby byly kamenné zdi hotové a střešní trámy na místě před příchodem zimy.
S počínajícím jarem se opravy chýlily ke konci. Pro Rhyse se stalo otázkou cti dokončit opravu věže dřív, než přijedou Isoldini rodiče na první delší návštěvu.
Isolda se nespokojila s novými zdmi a střechou. Umínila si, že vyzdobí stěny ve věži velkou nástěnnou malbou.
Rhyse odvedly povinnosti související se správou panství na pár dní do Afon Bryn a Isolda využila volných dnů k horečné práci na obrazu. Začínala za úsvitu a končila po setmění. Dnes měla zvláštní důvod ke spěchu. Pohladila si dlaněmi vystouplé bříško. Zdálo se jí, že děťátko začíná být netrpělivé. Kleslo jaksi níž a celý den ji bolelo v zádech. Bála se, že to, co nestihne namalovat dnes, zůstane nedokončené dalších pár měsíců.
Znovu místnost obešla. Růže už vypadaly dobře. Obrys hor na východě a silueta hradu ji potěšily. Vlkův výraz je lepší. Ale drak… Přimhouřila oči. Něco na drakovi se jí pořád nelíbilo. Došla k závěru, že jsou to oči. Má je tmavé stejně jako Rhys, ale chybí v nich lesk. Rhysovi se oči třpytí, když se s ní miluje, a někdy jen při pohledu na ni.
Isolda se chopila štětce a začala dračí oči spravovat. Vtom se otevřely dveře. „Lady Isoldo, už toho musíte nechat,“ kárala ji Magda. „Když ne kvůli sobě, tak kvůli mně. Víte přece, jak Odo vrčí, když se zpozdí večeře. A bez vás ji podávat nebude. Bylo by marné žádat ho o to.“
Magda vešla dovnitř. Břicho měla vystouplé podobně jako Isolda. Ta se při pohledu na ni rozesmála. „My jsme legrační pár, nemyslíš? Ale vsadím se, že já se zátěže zbavím dřív než ty.“
‚Jé, paní, na vás už to přišlo?“ Magda na ni vykulila oči a s obavami ji sledovala. „Musíte si lehnout. Věděla jsem, že vás nemám pouštět nahoru po těch strmých schodech. Jestli se o tom doví pan Rhys, utrhne mi hlavu.“
„Ty po nich taky šplháš nahoru. A nejsi na tom líp než já. Nezmatkuj, Magdo. Bolesti ještě nezačaly, jen se dnes cítím nějak divně. Dítě se sice nenarodí hned, ale bude to brzy.“
Je dobře, že se pan Rhys vrátil,“ zabrumlala Magda.
„On už je zpátky? Proč mi o tom nikdo nepověděl?“
„Právě proto jsem za vámi přišla. Osborn ho zahlédl, jak se vrací po staré cestě z Carreg Du. Volám vás dolů k večeři, abyste mu mohla jít naproti na nádvoří.“
‚Aby nepoznal, že jsem byla nahoře ve věži, viď?“ Děťátko začalo kopat a Isolda se usmála. „Tak pojďme.“
Isolda se zavěsila do Magdy a obě ženy opatrně scházely ze schodů. Obraz je před dokončením, Rhys se vrátil domů a za pár dní přijedou rodiče. Isolda si nedokázala představit větší štěstí. Rhys ji má rád a usmířil se s její rodinou. Brzy mu podá nejvyšší důkaz lásky. Najednou se manžela nemohla dočkat.
Rhyse dělilo od hradu už jen o trochu víc než jedna míle. Hnal se do kopce jako šílený. V poledne měl divnou předtuchu. Zaslechl dětský pláč a při tom zvuku mu po zádech přeběhl mráz. Pověřil dalším jednáním Gandyho s Linusem a sám už za necelou hodinku ujížděl z Afon Bryn. Musí vidět Isoldu. Být u ní. Neměl ji před porodem nechávat samotnou. I když ho uklidňovala, že do porodu ještě pár týdnů zbývá. Měl poslechnout své srdce a neopouštět ji.
Jeho oř stoupal od Carreg Du nahoru do kopce. Vesničané se vraceli z polí domů, někteří do Carreg Du, jiní do vesnice v podhradí. Všechno vypadalo jako obvykle, ale on se stejně neuklidní, dokud nespatří Isoldu.
Když projížděl kolem stříšky z pohřebních kamenů, pokynul Tilly a Newlinovi. Nezastavil se však a cválal dál. Za chvíli se mu před očima vynořil hrad s opravenou věží. Je doma.
Postava u brány mu zamávala na pozdrav. Žádný signál k poplachu. Rhys ulehčené vydechl a z náhlého nevědomého podnětu zastavil uříceného koně. Zamyšleně se zadíval na Růžový útes.
Nenáviděný hrad se mu stal milovaným domovem. Za uplynulý rok se toho tolik změnilo. To ho proměnila Isoldina láska.
Teď za ni bude Isolda pykat. Při pomyšlení na porodní bolesti, které se brzy dostaví, se Rhys zachvěl. Vždyť některé ženy při porodu umřou, napadla ho hrůzná myšlenka.
Pobídl koně a vyrazil vpřed. Musí ji hned vidět. Ujistit se, že je v pořádku.
Newlin sledoval Rhysův spěch s úsměvem. „Podívej, v té věži je ukryté kouzlo,“ zašeptal Tilly, která seděla vedle něho na stříšce a vyhřívala se v paprscích zapadajícího slunce. To už brzy zajde za obzor. Ale než se tak stane, budou se vysoké zdi hradu na Růžovém útesu koupat v jeho zlatých paprscích.
„O jakém kouzlu to mluvíš?“ otázala se Tilly. „Přijde snad dnes večer na svět dítě?“
„Myslím, že ano.“ Bard ji poplácal po ruce.
„Když už mluvíme o dětech… Doslechla jsem se, že se v Afon Bryn narodilo znetvořené dítě. Vesničané věří, že je prokleté. Je to nesmysl. Je to malé bezbranné ubožátko.“
Newlin chvíli mlčky přemýšlel. ‚A ty by ses ho chtěla ujmout?“
„Ano.“ Newlin znovu poplácal Tilly po ruce.
„Zima se chýlí ke konci,“ pronesl svou oblíbenou předpověď. Tentokrát jeho slovům všechno nasvědčovalo. Na stromech vyrašily pupeny. Tetřevi zahájili rituál páření. Na nedalekém hradě přijde na svět dítě a jiné přivede do Newlinova skromného příbytku Tilly.
Starcovo srdce přetékalo štěstím.
„Ve snu jsem slyšel zpívat píseň,“ svěřil se Tilly a začal se pomalu kývat. Tilly se k němu připojila.

Až kamení poroste a strom růst přestane, až poledne jako noc ztmavne, až vedro v zimě chlad na ústup zažene, pak teprve Wales padne.
Co trosky jsou, když jaro přijde a vzejde, co jsme zaseli? S pomocí boží úrodu sklízej a raduj se, můj příteli.

Poslední paprsky slunce olízly věž hradu na Růžovém útesu a rozplynuly se. Zanechaly za sebou jen nafialovělý opar. Na hradě zapálili svíce a rozžali lucerny. Když noc pokročila, všechna světla zhasla. Až na jedno.
V komůrce ve věži plály svíce dlouho do noci. Po ochozu nervózně přecházel muž a v nočním chladu se z něho lil pot. Jeho milovaná žena přiváděla v bolestech na svět dítě. Nemohl její utrpení snést.
Vtom se ozval tenký dětský hlásek. To pláče jeho děťátko! Rhyse se zmocnila mohutná vlna dojetí.
„Rhysi!“ zavolala Isolda. „Pojď se podívat na syna.“
Rhys spěchal za Isoldou. Po tváři mu stékaly slzy štěstí.