Nepřístupná dáma

Rexanne Becnel

Úvod

The London Tattler – 18. ledna
Jakub Lindford, vikomt Farley, se po téměř dvouleté nepřítomnosti vrátil ze svého druhého pobytu v Orientu. Vikomt a vikomtka Actonovi, jeho matka a nevlastní otec, pro něj uspořádali okázalou večeři ve svém domě na Portmanově náměstí. Vikomt Farley se poprvé objeví ve společnosti příští úterý na plese u Edgertonů.

The London Tattler – 22. ledna
Hrabě a vévodkyně z Basingstoku formálně oznámili zasnoubení nejmladší dcery, krásné lady Kateřiny, s Jakubem Lindfordem, hrabětem Farleyem. Ačkoliv některé lidi toto oznámení překvapilo, vaše věrná dopisovatelka už dlouho předvídala, že se sňatek tohoto páru chystá. Vždyť lomí Farley se intenzivně zabývá zahraničními zájmy naší velké země a hrabě z Basingstoku je v těchto záležitostech jedním z nejdůvěrnějších královských rádců. Lze jen doufat, že lord Farley se nyní usadí ve své domovské zemi, bude se věnovat zahraniční politice a přenechá svůj dobrodružný život mladým džentlmenům bez závazků.

The London Tattler – 2O. ledna
Krásná lady Kateřina Winfieldová byla spatřena se svým snoubencem Jakubem Lindfordem, lordem Farleyem, ve Francouzské opeře. Obecně jsou považováni na nejkrásnějšípár současnosti a povídá se, ze jejich svatba překoná velkolepostí svatbu vévody a vévodkyně zAshbournu.

The London Tattler – 4. února
Polovina společenské smetánky města by dneska měla churavět v posteli, protože zásnubní oslava v sídle Basingstoků i přes noční útok blizardu na město skutečně stála za to. K vidění bylo více odhalených paží, ramen a zad než na plese uprostřed léta. Zářivou a nespornou hvězdou večera byla lady Kateřina, zanedlouho vikomtka Farleyová, nepřetržitě obletovaná svým nápadníkem.

The London Tattler – 6. února
Rozšířily se nepříjemné klevety, ale my jsme zjistili, že ve skutečnosti nejde o pomluvy, nýbrž spíše o nefalšovanou pravdu. Vaše věrná dopisovatelka zjistila, že za necelé tři týdny po slavnostním oznámení bude spojení rodin Basingstoků a Farleyů s velkou pravděpodobností zrušeno. Patrně se urozený lord Farley nechoval příliš urozeně – což se dá říci o mnoha mladých mužích v zahraničí. Jenže lord Farley měl očividnou drzost přivést výsledky svých indiskrecí do vlastního domu. Ubohá lady Kateřina v šoku ulehla.

The London Tattler – 9. února
Poslední zprávou v rozruchu kolem Farleye je to, že domácnost svobodného vikomta se nyní může pochlubit novými obyvateli – malou dívenkou a batoletem. Dvěma dětmi z jeho minulosti. Mohou existovat další? Vaše věrná dopisovatelka je viděla a s politováním musí oznámit, že jedno z dětí má snědou pleť, což je zjevně výsledek laškování s nějakou exotickou obyvatelkou východních zemí. Nyní už nelze o skandálně nerozvážném chování lorda Farleye v zahraničí ani v nejmenším pochybovat. Jelikož jeho zahraniční cesty vedly do Lisabonu, Neapole, Káhiry a Bombaje, neukojené mysli se trápí otázkou, jestli měl v úmyslu představit své snoubence levobočky z každého z těchto přístavů.

The London Tattler – 14. února.
Svatý Valentýn rozesílá blahopřání všem milencům. Ale tento patron lásky nemůže napravit škody napáchané lordem Farleyem na srdci ženy, která tak oddaně čekala na jeho návrat po dlouhém pobytu za hranicemi. Vaše věrná dopisovatelka je první, kdo podává zprávu o legálním zrušení zasnoubení mezi vážně zraněnou lady Kateřinou a záletným lordem Farleyem. Povídá se, že touto aférou nepochybně utrpí i politické aspirace lorda Farleye: lord Basingstok je znám svou nesmířlivou povahou.

The London Tattler –19. února
Galanterie na Fleet Street poblíž Chancery Lane se stala místem hlučné hádky mezi ostře kritizovaným lordem Farleyem a ctihodným panem Petrem Wilkersonem, prostředním synem markýze z Gorhamu. Nebýt chladné hlavy pana Kerrigana Fairchilda, mohlo dojít ke krveproliti. Zdá se, že lady Kateřina má mnoho obránců, kteří nemohou lordu Farleyovi odpustit závažnou újmu, kterou bývalé snoubence způsobil.

The London Tattler – 24. února
Dva dlouholetí služebníci v městském sídle Farleyů opustili svá místa. Ačkoliv žádný z nich nechce hovořit o zmatcích, které zavládly v místě jejich dosavadního působení, nepopřeli, že před třemi dny došlo k rozbití předního okna, že v kůlně pro praní prádla vznikl požár a že v jednom z pokojů v přízemí byly strženy závěsy.
Dopisovatelce je dostatečně jasné, že lord Farley ztratil rozum. Možná ho na zahraničních cestách postihlo horečnaté onemocnění mozku. Ale ať je to cokoliv, lady Kateřina má obrovské štěstí, že zjistila jeho morální slabost dříve, nežs ním uzavřela trvalý svazek.
Když už jsme zmínili krásnou lady Kateřinu, v pondělí večer se triumfálně vrátila do společnosti při výročním rautu u ovdovělé hraběnky Bedhamové. Oděná v okázalé róbě ze zlatého mulu na tmavěji zlaté spodní sukni z hedvábí, ozdobené rozetami vyšitými z perliček, přišla zavěšená do ctihodného pana Percivala Langleye, jenž proslul jako její neochvějný ochránce a oddaný obdivovatel…

1

Kvílení se rozléhalo celým domem. Přestože se dětský pokoj nacházel ve druhém patře východního křídla Farleyova sídla a pokoje pána domu v prvním patře západního křídla, dětský pláč doléhal až sem, sice slabě, ale neodbytně. Nešlo před ním uniknout, ani když se Jakub Lindford uchýlil do přízemní kanceláře se stěnami obloženými knihami.
Co s tím dítětem je, že propláče každou noc? Bezmocně si pročísl jednou rukou rozcuchané vlasy a odstoupil od vysokého okna s výhledem na noční krajinu.
Vlastně není něco v nepořádku s chůvou, kterou najal, že nedokáže to ubohé dítě uklidnit?
Měl by být schopný spát i navzdory tomu hluku. Malá Klarisa s tím nemá žádné problémy. Jenže starší z jeho dvou dcer musela dobře spát, protože během dne vydala tolik energie na vytváření chaosu, že se každý večer vyčerpaně zhroutila, jen aby s příchodem rána celý cyklus zopakovala.
Zastavil se před barovou skříňkou a napjal sluch. Opravdu je ticho?
Vtom to zaznělo znovu: zlostné, vzlykavé hořekování maličké Leji. Tak vzdálené a přesto jako přímo v této místnosti, protože její nářek mu pronikal do srdce a mučil ho pocitem viny.
Jak mohl sám sebe přivést do tak šílené situace? Co ho posedlo, aby se domníval, že dokáže být dobrým rodičem dvěma malým děvčátkům, která tak neuváženě zplodil? A pokud detektivové, které najal, někdy najdou jeho třetí dítě a to se ukáže být stejně nezvládnutelné jako tato dvě, skončí v blázinci.
Někde zakokrhal kohout, ačkoliv se nad obzorem šířil jen náznak svítání.
Ani této noci si tedy neužije více spánku než doposud. Než se utěšit trochou whisky bude lepší, když se zajde podívat do dětského pokoje a zkusí uklidnit to ubohé dítě bez matky. Jestli bude mít štěstí, Klarisa se probudí později než obvykle a on se bude muset vypořádat pouze s jednou z nešťastných dcer.
V dětském pokoji svítila jediná svíčka, ale prozrazovala víc než dost. Chůva ležela na svém lůžku pod těžkou přikrývkou, hlavu přikrytou polštářem. Naopak Leja seděla v postýlce a zoufale vzlykala.
Jakuba zaplavila vina jako vlna studeného zimního deště. Ubohé dítě mělo teprve devět měsíců; zemřela mu matka a rodina je kvůli smíšené indické a anglické krvi odmítla. Odvlekl je přes půlku světa, aby žilo v neznámé mrazivé zemi, tak nepodobné jeho rodné teplé Indii. Lze se divit, že dítě, o které se starají cizí lidé a nemotorný otec, pláče? Skutečně je zoufalá a má zlomené srdce.
Jeho povinností je to napravit. A tak s dalším povzdechem, tentokrát rozhodným, procházel pokojem a zapřísahal se, že propustí nemilosrdnou, neschopnou chůvu a najde někoho – kohokoliv –, kdo dokáže jeho maličkou dcerušku zbavit smutku.
„Ahoj, Lejo. Ahoj,“ pronesl a doufal, že jeho chraptivý hlas zní jejím uším příjemněji než vlastním.
Děvčátko polekaně vzhlédlo a vzlyk mu uvízl v hrdle. Drobounká bradička se mu chvěla, jako by se chystalo vydat další zakvílení. Ale přemohlo je zívnutí, a než stačilo znovu spustit křik, zvedl holčičku i s pomuchlaným ložním prádlem do náruče a začal s ní tančit pod šikmým stropem pokoje valčík. „Raz dva tři. Raz dva tři. Je čas si se mnou zatančit.“
Držel dítě těsně u sebe, protože už zjistil, že tak pláče méně; jako by mu jeho náruč poskytovala určitý pocit bezpečí. „Raz dva tři. Raz dva tři. Spolu je nám dobře.“
Leja opět zívla, dokořán a roztřeseným výdechem, a za okamžik mu položila hlavu na rameno. Jakub se usmál a přitiskl rty na tvářičku dítěte pod hedvábnými černými kadeřemi. Přes její nespokojenou náladu to bylo obdivuhodné milé stvoření, neuvěřitelně krásné, s modrošedýma očima orámovanýma hustými černými řasami. Právě teď se řasy slepily slzami a brada a rty dítěte se i ve spánku chvěly. Pokračoval v tanci, už pomalejším, a omezil zpěv na bručivou verzi nejnovější Straussovy nabídky.
Vzdor vřavě, kterou Lejina existence vnesla do jeho života, Jakub ochotně přiznal, že je to jeho dítě, a převzal za ně zodpovědnost. Stejně tomu bylo s Klarisou a zrovna tak to bude s dalším dítětem, které zatím nedokázal najít.
Ne že by o svých dětech nevěděl. Podporoval každé z nich, jakmile se narodilo. Celá léta se ujišťoval, že splnil svou povinnost, když zajistil jejich matkám odpovídající domy, oblečení, jídlo a prostředky na výchovu dětí. Jenže před dvěma roky, když z Ameriky přijel Marshall MacDougal pátrající po muži, jenž ho zplodil a následně opustil, doznalo jeho sebeuspokojení s rolí v životech svých dětí značný otřes.
Ukázalo se, že tím mužem byl Jakubův první nevlastní otec – otec jeho sestry Olivie. Přestože byl mnoho let mrtvý, jeho jednání mohlo zruinovat Olivii i jejich matku a vrhnout vážné stíny na pověst Jakuba a nevlastní sestry Sarah.
Jenže Marsh místo toho, aby je zruinoval uplatněním nezpochybnitelného práva na dědictví, se bláznivě zamiloval do Sarah. Po období vášnivého dvoření se vzali a Marsh odvezl Sarah do Ameriky. Šťastné zakončení pro všechny zúčastněné. Jakub si uvědomil, jaké katastrofě se jen tak tak vyhnuli. Nemovitosti, peníze, dědické nároky – všechno balancovalo na okraji propasti jen proto, že Oliviin otec se sobecky rozhodl ignorovat jedno ze svých dětí.
Marshova práce přinutila Jakuba myslet na dvě děti, které zplodil – zejména v době, kdy se rozhodl, že by si měl konečně najít manželku. Nedostal se však tak daleko, aby s nimi něco udělal. Zanedlouho zjistil, že se během jedné cesty do Bombaje stal otcem dalšího dítěte. U jeho dveří se objevil Senitin dědeček. Oznámil mu úmrtí Senity na náhlou horečku a položil mu do náruče dítě. Jeho dítě…
Ten den změnil naprosto všechno. Proměna od počátečního odmítání převzít dítě až po lásku k němu byla rychlá, i když ne hladká. Návrat z Bombaje do Londýna s malým dítětem trval dva měsíce, dost času na to, aby se rozhodl, že přišla chvíle najít své další dvě nemanželské děti.

Žádné z dětí nebude mít důvod zničit život nebo reputaci jeho legitimní rodiny. Najde své dcery, seznámí se s nimi a dohlédne na jejich vzdělání. Stejně tak měl v úmyslu postarat se o zajištění adekvátního věna pro každou z nich.
Byl to směr jednání založený na stejné praktičnosti, jakou uplatňoval ve svých obchodních rozhodnutích, a nepochyboval, že toto investování času a peněz se jednou ukáže jako správné.
Nicméně ani na okamžik nepředvídal, že jednoduché rozhodnutí otevře Pandořinu skříňku. Když našel Klarisu, objevil bytost naprosto odlišnou od nevinné Leji: desetiletou uličnici, kterou v první chvíli považoval za umouněného kluka. Špinavého, sprostého malého kapsáře.
Z její matky, kdysi slavné operní pěvkyně, se stala alkoholická a obhroublá prostitutka. Usoudil, že peníze, které posílá na Klarisu, propije.
Navíc nepochyboval, že za další rok nebo dva donutí Klarisu, aby se živila stejným způsobem jako ona. Při té představě se mu dělalo špatně, ale usnadnilo mu to rozhodování. Neměl jinou možnost než dostat dceru z matčiny péče a pryč od hrozby, která nad ní visela.
Jednání s matkou bylo tvrdé, ale zaplatil, co žádala. Jenže ke svému zděšení záhy zjistil, že dohodnout se s Klarisou – Izzou, jak chtěla, aby ji oslovoval – je mnohem těžší než s její politováníhodnou chamtivou matkou. Kladla mu ve všem odpor se stejným přesvědčením, s jakým byl on rozhodnut poskytnout jí výchovu a vzdělání. Podobala se divokému kotěti s neustále vysunutými drápky, bez přestání prskající a hledající cestu k úniku.
Všechno zkomplikoval fakt, že přítomnost dětí nebylo možné utajit. Než stačil Kateřině a jejímu otci situaci vysvětlit, pravda vyšla najevo v jednom z bulvárních plátků, které samy sebe označují za noviny. Pak bylo pozdě, protože tak ponížená snoubenka, tak její rozzuřený otec ho odmítli vyslechnout.
Jeho společenská a politická kariéra ztroskotaly jako rychlá galeona na neoznačených skaliskách. Basingstok přesně věděl, s kým z vládních činitelů promluvit; zbytek práce odvedly pomlouvačné plátky. Zoufalý Jakub se stáhl i s dcerami do Yorkshiru, aby vyčkal, až klepy utichnou, a zvážil, jak situaci řešit.
Ať byla sebehorší, stále šlo pouze o okliku na cestě ke konečnému cíli stát se korunním radou v zahraničních záležitostech. Nebyla to slepá ulička; nehodlal připustit, aby byla. Prozatím musel čekat – a vypořádat se se svými dětmi.
Usadil se v houpacím křesle a dával pozor, aby neprobudil Leju. Odvoz Klarisy z Londýna byl dobrý nápad, řekl si, zatímco se pohodlně opřel a zavřel oči. V Londýně dvakrát mekla, ale tady na venkově, kde byla v neznámém prostředí, nic nemohla udělat. Než získá odvahu a pokusí se o další útěk, možná mu začne důvěřovat a nebude chtít uprchnout.
Mezitím pro ni musí najít vychovatelku a najmout pro Leju jinou chůvu…
Toho dne nebyla nejlepší doba pro rybaření, ale jarní den byl tak teplý a nádherný, že Féba Churchillová neodolala naléhaní neteře Heleny, aby šly ven. Konec konců všechny práce kolem hospodářství měly hotové, postaraly se o kozy, slepice, včely i zahradu. Nebyl důvod, proč by vyučování sedmileté Heleny nemohlo proběhnout venku.
„Co třeba vyjmenovat slova začínající na písmeno č?“ navrhla Féba, když hodila vlasec s návnadou do nejhlubší části rybníku.
„Hmm.“ Dívenka soustředěně svraštila světlé obočí. „Čelo.“
„Výborně.“
„A čtvrtek.“
„Ještě lépe,“ přikývla Féba a obratně manipulovala návnadou na hladině klidného rybníku.
„Co třeba číslo, čuník nebo… čtyřlístek pro štěstí!“ zavýskla Helena a utrhla jeden. „Podívej, Fébo. Podívej, co jsem našla!“
Škubnutí vlasce zabránilo Fébě, aby se podívala. „Mám ho. A velkého!“
„Neztrať ho!“ vykřikla Helena a popolezla těsně k Fébě.
„Tak pojď, pane okoune,“ vábila Féba rybu, zatímco ji vlekla podél břehu. „Bude z tebe chutný oběd. Možná dva,“ dodala. Cítila, že je velký a silný.
Trvalo několik minut, než vytáhla stříbřitou rybu na souš. Pak obě nadšeně zamířily ke košíku s obědem.
Starý proutěný koš byl pryč.
„Jak je to možné?“ Féba se zmateně rozhlédla. Zmizel nejen košík s polovinou bochníku chleba, sklenicí okurek a hrudkou sýra, ale také otrhaná přikrývka, kterou rozprostíraly na trávu pod stromy.
„Co se stalo s naším obědem?“ užasla Helena a rozhlížela se, jako by vybírala místo pro piknik.
„Nevím,“ zamumlala Féba a zlostně se zahleděla k lesu, jestli tam nezahlédne viníka. „Možná cikáni.“
„Cikáni?“ Helena se okamžitě přitiskla k jejímu boku. „Pojďme domů, Fébo. Cikáni jsou nebezpeční. Babička říkala, že to jsou vraždící zloději, kteří kradou zlobivé děti rovnou z jejich postýlek.“
Féba se trochu zachvěla, když se dívala na známý, nyní přesto hrozivý les. Helenu uklidnila: „Pak se nemáš čeho bát, ne? Ty jsi přece velmi hodné dítě. To nejhodnější.“
Okamžitě zamířily k domovu. Měly alespoň okouna a rybářský prut, ale Fébu to příliš neuklidnilo. Bála se, že pan Blackstock měl pravdu. Možná opravdu bydlí příliš daleko od vesnice. A když je nějaký zloděj okrade za bílého dne, co může udělat v noci? Nebo když jsou pryč z domu! „Pospěš si,“ vybídla neteř a dala se do klusu. „Jdou i po nás?“ Helena stiskla Fébě ruku, až to bolelo. „To ne, zlato. Mám jenom hlad, to je všechno.“ Doma se zdálo být všechno v pořádku. Tři kozy se stále pásly na louce; slepice se procházely po dvoře a v zahradě zřejmě nic nechybělo. Fébin strach však neustoupil. Při příští návštěvě Swansfordu bude muset informovat policejního soudce, i když věděla, že to pan Blackstock vezme jako další důvod k naléhání, aby prodala chalupu a farmu a přestěhovala se do vsi. Jenže Féba to odmítala, přinejmenším do doby, než dojdou peníze.
S příchodem rána zjistila, že zmizelo vědro u studny a také malá zahradní lavička. V trávě našla stopy, kudy byly odvlečeny.
Proč by cikáni kradli vědro a lavičku, když by jim mnohem užitečnější byla třeba koza? To nedávalo smysl. Možná to vůbec nebyli cikáni. Ale kdo tedy?
„Hezky se obleč,“ přikázala Heleně. „Půjdeme do vesnice.“ Nemusela vysvětlovat, proč otáčí málo používaným klíčem ve starobylém zámku na dveřích. Škoda že také nemohla zamknout mrkev a kedlubny v zahradě nebo nářadí v kůlně vedle kurníku.
Podél tříkilometrové cesty do malé vsi Swansford se na trávě a vřesu stále držela ranní rosa. Féba nesla tři tucty vajec a Helena kulatý bochník měkkého kozího sýra. Chtěly je vyměnit v Leakově obchodě za mouku, mýdlo a nitě. Féba nesla i dvě knihy k vrácení panu Blackstockovi, který jako jediný měl ve vsi knihovnu.
Před Leakovým obchodem vážně diskutovaly s místním vikářem tři starší ženy s nákupními košíky opřenými o bok. Před obchodem stál i velký vůz, zpola naložený zásobami. Féba poznala, že je z Farleyovy usedlosti, ačkoliv ho nevídala často.
„Dobré nebe, vždyť vykoupí celý obchod,“ zamumlala. „Pospěš si, Helen.“
Uvnitř obvykle tichého krámu panoval značný ruch. „Máte tu větší balení mýdla?“ ptala se nějaká šlachovitá žena.
„Ano, madam. Tady, madam,“ ukázal Martin, syn paní Leakové; skláněl hlavu pod těžkým nákladem pytlů mouky na rameni.
„A sirupy?“
„Ty už jsou na voze, madam, vedle svíček.“
„Výborně. A co mouka na koláče? Potřebuji mimořádně jemně mletou.“
V tu chvíli vyšla ze skladu paní Leaková s plnou náručí balíků plátna. Zahlédla Fébu a krátce pokývla hlavou. „Doufám, že nespěcháš, Fébo.“
„Ne. Ale zbude nějaká mouka a mýdlo i pro nás?“
„Dohlédnu na to. Mezitím odlož své zboží tamhle.“ Ukázala na roh pultu. „Možná se raději vrátíš tak za půl hodiny.“
„Asi to bude lepší. V sídle Farleyů se něco děje?“
„Jasně, Přijel osobně. A slyšela jsem, že ne jenom na návštěvu. Tohle je jeho hospodyně, která dohlíží na nákupy. Omluv mě, ale teď nemám čas na povídání.“
Když procházely mezi zamračenou hospodyní a jejími dvěma pomocnicemi, Helena potáhla Fébu za rukáv. „Kdo je Osobně? Nikdy jsem neslyšela, že by se tak někdo jmenoval.“
Šlachovitá žena musela mít uši jako rys, protože vrhla ostrý pohled na Helenu a potom na Fébu. „Pro vaši informaci, do domu zděděného po předcích se nastěhoval Jakub Lindford, vikomt Farley. Nepochybuji, že jakmile se usadí, osobně se představí starostovi, vikáři a policejnímu soudci. Do té doby budu vděčná vám i ostatním obyvatelům vsi, když nebudete spekulovat o důvodech jeho návratu nebo délce pobytu.“
Pak s bolestivým štípnutím zastavila ubohého Martina. „Ukažte mi tu sůl. Nebudu platit za takovou, která je smíchaná s pískem nebo křídou.“
Féba s Helenou si venku vyměnily zděšený pohled. „Můj bože,“ vyhrkla Féba, když mířily k domu pana Blackstocka. „To byla fúrie, co říkáš?“
„Přesně jako babička,“ poznamenala rádoby dospěle Helena. „Tak to bývá, když člověk stárne.“
Féba zavrtěla hlavou. Slova dítěte. Ale byla to pravda. Fébina matka zemřela před necelými dvěma týdny, ale do jejich života to přineslo nečekaný obrat. Už nemusely chodit po špičkách, skrývat sebemenší projev temperamentu, radosti nebo pouhé rozpustilosti jen proto, aby je Emileana Churchilová neplísnila. Už žádné nesmyslné lpění na zdvořilém chování, které matka vyžadovala od ní, její sestry Louisy a v poslední době i od Helen.
Povinnost, poslušnost, morální dokonalost. To byly pilíře života její matky, takže domácnost se stala tichým, nešťastným místem. Teď už to neplatilo.
Jen kdyby mohla uniknout před hlodajícím pocitem viny. Měla by být ze smrti matky smutnější, jenže větší bolest v ní vyvolávalo, jaký způsob života si její matka zvolila.
Potlačila tyto úvahy a obrátila se k Heleně: „Jestliže je hospodyně lorda Farleye rozlícená, pak je to nejspíš tím, že ji vikomt neuvědomil o svém příjezdu. Prostě muž,“ dodala.
Ačkoliv se s lordem Farleyem nikdy nesetkala, slyšela o něm celý život. Většinou byl označován jako džentlmen s dobrou hlavou na obchodování, zejména když se vzalo v úvahu, že titul získal tak mladý. Byl pýchou a radostí své matky. Podle nájemců dobrý statkář, i když nepřítomný. Musel se starat o matku a spravovat majetek dvou nevlastních sester, dokud se neprovdaly.
Ačkoliv překročil třicítku, zůstával svobodný. Povídalo se, že před klidem yorkshirského venkova dává přednost vzrušujícímu životu ve městě a cestování po světě. Také se o něm šeptalo jako o sukničkáři, který způsobil slušnou paseku ve společenských kruzích.
Fébina matka jako dobře vychovaná sestra barona měla sklon odpouštět šlechtě téměř každý hřích, ale i ona varovala své dvě dcery, že každý muž, bohatý či chudý, je chlípný tvor, jemuž se nesmí věřit. Jedinou pojistkou ženy je manželská smlouva. Na každého muže, který se ve zralém věku třiceti let ještě neoženil, je nutno pohlížet s určitou nedůvěrou.
Ale jestli je vikomt čestný starý mládenec nebo prostopášník, mohlo být Fébě jedno; hlavně když u paní Leakové může vyměnit své zboží za to, co potřebuje.
Féba s Helenou vystoupaly po strmé dlážděné cestě k velkolepé dvoupatrové rezidenci pana Blackstocka. I on byl z návratu lorda Farleye rozrušený. Zdálo se, že v mládí byl důvěrným přítelem lorda Farleye staršího, takže návrat lorda Farleye mladšího v něm probudil vzpomínky.
„Tohle je pro Svansford velký den. Svátek. Návratu lorda do sídla se nic nevyrovná. Prospěje to celému kraji,“ rozplýval se, když přebíral od Féby knihy.
„Paní Leakové určitě,“ poznamenala Féba. „Farleyova hospodyně skupuje všechno v dohledu. Mimochodem, kolik lidí tvoří jeho společnost?“
Položila mu nevinnou, naprosto logickou otázku. Pan Blackstock z nějakého důvodu uhnul očima a začal neklidně prohledávat nepořádek na svém stole. „On, tedy… mám dojem, že má dva… ehm… hosty. A samozřejmě je doprovází nějaké služebnictvo.“
„Dva hosty? Také z Londýna? Měšťáky jsme tady neměli už hodně dlouho.“
Pan Blackstock si odkašlal. „Tím si nejsem jistý. Tady to je, Fébo.“ Konečně našel na stole to, co hledal. Podal jí úhledně napsaný dokument. „Tohle určuje tebe a tvou sestru jako dědičky vaší matky – stejně jako ona byla dědičkou vašeho otce. Vlastníte s Louisou stejné poloviny rodinné farmy Švestkový sad. Louisa se ti ještě neozvala?“
„Pochybuji, jestli vůbec dostala dopis, který jsem jí do Londýna poslala.“ Od poslední zprávy od Louisy uplynuly dva roky. Žádné vánoční přání nebo blahopřání k Heleniným narozeninám. A pochopitelně ani pence výživného pro rychle rostoucí dítě. Bez ohledu na to, kolik dopisů jí Féba poslala s prosbou, aby dceři alespoň napsala, když už nemůže poslat peníze, nikdy nepřišla odpověď.
Kdyby Féba sestru a její sobeckou povahu neznala, obávala by se, zda se jí něco nestalo. Jenže Louisa vždycky dopadla na nohy a vždycky na úkor toho, kdo stál příliš blízko. Louisa je pravděpodobně příliš zaneprázdněná nejnovějším milencem a hereckou kariérou a na nikoho z rodiny jí nezbývá čas. Na matčinu smrt sotva reagovala jinak než pokrčením ramen a nějakým tím „no ne“.
Tolik k Emileanou favorizované dceři, té krásnější, která už jako dítě nikdy neudělala nic špatného. Ironií bylo, že právě ona při první příležitosti ze Švestkového sadu a Swansfordu utekla a nechala na Fébě, aby se postarala o stárnoucí rodiče.
Féba potlačila vzplanutí hněvu, zběžně prolétla dokument připravený panem Blackstockem a podepsala se na místě, které jí ukázal. Louisa někdy napíše, možná se i ukáže; rozhodně tehdy, až se jí to bude hodit. Dřív ne.
Féba by se ráda dozvěděla víc o dění v sídle Farleyů, ale bylo jí jasné, že pan Blackstock se nehodlá bavit o jednání vznešeného syna svého vznešeného přítele. Féba však nebyla hloupá a uměla dospět k vlastním závěrům. Možná je venkovské trdlo na dobré cestě stát se starou pannou, ale hodně četla a věděla něco o světě. Kromě toho její sestra byla herečka na londýnských scénách a nejproslulejší z žen, které kdy Swansford opustily. Při poslední návštěvě před čtyřmi roky si Louisa nebrala servítky – přinejmenším ve chvílích, kdy jejich matka nebyla nablízku – a vnímavá Féba nasávala každou skandální informaci.
Proto věděla svoje. Jestliže svobodný lord přijede neohlášené na své venkovské panství se dvěma hosty, které důstojný džentlmen jako pan Blackstock nemůže svobodné mladé ženě blíže popsat, pak se děje něco neslušného. Pravděpodobně jde o ženy s pochybnou pověstí.
Féba o tom dlouze přemítala a nepřítomně hleděla na pečlivě napsaný dokument v ruce. Jak šokující, jestli je to pravda. Vysvětlovalo by to i mrzutou náladu hospodyně.
Ale do toho jí nic není.
„A teď, Fébo,“ pokračoval pan Blackstock, „přemýšlelas o tom, co jsem ti říkal o prodeji farmy?“
Vrhla na něho netrpělivý pohled. „Lituji, ale na takové rozhodnutí ještě stále nejsem připravena.“
„Budeš to muset udělat. Nemohu moc dlouho ignorovat fakt, že jsi pozadu s placením daní z farmy, dítě. Jak chceš získat takovou částku, pokud neprodáš –“ Nedořekl a jeho vrásčitou tvář náhle rozjasnil nadějný úsměv. „Nebo ses rozhodla pro manželství? Přesně to potřebuješ. Hodného, pracovitého manžela, který se o takové věci postará –“
„Pane Blackstocku,“ skočila mu do řeči, potlačujíc znechucení. Manželství s tvrdě pracujícím mužem by její matku rozhodně nenadchlo. „Oceňuji vaši starost o mou finanční situaci, ale přišla jsem ze zcela jiného důvodu. Zdá se, že máme v našem středu zloděje.“
Pan Blackstock zamrkal. „Zloděje?“
I když Fébino sdělení policejního soudce náležitě pobouřilo, dospěl k úplně jinému závěru. „Ve Swansfordu jsme neměli zloděje od doby, kdy před osmi – ne, před devíti roky zavřeli Thornleyovic kluka. Vykradl příruční pokladnu Leakových, ale přišli jsme na to velmi brzy. To byl jediný zloděj ve Swansfordu, pokud nepočítáme Špinavce Harryho a jeho zlozvyk předřazovat ceny opilým zákazníkům, protože ti si toho nevšimli. Tak vidíš, Fébo, museli to být cikáni. Jakmile se oteplí, vydávají se na toulky podél pobřeží.“
„Zatím se moc neoteplilo. Kromě toho cikáni kradou spíše slepice a kozy.“
„Máš pravdu, ale nepochybuji, že se jim hodí košíky a vědra stejně jako komukoliv jinému.“
„A zahradní lavičky?“
Zamračil se a stáhl husté obočí do jedné linky šedivých chlupů přesahujících do očí. „Možná ji vzali… na táborák.“
„U lesa plného dříví? A kromě toho: viděl někdo v poslední době v okolí cikány?“
„To ne. Jenže tihle lidé se umějí pohybovat nenápadně,“ prohlásil. Nechtěl, aby úsudek někoho jiného zvítězil nad jeho.
Féba podrážděně povzdechla. „Nevěřím, že to byli cikáni,“ trvala na svém. „Jediné nové tváře kolem Swansfordu se usadily v sídle Farleyů a ty lze těžko podezírat. Takže zlodějem musí být někdo místní. Možná je to jenom uličnictví,“ pokračovala, aby předběhla jeho nesouhlas. „Vím, že kluci dokáží být pěkně otravná cháska. Ale chci košík, vědro a lavičku zpátky.“
„Ano, ano. Možná to byl žert,“ připustil pan Blackstock. „Podívám se na to a uvidíme, co zjistím. Víš, Fébo, kdyby ses přestěhovala do vsi nebo se vdala, takové problémy bys neměla.“
„Nebudu se stěhovat. Zatím ne,“ oznámila a snažila se zůstat milá. „A pokud jde o sňatek, tak člověk musí napřed najít ochotného partnera.“
Pan Blackstock se stále zachmuřeně zaklonil v židli a sepjal ruce s klobáskovitými prsty na napjaté vestě. „Jak si přeješ.“ Na okamžik se zamyslel a pak ožil. „Existuje ještě jedno řešení. Pro daně pochopitelně ne, ale pro tvou bezpečnost. Už jsem ho navrhoval tvé matce, když zemřel tvůj otec – Bůh jim dej lehké odpočinutí. Ale ona řekla, že nemá ráda psy. A ani kočky.“
„Pes.“ Fébě se ten nápad ihned zalíbil. „Hlídací pes.“
Pan Blackstock přikývl, potěšený sám sebou. „Hlídací pes,“ opakoval jako ozvěna. „Fena Martina Leaka vrhla nedávno skoro tucet štěňat. Čtyři uhynula, ale ještě jich sedm nebo osm zbylo. Myslím, že ti rád jedno daruje.“
Pes. Když Féba vyzvedla Helenu z kuchyně Blackstocků od borůvkového koláče, okamžitěji oznámila novinu. Dívence se rozzářily oči. „Štěňátko? Které si můžeme odnést domů?“
Martina našly za skladem jeho matky, kde mazal osy nákladního vozu před pondělní cestou do Louthu. V malé ohradě vedle zadních schodů do skladiště se kolem spokojené feny batolila štěňata.
„Přišla jste v pravou chvíli, slečno Fébo. Jsou právě připravená opustit fenu.“ Zvedl ruku. „Narodila se na svatého Šimona. Od té doby jsme měli svátek svatého Oswalda a svaté Františky. Následovaly svátky svatého Blažeje a svatého Valentýna,“ odpočítával na prstech. „Vikář říkal, že je mohu odstavit na svátek svatého Ruperta a ten je zítra.“
„Rozumím. Myslíš, že se nic nestane, když si jedno vezmeme o den dříve? Prosím.“
Na jeho tváři se objevil přihlouplý úsměv a zrudly mu uši. „No, asi ano. Chci říct…“ Rudá barva se rozšířila na už tak kvetoucí tváře. „Pro vás ano, slečno Fébo. Jenom pro vás.“
„Och, děkuji ti. Mockrát ti děkuji.“
Martin Leake mohl vypadat jako muž; matka mu nakládala tolik práce, jako by jím byl, ale ve skutečnosti to byl prosťáček, spíš přerostlé dítě než dospělý muž. Měl dobromyslnou povahu, byl pracovitý a choval se vlídně ke zvířatům i dětem. Féba ho občas podezřívala, že po ní hází očkem, ale rděl se, když mu pozornost věnovala kterákoliv žena.
„Tak, Helenko. Smíme si vybrat štěně už dneska. Které to bude?“
Volba byla obtížná, ale nakonec se rozhodly pro nejmenší ze štěňat, hnědobílého strakatého pejska s krátkým ocáskem, jímž horlivě vrtěl, kdykoliv ho Helena pohladila.
„Pár prvních nocí bude vyvádět,“ upozornil je Martin, když pokládal štěně Heleně do náruče. „Ale jestli ho necháte spát s vámi, bude zticha. Navíc vás bude považovat za svou rodinu a bude dobře hlídat.“
Na cestu Martin uvázal štěněti kolem krku provaz. Féba se cítila mnohem lépe. Vždycky si přála mít psa, stejně jako její otec, ale matka to zakázala. Kdyby psa chtěla Louisa, matka by určitě ustoupila, jenže Louisa měla ke psům vztah jako matka. Vždycky říkala, že zvířata jsou na maso, mléko, sýr a vajíčka.
Féba soudila, že štěně jim poskytne zrovna tak něco nezanedbatelného. Ochranu a společnost.
„Jaké mu dáme jméno?“ zeptala se Helena, když mířily v odpoledním chladu k domovu.
„Jaké chceš. Poslyš, netahej za ten provaz tak silně, zlato. Odvažme ho, ať jde za námi sám. Tak ho naučíme, aby si našel cestu k domovu, když někam odběhne.“
Při rozhodování o jméně pro štěně odmítly Kluka, Hnědouše, Tečku i Šéfa, až nakonec zvítězil Bruno. Jakmile malé psí nožky vypověděly službu, Helen nesla Bruna v náručí. A když ji rozbolely ruce, převzala roli nosiče Féba. Obešly poslední rozeklané skalisko před jejich chalupou, postavily štěně na zem a obě se rozběhly po kamenné stezce. Štěně utíkalo za nimi.
„Teď jsi doma tady,“ oznámila mu důležitě Helena. Klekla si před schůdky u předních dveří a čekala, až k ní Bruno doběhne. „A budeš odhánět všechny zloděje, ano?“
Féba věděla, že to tak brzy nebude. A navíc zjistila, že tu během jejich nepřítomnosti někdo byl. Ke kuchyňským dveřím vedly blátivé otisky malých chodidel a zlomený klacek i poškrábaná okenice na jedné straně domu nasvědčovaly, že se někdo pokoušel dostat dovnitř.
Nic z toho Heleně neřekla. Byly to pouze děti, utěšovala se. Tak malé stopy nemohou patřit někomu jinému. Jestli několik příštích dnů zůstane doma, možná to ti rošťáci vzdají a půjdou svými lumpárnami obtěžovat někoho jiného.
O tři dny později zašli uličníci příliš daleko. Féba umyla Heleně vlasy, a když vyšly ven, aby jí je vykartáčovala na slunci, které po dvou dnech deště vyšlo, zjistila, že zloději opět udeřili. Tentokrát ukradli psa, který je měl ochraňovat. Vzali si Bruna.
Féba spolkla neslušné zaklení. Helena se rozplakala, ale Féba ji po prohlídce místa činu utěšila. Malé šlápoty vedly přes zablácený dvůr do polí a pravděpodobně dál do lesa.
„Tentokrát jste zašli příliš daleko,“ zamumlala. „Příliš daleko.“ Nevrátila se pro šál ani zamknout chalupu. „Pojď, Helenko. Nemohou být daleko před námi. Dopadneme ty zlodějíčky samy.“
Helena tentokrát překonala svoji bojácnost. Utřela si slzy a bez odporu následovala Fébu, která kráčela podél stop dobře viditelných ve vlhké půdě a trávě. V lese bylo stopování o něco těžší, ale Féba tu dobře znala každou proláklinu a úkryt, které ji jako dívenku přitahovaly. Pomalu se plížily pod korunami dubů po úzké jelení stezce, až zůstaly nehybně stát.
Slyšely pouze šumění vánku v čerstvě vyrašeném listí, každodenní štěbetání ptáků a bzučení hmyzu. Helena se nervózně krčila za tetou.
„Pšt,“ sykla Féba.
Vtom se to ozvalo znovu: vysoko posazené zakňučení štěněte. Féba s Helenou vyrazily současně, dokud neuslyšely i dětský hlas.
„Ty máš hlad? Nedělej si starosti, Fousku. Ukradu pro tebe v kuchyni pořádný kus jehněčího. Máš rád jehněčí, že ano, můj Fousku?“
Ozvalo se nadšené zaštěkání. Bylo tam pouze jedno dítě? „Zůstaň tady,“ špitla Féba. „Nechoď za mnou, dokud tě nezavolám.“ Pomalu se plížila kupředu kolem ostnaté cesmíny a kapradin.
„Chytej,“ slyšela, jak dítě rozkazuje štěněti. „Chytej.“ Malé štěně s neobratnýma nožkama to pochopitelně nezvládlo. Féba schovaná za mohutným kmenem dubu si dítě prohlížela. K jejímu překvapení to byla dívenka, velmi špinavá, oblečená v něčem, co vypadalo jako kvalitně ušitý kabát, ale s natrženou kapsou a roztřepeným lemem. Na nohou měla potrhané punčochy. Ještě překvapivější než vzhled byla skutečnost, že Féba dítě neznala. Se světlou pletí a pískově zbarvenými vlasy se rozhodně nedalo považovat za cikáně. A nepocházelo ze Swansfordu ani okolních farem a chalup.
Ale na tom teď nezáleželo. Totožnost malé zlodějky může zjistit později. Teď chtěla čapnout uličnici s dlouhými prsty dříve, než uteče.
„Jestli nechceš chytat, tak co budeš dělat?“
Dívenka se posadila do tureckého sedu a vzala zadýchané štěně do klína. „Jsi unavený, chudáčku? Chceš si zdřímnout?“
Přišla ta pravá chvíle a Féba ji využila. Vyskočila zpoza stromu a sevřela dívčinu paži stiskem, jaký občas používala při chytání vzpouzející se kozy.
Dívka byla silnější, než vypadala, a velmi divoká. Když se Fébě vytrhla, štěně jí spadlo z klína. Ale Féba se vrhla dopředu a zahnala dívku do kouta před husté ostružinové keře. Musela se na ni vrhnout celým tělem, aby polapila zmítající se dítě a udržela je na zemi. Nemohla však zabránit proudu sprostých nadávek, které se řinuly z malých úst.
„Pusť mě, ty smradlavá píčo! Jdi do prdele, pitomá děvko!“
Féba nevěřila svým uším. „Okamžitě zmlkni!“ zasyčela.
„Vyříznu ti tvoje prašivé srdce!“ ječelo děvče a pokoušelo se Fébu shodit. „O tom nepochybuj, ty kurvo!“
„Ajá ti vymyju ústa mýdlem. Kde jsou mé vědro a lavička?“
„Běž do pekla!“
Kdyby Féba ta slova neslyšela, neuvěří, že nějaké dítě může mluvit tak vulgárně. A navíc děvče. Měla tisíc chutí jí jednu vrazit, jen aby ji umlčela. Ale sama jako dítě dostávala dost políčků a věděla, že takový trest vyvolá ještě větší vztek. Helenu nikdy neuhodila a nemohla připustit, aby ji tato špatně vychovaná nešťastnice přinutila s něčím podobným začít.
„Tak, a my půjdeme do kanceláře policejního soudce,“ prohlásila a zvedla dítě na nohy. „Uvidíme, jak jsi odvážná, má malá kamarádko s jedovatým jazykem.“
„Shnij v pekle!“
„Budeš to ty, kdo shnije ve vězení, jestli nezměníš své chování,“ odsekla Féba. Sevřela jednou rukou dívčino zápěstí a druhou se pokoušela uhladit si sukni. Uvědomila si, jak je to zápěstí hubené. Podívala se na dívku pozorněji a pokoušela se rozeznat tvář skrytou za změtí rozcuchaných vlasů. „Kdo jsi?“
„Odprejskni!“
Féba si znechuceně odfrkla. V životě nevyslovila nic z toho, co dívka tak samozřejmě chrlila. Jen s velkým sebezapřením se ovládla, aby nezapomněla, že to malé sprosté stvoření je přes předstíranou odvahu pravděpodobně pořádně vyděšené.
„Řekni mi, kdo jsi, a možná se domluvím s tvými rodiči místo s úřady.“
Při těchto slovech dívka zvedla hlavu. Její zlostný výraz se postupně změnil ve vychytralý. „Udělejte, co chcete. Tady je úřadem můj otec. Je nejvýznamnější osobou v tomto kraji a budete to vy, kdo skončí ve vězení. Uvidíte!“
Fébina mysl zaregistrovala dvě věci. Dívka musí být z Londýna, protože nikdo ze zdejších obyvatel nemluvil s tak zvláštním, neústupným a odměřeným přízvukem. A jelikož dívenka není dítě policejního správce, znamená to, že jejím otcem musí být… lord Farley?
Ne. Tak to nemůže být. Lord Farley nemá děti. Vždyť se ani neoženil; kdyby ano, určitě to všichni vědí. Taková novina se roznese po celém kraji. A kromě toho dítě bylo o něco starší než Helena.
Na druhou stranu věděla, že děti se narodí i mimo manželské lože. Důležitou roli hrál fakt, že krádeže začaly až po příjezdu lorda Farleye a toto dítě mířilo k sídlu Farleyů. Vikomt sem mohl přivézt nemanželské dítě.
Ale pomyšlení, že tak privilegované dítě krade! To rozběsnilo Fébu víc než cokoliv jiného. „Jakým právem děvče jako ty okrádá chudé lidi, jako jsme my?“
Vydala se na cestu lesem a vlekla neslušnou zlodějku za ruku. Helena s Brunem v náručí se s ní snažila udržet krok. „Počkej, Fébo,“ naříkala.
„Zlá Féba,“ posmívala se druhá dívka. „Blbá Féba. Féba hastroš, studený čumák.“
Féba měla co dělat, aby ani jednu neokřikla. Když vyšly z lesa a mířily přes táhlý kopec ke zkratce vedoucí k sídlu Forleyů, Helena plakala a Féba v duchu klela. Prašpatná malá zlodějka byla naštěstí tak zadýchaná, že už na ně nedokázala plivat další urážky.
Ve chvíli, kdy Fébu napadlo, že řekne Heleně, aby si sedla a počkala na ni, zahlédla za hřebenem komínové hlavice panského sídla. Přes pláň kopce cválal jezdec. Jakmile je zahlédl, zpomalil a zamířil přímo k Fébě. „Můžeš si sednout, Helenko,“ doporučila neteři přes rameno. „A ty,“ obrátila se k zajatkyni, která se jí znovu pokusila vykroutit, „klidně stůj.“
Uhladila si rozcuchané vlasy, napřímila se, jak nejvíce to šlo, a čekala na jezdce. Na nádherném loveckém koni vypadal spíš jako bezstarostný lapka než šlechtic a Féba pocítila zneklidňující strach. Neměl na sobě ani kabát, ani klobouk a zlaté vlasy mu nepořádně spadaly do čela.
Nebylo pochyb, že jde o vikomta Farleye; působil arogantně a velkopansky. Jel na elegantním koni s lehkostí, jež vypovídala o privilegiích, vzdělání i světáctví, v této části země neznámých.
Lord nelord, Féba upřela na propíraného vikomta zkoumavý pohled. Jestli se domnívá, že svými neukázněnými londýnské manýry ohromí slušné obyvatele Swansfordu, tak ona ho vyvede z omylu.
Jakmile před ně dojel a přitáhl koni uzdu, zhluboka se nadechla a sebevědomě zvedla bradu. Pevně přitáhla malou zlodějku blíž k sobě a se zlostným pohledem se otázala: „Je možné, že tohle je vaše dítě?“

2

Jakub seskočil z koně dříve, než se zvíře zastavilo. „Klariso! Díkybohu. Kde jsi byla?“
„Šmejdila kolem mé farmy,“ odsekla žena, která držela dívku, zatímco Klarisa zůstala němá. „Snažila se mě okrást.“
Jakub se podíval na poněkud neupravenou a rozčílenou ženu s malou holčičkou vykukující jí za sukněmi. Zatraceně. Jako by nestačilo, že Klarisa působí spoušť v jedné domácnosti.
„Ujišťuji vás, madam, že vám plně nahradím všechny škody, které má dcera způsobila. Pojď sem, Klariso.“
Klarisa vrhla na ženu domýšlivý, výsměšný pohled a vytrhla ruku z jejího držení. Výraz, s nímž pohlédla na Jakuba, byl ještě nepříjemnější. „Říkala jsem ti, abys mě oslovoval Izzo.“
„A já jsem ti říkal, abys šla sem,“ odsekl vikomt. Jeho trpělivost skončila před třemi dny, ale stejně to nebylo k ničemu. Pokud něco, tak Izzino – Klarisino chování přešlo od ošklivého k nesnesitelnému. Každý radil něco jiného: pohrozit jí trestem; uplatit ji dárky; zahrnout pozorností; ignorovat její špatné návyky; nařezat jí; zamknout ji v jejím pokoji; poslat do internátní školy.
Nebo ji vrátit matce do Seven Dials, jedné z nejzpustlejších londýnských čtvrtí.
O poslední možnosti odmítl uvažovat, neboť Seven Dials zaručovala dítěti průpravu pouze pro mrzký život zlodějky, alkoholicky, narkomanky a prostitutky. Bez ohledu na to, jaké trápení mu Klarisa působila, nikdy nepřipustí, aby se k tomu místu nebo ke své matce znovu přiblížila.
Nápad poslat ji do internátní školy se mu začínal zamlouvat. Zejména nyní, když dívka vzpurně ignorovala jeho příkaz a začala hladit koně.
Sakra!
Pročísl si oběma rukama vlasy, aby odolal nutkání nasekat své prvorozené na zadek. Netrpělivé zakašlání vrátilo jeho pozornost k poškozené sousedce.
„Ano, madam. Nezapomněl jsem na vás. Povězte mi, co Klarisa provedla, a já dohlédnu, aby vám byla škoda plně kompenzována.“
„Ukradla mi vědro od studny, můj lorde. A také proutěný košík, přikrývku – i když starou a často spravovanou – a zahradní lavičku. Co s tím chtěla udělat, je mi záhadou. Ale dneska – dneska nám ukradla psa!“ Postrčila před sebe světlovlasou holčičku držící v náručí štěně. „Heleně to málem zlomilo srdce.“
„Vědro, přikrývku a lavičku. Myslím, že jedna libra by mohla pokrýt jejich cenu. Nebo jedna guinea?“ Zjistil, že zlaté mince, které se v zemi nepoužívaly často, lidé touží vlastnit.
Jenže na ženu to neudělalo dojem. „Zapomněl jste na košík. Upletla ho vlastnoručně moje babička, můj lorde. Její prababička,“ ukázala na mlčící dítě opírající se o její nohy.
Prohlížel si ji přimhouřenýma očima. Pokouší se z něho vymámit větší částku? Pokud ano, nemohla si to načasovat hůře. Poslední týden v Londýně považoval za strašlivý. Zrušení jeho sňatku, bolestná smrt politických aspirací a nekonečné množství drbů o obou událostech. Ovšem proti prvnímu týdnu na venkově to byla hotová selanka. Tady doslova procházel peklem. Nedostatek spánku, nesnesitelné děti, vzpurné služebnictvo. A navíc se mu dcera, kterou zachránil před děsivým osudem v Seven Dials, odvděčí tím, že se předvede jako nevychovaný spratek, zatvrzelá lhářka a obyčejná zlodějka.
Ne že by očekávat něco jiného, zejména když její matka propila každou penci ze štědrého výživného, které jí za posledních deset let poslal, ale přece jen těžko nesl, že ho vlastní dítě nenávidí.
„Omlouvám se,“ utrousil příliš znechucený situací, než aby vložil do slov opravdovou lítost. „Zdá se, že jsem zapomněl na dobré vychování. Mou totožnost jste si zřejmě domyslela Smím se zeptat, s kým mám tu čest?“
Zvedla bojovně hlavu. „Féba Churchillová,“ představila se stejně neuctivě jako on. Dokonce i její úklona vyjadřovala opovržení.
Na prostou venkovanku s rozcuchanými vlasy, sukní ušpiněnou blátem a kousky listí a trávy přilepenými na živůtku působila dost povýšeně. Přitom by jí většina nejslavnějších londýnských dam mohla závidět, že se jí tak věnuje.
Jenže neměl v úmyslu hrát si kvůli ní se slovíčky. „Děkuji, paní Churchillová, za přivedení Klarisy –“
„Izzy!“ vykřiklo dítě.
Ignoroval ji a vylovil peněženku. „Tady je guinea. Jestli váš košík nenajdeme, pošlu k vám sluhu s další mincí. Kde bydlíte?“
Věnovala mu dlouhý upřený pohled. Zmocnil se ho trapný pocit člověka podrobeného pečlivému hodnocení a měl dojem, že neuspěl. „Na farmě Švestkový sad.“ Aniž si vzala minci, otočila se ke Klarise a očividně ho tím pustila z hlavy. Nejdřív se nad její drzostí zamračil, ale potom se samolibou nedočkavostí čekal, co se bude dít.
„Chci své věci zpátky,“ oznámila dítěti. „Stačí zítra. Kdy tě můžeme očekávat?“
Klarisa tentokrát ztratila řeč.
„Tak co?“ naléhala žena. „V kolik hodin? Ráno budu péct, možná bys mohla přijít, až budou jablkové koláče hotové.“
Mlčenlivé kabonění nemohlo tak docela skrýt, že pozvání paní Churchillové vyvedlo Klarisu z míry.
Žena vzala dcerku za ruku a dodala: „Budeme doma celý den, Izzo. A cestu znáš.“ Jakubovi jen krátce pokývla hlavou.
Kráčela s dcerou zpátky přes úhorem ležící pole, dokuti Klarisa nevykřikla: „Počkejte!“
Dva dospělí a dítě se k děvčeti otočili. „Přece mě tu s ním nenecháte!“ zvolala.
Žena povytáhla obočí a vrhla na Jakuba podezíravý pohled. „Neměla bych? Je to tvůj otec.“
„Ale…“ Dítě čelilo Jakubovu překvapení nenávistným výrazem. „Ale on mě bije!“
„Nic takového nedělám! V životě jsem na ni nepoložil ruku,“ přísahal Jakub. „I když jsem byl několikrát v obrovském pokušení,“ dodal a pokročil ke Klarise.
Sousedka okamžitě vkročila mezi něho a jeho nevyzpytatelného potomka. S nedůvěřivým pohledem se na Klarisu otočila: „Co myslíš tím, že tě bije?“
„Nebiju ji!“ ohradil se dotčeně Jakub.
„Bije mě! Bije!“ Klarisa se proměnila z obviněné zlodějky v politováníhodnou oběť – a paní Churchillová se z rozzlobené sousedky stala starostlivou matkou.
Přidřepla před Klarisou. „Ublížil ti nějak?“
„Vůbec jsem jí neublížil!“ protestoval Jakub.
Paní Churchillová se prudce narovnala. „Buďte zticha, lorde Farleyi. Mlčte a nechte mě, abych to vyřídila.“ Obrátila se k němu zády.
Jakub se zalykal vztekem. Ať se třeba propadne do pekel, ale měl neodbytné cukání tu naivní a příšerně vlezlou ženskou uškrtit!
„Takže, Izzo,“ vyzvala ji, jako by tam nebyl. „Pověz mi, co se přesně stalo.“
Jakub žasl. Jeho uličnické dítě, které zachránil před strašlivým osudem, ho obviňuje ze zlého zacházení. Děvče se štěnětem v náručí se na něho dívá vytřeštěnýma očima, jako by byl ďábel s rohy, ocasem a kopytem.
„Praštil mě řemenem,“ lhala Klarisa a vyslala k němu nasupený pohled. „A nedává mi večeře. Ani snídaně.“
„Rozhodně jsi dost hubená,“ politovala ji žena.
„Naše kuchyně je plná jídla,“ zavrčel Jakub se stěží ovládanou zlostí. „Může si vzít, co chce.“
Paní Churchillová ho umlčela gestem ruky, ale oči nespustila z dítěte. „Vsadím se, že tím řemenem tě zranil.“
Dítě přikývlo, věrný obraz bezútěšnosti. „Bylo to hrozné: prostě hrozné. Křičela jsem a brečela a prosila ho, aby přestal. Jenže on nepřestal.“
„Nikdy jsem –“ začal Jakub.
„Musíš mít ošklivé modřiny,“ pokračovala neochvějně paní Churchillová.
„Ano a hrozně –“ Děvče zmlklo uprostřed věty. Jakub si uvědomil strategii paní Churchillové.
Se zdráhavým respektem ji pozoroval, jak hladí jeho dceru po hlavě. „Ukážeš mi ty modřiny?“
Děvče se zamračilo a odmítlo. „Nechci.“
„Proč ne?“ Paní Churchillová se upřeně dívala na mračící se dítě. „Je možné, že sis to celé vymyslela?“
Soudě podle tvrdohlavého výrazu Jakub odhadoval, že Klarisa bude na své lži trvat. Ale u ní se nedalo na nic spolehnout. Bez varování vyhrkla: „Odprejskni!“ a rozběhla se do svahu směrem k sídlu.
Díval se za ní. Naštěstí běžela domů a ne pryč. Sklíčeně si uvědomil náročnost úkolu, který si stanovil. Klarisa ho nenávidí. Bojuje s ním při každé příležitosti a on neví, co s tím.
Paní Churchillová si odkašlala. „Takže my půjdeme,“ oznámila, když na ni pohlédl. „Myslela jsem to vážně, když jsem ji pozvala na návštěvu. Doufám, že jí dovolíte přijít.“
Přikývl. „Samozřejmě. A děkuji vám.“ Po krátkém zaváhání pokračoval: „Chci vám říct, že jsem na ni ještě nikdy nevztáhl ruku. Nikdy.“
Pousmála se, jen tolik, aby se na ni podíval pozorněji. „Já vím.“ Pak opět zvážněla. „Nicméně vás zřejmě nemá moc ráda. Vlastně ani trochu a já přemýšlím proč.“
Pak se otočila, aniž by mu dala příležitost něco vysvětlit, vzala dcerku za ruku a odešla.
Jakub ji sledoval a téměř na poslední chvíli postřehl detaily, které předtím neviděl. Rovná štíhlá záda. Křivky boků a dlouhé nohy procházející loňskou trávou vysokou po kolena. Sytě hnědé vlasy s rudými pramínky zvýrazněnými poledním sluncem.
Jaké měla oči? Jantarově hnědé, planoucí temperamentem, vzpomněl si. Nijak krásná, ale přesto nápadná žena. A nezapomenutelná. Zejména když se usmála.
Odtrhnout od ní zrak ho přimělo pouze to, že je vdaná a má dítě. Ale i tak se k tomu musel přinutit. Právě jeho laškování se ženami ho dostalo do stávajících problémů; nemůže si dovolit v tom pokračovat, zejména ne tady a v situaci, kdy celé okolí sleduje každý jeho pohyb.
Jenže pokud nenajde nějakou protiváhu k zoufalství, které ho trýzní, jen bůh ví, kdy a kde může explodovat.
Ale především se musí vypořádat se svou nevychovanou dcerou.
S tichým zaklením a pocitem, že je mu sice čtyřiatřicet let, ale připadá si mnohem starší, nasedl na koně a rozjel se za svým dítětem.
„To byl ten Osobně?“ zeptala se Helena, když byly v polovině cesty ze svahu.
Féba ponořená v myšlenkách odpověděla až po chvilce. „Ano. Ale správně se jmenuje Jakub Lindford, vikomt Farley. Jestli tě někdy osloví, musíš se mu uklonit, říkat ‚můj lorde‘ a chovat se co nejzdvořileji.“
Ze suché trávy otírající se o jejich sukně vyskakovaly kobylky a cvrčci. „Ale jeho dcera, ta Izza, se moc dobře nechovala. A také lhala, nebo ne?“ přemýšlela Helena nahlas.
„Obávám se, že ano. Ale možná ji jenom nikdo nenaučil lepším způsobům.“
„Znamená to, že její otec není moc dobrý otec?“
Tak to vypadalo. Féba místo toho řekla: „Nejsem si jistá. Netuším, jaké to mezi nimi je.“ Nicméně byla dostatečně zvědavá a přála si to zjistit.
„Ráda bych věděla, kde je její matka.“
Její matka, která není manželkou lorda Farleye. Zatím nikdo nezpochybnil, že by lord Farley nebyl svobodný. Přesto otevřeně prohlásil Izzu za svou dceru. To znamená, že první Fébin odhad byl správný: dívenka je nemanželská.
Jako Helena.
Fébin soucit s nešťastnou malou holčičkou hned vzrostl. Podle jejího vzhledu a otřesného chování je možné, že se stala součástí domácnosti lorda Farleye teprve nedávno.
Heleně odpověděla: „Soudě podle jejího přízvuku, pravděpodobně žila s matkou v Londýně.“
„V Londýně? Ach, možná zná moji mámu!“
Féba objala Helenu kolem ramen. Neustálá touha neteře po nepřítomné matce byla nepřetržitým zdrojem bolesti pro obě, což vyvolávalo ve Fébině hrudi palčivou zlost. Nemohla pochopit Louisinu naprostou lhostejnost k dceři. „Obávám se, že to je málo pravděpodobné, zlato. Víš, Londýn je obrovské město, větší než stovka Swansfordů. Možná větší než tisícovka.“
„Tisícovka?“
Féba přikývla. „Poslyš, co bys řekla na jízdu na mých zádech dolů z kopce?“ Cokoliv, co rozptýlí Helenin zájem o Londýn a matku, která ji nikdy nepřijede ani navštívit.
K Fébinu skutečně velkému zklamání Izza druhý den na koláč nepřišla.
„Jsem ráda, že tu není,“ prohlásila Helena, když olizovala sladké zbytky koláče z prstů. „Je ošklivá a nemám ji ráda.“
„Ošklivé je to, co udělala. Ale domnívám se, že není vždycky tak protivná. Možná je to tím, že tady nemá žádné kamarády.“
„Já také nemám žádné kamarády a nejsem protivná.“
„Máš mě.“
„To je něco jiného. Jsi moje teta,“ zachichotala se Helena. Pak zamyšleně svraštila tvář. „Zajímalo by mě, jestli ona má tetu, jako jsi ty.“
Féba pokrčila rameny a dojedla svou porci koláče. „Izza vypadá velmi opuštěně. Třeba potřebuje jenom jednoho nebo dva kamarády.“
Helena nakrčila nos. „Ale ne mě.“
Féba se odmlčela, ale ta myšlenka ji neopustila. Izza s Helenou si byly dost podobné. Obě nemanželské; nesporně kvůli tomu budou mít dětmi potíže. I když děti ze Swansfordu pouze opakovaly slova zaslechnutá od rodičů, citlivé dítě jako Helena zraňovaly ještě dlouho po vyřčení. Právě proto Helena nechtěla navštěvovat školu ve Swansfordu a Féba ji učila doma.
Dvě dívenky bez matky, vystavené posměchu. Přestože jedna vyrůstala v drsném prostředí a druhá obklopená láskou, mohly jedna pro druhou znamenat oporu a vzájemné pochopení.
Možná by si o tom měla promluvit s lordem Farleyem, pomyslela si, když druhý den ráno mířily zamračeným mlžným dnem do Swansfordu. Cestou kolem Nester Hillu se Féba zahleděla na cestu vedoucí k dvoupatrové budově z vápence, stojící uprostřed Farleyova parku. Ale vzpomínka na vikomtovu přísnou tvář zahnala ten hloupý nápad. Odtrhla pozornost od široké cesty. Bude lepší neplést se lordu Farleyovi pod nohy. Nepochybně zaměstnává dobrou vychovatelku nebo chůvu, případně jinou osobu, která se o Izzu postará.
„Pospěš si, Helenko,“ zavolala na dítě, které se rozběhlo za Brunem lovícím žlutého motýla. „Paní Leaková ráda dostává naše vajíčka brzy ráno, dříve než se objeví první zákazníci.“
Paní Leaková seděla v úhledně uspořádaném obchodě na židli a sčítala sloupec čísel v účetní knize, ale jakmile zahlédla Fébu s Helenou, odložila ohmataný sešit stranou. Přivolala je k sobě a Helenku rozptýlila tvrdým karamelovým lízátkem.
„Je to pravda?“ uhodila na Fébu. „Obvinilas dítě lorda Farleye z krádeže?“
Féba odložila košík s vajíčky na navoskovaný dřevěný pult. „To děvče mě opravdu okradlo. Přistihla jsem je při činu. Ale myslím, že nakonec –“
„Ale určitě jsi ji nedovlekla rovnou k ní domů a nežádala od něho náhradu škody?“
„Ne. Nežádala jsem nic. A rozhodně jsem ji nedovlekla k nim domů. Pouze jsem mu ji vrátila. Když jsme se blížily k Farleyovu parku, lord Farley už ji hledal. Mimochodem, kde jste tyhle věci slyšela?“
Paní Leaková se znovu posadila. „Na tom nezáleží. Ale ulevilo se mi, že tě neopustil zdravý rozum.“ Než mohla Féba na poznámku reagovat, obchodnice se s konspirativním leskem v očích předklonila. „Víš, o těch jeho dětech se mluví v celém kraji.“
„Co má – dětech? Chcete říct, že má víc než jedno?“
„No jasně. Tu neotesanou malou Londýňanku…“ Ztišila o něco hlas. „… a dítě s tmavou pletí. Obě nemanželské,“ dodala s vědoucím pokývnutím.
Féba stiskla rty. Takže to je pravda. Ale paní Leaková nejspíš zapomněla, s kým mluví; Féba jí to neváhala připomenout. „Ani v nejmenším nepochybuji, že děti nemohou za své rodiče,“ prohlásila rozhodně.
Tváře paní Leakové okamžitě zrudly. „Proboha, promiň, dítě. Ty víš, že nepředhazuju Heleně, co provedla tvoje divoká sestra. Všichni vědí, že Helenka je to nejhodnější stvoření na světě.“
„Ano. To tedy je.“
„A je to tvoje zásluha. Vychovala jsi svou neteř moc dobře, není jako ta uličnická zlodějka z Farleyova sídla. Měla bys odtamtud slyšet historky. Jedna z pokojských dala výpověď a řekla nám, že chůva, kterou přivezl z Londýna, si musela už včera sbalit svých pět švestek.“ Přitiskla si prst na tvář a zamračila se. „Nebo to bylo předevčírem?“
„Dobrý Bože.“
„Podle toho, co jsem slyšela, miminko propláče každou noc a to větší dítě den co den utíká.“ Paní Leaková potřásla hlavou. „Povídá se, že lorda vyhnaly z Londýna drby. Proto se tady po tak dlouhé době objevil.“
„No, tady nehrozí nebezpečí, že ho nějaké klepy vyženou,“ odpověděla Féba poněkud jízlivě, ale paní Leaková ironii nepostřehla. I když to byla v podstatě laskavá žena, ráda strkala nos do cizích záležitostí. Zřejmě tomu nahrávalo, že vedla hlavní obchod ve vsi. Muži pomlouvali v hospodě nebo v kovárně, ženy se v tomto směru vyžívaly v Leakově obchodě. Žhavé téma současnosti představoval lord Farley. Fébu napadlo, že v kraji konečně existuje někdo, kdo špatným chováním předčí Louisů.
„Jak může svobodný muž vychovávat dvě malé holky?“ pokračovala paní Leaková. „To mi vrtá hlavou. A co udělá s tou malou zlodějkou?“ Přerušil ji zvonek nad dveřmi. S nevinným výrazem a pevně zavřenými ústy se pustila do leštění už tak vzorně čistého pultu.
Do obchodu vešel nějaký muž. Smekl klobouk, pokývl Fébě a obrátil se na paní Leakovou. „Dobrý den, madam. Přicházím s písemným oznámením lorda Farleye. Ptá se, jestli budete tak laskavá a vyvěsíte je na viditelném místě.“
Podal jí papír. Paní Leaková si přečetla text a přikývla. „S radostí. Ujistěte pána, že paní Leaková ráda vyvěsí jakékoliv jeho oznámení.“
„Ano, madam. Děkuji, madam.“
Jakmile odešel, paní Leaková se otočila a nedočkavě podala oznámení Fébě.
Hledá se vychovatelka pro dvě děti. Nutno mít doporučení. Hlaste se ve Farleyově sídle.
Paní Leaková zvedla obočí a na čele jí naskočily vrásky připomínající brázdy na čerstvě zoraném poli. „Neříkala jsem to? Chůva je pryč a domácnost je vzhůru nohama.“ Odkašlala si a dodala: „Řekla bych, že nejvíc potřebuje dozorce. Víš, Fébo, nejkvalifikovanější osobou na to místo jsi ty – hodná a bohabojná mladá žena. Rozená vychovatelka. Vždycky jsem to říkala, nejdříve tvému nemocnému otci, potom i tvé matce. Máš jemné způsoby, kterým tě naučila. Vychovala z tebe slušnou a nóbl ženu. A jsi sčetlá.“
Pustila se do hledání připínáčku a kladívka. „Tvoje matka možná nebyla ta nejsnášenlivější osoba – Bůh dej odpočinutí její duši. Ale nikdo nemůže popřít, že se tady nejvíc blížila tomu, co považujeme za dámu – alespoň od chvíle, kdy se odstěhovala matka mladého lorda.“
Připevnila oznámení na vývěsku a znovu se otočila k Fébě. „Už teď učíš doma Helenu. Tak proč bys ještě nepřibrala děti lorda Farleye? Peníze by ti přišly vhod.“
Fébu nepřekvapilo, že se ví o jejích finančních potížích, ale bylo to ponižující. O návrhu přemítala celou cestu domů. Převzít výchovu dvou dětí? Vikomtových dětí?
Nikdy o práci vychovatelky neuvažovala. Jenže nikdy se jí podobná příležitost nenaskytla.
Teď tu byla.
Vikomt potřebuje vychovatelku; pokud ona má udržet farmu, potřebuje vyšší příjmy, než dostává za vajíčka, sýr a med. Má se o to místo ucházet? A kdyby to vyšlo, bude muset žít ve Farleyově sídle? To nechtěla.
Jenže když nezaplatí pozemkovou daň, musí farmu prodat a přestěhovat se do vesnice. Po tom také nijak netoužila. Raději být něčí vychovatelkou, soudila, než něčí pradlenou nebo kuchyňskou pomocnicí – ačkoliv snažit se Izzu něčemu naučit a vychovat z ní slušnou mladou dámu znělo hrůzostrašně.
Starat se o matku ovšem také nebylo nijak snadné. Možná by se o to místo měla opravdu zajímat.
„Předbíháš sama sebe,“ napomenula se nahlas.
„Prosím?“ vyzvídala Helena, která houpala kouskem provázku před Brunem. Štěně poskakovalo a bez většího úspěchu po něm chňapalo. Bylo hravé a Helena neúnavná; Fébu to přimělo k úsměvu.
„Bruno už povyrostl,“ poznamenala a změnila tím téma.
„Ale je menší než jeho bratři a sestry. Martin ho dneska nechal, aby si s nimi pohrál.“
„Možná není největší, ale určitě je nejchytřejší, nemyslíš?“
Helena se usmála a šťastně poskočila. „Jasně, je nejchytřejší štěně ze všech!“
Zbytek cesty k domovu proskákali a protančili popoháněni větrem a blížící se jarní bouří. Když šla Féba druhý den ráno podojit kozy, zjistila, že se ztratila trojnožka.
„Izza!“ zvolala tiše. Dojila kozy vkleče a soptila. Zpropadená holka! Nejen že jí ukradené věci nevrátila, ale přivlastnila si i další.
Féba zvládla denní povinnosti v rekordním čase, a když rázně pochodovala k Farleyovu parku s klusající Helenou v patách, stíny byly ještě dlouhé. Cestou k panskému sídlu, vzdálenému necelých pět kilometrů, nešla už mnoho let. Neměla k tomu nejmenší důvod. Její nevelké pole sousedilo s Farleyovými pozemky, ale les držel obyvatele panství stranou od větrem šlehaného Švestkového sadu.
Ukradené věci nepochybně ukrýval právě tento les. Ale proč je Izza brala? Přikrývku a psa by ještě chápala, možná i košík. Ale lavička, trojnožka a vědro? K čemu to dítě může potřebovat věci do domácnosti –
Prudce se nadechla. No jasně! Izza nijak neskrývala pohrdání otcem a nesouhlas s tím, že ji vytrhl z dosavadního života. Je možné, že se pokouší zařídit si vlastní koutek na nějakém skrytém místě, kde by mohla žít – nebo si to myslí – zcela sama?
Ta dojemně smutná představa zahnala zbytek Fébina hněvu. Nešťastné děvče. Jenže Izziny krádeže nemohou pokračovat do nekonečna. Izze to nepomůže, spíš naopak, a Féba ty věci denně potřebuje.
Cestou se rozhlížela kolem a uvažovala, jaké místo si mohlo tak malé děvče vybrat. Určitě dobře schované. A blízko vody. Možná někde u kamenitého potoka, který na konci ústí do řeky. Nebo poblíž Wildfenského rybníku.
Féba se zapřísáhla, že než skončí den, bude mít své věci zpátky – ať už s Izzinou spoluprací nebo bez ní.
Velký dům uprostřed Farleyova parku vypadal z vrcholku kopce tiše a klidně. Od tří řad oken otočených k východnímu obzoru se odráželo vzácné březnové slunce, na louce svažující se k západu se popásalo několik koní, nad jejichž hlavami kroužil pár vlaštovek. Lidi nikde nebylo vidět. Obezděná zahrada a záhony u kuchyně zely prázdnotou, stáje za domem rovněž působily opuštěně. Nebýt kouře vycházejícího z jednoho komína, Féba by věřila, že dům je neobývaný – nebo že všichni ještě spí.
Po několika dalších krocích se k ní donesl výkřik a vzápětí rachot – zřejmě se rozbila nějaká keramika. Hned nato se ozval pronikavý pláč malého dítěte.
Ve Farleyově sídle se rozhodně nespalo.
Féba zaváhala. Má jít k předním dveřím? Nebo snad k zadním?
K předním, rozhodla se. Je přece poškozenou osobou přicházející v důležité věci – důležité přinejmenším pro ni. „Počkej tady u fontány,“ nakázala Heleně. „Nebude to dlouho trvat.“ Vystoupala po širokých kamenných schodech a třikrát bouchla klepadlem do dveří.
Po čtyřech minutách a dvanácti dalších zaklepáních se dveře otevřely.
„Přišla jsem za lordem Farleyem,“ oznámila služebné a vytřeštila oči. Žena byla neupravená, z domácího čepce jí čouhaly rozcuchané vlasy a na zástěře měla obrovskou zelenou skvrnu.
„Šel se projít,“ odpověděla služka a otřela si oči. „Myslím, že někam za dům.“ Pak zavřela – či spíše zabouchla – dveře a nechala Fébu zděšeně přemítat nad její neomaleností.
Co to znamená? Situace je tady ještě horší, než jak ji líčila paní Leaková.
Féba se zatvrdila. Nešla takový kus cesty jen proto, aby se nechala odmítnout nějakou služkou. Vydala se za dům. Pod nohama jí skřípal štěrk, zatímco přemýšlela, kam se mohl vikomt Farley pěšky vydat, když jeho domácnost se očividně rozpadá.
Dovedl ji k němu dětský pláč; zněl sice slaběji, ale stále žalostně. Obešla zastřižený zelený plot a zarazila se. Dítě v náručí tak vysokého a ramenatého muže vypadalo maličké. A naopak – malé dítě muži dodávalo na mohutnosti.
V každém případě to byl pozoruhodný pohled. Féba v životě neviděla v roli chůvy muže. Pokud si pamatovala, její otec nedržel Helenu v náručí ani jednou. A nikdy nevěnoval zvláštní pozornost jí ani Louise.
Vznešený a mocný vikomt v košili, s vlasy rozcuchanými a stínem neoholených vousů na tváři popochází tam a zpátky po štěrkové pěšině, houpá tmavovlasé mimino na rameni a prozpěvuje nějakou melodii, která se nepodobá žádné ukolébavce.
„… lodě připlouvají, lodě odplouvají; nikdy mě neomrzí…“
Jeho hlas zněl chraptivě a unaveně; jestli i falešně, to nepoznala. Hlavně se snažil uklidnit to nešťastné dítě. Podle vyčerpaného vzhledu se o to pokoušel už dlouho.
„Smím?“ Přistoupila k němu s nataženýma rukama.
Překvapeně vzhlédl a viditelně se mu ulevilo. Beze slovají předal dítě a znaveně se opřel o kamennou zeď bylinkové zahrádky.
„Nechce spát,“ oznámil a promnul si rukou šíji. „Spí sotva jednu nebo dvě hodiny. Pokud s ním nechodíte nebo ho nehoupete, tak pláče.“
Féba dítě zkontrolovala, ale plenka byla suchá. „Nemá vyrážku? Myslím na zadečku.“ Ne že by v tomto směru očekávala jeho znalosti.
„Ne. Ani horečku. Doktor tu byl dvakrát a tvrdí, že mu nic nechybí. Soudí, že je to změnou klimatu.“
Féba zavrtěla hlavou. „A jí dobře?“
„Přímo hltá. Ale potom naříká.“
Féba houpala sladce vonící raneček a políbila mu hedvábné vlásky. „Jak se jmenuje?“
„Leja.“
„Leja.“ Znělo to exoticky. Ale pro malou holčičku s olivovou pletí se to hodilo. „Ahoj, Lejo,“ zabroukala k momentálně tichému dítěti. „Ty jsi ale krásná.“
Leja zkřivila tvářičku, ale než se stačila rozplakat, Féba dítě otočila, povysadila si je na bok a pevně držela kolem bříška. Dítě mlčelo.
Popocházela sem a tam a usmála se na překvapeného lorda Farleye.
„Co jste s ní udělala?“
„Moje neteř bývala hodně neklidná, ale vždycky se utišila, když jsem ji držela tímto způsobem. Leju pravděpodobně bolí bříško a tlak mé ruky ji zbavuje bolesti. Co vlastně jí?“
Kráčel teď vedle ní. „Nevím. Nějakou kaši? Mačkanou zeleninu? Většinou asi mléko.“
„Kravské mléko?“
„Asi ano. Nedává se dětem, když nemají matku, aby… ehm…, která by se postarala o tyhle záležitosti?“
Podívala se na něho, pobavená jeho rozpaky.
Natáhl k dítěti ruku. Leja pevně uchopila jeho prst. Fébiným tělem projelo nečekané a zneklidňující zachvění. Měla pocit, jako by se dotkl i jí.
Zastavila se a podala mu dítě. „Zkuste to sám.“
Jeho ruka se dotkla její, až Fébu zamrazilo. Prudce se nadechla, o krok ustoupila a uhnula jeho pohledu.
Dítě na okamžik vypadalo, že se opět rozpláče, ale jakmile je lord Farley správně uchopil, jen tiše vzdychlo. Leja jako by si uvědomila, odkud přišla pomoc, upřela na Fébu dokořán otevřené oči. A v tu chvíli se Féba do exoticky krásné holčičky s šedomodrýma očima, zlatou pokožkou a lesklými ebenovými vlasy zamilovala.
Měla důvěřivý, spokojený pohled, neboť jí život ještě neposkvrnil duši.
„Znovu se stávám vaší dlužníkem, paní Churchillová,“ prohlásil lord Farley. Upřímný úsměv a unavené rysy Fébu vyvedly z míry. Chvíli na něho pouze zírala. V tváři zarůstající několik dní neholeným strništěm zářily bělostné zuby. Chloupky vykukující z rozhalenky košile dodávaly jeho vzhledu jakési drsné mužnosti. Připadala si náhle příliš malá, velmi ženská a velmi zranitelná, i když tomu nerozuměla.
Pak jako by se ozval matčin hlas: žena nemá být za žádných okolností o samotě s mužem, který je pouze v košili. Dokonce ani kdyby to bylo zcela nevinné.
Féba věděla, že musí vyřídit svou záležitost a vypadnout.
Založila si paže na hrudi a zamračila se. „Nic mi nedlužíte, lorde Farleyi. Jen vás chci informovat, že Izza opět udeřila.“
„Cože?“
„Ukradla mi trojnožku na dojení – alespoň předpokládám, že to byla ona.“
Lord Farley vyměnil výraz vděčnosti za zoufalství. „Zatraceně,“ zaklel.
Hned se toho chytila, potřebovala na něm najít nějaký nedostatek. „Jestli budete v přítomnosti vašich dětí klít, neobviňujte že, že vám budou vaše slova vracet. Izzin slovník je už teď dost ošklivý.“
Dokonce i jejím uším to znělo toporně a afektovaně. Potlačila zaúpění, když si uvědomila, že promluvila přesně jako její přísná, chyby hledající matka.
Lord Farley na kritiku neodpověděl. Pomalu se vydal zahradou. Po krátkém zaváhání ho následovala.
„Nevím, co s ní mám dělat. Nenávidí mě i veškeré služebnictvo. Ať po ní chci cokoliv, vždycky je proti tomu. Kleje. Odmítá se koupat. Ječí a rozbíjí věci. Utíká a – jak sama víte – krade všechno, co není přivázané.“
Fébino napětí se poněkud uvolnilo. Lord Farley se s dětmi přinejmenším snaží něco dělat.
Zvedla bradu a nadechla se. „Riskuji, že budu vypadat příliš troufale, ale smím se zeptat, jak dlouho máte dcery u sebe?“
Podíval se na ni a pak odvrátil zrak. „Leju mám několik měsíců. Ale Klarisu… asi šest týdnů.“
„Rozumím. Smím se zeptat na jejich matky?“
Pohladil Leju po hlavičce a políbil ji na čelo. „Matka Leji zemřela, když byly dítěti dva měsíce. Klarisina –“ Zaťal čelisti. „Klarisina matka je –“ Odmlčel se. „Žije v prostředí zcela nevhodném pro výchovu dětí. Využívala Klarisu… k různým pochůzkám, abych tak řekl. Klarisa se nakonec musela starat o matku i své sourozence.“
„Chápu,“ zamumlala Féba, i když to nebyla pravda. Ne tak docela. Ale ať ty „pochůzky“ znamenaly cokoliv, zřejmě nebyly vhodné pro teprve desetileté děvčátko. „Takže… takže Izza má sourozence?“
„Ano. A Izza je její předchozí jméno z dřívějšího života. Chci, aby teď používala jméno Klarisa.“
Féba vzdychla a propletla prsty rukou. „To, co pro děti děláte, vypadá chvályhodně, lorde Farleyi. Ale řekla bych, že od Klarisy vyžadujete příliš mnoho a příliš rychle.“
„Pokouším se ji zachránit před bídným životem, jaký si zvolila její matka.“
„Ano, s tím lze jistě souhlasit. Ale nevidíte, že je vyděšená?“
Pohrdavě zafuněl. „Vyděšená? Nepostřehl jsem, že by se něčeho bála. Nezastraší ji dokonce ani hrozba pořádného výprasku.“
Vrhla na něho ostrý pohled. „Tvrdil jste, že jste na ni nikdy nevztáhl ruku.“
„A to je pravda.“ Zastavil se a otočil se k ní tváří. „Nemám sklon bít děti, paní Churchillová. Jenže až dosud nic jiného nefungovalo – a teď mi říkáte, že znovu kradla.“
Stáli na konci stříhaného trávníku, odkud štěrková pěšina vedla přirozeně rostoucí loukou. Ačkoliv ji tento muž dokázal rozechvět pouze pohledem svých očí, Féba se to snažila ignorovat. Proč by se měla obávat muže, který drží v náručí spokojené žvatlající mimino?
Jenže vikomt byl něco víc než pouze těžce zkoušený otec, připomněla si. Možná se snaží dobře chovat ke svým dcerám, ale není už tak šlechetný vůči jejich matkám. Pouhá představa, co jim zjevně provedl, zhoršovala její náladu. Copak ji její matka neustále nevarovala právě před sobeckým chováním mužů?
Rozhodla se nemyslet na něho nebo jeho divokou minulost. Utrhla stéblo trávy a zamávala jím před Lejou. Pak nasměrovala myšlenky zpět na záležitost, kvůli níž přišla. „Snažila jsem se přijít na to, proč mě Izza znovu okradla, když musí vědět, že podezření padne na ni. Začínám si myslet –“ Potřásla hlavou. „Vím, že to bude znít zvráceně, ale napadlo mě, jestli nechce, abych sem přišla a obvinila ji.“
„Proč by to měla chtít?“
„Tím si nejsem jistá. Možná proto, že jsem první člověk, který ji oslovuje Izzo? To je přece jméno, se kterým se ztotožňuje. Pokouší se najít své místo. Ztratila všechny jistoty dřívějšího života. Ať byly sebehorší, byly jediné, co znala. Je její žádost ponechat si původní jméno opravdu tak nepřijatelná?“
Zamračil se, ale neodporoval.
„A také si myslím,“ pokračovala Féba, „že jsem ji poněkud zmátla svým přátelským pozváním na mou farmu. A zaujala ji. Vlastně jsem byla dost zklamaná, když nepřišla.“
„Myslíte, že chtěla přijít?“
„Možná,“ odpověděl si. „Pochopil jsem jedinou věc: to dítě je chytré jako sto čertů, i když se mu nedostalo žádného vzdělání. Máte pravdu. Věděla, že ji sem přijdete obvinit, když zmizí vaše trojnožka. Otázkou je, proč chtěla, abyste přišla.“ Hluboce vzdychl. „Asi vám nemusím říkat, že moje trpělivost s Klarisou dosáhla své hranice. S Izzou,“ opravil se a smutně se usmál. Pohoupal miminko, které se tvářilo docela spokojeně. „Zdá se, že jste vyřešila problém s Lejou. Možná máte pravdu i u Izzy.“
Pak se na ni usmál; vlastně jen pousmál. Ale v jeho jasných modrých očích se objevila vřelost, která ji dojala.
Okamžitě před jeho pohledem uhnula. Jak snadno ji přinutí, aby si uvědomovala jeho fyzickou blízkost. Bylo to znervózňující a matoucí a ani trochu se jí to nelíbilo. Ulevilo se jí, když otočil své kroky k domu.
„Najděme Izzu,“ navrhl, „a uvidíme, co nám k tomu řekne.“
Féba si vzpomněla, že nechala Helenu s Brunem u fontány na nádvoří. Když zjistila, že jsou pryč, uvědomila si, jaká to byla chyba.

3

Féba se s ustaraně svraštěným obočím rozhlížela po prázdném nádvoří. „Není pravděpodobné, že by Helena jen tak odešla.“
„Izza,“ zamumlal lord Farley. „Zatracené dítě.“
Féba se tentokrát neobtěžovala kárat ho za klení. Naopak by nejraději zaklela i ona. Tohle byla Izzina práce. Nemohla však uvěřit, že by Izza zašla tak daleko, aby Heleně ublížila. „Možná Bruno někam odběhl a Helena ho hledá,“ doufala.
„Nebo ho Izza zase sebrala.“
Lord Farley stále s dítětem v náručí zamířil k předním dveřím, otevřel je a hlasitě volal někoho jménem Benson. Za okamžik se objevil podsaditý muž. Cestou si ještě oblékal kabát. „Vezmi Leju,“ přikázal lord Farley. „Drž ji takhle.“ Předal rozpačitému muži dítě a zkontroloval, zda ho drží tak, jak Féba nakázala. „Upozorni služebnictvo, že Izza a Helena, dcera paní Churchillové –“
„Ona není moje –“
„– zmizely. A také štěně jménem Bruno. Ať předáš Leju komukoliv, ať ji drží přesně tímhle způsobem.“ Stále jenom v košili zamířil ke vzdálenějšímu konci domu a budovám za ním.
Féba ho po krátkém zaváhání následovala. Rukou si nadzvedávala dlouhé sukně, protože musela chvílemi běžet, aby udržela krok s jeho zlostnou chůzí.
„Miluje stáje. A také ledárnu,“ poznamenal lord. „Neptejte se mě proč.“
„Začínám mít dojem, že se pokouší zařídit si v lese poblíž mé chalupy nějaký vlastní úkryt.“
„Já tomu děvčeti vůbec nerozumím.“
„Ani já. Ale jelikož jste její otec, musíte se to naučit,“ prohlásila Féba, když vcházeli do stáje.
Jeho ostrý pohled ji přinutil odvrátit se od znepokojivě přímých očí. To jí současně připomnělo něco, co si potřebovala uvědomit: on je vikomt a ona jenom farmářova dcera. Nemusela tady být její náročná matka, aby jí vyčetla, že ho nemá co poučovat, co má nebo nemá dělat.
Se šlechtou neměla žádné zkušenosti. Matčiny nekonečné lekce o správném chování ve slušné společnosti si mohla ověřit jen ojediněle.
Navzdory všemu to byla jeho dcera, kdo způsobil všechny problémy, nikoliv Helena – kterou stále považoval za její dceru. Zřejmě ho na to bude muset upozornit.
V hlavní části stáje neobjevili po dětech žádnou stopu. Zatímco lord kontroloval několik stání a sedlárnu, Féba vyšplhala po žebříku na seník. Po děvčatech ani památky, jen doklady toho, že tady Izza byla. Prázdný hrnek. Prostěradlo. Panenka a postýlka pro panenky.
„Pojďte se na něco podívat!“ zavolala dolů na lorda Farleye.
V momentě byl vedle ní v prachu seníku s nízkým stropem. Zvedl panenku s popraskaným obličejem, v šatičkách z vybledlé kárované látky. „Pamatuji si ji. Je to jedna z panenek Sarah.“
„Sarah?“
„Má mladší sestra.“
Féba si vzpomněla na zmínku paní Leakové, že lord Farley má dvě sestry. Nevlastní. Stejně jako Izza má nevlastní sestru Leju a další nevlastní sourozence u matky v Londýně.
„Ubohá Izza,“ vydechla a vzala mu téměř bezvlasou panenku z rukou. „Musí se cítit hrozně osamělá. Řekla bych, že se jí stýská po rodině, přestože nebyla ideální. Podle mě si tady touží vytvořit něco, co bude jenom její; prostředí, kde by se cítila bezpečně.“ Zvedla k němu oči. „To by vysvětlovalo, proč si vzala tuhle panenku a proč se pokoušela vzít nám štěně.“
Pročísl si rukou vlasy. „Jestli si přeje štěně, stačilo, aby mě o nějaké požádala.“
„Copak to nechápete? Vy jste jí ukradl její život. Proto se vám vzpírá.“
I v šeru viděla v jeho očích úzkost. „Nemohu ji vrátit do toho strašného života,“ zasténal. „Nemohu.“
„Samozřejmě že ne. Ale takhle nemůžete pokračovat ani vy, ani ona. Je na vás, abyste si oba našli něco společného.“
Féba se naklonila a vrátila panenku do postýlky. Když se narovnala, lord Farley byl blíž než předtím a upřeně se na ni díval. „Pomůžete mi?“ zeptal se. „Potřebuji vychovatelku. Vezmete to místo?“
Fébin žaludek se začal nervózně chvět. „Já… ehm… já nevím.“
„Zřejmě budu muset promluvit s vaším manželem. Ale za váš čas vám dobře zaplatím.“ Pokročil ještě blíž. „A pokud budete chtít, můžete vodit dceru s sebou.“
„Helena není moje dcera,“ oznámila Féba, zatímco se chvění žaludku stupňovalo. Prudce se otočila a sestupovala po žebříku. „Jestli nebudeme hledat, tak je nikdy nenajdeme.“
„Helena není vaše dcera?“
Jakmile se ocitli zase na pevné zemi, byla to ona, kdo rázně vykročil kupředu, a on ji musel následovat. „Helena je moje neteř, dítě mé sestry, a já ji vychovávám.“
„Rozumím. Máte nějaké vlastní děti?“
„Nejsem vdaná, můj lorde.“ Proč se při těch slovech její žaludek zase křečovitě sevřel? „Mohl byste se laskavě soustředit na náš úkol?“
Nedal se odradit. „Nejste vdaná? Tak… tak to znamená, že jste volná a můžete přijmout místo vychovatelky Izzy a Leji.“
Vzdychla. Byla naprosto volná a měla by být nadšená, jaká příležitost se jí nabízí. Měla by okamžitě souhlasit, než si to vikomt rozmyslí. Má šanci vypořádat se se zpožděnou platbou daní a udržet chalupu a hospodářství, byť jen skromné.
Ale nějaké poplašné zařízení v jejím nitru ji před tímto mužem varovalo. Tušila, že zaměstnání tady nebude jednoduché. Ne za přítomnosti lorda Farleye.
„Já… potřebuji si to rozmyslet. Najděme nejdříve Izzu a Helenu, ano?“ Očekávala, že se s ní bude přít, ale lord se tvářil zaujatě a pokyvoval hlavou.
Předběhla ho, ale ne na dlouho. Obávala se, že lord Farley od myšlenky získat ji jako vychovatelku pro své dvě nezvladatelné děti neupustí.
Když se blížili k ledárně, uslyšeli pronikavý štěkot Bruna. Za chýší s doškovou střechou stála Izza a držela štěně v rukách mimo dosah plačící Heleny, která se marně pokoušela získat ho zpátky.
„Je můj,“ kvílela. „Vrať mi ho.“
„Neublížím mu,“ slibovala Izza.
„Už teď mu ubližuješ!“
„Já ne! Přestaň se chovat jako malé děcko.“
„Já nejsem děcko!“
„Izzo!“ zařval lord Farley a zamířil k nim. Féba ho z náhlého popudu varovně chytla za paži. „Klidně, můj lorde. Hlavně laskavě.“
Izza se k nim otočila tváří. Pokud byla vyplašená, rychle to skryla úšklebkem a vzpurným vystrčením brady. Nepustila štěně ani před nimi necouvla.
Féba cítila, jak se svaly na lordově předloktí napjaly a zase povolily. Rychle odtáhla ruku, ale nepomohlo to. V jejich mlčenlivě domluvě pouhým dotekem se skrývala jakási intimita. Vycítila a radila mu, muži – vikomtovi! –, kterého ani pořádně neznala. A on ji poslechl.
Byl to velmi zneklidňující poznatek.
„Izzo,“ začal znovu. „Musíš Heleně vrátit jejího psa.“
Jakmile je Helena spatřila, s pláčem se rozběhla a zabořila obličej do Fébiných sukní.
„Já jsem mu neublížila!“ vykřikla Izza na otce.
„Nic takového jsem neřekl. Ale nemůžeš brát lidem jejich věci. Paní – slečna Churchillová mi právě teď oznámila, žes jí vzala –“
Féba ho spolehlivě fungujícím gestem opět umlčela. „Předevčírem jsem tě postrádala, Izzo. Doufala jsem, že nás přijdeš navštívit ve Švestkovém sadu.“
Izza přenesla pohled přimhouřených očí z otce na Fébu. „Švestkový sad, takové hloupé jméno. Neviděla jsem tam žádné švestky.“
„To proto, že švestky dozrávají až na podzim. Ale kvůli nim se to místo Švestkový sad nejmenuje.“
Dívenka by se na důvod ráda zeptala. Féba jí to viděla na tváři. Znovu zadoufala, že s ní najde společnou řeč. Otočila se k vikomtovi a uvědomila si, že její ruka stále ještě spočívá na jeho předloktí. Prudčeji stáhla zpátky, ale pohled jeho živých modrých očí říkal, že si té důvěrnosti všiml.
Naštěstí nepoznal, jak hluboce na ni ten prostý dotek zapůsobil. Alespoň v to doufala. Její srdce prudce tlouklo, myšlenky se rozutekly a v ústech pociťovala sucho.
Přesto dokázala normálně promluvit. „Pokud nemáte námitky, můj… můj lorde, Izza by možná ráda doprovodila mě a Helenu zpátky na Švestkový sad.“
„Ne,“ zvolala Helena a zvedla k Fébě vyděšenou uplakanou tvář. „Nemám ji ráda.“
„Já tebe taky ne, ty přerostlé uplakané děcko,“ odsekla Izza. „Kolik ti vlastně je? Dva roky?“
Helena se znovu rozplakala a skryla obličej ve Fébině klíně. Féba na okamžik zaváhala. Jsou ty dvě děti mnohem rozdílnější, než si myslela?
Lord Farley si odkašlal. „Třeba bychom vás mohli doprovodit oba.“
On? Do její prosté chalupě se čtyřmi místnostmi?
Fébě se znovu rozbušilo srdce. Jak je možné, že se jí věci tak vymkly z ruky? Když rozzlobeně vyrážela k Farleyovu parku, něco takového ji nenapadlo. Chtěla pouze vrátit trojnožku a další předměty. Teď stojí, drží vikomta za paži, vnucuje mu nevyžádané rady a je z něj vyvedená z míry. A navíc on chce navštívit její nuzný příbytek.
„Ehm… nemyslím, že je to nutné,“ vykoktala.
„Ale pro mě to bude potěšení,“ trval na svém. Povytáhl jedno obočí, jako by chtěl dodat, že ho přece nemůže odmítnout.
Samozřejmě že nemohla. „Ach ano. Asi ano. Tedy… jestli si to opravdu přejete.“
„Přeji.“ Když konečně přenesl znepokojivě zkoumavý pohled na Izzu, Féba se dlouze nadechla. „Tak, Izzo,“ pokračoval vikomt. „Co na to říkáš? Doprovodíme je domů?“
Dítě si odhrnulo rozcuchaný pramen světlých vlasů z čela a podezíravě ho pozorovalo. „Proč mě neoslovuješ Klariso?“ Při vyslovení nenáviděného jména se ušklíblo.
Pokrčil rameny. „Uvědomil jsem si, že to nebyl nejlepší nápad. Pokud si přeješ být oslovována Izzo, souhlasím. Tak co? Jdeme na Švestkový sad?“
Potěžkala spokojené štěně v náručí. „Můžeme si vzít dvoukolák s koněm?“
„Dvoukolák?“
„Viděla jsem ho ve stáji. Můžeme v něm jet? Smím řídit?“
Féba vrhla na vikomta postranní pohled. Řekněte ano, napovídala mu v duchu. Podává vám olivovou větvičku, tak řekněte ano.
„Ty umíš řídit koně?“
Tentokrát pokrčila rameny Izza. Gesto se tolik podobalo otcovu, až se Féba usmála. „Jasně. Co je na tom těžkého?“
„Není to těžké,“ připustil a přistoupil k dceři. „Ale dobrý kočí ví, jak vést zvíře, aniž by mu ubližoval. Koně mají velmi citlivou tlamu.“ Poškrábal Bruna za ušima. „Tak pojďme. Najdeme ten dvoukolák a postroj pro koně.“
Izza postavila Bruna na zem a štěně se s čenichem u země okamžitě rozběhlo. Helena se odtrhla od Féby a vydala se za ním, ale celou dobu vysílala směrem k Izze zamračené pohledy.
Lord Farley vykročil ke stájím s Izzou v patách. Na rohu ledárny zpomalil a ohlédl se. „Chceš nám pomoct, Heleno?“
Helena sklopila hlavu a záporně s ní zavrtěla. Jenže Féba měla jiný nápad. „Pomůžeme vám obě. Pojď, Helenko. Pojď, Bruno.“
Izza se zamračila. „Proč má ona pomáhat? Nejspíš se bojí koní.“
„Nebojím se!“
„Pcha.“ Izza se rozběhla. „Ale chci vzít i Leju,“ prohlásila. „Nenávidí to tady stejně jako já.“

Tvořili velmi rozporuplnou skupinu. Vikomt se širokými rameny pouze v košili jako prostý farmář; Féba v pracovní zástěře přes jednoduché obnošené šaty. Špinavá a neučesaná Izza řídila koně, zatímco Helena podobná uraženému andělovi pevně držela zmítající se štěně. Leja s rozzářenýma očima a vesele broukající seděla na Fébině klíně, předkláněla se s bříškem přitisknutým k Fébině paži a potěšené výskala pokaždé, když kočár poskočil přes díru nebo kámen.
Fébě se ulevilo, když cestou kolem kopce a přes nehluboký les nepotkali ani živáčka. Řeči Swansforďanů o ní a vikomtovi bylo to poslední, co s ohledem na pochybnou pověst sestry potřebovala.
Na druhé straně měla dojem, že ten, kdo je nezná, by je mohl považovat za malou rodinu na vyjížďce – otec, matka a jejich děti.
Odvrátila pohled od příliš mužného vikomta a zadívala se k východu, kde se za posledním nezalesněným kopcem rozléhalo neklidné moře. Uvažovala, proč na lorda Farleye myslí tímto zvláštním způsobem. A proč se v jejím nitru usadil podivný, zneklidňující pocit.
Je to kvůli dětem, usoudila. Milovala děti – miminka jako Leja, anděly jako Helenka. Dokonce i malí ďáblíci jako Izza jsou roztomilí, pokud máte dost trpělivosti, abyste se dostali pod jejich drsnou slupku.
Bouřlivé pocity v přítomnosti lorda Farleye a jeho dětí jsou u ženy v mém věku naprosto normální, zejména když doufám, že jednoho dne budu mít vlastní děti, ujišťovala se.
Ale napřed potřebuješ manžela.
Manžela. S tím by pan Blackstock určitě souhlasil. Jenže ve Swansfordu jí nekynuly žádné vyhlídky. Opět zalétla pohledem k lordu Farleyovi. Matka by ho nepochybně schválila pro kteroukoliv z dcer. Féba však tu myšlenku okamžitě zamítla. Matka vždycky spřádala nereálné představy. Féba věděla, že bohatý vikomt je pro venkovskou dívku jako ona zcela mimo hru, i když jeden matčin vzdálený strýc byl baron.
Mnohem důležitější bylo, že s mužem s tak nezodpovědnou milostnou minulostí by nemohla být šťastná.
Rozhodla se odpoutat od takových úvah a raději se otočila k Heleně, která seděla vedle ní. „Chceš si vzít na chvíli na klín Leju?“
Helenina nešťastná tvářička se rozzářila. „Ach ano.“ Izza se na ně z kozlíku zlostně ohlédla. „Leja je moje sestra, ne tvoje.“
Helena vzhlédla k Fébě s dalšími slzami v očích. „Ale ona držela Bruna a ani se nezeptala.“
Féba pohladila Helenu po zlatovlasé hlavě. „Víš, je těžké dělit se o to, co máme rádi. Ty máš ráda Bruna; Izza má ráda Leju – Máš ji ráda, nebo ne?“ zeptala se Izzy.
Děvče se zamračilo a otočilo zpátky, ale po chvilce váhavě přikývlo. Féba se neubránila úsměvu. Jak významný ústupek! Bez přemýšlení vyhledala očima lorda Farleye, který se na Izzu díval s neskrývaným údivem. Zvedl zrak k Fébě a usmál se. Féba opět pocítila neklid. Situace začínala být nebezpečná.
Soustředila se na Helenu. „Hlavní je, že Leja se vrátí domů s Izzou a Bruno zůstane u nás. Pokud si dneska chceš hrát s Lejou, musíš dovolit Izze, aby si směla hrát s Brunem. A naopak,“ dodala k Izze. „Pochopily jste, jak to myslím?“
Podrážděná Izza trhla otěžemi a přiměla statného kočárového koně k rychlejšímu kroku. „Znamená to, že to uplakané děcko mě musí nechat hrát si s Brunem.“ Vrhla na Helenu domýšlivý pohled. „Doufám, že ti Leja počurá šaty.“
Féba vzdychla. Je to začátek. Ale přinejmenším lord Farley ustoupil ve věci Izzina jména.
Když přejeli přes poslední kopec před Švestkovým sadem, zadívala se na pozemky obklopující její domov, místo, kde prožila celý svůj život. Vypadalo jako vždycky, nikdy se neměnilo, jen podle ročního období.
Dneska se na ně pokoušela dívat jinýma očima. Představovala si, jak je vidí on, a spatřila všechny nedostatky, na něž vždycky upozorňovala matka. Břidlicová střecha se na jedné straně komína prohýbala; vysunuté střešní trámy potřebovaly nový nátěr stejně jako okna a dveře. Úzká cesta k domu byla zarostlá a ve vyježděných kolejích stála voda. Studna volala po novém krytu; přistavěná stodola zešedla věkem a nakláněla se doleva od prudké bouře v srpnu minulého roku.
Aspoň že zahrada je upravená a v pořádku, utěšovala se, a zrovna tak sad. Růžové keře u předních dveří se krásně zelenaly. Na louce vedle domu se pásla Posy a ostatní kozy a dodávaly její malé farmě auru klidu.
Chalupa byla ve srovnání s rozlehlým sídlem ve Farleyově parku nicotná, ale přes všechny nedostatky byla útulná a bytelná, komín dobře táhl a ona neměla důvod se stydět. Matka možná byla zklamaná omezenými možnostmi, ale Féba tohle místo navzdory všem nedostatkům milovala.
Bruno se při spatření domova rozštěkal, a jakmile si Féba vzala zpět Leju, vyskočil i s Helenou z kočáru. Izza seskočila také, ale lord Farley ji chytil za paži.
„Okamžik, mladá dámo. Zodpovědný kočí se postará o potřeby koně. Kde ho můžeme napojit?“ zeptal se Féby.
„Na provazu u studny je přivázaný hrnec. Hrnec proto, že nemám vědro,“ vysvětlila. „Potřebuji ho zpátky,“ dodala k Izze.
„Ano. Kde je to vědro?“ zeptal se vikomt. „A všechny ostatní věci, které jsi slečně Churchillové ukradla?“
Izza obrátila oči v sloup. „Jsou v lese.“ Nejisté mávla jednou rukou. „Nevím, kde přesně.“
„Ale víš,“ nenaletěl jí vikomt.
„Ano, nepochybuji, že to ví,“ vmísila se Féba. „Kdybys zašla pro vědro a trojnožku, Izzo, ukážu ti, jak se používají. Nepochybuji, že ti to nepotrvá dlouho, a než se vrátíš, připravím sladké mléko a namažu čerstvý chleba švestkovou marmeládou.“
Izza beze slova pomalu vedla koně ke studni. Lord Farley ji zamračeně pozoroval s rukama založenýma v bok. „Jestli se ji pokoušíte uplatit marmeládou a chlebem, myslím, že to nebude fungovat.“
„Vaše výhrůžky u ní úspěch neměly. Možná to dokáže moje odměna.“
Pozorně se na ni zadíval. „To ano, ale marmeláda a chléb? Večer měla jako dezert sněhové pusinky s čokoládovou popadala dechu.
„Nechtěl jsem tě vyděsit, Izzo,“ ozval se otec. „Můžeš Leju podržet, jestli si přeješ. A kdybys chtěla,“ dodal, když ji Izza popadla, „mohu tě vyhazovat do vzduchu stejně jako ji.“
Izza se mlčky odvrátila. Lord Farley se ohlédl a uviděl Fébu. Zatvářil se spokojeně. „Je váš proslulý chléb s marmeládou připravený?“
Féba se snažila zůstat vážná, ale marně. Rozum nedokázal zvítězit nad emocemi. „Ano.“ Šťastně se usmála a cítila, jak jí tváře zaplavuje ruměnec. „Je připravený.“

4

Jakub pozoroval Izzu, jak sahá na vemínko kozy a pak rychle ucukne, když zvíře otočí hlavu a na protest hlasitě zamečí. Helena se zasmála a Izza se zatvářila dotčeně. Ale současně ji to vyprovokovalo.
Možná byla lhářka, zlodějka a nejvzdornější bytost, s jakou se kdy setkal, ale Klarisa Elizabeta Lindfordová nepostrádala odvahu. Překážky povzbuzovaly její snahu. Jen kdyby směrovala svoji vůli pozitivnějším směrem.
„Ne tak tvrdě, Izzo,“ poučila dívenku Féba. „Běla je už stará a má ráda jemné zacházení.“
Jako většina žen. Jakub přenesl pozornost z dcery na ženu, která klečela na slámě vedle ní.
Co o Fébě Churchillové – slečně Fébě Churchillové vůbec ví? Přes yorkshirský přízvuk zaznívalo v její řeči něco, co vzbuzovalo dojem větší kultivovanosti, než jakou by u venkovské ženy očekával. Ale zaujalo ho na ní ještě něco.
Dovolil si ji sledovat pozorněji, jak by vlastně ani neměl. Byla oblečená jako venkovanka, v jednoduchých vlněných šatech a pohodlných střevících. A nosila zástěru přišpendlenou k živůtku a v pase.
Viděl někdy svou aristokratickou matku v zástěře? V duchu se zasmál představě, že by Augusta, lady Actonová, takovou součást oděvu vůbec vlastnila. Jeho sestra Olivie ale zástěry měla a často je používala. Jenže ta přes své úspěchy ve společnosti byla naprosto spokojená s životem manželky skotského barona a neváhala si kdykoliv vyhrnout rukávy a pustit se do práce.
Dokonce i jeho mladší sestra, krásná a umíněná Sarah, neodmítala ušpinit si ruce – alespoň ne tehdy, když u toho byl její milovaný Marsh. Nepochyboval, že sestrám by se Féba se svým praktickým přístupem k životu velmi líbila.
Ale nesměl zapomenout na jeden podstatný rozdíl. Pokud jde o vedení domácnosti, sestry sice byly méně vybíravé než jejich matka, ale dělaly to dobrovolně, jen když chtěly. Stále mohly práci uložit služebnictvu.
Soudě podle prosté chalupy a hospodářského příslušenství tvořícího farmu Churchillů, Féba tu možnost neměla. Musela dojit kozy, vařit jídlo a starat se o všechno sama.
Sledoval elegantní linii její šíje a pokračoval po štíhlých zádech k úzkému pasu a hezky tvarovaným bokům rýsujícím se pod sukněmi. Majetek měla asi skrovný a zdálo se, že víc ani neočekává. Jak by asi reagovala na menší lichotky, drobné dárky, příslib pravidelného čtvrtletního příjmu a možná štědrých příspěvků na oblečení a různé cetky, které ženy tak zbožňují?
Při této úvaze měl náhle těsné kalhoty. Neklidně přešlápl z jedné nohy na druhou. Na co to myslí? Něco takového přece nemůže nabídnout tak bezúhonné ženě jako ona.
Za předpokladu, že je bezúhonná.
Možná by se měl diskrétně poptat.
Féba jako by vycítila jeho myšlenky. Vzhlédla a usmála se. „Už se jí to začíná dařit.“
Naštěstí se hned otočila zpátky k Izze, která horlivě směřovala tenké pramínky kozího mléka do kovového hrnce. Ale pohled na Fébinu zdviženou tvář a roztomilou křivku rtů zvlněných v upřímném úsměvu opět probudil jeho představivost. Přestože neudělala nic, co by se dalo vyložit jako svádění, tahle podmanivá mladá vesničanka vyvolala bolest v jeho slabinách.
Jestlipak ví, co s ním dělá?
Bohužel měl podezření, že ne. Kdyby ano, bylo by to pro něj lepší. Starat se mateřsky o svou neteř a jeho dcery pro ni možná znamená zcela normální záležitost, ale flirt s chlípnými mladými lordy asi ne. Představovat si něco jiného se rovná zbožnému přání. Ne, Féba rozhodně není tenhle typ ženy. Nemusí nikde vyzvídat, je si tím zcela jistý.
Záleží pouze na něm, jestli dostane postranní myšlenky pod kontrolu a rozpomene se, co od této ženy opravdu potřebuje. Ženskou společnost najde kdekoliv. Ale dobrou vychovatelku, která zvládne náročné mimino a válkychtivé desetileté děvče? Taková se vyskytuje vzácně. Nezbývá než dobře zvážit, co od Féby Churchillové potřebuje nejvíc a nepokazit to celé jen proto, že jeho Kouzelný princ stojí v pozoru pokaždé, kdy se Féba ocitne nablízku.
„Jdu ven. Zkontrolovat koně,“ dodal, když po něm Izza střelila očima.
„Izza si vede velmi dobře, nemyslíte?“ otázala se Féba. „Řekla bych, že má přirozený cit pro zacházení se zvířaty.“
„No… Ano. To určitě má.“ Opožděně si uvědomil její narážku. „To dojení ti jde opravdu moc dobře,“ pochválil dceru. „Jsi šikovná, naučila ses to rychle.“
Ale děvčátko se odvrátilo a ohnulo hubená záda, jako by si dál chtělo udržet odstup.
Krucinál, v otcovských záležitostech je naprostý ťulpas. Myslí na sex, když by měl myslet na své děti. Vždyť právě nadměrným soustředěním na sex – a jeho častým provozováním – přišel ke třem nemanželským dětem. Jestli se má vyhnout dalším, musí se zaměřit na to, co je důležité. Vnímat Fébu Churchillovou jako dokonalou vychovatelku. Nic více. Nic méně.
„Můžeme přijít i zítra?“ ptala se Izza Féby o půl hodiny později. Slunce se sklánělo k západu a byl čas vrátit se do Farleyova sídla.
Jakub mlčky čekal na Fébinu odpověď.
„Nepochybuji, že tvůj otec má lepší věci na práci než trávit den tady,“ namítla, když nereagoval na její významné pohledy.
„Nemá.“ Dívenka se na něho ani nepodívala, jestli to potvrdí. Ale Jakub odmítl podlehnout podráždění nad její troufalostí. Jedno krátké odpoledne stačilo, aby poznal, že děti jsou Fébino slabé místo. Pokud chce, aby přijala místo vychovatelky, Izza s Lejou jsou jeho trumfové karty.
„Kromě toho,“ pokračovala Izza, „jste jediná, kdo dokáže utišit Leju, aby celou dobu neplakala. Má vás radši než všechny ty mrchy – chci říct čarodějnice –, tedy nabručené staré ženské ve Farleyově sídle.“ Šelmovsky se usmála.
Helena se Izzinu nestydatému vyjádření nervózně zachichotala, ale Fébin přísný pohled ji umlčel. Jakub si přál, aby se Izza dala pokárat alespoň z poloviny tak snadno.
„Jestli jsou nabručené, tak možná jen proto, že jim k tomu dáváš často důvod,“ domnívala se Féba.
„Ale vy nejste nabručená.“
Jakub skryl úsměv za lehkým odkašláním. Dostala vás, slečno Fébo Churchillová.
Féba dívčinu poznámku ignorovala. „Leja plakala jen proto, že ji bolelo bříško. Jestli bude pít místo kravského mléka kozí, bude mnohem spokojenější. Dohlédneš na to, Izzo?“
„Ach ano.“ Izza držela v náručí bandasku s kozím mlékem, které jim Féba dala domů. „Každý, kdo jí dá kravské mléko, se mnou bude mít co dělat. Ale i tak bych ráda přišla zítra znovu.“
Zarputilá jako buldok, pomyslel si Jakub. Tentokrát si skutečně odkašlal. „Mám nápad. Jestli máš zájem, Izzo, mohli bychom zítra začít s lekcemi jízdy na koni.“
V dívčiných očích zajiskřil zájem, ale zdaleka ne tak nadšený, jako když se obracela k Fébě. Pokračoval: „Jsi dost velká, aby ses naučila jezdit. A možná bychom mohli zajet k slečně Churchillové pro další mléko. Vyhovuje vám to?“ Obrátil se k Fébě.
Jeho upřený pohled v ní zase vyvolal vlnu zmatených emocí. Nechtěná radost; nechtěná panika.
Sepjala ruce na zástěře. „Samozřejmě smíte přijet. A pro Leju vám dám ráda všechno kozí mléko.“ Připadala si neotesaně a nemotorně, jak se nepochybně od prosté mlékařky očekává.
Pokývl hlavou a otočil se k odchodu. Co jiného by chtěla? Nebude si přece vymýšlet pohádkové příběhy o muži jako on, když důkaz jeho indiskrétního způsobu života stojí přímo před ní.
Spolu s Helenou se dívaly, jak usedá s Lejou do kočáru a nechává Izzu znovu řídit koně. Když zamávali, také zamávala. Pak mlčky pozorovala kočár pomalu odjíždějící po zřídka používané polní cestě na hlavní silnici.
Helena si opřela hlavu o její paži. „Myslíš, že Osobně mě naučí řídit kočár?“ zatoužila. „A že mě naučí jezdit na koni?“
Féba slyšela v jejím hlase lítost a přála si, aby jí mohla její přání splnit. Helena poprvé poznala jiného muže než Martina nebo reverenda Peggersona. Martin byl prostoduchý jako dítě a reverend přísný a odstrašující stejně jako Helenina babička.
Nicméně lord Farley se choval k dcerám vlídně a laskavě. Féba si toho dobře všimla a Heleně to pochopitelně také nemohlo uniknout.
„Lord Farley je vážený člověk a pravděpodobně hodně zaneprázdněný, zlato.“
„Ano, ale… možná kdybych ho hezky poprosila?“
„Ano, myslím, že by to udělal. Zejména pokud budeš milá k Izze.“
Helena pokrčila nos a pak vážně a dlouze vzdychla. „Dobrá, zkusím to. Ale ona na mě moc milá není.“
„Mně se zdá, že se to lepší. Nemyslíš?“
Dítě po delší době přikývlo. „Trochu.“
Druhý den ráno lilo jako z konve a studený prudký vítr rozbouřil moře, až se vlny tříštily o útesy pod chalupou. Fébě znělo to dunění provázené nárazy stejně důvěrně jako ukolébavka.
Helena s Brunem zůstali v chalupě, Féba se postarala o kozy a slepice. V tomto počasí se prát nedalo, ale to neznamenalo, že by neměla co dělat. Zásoby dřeva na zimu byly téměř spotřebovány, takže Martin bude muset přivézt nové a ji na oplátku čeká hodně šití a látání.
Mohla by uklidit v příborníku a skříních; při jarním úklidu se tím nemusí zabývat. Také by měla založit novou várku sýra.
Zvedla košík s vejci a konev s mlékem a s hlavou skloněnou proti studeným jehlám deště spěchala přes rozblácený dvůr zpět do chalupy.
Uvnitř bylo útulno a teplo. Dopoledne strávily s Helenou při tiché práci. Vzhledem k počasí pochybovala, že by se dostavila návštěva, a jak den plynul, byla si tím téměř jistá.
Helena po obědě usnula ve velkém křesle s knihou zapomenutou na klíně a Féba se věnovala přípravě sýra. Syřidlo, uleželé mléko, čisté plátno. Příjemná nakyslá vůně byla součástí jejího života stejně jako rozbouřené moře. Matka nenáviděla obojí a Louisa zrovna tak. Pokud šlo o otce, těžko říct, protože promluvil jen zřídka a vždy jen proto, že něco chtěl.
Jestlipak se Helena bude jednoho dne těšit z každodenních zvuků a vůní jejich prostého života? Nebo jednoho dne uteče jako jeho matka?
Féba vmíchala naběračku kyselého mléka do čerstvého a povrch mísy překryla čistým plátnem, aby do mléka nepadal hmyz nebo prach. Déšť dychtivě bušil do okenních skel, o něco tlumeněji do okenic a dveří a na břidlicové střeše zněl jako tichý šepot.
Féba se usmála a utřela si ruce. Očistila desku masivního kuchyňského stolu. Být sama ve svém domě pro ni neustále představovalo potěšení, které si s radostí vychutnávala.
Spící Helena se choulila v křesle poblíž kamen s Brunem svinutým do klubíčka. Tichý dech malého děvčátka a psa dodávaly klidu v chalupě ještě příjemnější atmosféru. Byl to spartánský život bez většího luxusu, ale bezpečný a jistý – pochopitelně kromě toho, že ji tížilo břímě nezaplacené daně.
Myšlenka na daně ji dovedla k úvaze o lákavé nabídce zaměstnání u lorda Farleye. Má přijmout? Proč se bát?
Jenže ona se bojí. Z mnoha důvodů, bez ohledu na logiku. Jeho mužná postava, zejména v sedle na koni; jeho pronikavé oči, které jako by jí viděly až pod kůži; jeho upřímné úsilí postarat se o své děti.
Féba potlačila zasténání. Nechtěla promarnit odpoledne sněním o člověku jako on: takového mít nemůže a nechce. Posadila se do tureckého sedu na podlahu před příborník a pustila se do úklidu.
Sotva začala, vylekalo ji zabušení na kuchyňské dveře. Než se stačila zvednout, dveře se rozletěly a vpustily dovnitř studený mokrý vzduch a stejně studenou a mokrou Izzu.
„Tak jsme tady!“ oznámilo vesele dítě v červené šále a tmavozelené, nadměrně velké pláštěnce. Féba vstala. „My?“
„On dává koně do vaší kůlny pro kozy,“ vysvětlilo děvče a shodilo kapuci z hlavy.
Fébina pohoda vzala za své. Lord Farley je tady. Proč pro všechno na světě vyjíždí v tak nevlídný den, aby navštívil její ubohou domácnost? „Zavři dveře, Izzo, než se nachladíme. A svlékni si ty mokré věci.“
„Vidím, že děcko si užívá odpolední spaní,“ ušklíbla se Izza. „Teď si můžu hrát s Brunem jenom já.“
Féba odebrala Izze pláštěnku a setřásla z ní vodu. „Dvě věci, Izzo. Návštěva musí nejdříve zaklepat. Pak počká, až někdo otevře, a nevtrhne dovnitř jako velká voda.“
„Jenže venku prší a mně byla zima.“
„A za druhé se musíš hostitele dovolit, jestli si smíš hrát s něčím, co je jeho.“
Izza se na ni zamračila a Féba se připravila na výbuch hněvu. Ale k jejímu překvapení Izza nasadila milý, i když nucený výraz. „Promiňte. Smím si hrát s Brunem?“
„Ano. Smíš. Posaď se ke kamnům Máš mokré nohy?“
„Trochu.“
„Tak si zuj boty a postav je na kamna, aby uschly.“ Trochu Izze pomohla a už se ozvalo zaklepání. Strnula skrčená před kamny. Zaklepání se opakovalo a dveře se pootevřely.
„Je někdo doma?“
Féba vstala a uskočila, když lord nakoukl do dveří. Bože, vždyť je oblečená jen tak po domácku.
„Je zima!“ zvolala Izza. „Zavři dveře.“
Vešel, s podupáváním zavřel dveře před vlhkem a chladem a zaplnil její chalupu nezvyklou mužnou vůní. Fébě se na okamžik zatočila hlava. Cítila se omámená, jako by měla každým okamžikem omdlít.
„Přeji dobrý den, slečno Churchillová,“ pozdravil, když se na něho nepřestávala mlčky dívat.
Nějak se jí podařilo vstát. Uhlazovala si sukně a zástěru – cokoliv, jen aby se vyhnula pohledu na něho. Není to směšné?
„Dobrý den, lorde Farleyi.“ Ještě že se jí hlas netřásl jako ruce. „Smím vám vzít plášť?“
„Děkuji.“ Sundal si těžký jezdecký kabát s kapuci a podal jí ho.
To je lepší. Jenom si pamatuj matčiny instrukce o dobrých způsobech, hostech, nezávazných řečech a tak.
Bohužel nepočítala s pláštěm vyzařujícím jeho teplo a jemnou vůni. Vůni vlny a sedlové kůže, koní a deště a ještě čehosi, co neuměla pojmenovat, ale z čeho opět pocítila závrať.
Držela jeho kabát, tiskla si ho k hrudi a snažila se popadnout dech. Chováš se jako blázen!
Když se konečně otočila a pověsila jeho krásný plášť na hák vedle svého ošuntělého kabátu, jako zázrakem se uklidnila. Rozdíl mezi oběma kusy oděvu, ilustrující jejich situaci, jí pomohl. Jejich vztah je čistě obchodní. Přišel pro mléko a možná pro další rady. Ona mu poskytne obojí. Jinak nemají nic společného.
„V tom strašlivém počasí jsem vás nečekala.“
„Nám déšť nevadí,“ prohlásila Izza ze svého místa u kamen. „Jsem na déšť zvyklá. V Londýně prší pořád.“
„To jistě.“ Féba přelétla pohledem z otce na dceru. „Povězte mi, jak se Leja chovala v noci?“
„Úplně klidně spala,“ prozradil lord Farley. Promnul si šíji a smutně se na ni usmál. „Už jsem zapomněl, jak je skvělé spát celou noc. Za to vám srdečně děkuji. Jsem vaším věčným dlužníkem. My všichni jsme vašimi dlužníky.“
Féba potěšená jeho upřímností se snažila neusmívat se příliš nadšeně. „To ráda slyším.“
„Kdo by řekl, jak je řešení prosté,“ poznamenal. „Smím se posadit?“
„Samozřejmě. Dáte si čaj?“
Odtáhl židli od stolu. „Cokoliv, co bude teplé.“
Féba se otočila ke kamnům a přitáhla kotlík nad oheň. Lord Farley potřebuje něco pro zahřátí. Ona rozhodně ne. Tváře jí jenom hořely.
„S Lejou se vyskytl jediný problém,“ pokračoval vikomt. „Když jsme odjížděli k vám, plakala a chtěla s námi, ale kuchařka nás varovala, abychom nebrali malé dítě v tomto počasí ven.“
„To měla pravdu. A nejsem si jistá, jestli Izza také neměla raději zůstat doma.“
„Že jsem zmokl já, to vám nevadí, co?“
Zvedla k němu oči. „Tak jsem to nemyslela.“
„Jistěže ne.“ Opět se usmál a upřeně se jí díval do očí. „Vím, že jste to tak nemyslela. Jenom vás škádlím.“
Ale bylo to víc než škádlení – alespoň pro ni. Féba si v životě nikoho tak silně neuvědomovala. Připadal jí jako ztělesněná síla, jako vichr, který rozhoupe všechno v cestě. Zatočil s jejím důvtipem a zdravým rozumem jako jarní bouře rozhánějící po zimě listí a trávu.
Ale není to tak zlé, přesvědčovala se. Přece se dokáže ovládat.
Vrátila se k přípravě čaje. „Izzo!“ vyzvala dívku. „Pojď si s námi dát čaj.“
S Izzou u stolu to bylo lepší. „Neměli bychom probudit Helenu?“ napadlo lorda Farleye.
„Ne. Udělám jí čaj později. Tak co, Izzo? Co jsi dnes dělala? A chováš se lépe?“
Izza se soustředila na čaj a zamíchala do něho tři lžičky medu. „Nic jsem neukradla, jestli vám jde o tohle.“
„To mě těší. Jsem ráda, že mám vědro a trojnožku zpátky. Kdy mi vrátíš další věci?“
Izza se zamračila. „Až přestane pršet.“
„Výborně. Pak se možná jednoho dne připojíš k Heleně a zúčastníš se naší výuky venku.“
„Výuky?“ Její zájem opadl. „Nepotřebuju se učit.“
„Ale ano, potřebuješ,“ ujistila ji Féba.
Dívenka bez varování vyskočila tak prudce, až převrhla židli. „Ne, nepotřebuju!“
Lord Farley ji chytil za paži. „Izzo! Takhle se nesmíš chovat. Zvedni tu židli a omluv se.“
Dívka trhnutím postavila židli. Její obličej představoval věrnou studii dětské vzpoury. „Nebudu se učit. Řekla jsem ne a myslím to vážně.“
„A co tvoje dnešní lekce jízdy na koni?“ otázala se Féba klidným tónem.
Izza se na ni podezíravě podívala. „To je něco jiného.“
„Opravdu?“ Féba usrkla čaje. „Nevidím důvod. A včera jsi měla lekci řízení kočáru, pokud si vzpomínám. Tak proč se zítra neučit něco jiného?“
„Protože tím myslíte čtení. A počítání. A všechny ty hlouposti, které se nám pitomí kantoři snaží nacpat do hlavy. Já nic z toho nepotřebuju.“
Féba na sobě cítila pohled lorda Farleye. Čekal na její odpověď. Nepřestala se dívat na jeho dceru. „Myslíš si, že to nebude zábava. Třeba se mýlíš. Zeptej se Heleny.“
„Toho děcka?“ ušklíbla se Izza. Ale místo toho, aby utekla, znovu se posadila na židli. Pod stolem houpala jednou nohou a kopala do židle. Natáhla se pro přeslazený čaj a přidala si do něho ještě jednu lžíci medu.
Féba skryla úsměv. Její nápad Izzu zaujal. Děvče se sice bránilo, ale neodolalo. Zvědavost byla silnější.
Chvíli seděli mlčky. Déšť se zmírnil. Bruno se protáhl a zakňučením dal najevo, že chce ven. Féba vstala a otevřela dveře.
„Jdu s ním,“ prohlásila Izza. Vyskočila, bleskurychle vklouzla do bot a popadla pláštěnku. Než ji mohli zastavit, byla venku a běžela přes blátivý dvůr za štěnětem.
Féba stála ve dveřích a dívala se za nimi. Dokud lord Farley nepromluvil, ani si neuvědomila, že se k ní připojil. „Nabídka Izze, aby se připojila k výuce Heleny, znamená, že jste se rozhodla přijmout místo vychovatelky?“
Lekla se, ale dokázala zachovat klid. „Přibrat další dítě k naší výuce je jedna věc, stát se vychovatelkou je něco jiného. I když si vážím vaší důvěry, myslím, že na takové místo nejsem dostatečně kvalifikovaná.“
„Určitě jste. Je o tom přesvědčená i paní Leaková z obchodu. Doporučila vás. Když pozoruji, jak jednáte s Izzou, nepochybuji, že je to pravda.“
Féba měla pocit, že jí srdce stoupá až do krku. Lichotil jí a měl úspěch. Přesto váhala. „Asi bych nezvládla věnovat se Izze a přitom dál vést farmu.“ Asi bych nemohla být celý den v jedné domácnosti s mužem jako vy.
„Při platu, jaký vám poskytnu, si můžete najmout služebnou nebo dělníka na pole. Prosím, Fébo. Slečno Churchillová,“ opravil se, když na něj nevěřícně vytřeštila oči. Jednou rukou stiskl její paži a donutil ji otočit se tváří k němu. „Potřebuji vaši pomoc.“ Odmlčel se a upřeně jí hleděl do očí. „Izza s Lejou vás potřebují.“
Působivá prosba mířila na její slabou stránku. Žár jeho doteku, familiární oslovení křestním jménem, naléhavost v jeho uhrančivých očích – to všechno způsobilo, že Féba nemohla popadnout dech. A nad tím se vznášelo neodolatelné lákadlo spolehlivého příjmu.
Na druhé straně tu ovšem je jeho pověst. Ostudná pověst. „Já… já nemohu,“ zašeptala. Proč šeptá?
„Ale můžete,“ odpověděl s důrazem v modrých očích. „Nabídla jste Izze učit se společně s Helenou. Co je na mé žádosti tak odlišného?“
Všechno, chtěla říct. Ale jak to vysvětlit? Naštěstí se za ním ozval Helenin ospalý hlas. „Fébo?“
Lord okamžitě pustil její paži a ustoupil. Féba rychle polkla pořádnou porci vzduchu – a zdravého rozumu. Ten muž má schopnost přemluvit kteroukoliv ženu k čemukoliv, připomněla si. Dneska málem souhlasila, že u něho bude pracovat. Kdyby to přijala a každodenně se s ním potkávala, k čemu dalšímu by ji ještě přesvědčil?
Pohlédla na Izzu pobíhající za Brunem. Stačilo jí podívat se na děti lorda Farleye zplozené mimo manželské lože, aby znala odpověď na tuto otázku.
Otočila se k Heleně a vděčně ji přitiskla k sobě. „Ahoj, ospalče. Podívej, kdo nás přišel navštívit.“
Spánkem zrůžovělá Helena ostýchavě vykoukla z úkrytu ve Fébiných sukních. „Ahoj.“ Věnovala lordu Farleyovi ospalý úsměv. „Přivedl jste s sebou Leju?“
„Dneska jsme tady jenom Izza a já. Ale můžeš za Lejou, kdykoliv budeš chtít,“ dodal a střelil pohledem na Fébu. To není férové, chtěla ho pokárat. Ani trochu.
Helena zvedla hlavu. „S Izzou?“ Natáhla krk, a když zahlédla svou protivnou vrstevnici, strnula. „Je jí jedno, že Bruno bude celý mokrý. A špinavý.“
„No tak, Heleno, Bruno potřeboval jít ven. Můžeš na něho být pyšná. Stál u dveří a kňučel, přesně jak to má dělat.“
Helena se od Féby odtáhla a došla na kraj terásky před vchodem, kde ji zastavil poryv deště. „Bruno, Bruno!“
Izza se ohlédla, pes ne.
„Brúúúnóóó!“
Lord Farley šel ke dveřím a cestou se otřel o Fébu. „Přivedu ho, Helenko. Počkej tady.“
Helena ho úzkostně sledovala pohledem a napjatá drobná ramínka uvolnila až ve chvíli, kdy zvedl ušpiněné štěně do náruče. „Je hodný,“ prohlásila. „Mám ho ráda.“
„Ano. Já také,“ zamumlala Féba. Až příliš.
Jakmile byli všichni uvnitř, Izza se chovala bujaře; Féba soudila, že hlavně proto, aby zlobila Helenu. Zatímco se obě děvčata dohadovala v pokoji při osušování malého psa, Féba rychle nalila do bandasky čerstvé mléko. Vikomt přišel za ní do kuchyně.
„Jste jediná správná osoba pro výchovu mých dětí,“ navázal na předchozí rozhovor. „Zaplatím vám osm liber za kvartál. Přidělím vám a Heleně pohodlné pokoje a dám nově zařídit učebnu podle vašeho přání.“
„Nemohu bydlet ve vašem sídle. Co kozy a slepice? Co zahrada?“
„Můžete žít tady, nebo se nastěhovat do mého sídla. Ale také můžete trávit čas střídavě na obou místech a učit dívky tady i tam. Jenom řekněte, že to místo berete, slečno Churchillová. Detaily probereme později.“
Nakonec mu dala jedinou odpověď, která ho mohla jakžtakž uspokojit: „Ještě si to rozmyslím. To jediné vám zatím mohu slíbit.“
„Víc ani nechci.“ Féba by odpřísáhla, že když se odvracel, dodal: „Zatím.“
5

Večer zuřila bouřka. Vítr skučel kolem oken, déšť bičoval starou chalupu a moře divoce burácelo o útesy. Ve srovnání s tím vypadalo ošklivé počasí v průběhu dne téměř příjemně.
Po obloze sjel další klikatý blesk. Helena nevydržela a hupla do postele k Fébě. Rychle se uklidnila a usnula. Ne tak Féba.
Je to tou bouřkou, říkala si. To rachocení nejde neslyšet. A Helena zabírá v posteli více místa, než by se vzhledem k jejímu drobnému tělíčku čekalo. Navíc se Féba strachovala, aby tato bouřka nedokončila dílo zkázy, které začala ta srpnová, a už tak chatrný kozí chlívek nespadl úplně.
Pak budeš muset přijmout nabídku lorda Farleye. Přinejmenším proto, abys měla peníze na postavení nového chléva.
Tak se dostala k pravé a jediné příčině nespavosti: k lordu Farleyovi. Ne k jeho nabídce, ale k němu samotnému. Smutně vzdychla. Lord Farley. Vikomt Farley. Jakub Lindford. Jakub.
„Jakub,“ zkusila to nahlas. Odpovědělo jí táhlé zarachocení hromu.
Znechucená svou pošetilostí se obrátila na druhý bok a natřásla starý polštář. Nesmí na něho myslet jinak než jako na lorda Farleye, největšího vlastníka pozemků v tomto kraji a muže, o němž žena jako ona absolutně nemůže spřádat žádné sny.
Ale cožpak jí takové snění nějak ublíží? Lépe řečeno snění o muži jako on?
Vzdychla. Je jí čtyřiadvacet a posledních osm let nesla plnou odpovědnost hospodyně. Pečovala o stárnoucí rodiče, o dítě, které opustila sestra, o farmu a o miliony věcí, jež s tím souvisely. Jediná věc, kterou zatím nedělala, byla péče o manžela.
Protože žádného nemá.
Zachvěla se horkým přívalem, který neměl nic společného se studenou, vlhkou nocí. Co dělá takový manžel pro svou ženu, samozřejmě kromě toho zcela zřejmého?
Chápala sex a plození. Z toho, co viděla u psů, slepic, koz a skotu, jí to nepřipadalo jako záležitost pro samičky nějak obzvlášť příjemná.
Matka tomu dodávala děsivý ráz výčtem hrozných následků: muž může ženu zruinovat, ale naopak to není možné; donutí ženu, aby mu byla po vůli a žena musí plnit svou povinnost. V manželské posteli trpí bolestí. Pak přijdou porodní bolesti; nevolnosti, bolest v zádech a strach. A nezapomínej, kolik žen při porodu umírá.
Existovaly stovky důvodů, proč odolat lákání vášně, a matka jí vtloukala do hlavy každý z nich.
Nad vším se tyčil zářný příklad života Emileany Churchillové, zničeného vášní. Louisa díky klepům objevila zdroj matčiny zatrpklé nespokojenosti jako první. Matka byla jediným dítětem mladší dcery baronova bratra. To už víceméně věděly. Ačkoliv spojení Emileany se šlechtou nebylo příliš úzké, vychovávali ji jako lady a očekávali, že se dobře provdá.
Jenže Emileaně zamotal hlavu hezký farmářský synek – pro Fébu bylo těžké představit si věčně zachmuřeného otce jako mladíka a navíc fešáka. Přesto se Emileanin život kvůli mladistvé nerozvážnosti změnil navždy. Musela se vdát a odstěhovat se s manželem na Švestkový sad do malé chalupy jeho rodičů, což pro jemnou a vzdělanou mladou ženu představovalo totéž jako hrubý venkovský život rolníků.
Churchillové nebyli pouzí rolníci. Měli vlastní farmu bez jakýchkoliv závazků vůči velkým statkářům už od občanské války; Emileana je měla za rolníky a nikdy se nesnažila vidět je jinak. Životním cílem se pro ni stalo provdat dcery za muže z lepší společnosti, než z jaké pocházel její manžel. A tak lpěla na přísných zásadách svých rodičů a uplatňovala je při výchově dcer. Žádné pravidlo nebylo tak nepatrné, aby se smělo ignorovat; žádný přestupek tak bezvýznamný, aby nevyžadoval okamžité potrestání.
K jejím dcerám se nesměl žádný mladý muž ani na krok přiblížit. Jak tvrdila, všechno to byli jen chlípní a nečestní vesničané.
Féba se snažila dělat matce radost a nějakou dobu to vydržela i Louisa. Jenže Louisa rychle dospěla do příliš velké krásy a pozornosti místních mladíků neunikla. S pěknou postavou a hřívou zlatých vlasů přitahovala muže stejně jako pobřežní signální ohně pašeráky.
Cím více obcházeli kolem, tím byla Emileanina kázání o morálce častější a Louisa divočejší. Když Féba měla čtrnáct, její sestra utekla s nějakým námořním kapitánem. Za dva roky se vrátila a dala do matčiny péče miminko.
Tehdy se snesla na chalupu Churchillů nejtemnější doba. Doba ostudy a mlčení.
Féba se znovu zachvěla a překulila na druhý bok. Přitáhla si těžkou přikrývku až pod bradu. Problém byl v tom, že navzdory hořkým slovům matky, odsuzujících vulgární a chlípné chování mužů, Féba slyšela dost z jiných zdrojů, aby věděla, že pro některé ženy je společnost mužů potěšením. Pro její sestru určitě. Louisa během poslední návštěvy utrousila mnoho narážek na intimní styky mužů s ženami a smála se ruměnci i rozpačité zvědavosti šokované Féby.
Při pouhé vzpomínce na Louisiny nemravné příběhy se Fébě sevřel žaludek a tělem jí projela horká vlna. Opět se otočila a tentokrát odhodila přikrývku z hrudi. Naneštěstí ji nerozpalovala pouze Louisina slova, ale spíše lord Farley. Lord Farley a její nadmíru aktivní představivost.
Proč reaguje tak bláznivě na tak nedosažitelného muže?
Když ji před třemi roky na trhu políbil Osmund Shepherd, bála se, že si ji bude chtít vzít a ona ho bude muset odmítnout. Naštěstí se tak nestalo a o šest měsíců později se oženil s Elizou Perkinsovou, nejstarší dcerou pekaře.
Klidná zůstala i v případě Thomase LeFarga, kapitána lodi, o němž všichni věděli, že pašuje francouzská vina a krajky. Byl hezký a temperamentní, ale vůbec ne její typ. Tři polibky a žádná reakce kromě mírné nechuti.
Ale lord Farley… Tomu stačilo, aby se na ni podíval svýma výraznýma očima, modrýma, vroucnýma a perverzně zneklidňujícíma –
V chladné tmě podkrovní ložnice odkopla přikrývku a dovolila své mysli představit si obraz lorda Farleye.
Jakuba…
Kéž by to byl nějaký prostý muž. Proč ne třeba farmář. Má postavu muže, který se nelekne těžké práce. Jenže na toho je příliš znalý světa.
Co takový právník? Je vzdělaný, sečtělý, z jeho očí vyzařuje inteligence. Ale na druhé straně právníci jsou příliš úzkostliví, soustřeďují se na detail a jsou bledí z dlouhých hodin strávených v kancelářích nad psacími stoly.
Takže něco mezi obscénně mužným farmářem a pronikavě inteligentním právníkem. Obchodník ne. To je příliš obyčejné. Možná správce?
Schoulila se do klubíčka. Správce. Ano. Dohlíží na velké panství, umí zacházet s koňmi, musí být vzdělaný a rozumět obhospodařování půdy a chovu zvířat. Měl by také umět řídit lidi – služebnictvo, nájemce a dělníky na polích. Kdyby se takový správce ženil, určitě by se ohlížel po ženě s vychováním a vzděláním, která současně ví něco o farmaření. Takovou, která miluje život na venkově.
Pro správce by ona, Féba, představovala dokonalou ženu.
Kdyby on byl správcem.
Jenže není.
Lord Farley je pán. Vikomt. Dědičný šlechtic. Muž, který si může vybírat ženy v nejvyšších kruzích britské společnosti – i nejnižších, pokud je pravda to, co naznačil o Izzině matce.
Žena jako ona, která se vyskytuje někde uprostřed široké škály jeho chutí, se nemá co oddávat toužebným myšlenkám.
Chlípným myšlenkám, chceš říct.
Zahanbeně se skrčila. Pro rozpálenou nespavost, která ji trýznila, neexistovalo jiné vysvětlení.
Vzpomeň si na matku a její varování.
Jenže matka by z cíle jejího snění byla štěstím bez sebe.
Tak dobře, vzpomeň si na Louisů a její ostudné chování.
Ale kdyby Louisa směrovala svou vášeň na jednoho muže a ne na celý houf, i ona byla spokojená.
Féba se mračila do tmy ložnice s nízkým stropem a pokoušela se pochopit smysl matčiných, sestřiných a teď i svých problémů. Vášeň je reálný tvor, zatínající spáry do útrob ženy. Jediným řešením zřejmě bude nasměrovat ho na vhodného muže – na jediného vhodného muže. A jelikož lord Farley tento požadavek nikdy nesplní, nezbude než chovat se zase jako rozumná bytost a zapomenout na všechny touhy, vášně a krásné, leč nesmyslné představy. S tím předsevzetím Féba usnula.
Přes snahu chránit se před nevhodným objektem tajných tužeb se jí zdál sen o opáleném právníkovi oděném pouze v košili. Sen plný sladké vůně seníku a pravé, hluboce procítěné radosti z naplnění.
Probudila se do vlhkého slunečného rána s dvorem poznamenaným bouří. Chlívek pro kozy stál už jen silou vůle.
Féba si prohlédla škody. S Helenou uklidí ze dvora polámané větve a odstraní nejnebezpečněji nakloněná prkna chlívku. Mohou vymést bahno a znovu zasadit zničené keře. Dokáže přistavit k domu žebřík a zkontrolovat uvolněné došky.
Ale na přístřeší pro kozy bude muset co nejdříve někoho najmout. Ačkoliv zima skončila, nedalo se vyloučit, že přijde další prudká bouře. Posy, Bella a Fern si zaslouží bezpečné útočiště. Jestli je nechce zavírat do kuchyně, nemá jinou možnost než požádat o pomoc Martina – nebo přijmout nabídku lorda Farleye.
„Půjdeme do vsi,“ oznámila Heleně, když snídaly kaši. „Obleč si sváteční šaty.“
U Leakova obchodu se Helena běžela podívat dozadu na zbylá štěňata. Féba vešla dovnitř. Dolétly k ní pohledy hloučku žen, kterým se ulevilo, že je to jen ona. „Ach, to jsi ty, Fébo. Pojď se na něco podívat,“ vyzvala ji paní Leaková. „Musíš to vidět.“
Mlynářova žena i vdova Watlingová ustoupily od pultu a umožnily tak pohled na hromádku novin. „Tady,“ zabodla paní Leaková prst do článku s dekorativním orámováním. „A tady a tady,“ ukázala na další. „Londýnské noviny, které odebírám najednou za celý měsíc, přišly včera večer, ale podívala jsem se do nich až dneska ráno při snídani. A řeknu ti, že jsem málem nedokázala spolknout sousto.“
Féba se podívala na sérii článků v novinách s výstižným názvem London Tattler. Šlo o sloupky obsahující klepy ze společnosti, jimiž by se normálně vůbec nezabývala, a pokud by je četla, rozesmála by se nad okázalostí a slabostmi jak autora, tak zmíněných osob.
Jenže dneska se nesmála. Lord Farley – jejich lord Farley – byl ještě před pár týdny oficiálně zasnoubený. Ale jeho snoubenka zasnoubení zrušila, když zjistila, že nastávající manžel je otcem několika nemanželských dětí. Tedy dvou. Články však naznačovaly, že pravděpodobně existují další.
„Neříkala jsem, že je s tím mladým mužem něco podivného?“ ozvala se paní Leaková. „Neříkala? Dvě takové děti jsou až až. Ale další? A očekávat, že ubohá lady Kateřina je bude vychovávat s vlastními dětmi, které by jí nepochybně udělal rychleji než starý kocour koťata –“
Zarazila se a vrhla ustaraný pohled na Fébu. „Promiň, dítě. Vždycky zapomínám, že ještě nejsi vdaná.“ Poklepala Fébu po ruce. „Máš štěstí, že jsi nevzala to místo v jeho domě. Neudělalas to, že ne?“
„Ne,“ odpověděla šokovaná Féba. Věděla o nemanželských dětech lorda Farleye a měla je docela ráda. Ale další?
Ovšem důvodem, proč Féba zatínala ruce v pěsti a zarývala krátké nehty do dlaní, nebyly děti, nýbrž zasnoubení.
I když se to jevilo jako nepochopitelné, jeho zasnoubení s lady Kateřinou Winfieldovou jí připadalo téměř jako zrada.
Přinutila se ke klidu. Znovu pročítala články, hluchá k paní Leakové a jejím spekulacím. Lord Farley byl v zahraničí, vrátil se s Lejou, zjistil místo pobytu Izzy a pak ho vystrnadili z Londýna.
Na jednu stranu Féba obdivovala jeho houževnatost, s níž čelil veřejnému propírání jeho života, na druhou stranu se na něho zlobila. Vztekala se. Zuřila!
Ale proč?
Složila noviny a odsunula je od sebe. Zuří, protože byl zasnoubený. Nejenom to, ale hlavně zasnoubený s krásnou, urozenou mladou ženou, kterou všichni obdivovali. Není pochyb, že ji šíleně miloval, ale ona si rychle našla nového nápadníka, nějakého Percivala Langleye.
Lord Farley se možná neuchýlil na venkov kvůli dětem, ale aby si vyléčil zlomené srdce.
Z toho pomyšlení ji bodlo u srdce. Převážnou část uplynulé noci strávila sněním, jak se lord do ní zamiluje. Věděla, že je to pitomost, ale vzpomínala na romantické povídky, které kdy přečetla, a věřila, že něco takového se může stát i ve skutečnosti.
Bolestné bylo, že její pohádkový hrdina nejspíš stále miluje krásnou lady Kateřinu.
Neměl právo na ni tak smyslně působit, když je stále vázán jinde!
„… a sestra manželky majordoma mi říkala, že dostal dopis od jednoho z těch chlápků z Bow Street. Chápete, jednoho z těch, které si bohatí najímají, aby zjistili, co potřebují.“ Paní Leaková znalecky pokývala hlavou. „Proč utrácí peníze na takového člověka? Protože má takových dětí víc. Pamatujte si moje slova. Zanedlouho povede ve Farleyově sídle hotový sirotčinec!“
„Ale ty děti nejsou sirotci,“ namítla Féba. Trojice žen se k nijako na povel otočila. „Nejsou sirotci; mají otce, který se o ně chce postarat.“
„To je pravda,“ přikývla šedivou hlavou vdova Watlingová. „Dá se říct, že neuhýbá před zodpovědností. Na druhé straně mění ženy častěji než poštovní dostavník spřežení. Co ženy v našem kraji? Jak se může cítit mladá žena před takovým mužem bezpečná?“ Její obličej se stáhl do nesouhlasných vrásek. „Nepracuje ve Farleyově sídle nejstarší dcera paní Phillipové?“
„Máte pravdu,“ přisvědčila paní Leaková. „Musíme ji varovat, ať se od takového člověka drží dál, jinak se ani nenaděje, a bude chovat na prsou uzlíček –“ s omluvným pohledem na Fébu se odmlčela.
Féba se nestarala o nějaké uklouznutí jazyka, tak byla vyvedená z míry. Jakmile to šlo, zanechala ženy pomlouvačným klevetám a vyhledala na dvoře Martina. Nechtěla myslet na lorda Farleye ani jeho snoubenku, nechtěla myslet na nespočet služebných v jeho sídle, které podlehnou jeho zrádnému svádění ochotněji než ona.
Potřebovala chlívek pro kozy. Pak se může tvářit, že se s lordem Farleyem v životě nesetkala.
Stejně tak odmítala přemýšlet, proč ji ty zprávy rozrušily. Vždyť s výjimkou zrušeného zasnoubení všechno věděla.
K její úlevě Martin slíbil, že přijde opravit kůlnu hned druhý den a přinese s sebou své i matčiny věci na zalátání. V obchodě pokračovala debata o vikomtovi s novými zákaznicemi a novými názory. Féba si toho nevšímala a zkontrolovala košík s poštou. Od Louisy stále nic. Vydala se k domovu i přes Heleniny prosby, ať ještě chvíli počká.
„Zůstala ještě dvě štěňata,“ poukázalo děvčátko. „Jakmile je dají pryč, Bruno si nebude mít s kým pohrát.“
„Teď má přece tebe, Heleno. Pojďme.“
„Ale to není totéž. Já nejsem pes. Jestli vezmeme domů další štěně –“
„Jedno nám stačí.“
„Ale Bruno by –“
„Ne!“
Fébino nitro se při zbytečně ostrém tónu sevřelo. Helena přece nemůže za její špatnou náladu. „Promiň, Helenko. Dneska nejsem nejlépe naložená.“
Helena se na ni podívala zakaboněně, jako by říkala: „Jsi mrzutá jako babička.“
Féba věděla, že si to zaslouží. Zatímco se vlekly domů, usilovně se snažila, aby nepřipomínala svou věčně nespokojenou matku. Vymyslela písničku o kolonii žab a pulců, která žije v rybníku nazvaném Velká louže, a celou cestu se snažila vloudit do Helenčiny přízně. Nakonec přesvědčila samu sebe, že je dokonale spokojená s životem, jaký vede.
Obešly velký, mechem porostlý balvan, který vyznačoval jeden roh jejich farmy, a Fébina spokojenost se roztříštila. I z této dálky viděla, že kůlna pro kozy je nadobro zřícená, ne však vlivem bouře, nýbrž následkem činnosti dvou statných dělníků.
Právě třídili dřevo na dvě hromady; jednu s použitelnými prkny, druhou s polámanými a ztrouchnivělými. Vedle ležela třetí hromada čerstvě nařezaných prken.
„Co tady děláte?“ vykřikla a hnala se přes rozblácený dvůr.
„Nedělejte si starosti, slečno,“ uklidňoval ji starší z mužů. „Do zítřejšího večera to bude hotovo.“
„Ale já tomu nerozumím. Kdo vám řekl, abyste to udělali?“
Muž se usmál. „Lord Farley. Řekl, že je vám dlužný.“
Lord Farley? Féba se rychle otočila, aby dělník neviděl, jak jí zrudly tváře. Předstírala velký zájem o hromadu nových prken, zatímco její myšlenky splašeně vířily. Co lord Farley myslel tím, že jí dluží? A co si myslí ti dělníci, že to znamená?
Helena s Braném sledovali, jak muži kopou nové díry, vsazují do nich sloupky a zasypávají je štěrkem. Féba mezitím připravovala občerstvení. Když se trochu uklidnila, vynesla čaj, med a smetanu ven.
„Ne. To já vám musím poděkovat,“ odmítla jejich slova díků. „Nikdy mě nenapadlo, že moje nepatrná pomoc jeho dvěma dětem vyvolá u vikomta tak velkorysé gesto.“
„No, jeho příkaz byl naprosto jasný, slečno. Řekl nám, že vaše stará kůlna určitě nevydržela nápor noční bouřky. Máme vám postavit novou tak, aby ji nestrhl žádný vítr.“
Připravila jim oběd a pak i studenou večeři. To už jasně viděla, že nová budova bude skoro dvakrát tak velká jako původní. A nad slunce jasnější bylo, že musí jít do Farleyova sídla svému dobrodinci poděkovat.
Druhý den přijel Martin s hromadou věcí na zašívání, ale neměl co spravit. Féba ho aspoň požádala, aby naštípal dříví na topení, natřel přední dveře a pohlídal Helenu, než se vrátí z Farleyova sídla.
Oblékla si oblíbené jablkově zelené šaty, obvykle určené na neděli. Dobré vychování vyžaduje, aby se slušně oblékla, když jde navštívit nejvýše postavenou osobu v kraji, říkala si. Matka by jí to nepochybně přikázala.
Féba však samu sebe podezírala, že výběr oděvu ovlivnila spíše marnivost než dobré způsoby. Lord Farley byl zvyklý na hezké dámy oblečené podle poslední módy. Přála si, aby věděl, že přes omezené možnosti i ji vychovali jako dámu – a že se k ní musí tak chovat.
Majordomus ji uvedl do kanceláře pána domu, jako by o její návštěvě byl už předem zpraven. Lord Farley zřejmě počítal, že přijde. Vědomí, jak snadno odhadl její jednání, jí na náladě nepřidalo. A první pohled na interiér sídla její sebedůvěru rozhodně nepovzbudil. Samotná vstupní hala byla dvakrát tak velká jako celá její chalupa a kam oko pohlédlo, všude viděla důkazy o jeho bohatství a šlechtickém původu. Portréty, sochy, pestrobarevné koberce tlumící její kroky.
Majordomus zaklepal na těžké dveře, otevřel je a zaseje za ní, hloupou užaslou venkovankou, tiše zavřel.
Lord Farley při jejím vstupu zvedl hlavu a vstal. Měl na sobě bílou košili bez límečku, rozepnutou vestu a žlutohnědé kalhoty. „Dobré ráno, slečno Churchillová. Jsem rád, že jste tady. Přišla jste přijmout místo vychovatelky?“
„Ne,“ hlesla zaražená jeho přímostí a vzhledem. Copak se nikdy neobléká jako urozený šlechtic? Odkašlala si. „Přišla jsem vám poděkovat, že jste poslal tesaře, aby postavili chlév. Jak jste tušil, co se stalo?“
„Zapomněla jste, že jsem tam ustájil svého koně. Dalo se očekávat, že stav se v té bouřce nezlepší. Nadělala vám další škody?“
„Ne.“
„Kdyby ano, řekněte mužům, ať to opraví.“
Zoufalá Féba si založila paže na prsou. „Stěží vám budu moci zaplatit to, co už dělají. Rozhodně si však nemohu dovolit –“
„Nečekám, že mi zaplatíte.“
Obešel stůl. Konverzace se během okamžiku obrátila v jeho prospěch. Jestli vypadal mužně a neodolatelně v její malé kuchyni, pak tady, obklopen přepychem, působil doslova neuvěřitelně. Znovu se na ni usmál. „Vaše rada dávat Leji kozí mléko učinila život ve Farleyově sídle mnohem příjemnější. Ve srovnání s tím je oprava vaší kůlny ničím.“
Upřímnost jeho výrazu a ocenění v očích smetly argumenty, které si cestou připravila. Pomohla mu – on pomohl jí. Takhle podané to nevypadalo jinak než jako normální sousedská výpomoc.
Jenže pak ji přelétl očima. Velmi rychle. Velmi krátce. Jeho výraz se nezměnil. Ale všechno ostatní ano. Z nějakého důvody, který Féba nedokázala vysvětlit, se mu podařilo vznítit v ní nezkrotný plamen – jako nejspíš i u dalších žen na celém světě, připomněla si. Ironií bylo, že začínala chápat, proč mu ženy neodolají.
Ale to ještě neznamená, že mu podlehne i ona. Nesmí připustit, aby jí ten muž prokazoval další laskavosti. Stačí, aby si vzpomněla na novinové články a na to, jak rychle se dostaly do jejich vzdálené vsi. Je to dostatečné varování, aby se od něho držela co nejdál.
Martin nepochybně řekne matce o práci tesařů lorda Farleye na její farmě. Féba se zachvěla při myšlence, jak může být tento fakt mylně interpretován. Paní Leaková ji sice má docela ráda, ale nikdy nezapomněla, že Louisa je její sestra. A další ve Swansfordu zrovna tak. Je předem špatná. Uhnětená ze stejného těsta.
Ne. Musí udržet vztah s lordem Farleyem jen na té nejnutnější úrovni. To, že mu dovolila, aby jí nechal postavit nejdůležitější z hospodářských budov, bylo příliš. Celé roky se kousek po kousku zbavovala skvrny sestřina odsouzeníhodného chování. Nedovolí, aby tenhle muž zničil její dobré jméno, i kdyby měl ty nejčestnější úmysly – čímž si zdaleka nebyla jistá.
„Lorde Farleyi, vážím si vaší laskavosti. Ale čas, který jsem strávila s Lejou, nelze srovnávat s tím, co dělají ti muži. Trvám na tom, že zaplatím.“
„Tak dobře. Pojďte se podívat na učebnu.“ Zamířil ke dveřím a podržel jí je otevřené. „Možná mi poradíte, jak ji nově zařídit.“
Féba si příliš pozdě uvědomila, že padla do pasti – dobře promyšlené pasti. Bez hnutí se na něho dívala. „Myslela jsem, že bych vám spravila nějaké oblečení.“
„Ale já nepotřebuji nic zašívat.“
„Izza ano.“
„Kupuji pro ni nové oblečení.“ Znovu k ní vyslal úsměv, který ji rozechvíval až ke konečkům prstů. „Farleyovo sídlo nemá nedostatek zaměstnanců ani prostředků, milá slečno Churchillová. Jediné, co nám schází, je chůva a vychovatelka.“ Vyčkávavě pozvedl jedno obočí a ona by přísahala, že zahlédla v jeho očích záblesk lišáctví.
Prošla kolem něho ven dveřmi na chodbu. „Dobrá. Podívám se na vaši učebnu a sdělím vám svůj názor. Ale nemohu se tady stát vychovatelkou. Nemám čas.“
„Ať je po vašem,“ zamumlal. Féba věděla, že si myslí pravý opak. Momentálně se podrobil, ale nehodlal vzdát tažení, jehož cílem je učinit z ní svou zaměstnankyni.
Féba cítila jakési zvrácené potěšení. Tenhle muž s nemanželskými dětmi představuje sílu, s níž musí počítat. Ale on také. Myslel si, že přijde do Yorkshiru a všechny ženy budou tancovat, jak on píská. Jenže ona je chytřejší.
Lord Farley může zvítězit v drobné potyčce, ale nikdy nevyhraje válku.

6

Učebna ve Farleyově sídle zabírala celý konec nejvyššího patra východního křídla. Tři stěny tvořila obrovská okna dosahující téměř ke stropu a nabízející nádherný výhled na yorkshirskou krajinu. Po jedné straně se kam oko dohlédlo táhly louky a lesy. Na druhé bylo možné spatřit stáje a další hospodářské budovy nezbytné pro chod tak velkého sídla. Za nimi se klikatila úzká cesta až ke skupině bílých domků obklopených řadou jilmů. Největší stavení patřilo správci Farleyova parku.
Pevná stavba s doškovou střechou a oplocenou zahradou z této vzdálenosti vypadala jako hračka. Na dvoře viselo na šňůře prádlo.
Už dvě noci se Fébě zdálo o vysokém hezkém správci „Myslím, že je to perfektní,“ odpověděla staženým hlasem. Obcházela místnost, příliš horlivě pokyvovala hlavou a předstírala zájem o všechno, co viděla. Glóbus. Slovník. Dávno vyschlý kalamář. „Všechno vyžaduje pořádně vyčistit.“ Zvedla nepoužitelné roztřepené brko. „Předpokládáte, že tady bude trávit dny i Leja? Pokud ano, měl byste pro ni vyhradit místo na hraní a dát sem i menší postel, aby si mohla během dne zdřímnout.“
„A co knihy?“
Zhluboka se nadechla. Buď odhodlaná, Fébo. „Rozhodnutí bych nechala na vychovatelce, kterou najmete. V tomto směru může mít specifické požadavky.“
Pozoroval ji. Nemusela se na něho podívat, aby věděla, že sleduje každý její pohyb; vnímala sílu jeho očí.
„Šedesát liber,“ prohlásil.
Slyšela dobře? Otočila se a spatřila na jeho tváři šelmovský úsměv. Nabídl jí práci za šedesát liber? Na rozdíl od Féby se netvářil, že by na něho ta královská suma dělala nějaký zvláštní dojem. Zděšeně zalapala po dechu. „Šedesát liber? Zbláznil jste se? Za takovou částku si můžete najmout tři vychovatelky.“
„Možná. Ale žena, o níž uvažuji, udělá dobrý obchod.“
Féba potřásla hlavou. „Ujišťuji vás, že jestli dáte do místních novin oznámení včetně zmíněné částky, budete obležen dychtivými zájemci.“
„Jenže já chci, abyste mé děti vychovávala vy. Nikdo jiný –“
Jejich pohledy se střetly a zajiskřily. I když se Féba chtěla zlobit na jeho neodbytnou vytrvalost, zvráceněji to lichotilo. Jak by také ne? Šedesát liber byla neskutečná částka. S takovým příjmem by si bez problémů mohla dovolit služku i dělníka, který se postará o zahradu, zvířata a všechny opravy. Mohla by Heleně koupit nové oblečení a nepřešívat neustále z odložených oděvů. A ještě by mohla něco odložit stranou a jednoho dne ji poslat do dobré školy pro dívky.
Dokonce by si mohly zajet na dovolenou do Londýna a navštívit Louisů. Nebyla by její starší sestra ohromená, kdyby uviděla Fébu a Helenu v hezkých šatech a s penězi na útratu?
Rychle ten příjemný scénář potlačila. Helena je příliš mladá na to, aby viděla, jak její matka žije.
Féba zamrkala a uvědomila si, že blázní, když si představuje podobné věci. Jestliže by přijala místo vychovatelky dětí lorda Farleye, začala zaměstnávat lidi a dobře se oblékat, okamžitě se vyrojí řeči, které postaví její vztah se zaměstnavatelem do krajně nepříznivého světla – zejména až by se vyzradila neslýchaná částka, jakou jí platí. Všichni ve Swansfordu by okamžitě podmínili zlepšení situace hříšným životem, zejména když je obecně známo, že lord Farley vedl prostopášný život. A pokud jde o ni, strávila posledních osm let snahou přežít to, že je sestra Louisy. Nemůže si dovolit sebemenší uklouznutí.
„Nepochybuji, že míníte svou velkorysou nabídku jako kompliment, lorde Farleyi –“
„To vůbec není kompliment. Takhle vedu své obchody. Šedesát liber je praktická, dobře odůvodněná nabídka. Nic víc a nic míň.“
„Možná pro vás.“ Usoudila, že je čas mluvit otevřeněji. „Ale místní lidé to budou vidět v horším světle. Mám-li to vyjádřit bez obalu, máte určitou… pověst. Jakmile začnete nějakou zaměstnankyni přeplácet, ocitne se v nepříznivém světle i ona.“
Svraštil obočí. „Chcete tím říct, že pověst mé hospodyně, mnoha komorných, kuchařek a pradlen – dobře placených, z nichž několik je svobodných – lidé zpochybňují?“
„Ne. Vůbec ne. Všichni vědí, že tady pracují delší dobu. Týká se to jen nových zaměstnankyň… zejména vychovatelky.“
„Copak vás ti lidé neznají po celý život? Proč by o vás měli smýšlet jinak?“
Féba si rozzlobeně založila ruce v bok. „Proč? Protože moje starší sestra utekla s nějakým mužem, aniž by se obtěžovala za něho provdat. Protože ho hbitě vyměnila za někoho jiného a toho zase za dalšího. Protože moje neteř Helena nemá otce.“
85Tady měla přestat. Ale když řekla A, musela říct i B. „A to není všechno: moje matka se kvůli mladické nerozvážnosti provdala pod svou úroveň. Její strýc byl baron. Stále se považovala za něco lepšího než kdokoliv jiný v tomto kraji. Přestože se k ní celá rodina otočila zády, nikdy nepřipustila, aby někdo ve Swansfordu zapomněl na její vznešený původ. Výsledkem je, že i po těch letech debaty o nedostatcích jejích dcer poskytují zdejším lidem uspokojení. Doufám, lorde Farleyi, že už chápete, proč musím být tak opatrná a nemohu si dovolit sebemenší výjimku.“
Zaprášenou učebnou se po jejím výbuchu rozléhalo mlčení. Někde v přízemí bylo slyšet volání nějakého muže a po chvilce odpověď ženy. Vítr sem přinášel pronikavý křik dravce plachtícího nad krajem. V tichu zanedbané místnosti bylo slyšet jen jejich oddechování.
„Jsem si vědom vaší situace, slečno Churchillová. Ale seznámila jste se s mými dětmi; sama dobře víte, jak moc potřebují vychovatelku. Ujišťuji vás, že nabídka, kterou jsem vám učinil, je naprosto seriózní.“
Féba krátce přikývla. „O tom nepochybuji. A přeji si stejně jako vy, abyste pro ně našel vhodnou osobu.“ Nadechla se. Pro ni to bylo vyřízeno. „A pokud jde o učebnu, neumím si představit hezčí místo, kde by děti trávily několik hodin denně.“
Otočila se ke dveřím a zarazila se. Málem zapomněla na hlavní důvod návštěvy. „Děkuji vám, že jste mi poslal lidi na opravu kůlny. Nicméně bude lepší, když mě v budoucnu necháte vést farmu tak, jak uznám za nejlepší.“
K její úlevě se s ní nepřel. Se vztyčenou hlavou a přímým držením těla pokračovala ke dveřím. Matka by na ni byla pyšná.
Dokonalý odchod zmařila Izza. Hubené děvče s botami cvakajícíma na podlaze vtrhlo do místnosti a srazilo se s Fébou, až obě skoro upadly.
„Tady jste,“ vyhrkla Izza a narovnala se. Odhrnula si z čela rozcuchané vlasy a zamračila se na otce. „Proč jsi mi neřekl, že je tady?“
„Nepochybuji, že by slečna Churchillová odešla bez toho, aniž by tě viděla. Mám pravdu, slečno Churchillová?“ Věnoval Fébě svůj typický lišácký úsměv.
Féba ho ignorovala. Natáhla ruku a zastrčila Izze zbloudilý pramen vlasů za ucho. „Právě jsem chtěla sejít dolů a najít tě.“ Lež, ale nevinná.
„A říct mi, že budete bydlet tady a stanete se mou vychovatelkou?“ V očích jí jiskřilo očekávání a netrpělivě poskakovala z jedné nohy na druhou. „Mou a Lejinou?“
Féba stiskla rty. Je to totéž dítě, které ještě před několika dny bylo tak divoké? Podívala se na lorda Farleye, ale nenašla u něho žádnou pomoc. I on čekal na její odpověď.
„Já… víš, nemohu tady bydlet a učit tě, Izzo. Prostě nemohu. Ale ty můžeš docházet na Švestkový sad. Naučím tě všemu o zvířatech a hmyzu – ještě jsi neviděla moje úly. A také ti ukážu, jak se loví ryby.“
Izzino nadšení vyprchalo. To nebyla odpověď, kterou si přála. Se zlostným pohledem se otočila k otci. „To je tvoje vina. Proč jí nenabídneš dost peněz, aby řekla ano?“
„To jsem udělal –“
„Nejde o peníze,“ přerušila je Féba. Chytila Izzu za paže a naklonila se, aby měla oči v úrovni jejích. „Mám prostě jiné povinnosti.“
„Myslíte Helenu. Jen kvůli ní mě nemáte ráda.“
„Ne. Já tě mám ráda, Izzo. Moc.“
Ale dívenka se jí vytrhla a ušklíbla se. „Lžete. Chtěla jste jenom dostat zpátky ten pitomý košík a ostatní krámy. To byl jediný důvod, proč jste na mě byla milá!“
„Izzo! To není pravda.“
„Mlčte! Mlčte!“ Prohnala se kolem Féby a utíkala ke schodům. „Nenávidím vás, děvko! Couro!“ Její křik se rozléhal, zatímco sbíhala ze schodů. „Nenávidím vás všechny!“
Féba tam stála, v naprostém ohromení neschopná reagovat. Izzina naděje se změnila v hořký vztek, jaký by nemělo pociťovat žádné dítě – a to jenom kvůli ní.
Lord Farley jako by četl její myšlenky. „Nemyslela to tak. Řekl bych, že cítí přesný opak.“
Féba znala děti dost dobře a dala mu za pravdu. Ale i tak se jí zalily oči slzami. Je opravdu sobecká, když odepírá Izze útěchu, kterou tak zoufale hledá, a Leji mateřskou péči, jakou si zaslouží? Stará se víc o to, co řeknou lidé, než o to, co obě malá děvčátka potřebují. I s Helenou jsou to tři děvčátka, která mohou mít z finanční podpory lorda Farleye jen prospěch.
Netrpělivě si otřela slzy. „Ublížit jí je poslední věc, kterou bych chtěla.“
„Já vím, Fébo.“
Tentokrát vnímala místo odlišnosti podobnost. Oba si přáli pro Izzu a Leju to nejlepší. On byl pro dobro svých dětí ochotný čelit londýnským klepům. Učiní ona totéž ohledně swansfordských klepů?
Pohlédla pravdě do očí a zachvěla se. Ačkoliv to popíralo roky sebekázně, roky, kdy hlídala každé své slovo a každý svůj krok, byla svolná.
Jako by to zjištění mezi nimi explodovalo. Stiskl její paže a otočil ji k sobě. Existovalo ještě něco jiného, co si oba přáli. Chtěli jeden druhého.
A chystal se ji políbit.
Féba stála bez pohnutí a bez dechu, když zvolna skláněl hlavu. Bude to jenom polibek, říkala si. Momentální podlehnutí touze. Přála si, aby ji políbil; pak mu polibek vrátí.
Jeho prsty na jejích pažích se sevřely. Silné, obratné, teplé a majetnické prsty. Přitáhl si ji blíž; vyčkávavě tajila dech.
Oči měl pronikavě modré. Na muže příliš dlouhé a husté řasy.
Vzdychla. Žádný šlechtic, ale muž z jejích nočních vidin. Její správce. Zavřela oči a sny se staly skutečností. Jeho rty se dotkly jejích, teplé a hladové, a rozžehly hluboko v jejím nitru utajený oheň.
Chtěla se odtáhnout. Měla by se odtáhnout. Ale ještě víc si přála povzbudit ten oheň, cítit, jak plameny šlehají výš a výš. Teď už jí olizovaly stehna a břicho a –
„Zatraceně!“
Odstrčil ji. Dýchal trhaně a chraptivě, na tváři ohromený výraz. „Zatraceně. Tohle se nemělo stát.“
Zmatená Féba o pár kroků couvla. „Ne… nemělo.“
„Už se to nebude opakovat. Slibuji.“ Rozpačitě si prohrábl rukou vlasy. „Nepoužijte to prosím jako důvod pro nepřijetí místa vychovatelky mých dětí, Fébo. Nedělejte to.“
Mých dětí. Vyslovil ta dvě slova takovým způsobem, že ji téměř ochromila. Děti jsou u něho na prvním místě. Dokáže odolat tělesným choutkám – jimž v minulosti nepochybně podléhal – ve prospěch svých dětí.
Ale ona… ona nechtěla přestat. I když po něm toužila, on se stáhl, rozhodnutý nedat jí ani záminku, aby se vyhýbala Farleyovu sídlu.
Odtáhl se, přestože neprotestovala.
Pokud potřebovala důkaz o jeho upřímnosti, byl dostatečný a nepříjemný. Je možné, že o ni nestojí?
Její nitro prořízlo bolestné a zvrácené zklamání. Proč ji nechtěl?
I když s tím bojovala, veškerá jistota, sebedůvěra, zdravé sebevědomí – to vše se jí válelo u nohou. Není krásná jako Louisa, ani bohatá na majetek i tituly jako jeho bývalá snoubenka a jiné ženy, které vikomt zná. Proč by měl takový muž chtít ženu jako ona?
„Ne,“ řekla. „Ne.“ To se na nic jiného nezmůže? Odkašlala si. „Nikdy bych neublížila Izze a Leje za to, co jste – co jsme –“ Zkřížila paže na hrudi a vydechla. „Co se právě stalo.“
„Pak řekněte, že zvážíte mou nabídku.“ Opět si pročísl rukou vlasy. „Vidíte, jak se na vás Izza upnula.“
Féba se přinutila myslet na děti a ne na muže, který jí právě svým polibkem vynesl do hvězdných výšin. „Upnula se na mě tak, že mě nenávidí.“
„To není pravda.“
Bylo těžké vytušit, co si Izza myslí. „Možná ji dokážete přesvědčit, aby chodila na vyučování ke mně na Švestkový sad.“
Zamračil se a strčil ruce do kapes. „Jestliže bude chodit na vaši farmu, pak já nebudu nablízku a vy si ochráníte pověst před zdejšími drbnami. Je to tak?“
Podívala se mu zpříma do očí. „Věřím, že tak to bude nejlepší. Nejdůležitější hned po Heleně je pro mě dobrá pověst.“
Zamračeněji přelétl pohledem od hlavy ke špičkám nohou a zase zpátky. Bylo to zneklidňující, neboť nešlo odhadnout, co si myslí. Máji rád jako Fébu, nebo jen pro to, co může dát jeho dětem?
Přestaň s těmi nesmysly! okřikla se v duchu.
„Tak dobře,“ rezignoval nakonec. „Buduji každý den vodit na vyučování k vám domů.“
Féba přikývla. Tak je to nejlepší, přesvědčovala se. Všichni dostanou, co chtějí: ona a Helena finanční podporu, Izza vzdělávání.
Když scházeli bok po boku ze schodů, uvědomila si, že lord Farley přišel zkrátka. Je to muž zvyklý na společnost žen. Ona mu ji neposkytne; znamená to, že si najde někoho jiného?
Féba klopýtla, ale zachytila se zábradlí. „Jste v pořádku?“ staral se. „Naprosto,“ ujistila ho a dívala se upřeně před sebe. „Naprosto v pořádku.“

7

Tesaři lorda Farleye dokončili stavbu kůlny kromě doškové krytiny střechy. Martin nařezal a uložil polovinu dříví poblíž kuchyňských dveří. Navíc naučil Helenu, jak má cvičit Bruna, aby si sedl, lehl a přišel na zavolání. Když se Féba konečně vrátila domů, stačila akorát rozdělat oheň v kamnech a připravit večeři, než se na zemi snese noční chlad.
Při pohledu na dušenou mrkev a chléb s tvarohem vzdychla. „Co bys řekla, kdybych na práce v domácnosti najala děvečku?“ nadhodila.
„To bych už nemusela zametat schody?“ nadchla se Helena.
„Správně. Ani vytahovat vodu ze studny nebo přinášet mléko od koz,“ doplnila Féba. Helena dokázala rozlít více mléka, než kolik ho donesla.
Děvčátko se usmálo. „Tak na to říkám ano.“
„Má to ale háček.“
Helena olízla tvaroh z palce a znovu se na ni podívala. „Lord Farley si přeje, abych učila Izzu. Myslím, že bych měla přijmout jeho nabídku.“
„Ne.“ Úsměv se změnil v zamračení. „Nemám ji ráda.“
„No tak, Heleno. Nepochybuji, že se můžete učit společně.“
„Na každodenní docházení je to příliš daleko.“
„Ona by chodila sem.“
Helenin nesouhlasný výraz se změnil v zoufalství. „Ne. Ne tady. Ne ona.“
„Její otec mi nabízí velmi slušný plat a my peníze potřebujeme. Mohla bych najmout děvečku. A protože bude stále tepleji, může se většina výuky odehrávat venku. Na loukách, u Wildfenského rybníku nebo dokonce na pláži. Přemýšlej o tom. Jestliže se nebudu muset starat o vaření, praní a zvířata, můžeme spolu trávit mnohem více času.“
V dívčině drobném obličeji se odrážel vnitřní boj: osvobození od domácích prací versus neustálá přítomnost Izzy. Féba se předklonila a upozornila na další fakt: „Řekla bych, že Izza začíná být mnohem milejší. Určitě sis toho všimla i ty. Nepochybuji, že za pár týdnů z vás budou nejlepší kamarádky. Slibuji, Helenko. Budeš spokojená. Do května zapomeneš, že jsi Izzu někdy neměla ráda.“
Helena se opřela o opěradlo židle, zosobnění smutku. „Bude s ní chodit i Leja?“
„Zpočátku asi ne. Je přece jenom ještě hodně malá. Ale určitě přesvědčím lorda Farleye, aby ji sem občas přivezl.“
Při zmínce o lordu Farleyovi dítě zvedlo hlavu. „Myslíš, že mě Osobně naučí jezdit na koni?“
Féba natáhla ruku a pohladila neteř po tváři. „Pokud to chceš, tak určitě.“
„Požádáš ho?“
Féba cítila, že začíná rudnout, a soustředila se na jídlo. „Myslím, že bude lepší, když ho požádáš sama, Helenko. Vypadá jako velmi ochotný člověk. Pokud jde o děti,“ dodala pro sebe.
Jakub večeřel sám v pracovně u stolu před krbem, v němž praskal oheň. Chlad a temnota místnosti věrně odrážely jeho náladu. Jeho život.
Dnes obdržel čtyři dopisy. Jeden od přítele Kerryho dotazujícího se na jeho život na venkově, jeden od matky, která ho ujišťovala, že klepy ve městě utichají, a třetí od jednoho ze spolupracovníků lorda Basingstoka s oznámením, že očekávané Jakubovo jmenování korunním radou pro zahraniční záležitosti bylo anulováno. Žádné překvapení. Přesto poněkud pálilo. Jak dlouho se ho budou stranit za nerozvážné chování, jež je vlastní třem čtvrtinám Sněmovny lordů?
Jenže on není trestán za zplození nemanželských dětí. Jeho zločin spočívá v tom, že se k nim hlásí a odvažuje se je přijmout do své domácnosti.
Zklamaně zaklel. Zachoval se opravdu jako pitomec, když přivezl Izzu a Leju do londýnského domu. Měl své rozhodnutí důkladně zvážit. Jenže ani teď se nedomníval, že by se nakonec zachoval jinak.
Zamyšleně se díval do ohně. Možná se měl oženit s Kateřinou a o dětech jí říct až potom. Možná.
Zatraceně, jaký má smysl to znovu omílat? Stalo se. Ponížil dceru lorda Basingstoka, čímž si dokonale zavřel dveře před jakýmkoliv spojenectvím s ním. Je zbytečné lámat si tím hlavu. V tuto chvíli ho mnohem více trápí, co s Izzou.
Celý den před ním doslova prchala. Potulovala se kolem jako divoká kočka, která je rozhodnutá zůstat na svobodě a doufá v hození kousku jídla. Podle kuchařky postupně sebrala ze spíže dva kousky jablkového koláče, půl bochníku chleba a malý keramický škopíček se zbytkem másla. Pak mizela ve svých tajných úkrytech.
Alespoň že Leja spala. Kozí mléko udělalo zázraky. Bez bolení bříška se jí rozzářila očka a veselým úsměvem brzy každého okouzlila. Každého kromě hospodyně. Nezlomná zatrpklost paní Gatlingové se odrážela i v jejím kyselém výrazu.
Nezbude než ji propustit. Chápal, že děti z podivných svazků jsou pro tuto ženu bariérou, kterou nedokáže překonat. Ale ať se propadne, jestli své děti vystaví nepřetržitému opovržení.
Proč hospodyně nemůže přijmout jeho děti stejně přirozeně jako Féba?
Odsunul židli od stolu a zapomněl na jídlo. Féba. Celý den se marně snažil nemyslet na těch několik minut v učebně. Přesto ho polibek pronásledoval při každém kroku.
Zhluboka se napil vína. Pokud šlo o ženy, po většinu dospělého věku se choval hloupě. Tedy přesněji řečeno impulzivně. Miloval ženy, ať vysoké nebo malé, kypré či štíhlé. Miloval blondýnky, brunetky i rusovlásky a nikdy nechápal muže, kteří se zaměřují najeden typ.
Přitom vyrůstal s matkou a dvěma sestrami, takže dobře znal vrtochy ženské mysli. Člověk by si myslel, že bude moudřejší.
Jenomže se naučil jedině to, že ženy jsou nepochopitelné. Přemýšlejí úplně jinak než muži. Přesto zjistil, že je-li muž dostatečně trpělivý a pozorný – a rozhodný –, dokáže objevit slabou stránku každé ženy. Na některé platí lichotky, na jiné vytrvalé přesvědčování. Některé přesvědčí výstřední dárky, další podlehnou náznaku nebezpečí s příchutí zakázaného ovoce. Nejnebezpečnější jsou ty, které vyžadují lásku. Rozvázal si kravatu a odhodil ji na stůl. Féba Churchillová spadá do té poslední kategorie. Pro čestného muže dostatečný důvod, aby si udržoval odstup. Navíc je v lásce nezkušená a v podstatě sama na celém světě. Příliš zranitelná na to, aby s ní muž jako on flirtoval.
Ale hlavně ji neměl líbat kvůli svým dětem. Izza má Fébu ráda, i když v záchvatu hněvu tvrdila opak. Důvěřuje jí a on také. Potřebuje Fébu Churchillovou, aby se starala o jeho děti.
Dopil zbytek vína a znovu se zahleděl do skomírajícího ohně. Další dlouhá noc ve studené, prázdné posteli. Tušil, že dnešní bude ještě horší. Stále cítil chuť Fébiných úst, když prohloubil polibek. Příjemnou pružnost jejího štíhlého těla přitisknutého k jeho. Pokožku hladkou jako smetana, vlasy vonící nějakými květinami.
Zasténal při návalu touhy, která mu rozpálila krev. Potřebuje ženu, aby našel uvolnění, a to co nejdříve. Ale kromě služebných – s nimiž se nikdy nezaplétal – nebyly v okolí žádné dostupné ženy. Další důvod proč nenávidět venkov.
„Krucinál.“ Vyskočil, aby skoncoval s těmi nesmyslnými úvahami. Nejdříve najde Izzu. Ať se skrývá kdekoliv, teď určitě spí. Probudí ji a vysvětlí, že Féba se stane její vychovatelkou, ale bude ji učit u sebe ve Švestkovém sadu a ne ve Farleyově sídle.
S tím rozhodnutím otevřel poslední obálku od detektiva, kterého najal v Londýně. S trochou štěstí ten člověk konečně našel jeho další dítě.
Lord Farley pouze doufal, že to třetí mu nezkomplikuje život tak jako první dvě.
Izza dorazila v deset dopoledne společně s prudkým větrem, který sliboval chladný den, ale bez deště. Jednou zaklepala a vešla dovnitř. Pak za sebou zabouchla a zamračeně se dívala na Fébu s Helenou. „Jsem tady, jak jste chtěla. Tak pojďme na ryby.“
Helena se na ni také zamračila. „Ryby v bouřce neberou. Copak ty nic nevíš?“
„Polib mi prdel.“
„Izzo!“ Féba dovedla mít opravdu hodně ostrý hlas. „Mladá dámo, okamžitě se vrať ven a začni toto dopoledne znovu. Nebo se vrať domů. Volba je na tobě. Ale přeji si, abys pochopila jedno: nedovolím ve svém domě sprostou řeč ani špatné chování.“
Dívka si ji změřila smrtícím pohledem. „Stejně jsem sem nechtěla jít.“
Féba se lítostivě usmála: „To je opravdu škoda, protože jsem chtěla, abys mi trochu pomohla. Kozy jsou nějak vyplašené z nové kůlny a nechtějí se nechat podojit. Ale to nevadí, zvládneme to s Helenou samy.“
Féba přes přivřené řasy pozorovala, jak Izza bojuje mezi tím, co chce a co si myslí, že chce. Když dívenka prudce otevřela dveře a vyběhla ven, Fébě pokleslo srdce. Zatajila dech, ale po chvilce se ozvalo zaklepání.
Féba otevřela dveře dokořán. „Pojď dál,“ vybídla dívku; ignorovala její zachmuřený výraz a srdečně ji objala. „Jsem tak ráda, že jsi tady. Co kdyby sis zula boty a dala je tamhle ke kamnům? A podívej, tento hák je určený pro tvůj plášť.“ Usmála se na ni. „Předpokládám, že Leja dneska nepřijde.“
„Kuchařka tvrdí, že Leja má horečku.“ Izza odložila na boty rukavice a obula si domácí dřeváky. „Mně se zdála jenom trošku teplejší a nijak nemocně nevypadala. Chtěla jsem ji vzít s sebou, ale lord Farley to nedovolil.“
Helena sedící u kuchyňského stolu se neubránila zvědavosti: „Proč mu neříkáš otec nebo táta nebo papá, jako to dělají ostatní děcka?“
„Protože to po mně chce,“ odsekla Izza a vrhla na Fébu postranní pohled.
Féba skryla úsměv. „To je od tebe moudré, Izzo. Plně s tebou souhlasím. Měla bys ho oslovovat otče až tehdy, kdy ho sama začneš považovat za svého otce. Myslím, že lord Farley o to velmi usiluje. Víš, že když jsem zpočátku odmítala jeho nabídku stát se tvou vychovatelkou, nevzdal to, dokud jsem nepřikývla? Ale pověz mi o Leji. Kdy ta horečka začala?“
„Nevím.“ Izza zamířila k Brunovi, který energicky žvýkal velkou kost ze šunky.
„Je ve Farleyově sídle nemocný ještě někdo?“
Izza pokrčila rameny. Ale když Féba přitiskla na její čelo ruku, dívka neucukla. „Jak ses sem dostala?“ zajímala se Féba, jakmile se přesvědčila, že dítě nemá zvýšenou teplotu.
„On mě přivezl.“
On. Féba uklidila nádobí od snídaně. V jejím životě byl pouze jediný on a zdálo se, že v Izzině také. „Překvapuje mě, že nás nepřišel pozdravit.“
„Má nějaké vyřizování ve vsi.“
To je jen dobře, řekla si Féba, zatímco vytahovala dvě psací tabulky a starý slabikář. Víc než dobře. Hodlá si držet odstup, jak slíbil. On jí bude platit mzdu; ona bude učit jeho dcery. S trochou štěstí mohou uplynout týdny, aniž by se potkali.
Dokonce i měsíce.
To by bylo ideální. Téměř vyslyšení jejích modliteb. Tak proč se cítí tak, jako by se jí nad hlavou roztáhl černý mrak?
Vtom si uvědomila, že když sem Izzu přivezl, bude ji muset vyzvednout. Nálada se jí okamžitě zlepšila.
Později odpoledne přijel pro Izzu s uzavřeným kočárem jeden ze sluhů. Když se s Izzou loučila, bylo chladno a pršelo. Nízké mraky hrozily zahalit Švestkový sad mrazivou mlhou. Ponuré počasí dokonale zrcadlilo Fébino rozpoložení.
Měla bys být šťastná. Donutila se vypočítat všechny čerstvě nabyté výhody. Kozy jsou v novém chlívku v suchu. Na dvoře vyrostla solidní zásoba dříví. Ona a Helena se v teple útulné chalupy už nemusejí obávat soudního vystěhování. A co víc – ví, že může lordu Farleyovi důvěřovat.
A právě v tom spočívala její nespokojenost. Důvěryhodný lord Farley si bude zachovávat odstup, vážit si jí a už nikdy ji nepolíbí.
Dívala se na potemnělou oblohu, před sebou perspektivu Šedivého, bezbarvého života – pokud se už nikdy nebude takhle líbat.
Druhý den Izza dorazila časně ráno sama a pěšky. Opět vtrhla dovnitř bez zaklepání, vlasy rozcuchané, ledové ruce bez rukavic, neměla ani šálu kolem krku.
Vyplašená Féba přitáhla děvčátko blíž ke kamnům. „Co se děje? Stalo se něco?“
Hubené tělíčko se otřásalo zimou. „Leja se probudila opravdu hodně nemocná. Kůži má žhavou jako rozpálená cihla a vyzvrací si snad i vnitřnosti. Je tak nemocná, že ani nemá sílu plakat, Fébo. Jenom leží a sténá.“ Izza hleděla na Fébu, tvář pobledlou chladem a v obrovských modrých očích strach. „Potřebuje vás. Vím to. Vrátíte se se mnou? Musíte se mnou jít.“
Fébu zamrazilo. Malé děti na velkou horečku umírají, stává se to často. „Poslal tvůj otec pro doktora do Swansfordu?“
„Ano. Ale Leja potřebuje vás. Vy jste jediná, kdo dokáže, že jí bude líp.“
„Nepochybuji, že lékař bude vědět, co má dělat,“ uklidňovala Izzu i sebe.
Ale Izza trvala na svém. „Pomohla jste jí už předtím. Musíte jít hned se mnou. Rychle. Vezměte si plášť a boty.“
„Tak dobře, půjdeme. Ale ty potřebuješ čepici a rukavice. Helenko, najdi pro ni něco ve svých věcech.“
Pětikilometrovou vzdálenost překonaly v rekordním čase a Helena ani nepípla. Když sbíhaly k panskému sídlu, začalo mokře sněžit, ale rychlá chůze je zahřívala. Izza je vedla přes kuchyň a po schodech pro služebnictvo nahoru k dětskému pokoji. Na chodbě stála hospodyně a dávala příkazy dvěma služebným.
Jakmile zahlédla trojici v pláštích a s vločkami sněhu na ramenou a kapucích, zkřížila paže na hrudi a upřela na Fébu zlostný pohled. „Takovýmhle manýrům to dítě učíte? Vtrhnout dovnitř neohlášená, nepozvaná a navíc si ani neodložit kabát?“
„Odprejskni,“ vyhrkla Izza a proběhla kolem hospodyně.
Černě oděná harpyje ji chytila za paži. „Tak to ne. V pokoji nemocného nejsou návštěvy dovoleny.“
„Okamžitě ji pusťte,“ přikázala Féba. „Izza má jenom strach o sestru.“
Hospodyně si změřila Fébu opovržlivým pohledem. „Nepřekvapuje mě, že jste si ji oblíbila. Jste stejné. Vy. Ona. I ta vaše neteř.“
Helena se při prvním náznaku hádky vyděšeně schovala za Fébiny sukně. To jediné Fébě zabránila, aby tu ženskou neuhodila. Jak se opovažuje vyřknout něco tak mrzkého!
Hrdě se narovnala. „Doporučuji vám, abyste to dítě pustila, uhnula mi z cesty a držela se co nejdál, až těmi dveřmi budu procházet. Protože vás ujišťuji,“ dodala už za chůze, „že já projdu.“
Tyrani jsou všichni stejní, pomyslela si Féba, když bez problémů vcházela do dětského pokoje. Ucouvnou při první známce odporu. Jakmile vešla do pokoje, její uspokojení z vítězství nad nepříjemnou hospodyní zmizelo. Kyselý zápach zvratků, přetopený vzduch a zachmuřený vrásčitý obličej doktora hovořícího s lordem Farleyem dávaly tušit nepřítele, jehož porazit bude mnohem těžší než tu nenáviděnou, scvrklou starou ženskou.
„Co to je?“ zeptala se doktora, zatímco si odkládala plášť a klobouk.
„Dobrý den, slečno Churchillová,“ uvítal ji doktor Ward, jako by její přítomnost ve Farleyově sídle byla ta nejběžnější věc pod sluncem. „Myslím, že chytila nějaké osypky. Ale trochu mě mate ta vysoká teplota a zvracení.“
Nějaké osypky. Doktorova oblíbená slova pro cokoliv, u čeho nedokázal stanovit přesnou diagnózu. Leja může trpět čímkoliv.
Féba zalétla pohledem k lordu Farleyovi skloněnému nad Lejinou postýlkou. Vypadal, jako by nespal celou noc – vlasy rozcuchané, košile pod nezapnutou vestou ušmudlaná, tvář propadlá starostmi a vyčerpáním. Musí být pro něho utrpením, když neví, co má ta malá za nemoc.
S přemáháním od něho odtrhla zrak a otočila se k oběma děvčatům nejisté přešlapujícím za dveřmi. „Izzo, chci, abys vzala Helenu do svého pokoje. Nebo dolů do kuchyně. Kamkoliv chceš.“
Izza se zamračila. „Co je s Lejou?“
„Je hodně nemocná, ale zůstanu u ní a udělám všechno, abych jí pomohla. Jenom nechci, abyste onemocněly i vy. Jestli máš sestřičce pomoct, musíš zůstat zdravá a dělat, oč tě požádám. Dokážeš to?“
Izza přeskočila zrakem z Féby na nemocnou sestru a zase zpátky. „Přijdete nám říct, jak jí je?“
„Samozřejmě.“
„Tak dobře,“ přikývla Izza. Vzala Helenu za ruku. „Pojď, Heleno. Půjdeme do kuchyně a řekneme kuchařce, ať připraví pro všechny čaj.“
Féba se povzbudivě usmála na vystrašeně se tvářící Helenu. „To bude bezvadné.“ Pohlédla na lorda Farleye, který se stále skláněl nad nehybně ležící Lejou. „A požádej ji, aby poslala tvému otci snídani.“
Jakmile děvčata odešla, doktor Ward si vzal Fébu stranou. „Mohou to být plané neštovice, které jsme tady měli před několika roky. Většina dětí je přečká bez nějakých následků. S jistotou to budeme vědět, až se začnou tvořit puchýřky. Snažte se jich nedotýkat. A držte všechny mimo tento pokoj. Prozatím radím, aby měla klid. A srážejte jí horečku.“
Vzal si kabát a klobouk a ponechal Leju v péči Féby a lorda Farleye.
„Děkuji vám, že jste přišla.“ Hlas lorda Farleye zněl ochraptěle. „Jak jste se to dozvěděla?“
„Od Izzy.“ Féba se postavila vedle něj k postýlce. „Předpokládám, že jste ji pro mě neposlal.“
„Ne. Ani jsem nepostřehl, že zmizela.“
Féba se dotkla Lejiny hořící tvářičky. „Jsem přesvědčená, že Izza tuhle maličkou miluje. Jak dlouho ji zná? Dva měsíce?“ Zvedla oči a prohlížela si jeho profil. „A už ji má opravdu ráda.“
„To já také.“ Otočil se k ní. „To jsem nečekal. Aleje to tak. A nesmím –“ Zlomil se mu hlas a těžce polkl. „– nesmím ji ztratit. Nesmím.“
„Na to vůbec nemyslete. Děti tyhle nemoci běžně zvládnou.“
„Ale ne vždycky,“ namítl hlasem chvějícím se obavami. „Ne vždycky. Víte, je z Indie. Co když je vůči neštovicím méně odolná?“
Féba nevěděla, jak ho uklidnit. Mohla slíbit jediné. „Pomohu jí. Jakkoliv.“
Stiskl jí ruku a ona bez přemýšlení stisk opětovala. Bylo to sice z mnoha důvodů nepatřičné, ale odmítala brát je v úvahu. Naopak, zdálo se jí to naprosto správné. Dlaň k dlani, prsty propletené jako při nějakém slavnostním paktu, v němž spojili vůle a sílu k boji o Leju.
Byl to velmi dlouhý den.
Oba se zcela přirozeně dělili o práci i nápady a ani na okamžik nepolevili ve své snaze. Féba věděla, jak je důležité, aby dítě mělo dostatek tekutin; podávala mu vodu po malých lžičkách, aby se nevzbouřil žaludek.
Lord Farley v Indii viděl, jak děti s vysokou teplotou ponořují do studené lázně, aby vražednou horečku odstranili. Vyprávěl Fébě, že léčitelé v Orientu doporučují pečlivou očistu nejen pacienta i ošetřovatele, ale také ložního prádla, oděvu, nádobí – všechno, co přichází nebo odchází z pokoje nemocného, musí být udržováno v dokonalé čistotě horkou vodou a mýdlem.
Uprostřed všeho snažení přinesla Izza s Helenou čaj a vývar pro Leju i chléb a maso pro ně.
„Měl byste propustit hospodyni,“ nadhodila Féba o něco později odpoledne a zhroutila se do velkého křesla. Leja spala. Lord Farley se usadil, nohy natáhl na pohovku a vyčerpaně zavřel oči.
„Já vím. Bohužel musím počkat, než najdu vhodnou náhradu.“ Unaveně vzdychl.
Společnou prací a společnými starostmi, modlitbami a bojem se stejnými démony mezi nimi padly bariéry. Féba ani příliš neváhala, než pronesla: „Myslím, že byste neměl otálet. Její nenávist je pro vaši domácnost mnohem horší, než když tu několik týdnů či měsíců žádná hospodyně nebude. Zcela otevřeně pohrdá Izzou a Lejou – a pravděpodobně i vámi, protože jste ji donutil, aby s nimi žila pod jednou střechou.“
Jeho odpovědi zabránilo tiché zasténání Leji. Vyskočili. Dítě se neovladatelně otřásalo zimnicí. Féba je okamžitě zvedla z postýlky i s přikrývkou, přivinula je těsně k sobě a posadila se s ním do křesla. Lord Farley přes ně přehodil další přikrývku. Tím prošli už dvakrát. Horečka a vzápětí zimnice. Studená voda a pak teplý vývar.
Zápasili o Leju celou noc; střídali se a mezitím si zdřímli. Těsně před svítáním Féba vyšla na toaletu a objevila Helenu s Izzou hned za dveřmi dětského pokoje. Obě tvrdě spaly na matraci, kterou sem nejspíš dotáhly z některé ložnice. Tulily se k sobě pod hromadou přikrývek, protože na chodbě byla zima a průvan. Spokojeně se usmála. Zdálo se, že tváří v tvář nemocné Leje odložily své nepřátelství. Děsivá noc přece jen přinesla něco pozitivního.
Když se vrátila, lord Farley stál nad Lejou s lampou v ruce a ustaraným výrazem. „Začínají se objevovat puchýřky. Podívejte se na tváře.“
„Však doktor Ward říkal, že je to dobré. Nemoc probíhá tak, jak má. Čím dříve pupínky vyrazí, tím dříve zmizí a Leja se uzdraví. Ale měli bychom jí ovázat ručičky. Jestli si pupínky rozškrábe, zůstanou jí jizvy.“
„Na jizvách nezáleží, hlavně že zůstane naživu.“ Chvíli mlčel, pak s pohnutím přiznal: „Nikdy vám nedokážu splatit, co pro nás děláte.“
Víc neřekl; ani nemusel. Vroucnost pocitů a upřímnost se zračily v jeho očích. Náročný den a noc mezi nimi vytvořily pevné pouto. Bojovali o život dítěte a Féba doufala, že vyhráli. Bez ohledu na to, co přinese budoucnost, dnešní noc, jejich společné vítězství jim navždy zůstane.
Ale bylo v tom také něco hlubšího. Jejich pohledy se střetly a ponořily se jeden do druhého. Féba i přes únavu cítila, jak se pohled prodlužuje a jiskří napětím.
Projela si rukou rozcuchané vlasy. Nikdy ji nikdo nepřitahoval tak jako lord Farley – a zdálo se, že on je přitahován k ní. Nemůže to být pravda uklidňovala se. Nemůže. Žádný rozumný muž by netoužil po neupravené a utahané ženě, jaká je právě teď ona.
Je možné, že by mezi nimi existovalo něco víc?
Její ztrápené srdce už nedokázalo oddělit pravdu od přání. Jakmile se začala propadat do hlubin jeho sytě modrých očí, dokázala vyslovit jediné: „Není třeba mi děkovat, lorde Farleyi. I já mám Leju nesmírně ráda.“ Tonula a nemohla dýchat. „A… a také Izzu.“
Celý svět zmizel a zůstali pouze oni dva.
„V životě jsem nepotkal ženu jako vy.“
Přiškrceně se zasmála. „Ne?“ Samozřejmě že ne. Pohyboval se ve zcela jiných kruzích než ona.
Zavrtěl hlavou. „Zůstanete v mém sídle, dokud nebude zase zdravá?“
„Jistě.“ Dokázala už jenom šeptat.
„Propustím paní Gatlingovou ještě dneska.“
Přikývla.
„Ale budu potřebovat vaši pomoc.“
Znovu přikývla. Pryč by ji neodtáhlo ani koňské spřežení.
Přistoupil blíž; tím krokem zbořil zeď, překročil hranici, která z nich až dosud činila spolubojovníky v jediné bitvě.
Místo vojáků bojujících vedle sebe se stali ženou a mužem, mučivě si uvědomujícími, že vzájemná přitažlivost se vystupňovala. Už to nebyl mihotající se plamínek, ale zuřící požár. Inferno…

8

Jakub měl jasno. Ta žena, tolik nepodobná Kateřině i kterékoliv jiné z žen, jež poznal, je pro něho ideální. Má perfektní výšku a tvary. Cítil, jak mu roztávala v náručí. Je laskavá, velkorysá a zbožňuje jeho děti.
Ale nejlepší ze všeho je to, že chce i jeho.
Zvedl jí bradu a pátral v nekonečných hlubinách jejích oříškově hnědých očí. Je tak nevinná. Příliš nevinná, aby věděla, co je pro ni nejlepší. To byla jediná kalná vlnka v přílivu jistoty, který ho zaplavil.
Ignoroval to vlnění. Chce ji.
Ne, mnohem víc. Potřebuje ji.
„Fébo,“ zamumlal na jejích rtech a cítil jejich odpověď. „Jakube.“
Jediné slovo; jeho jméno tisíckrát slyšené; přesto nikdy nevyslovené s takovým erotickým nábojem. Tichým, zadýchaným hlasem.
„Zatraceně,“ zamručel. Byl ztracen. Opatrnost zmizela a nahradila ji bouřlivá touha. Její měkká a teplá ňadra přitisknutá k jeho hrudi. Její pás, štíhlý akorát do dlaní, a ústa…
Fébina sladká, šťavnatá ústa jakoby stvořená přesně pro něho. Nevinné a svůdné rty se setkaly s jeho, přivítaly je a pootevřely pod náporem dravého jazyka.
Nejraději by ji pohltil, pozřel pro vlastní potěšení, a současně v ní probudil touhu po něm.
Tápavým krokem s ní došel k pohovce a posadil si ji na klín. Objímala ho kolem ramen a prsty vklouzla do vlasů v týle.
Věděl, že je pro něho připravená. Chtěl nasytit svůj sžíravý hlad a pak si ji vychutnat podruhé, potřetí – mnohokrát.
Zkoumala jazykem hloubku jeho úst s narůstající odvahou a zvyšujícími se nároky, na něž byl plně připravený.
Když ji na úzkou pohovku položil a lehl si na ni, vnímala to Fébajako změnu směru větru, jako naklonění zemské osy. Až dosud vládla mocí ona. Do jisté míry. Nyní přešla na něho.
Ale třeba se mýlila. Možná to byla iluze myslet si, že dokáže tomu muži říct ne a ještě přitom kontrolovat neklidnou šelmu v něm.
Vášeň. Zaslechla to slovo vyřčené ostrým, nesouhlasným hlasem matky.
Pak další hlas, mladý a vzpurný – její vlastní –, poukazující na to, že pokud nešťastná, kritická, osamělá matka vášeň tak důrazně odsuzovala, musí to být něco nádherného.
Vzdor dosavadnímu přesvědčení o opaku ji tato hříšná myšlenka neopustila. Emileana Churchillová nenáviděla tolik věcí: hudbu, smích, cokoliv veselého, nevázaného nebo příliš emotivního. Féba poznala, že matka se mýlila. Mohla se mýlit i v otázkách erotiky?
Féba to nutně potřebovala vědět, protože se nechtěla stát zatrpklou, věčně nespokojenou ženou jako ona.
Přijala váhu jeho těla a vyhřívala se ve vědomí, že Jakub Lindford ji, Fébu Churchillovou, chce. Může mít kteroukoliv ženu, po níž zatouží, ale chce ji, protože mají stejná srdce. Oba vědí, na čem opravdu záleží, a bojují o to. Kvůli dětem opustil Londýn; ona vychovává neteř. A dnes v noci společnými silami udrželi Leju při životě. Muž, který miluje své děti tak silně jako Jakub, určitě miluje se stejnou intenzitou i ženu. Bude ji zbožňovat.
Jako by chtěl dokázat, že se nemýlí, začal rozehřívat polibky její krk a ucho. Probouzel v ní požár, jehož plameny jí šlehaly až do nejnižších partií břicha.
„Jakube,“ zasténala a neklidně se pod ním vrtěla. Chtěla od něj něco, co neuměla pojmenovat.
On to věděl. Věděl a odpovídal na její mlčenlivě prosby doteky a laskáním. V loketní jamce. Na dlani ruky. V místě pod uchem, pro něž neměl pojmenování. Kdy se její tělo stalo tak citlivé?
Pak jí kolenem roztáhl nohy. Pro Fébu to představovalo zvláštní invazní pohyb. Majetnický. Vzrušující. Jednou rukou objal její ňadro.
Ach áno. Nepřestávej, zněla její necudná, dychtivá odpověď.
Řídil se jí, rozuměl jí, i když mlčela. Palcem pohladil vrcholek jejího ňadra. Někdo zasténal. Mohla to být ona?
Když to zopakoval a dráždil bradavku až k bolestnému napětí, znovu zasténala.
„Fébo,“ šeptal do jejích rtů, křivky krku a prohlubně hrdla a nepřestával s úžasným mučením jejího ňadra, dokud touhou nelapala po dechu. Měla pocit, že každým okamžikem exploduje.
Nohy jí ovanul studený vzduch a na okamžik se vrátila k rozumu. Dolní polovinu těla měla odhalenou. Jak k tomu došlo?
Pochopila ve chvíli, kdy se jí jeho dlaň, horká a troufalá, přitiskla na koleno. To smyslné laskání v ní vyvolávalo příliš příjemné pocity, než aby ho zarazila. Pokud to byla vášeň, obávala se, že v ní nachází přímo zalíbení.
Když jeho boky začaly drtit její, podvědomě se tiskla proti němu. Jak to mohla někdy považovat za odpudivý akt? Jak tím mohla opovrhovat? Bát se toho?
Posunul se na jeden bok a jeho ruka zamířila výš. Prudce se nadechla, když doputovala na konec jejího vnitřního stehna. V žilách jí bušily zvědavost a touha, když přitiskl dlaň na nejintimnější část jejího těla. Neodbytné nutkání. Máš to poznat až do konce.
„Jsi poctivá?“ zamumlal horce a chraptivě do jejího ucha.
Fébino nitro vířilo změtí emocí, ale nějak se jí podařilo přikývnout. Ano, je panna. Jak dlouho ještě?
Možná by ho měla zastavit.
Jenže on už se jí tam dole dotýkal. Jakékoliv pomyšlení na ukončení těch nádherných pocitů bylo zapomenuto.
Ach ano. Ach tam. Ach, to je úžasné… ohromné… neuvěřitelné. Vznášela se v nedozírných výškách.
Trápil ji stejnými krouživými pohyby jako na ňadru, tentokrát však mnohem blíž žhavému centru její touhy. Hořela, vlhla – a pak vybuchla.
„Ano. Ano!“ Slyšela své opakované výkřiky, zatímco se její tělo vzepjalo v nepochopitelné křeči. Pokračoval, dráždil ji, dokud ne vzlykala, tvář mokrou slzami. Pak posunul prst hlouběji a naplnil ji novými pocity. Chvěla se a on ji stále vzrušoval. Nemohla se ani nadechnout. Umírá? Je tohle nebe? Opět se na ni položil. Ucítila, jak do ní proniká něco tvrdšího a většího.
Otevřela oči. Temné, neuvěřitelně modré oči upíral do jejích. „Možná to bude trochu bolet,“ zamumlal. „Ale pomine to, slibuji.“ Zatlačil více a vyplňoval ji zcela novým způsobem, který neznala, ale líbil se jí. „Fébo?“
Přikývla, aniž od něho odtrhla pohled. Pohyboval se krátkými, opatrnými nárazy, stále odvážněji, hlouběji. Zaplňoval ji, zmocňoval se jí. Pak krátká pauza a náhlý útok.
Vlastně to ani nebolelo. Z nádherného pocitu dovršení zalapala po dechu. Teď byla jeho. Pocítila příliv štěstí.
Jeho. A on je její.
„Ach bože,“ vydechla.
Jeho rty se zvlnily úsměvem. Znovu se v ní pohyboval prudkými pohyby, rychleji a hlouběji, v pravidelném rytmu, jemuž se podvědomě přizpůsobila. Přijala ho do svého těla i srdce. Přitáhla si jeho hlavu a spojila jejich rty stejně jako jejich klíny.
Tahle rozkoš, to dokonalé spojení – tak toho se bála? Před tím ji varovali? Vrátila se do hluboké propasti svobody, vítězství a tělesného odevzdání, dychtivě ho přijala a vybuchli ve stejný okamžik.
Féba nevěděla, co se přesně odehrálo a v jakém pořadí. Byla přesvědčená, že ztratila vědomí, i když neomdlela. Jednu jistotu měla v tom, že na ní spočíval, těžký a sytý, a najednou byl pryč.
Posadila se. Vtiskl jí do ruky vlhký ručník, aby se očistila. A znovu byl u ní, klečel před pohovkou a usmíval se. Uchopil ji za ruce, políbil je a pak dívku vážně pozoroval.
„To nebylo –“ Nedořekl. „Neplánoval jsem to, Fébo. Celá noc strávená spolu –“ Znovu se odmlčel. „Nebudu se omlouvat. Nelituji toho a doufám, že ty také ne.“
Féba si odkašlala. Tváře měla šarlatově rudé a chtěla odvrátit zrak. Ale z jeho pozorného pohledu nebylo úniku. „Nelituji toho,“ odpověděla. Měla bych?
„Výborně. Musíme si o tom promluvit. Ale ne teď. Ne tady v dětském pokoji. Zavolám služebnou, aby pro tebe našla volnou postel.“
„A co Leja?“
„Spí. Není třeba, abychom u ní seděli oba. Já se prospím později. A jakmile bude v pořádku, promluvíme si o tom, co se stalo.“
Měl pravdu. Féba sice dychtila po tom pobavit se hned, vyjasnit si situaci, jenže byla příliš otupělá a vyčerpaná. A navíc Izza s Helenou spí hned za dveřmi –
Ztuhla; otupělost okamžitě zmizela. Doufala, že dívenky stále ještě spí. Určitě dělali hrozný hluk. A kromě toho se blížilo svítání; hospodyně a některá z komorných už mohou být vzhůru a vyskytovat se někde poblíž.
Souhlasila s jeho návrhem. Sklopila hlavu a byla ráda, když vyšel najít služebnou.
Rozhlédla se po tichém pokoji a pak se opatrně postavila na roztřesené nohy. Dobrý bože. Tak opravdu udělala krok směrem, který nemohla změnit. Už nikdy.
Ačkoliv byla ráda a ani trochu si nepřála strávit tuto noc jinak, jak času přibývalo, začala se zabývat otázkami, které jí doposud nepřišly na mysl. Pro ni to bylo poprvé, ale u něho je to jiné. Ona je pro něj jen jednou z mnoha.
Zamračila se a popošla k malé kovové postýlce, aby se podívala na spící dítě. S žádnou z žen, které mu porodily dítě, se neoženil. Proč by se v jejím případě měl chovat jinak?
A co když bude mít dítě i ona?
Starat se o to teď nemá smysl. Přesto se neubránila, aby nepočítala dny od poslední menstruace. Dva týdny? Ne, tři. V každém případě předtím, než Jakuba – lorda Farleye – poprvé spatřila. Než se vrátil na své venkovské sídlo.
Tíživý strach pomalu mizel. Měla by být v bezpečí. Zbývá jen několik dní, aby získala jistotu.
Podívala se na Leju a pocítila nečekané bodnutí. Ona nebude mít žádné dítě a měla by být ráda. Ale pokud to udělají znovu…
Ne. Nesmí připustit, aby se to opakovalo. Je to příliš nebezpečné. Jenže jejím tělem projela spontánní vzpomínka jako ozvěna oblíbené melodie. Jestliže už k tomu nedoje, jestli se nikdy nevdá nebo nespočine v náručí žádného muže po zbytek života – bude si muset pamatovat melodii vášně a lásky, která zněla tu jedinou noc. Lásky fyzické, když už ne opravdové.
Féba se objala pažemi a potřásla hlavou. Pokud si dovolí takové úvahy, dožene sama sebe k šílenství. Únavou a ohromením z posledních hodin ztratila zdravý rozum. Potřebuje se vyspat; potřebuje odpočinout.
Do pokoje vešla ospalá služebná a mlčky ji vedla kolem dvou děvčátek spících na provizorním lůžku v chodbě, pryč od Jakuba, jenž se posadil do křesla vedle Lejiny postýlky. Pokoj, který pro ni vyhradili, se nacházel v prvním poschodí. Byl malý, ale hezky zařízený a v krbu hořel oheň. Služebná toho moc nenamluvila, jenom rozesílala postel a ukázala na nočník a džbán s vodou.
Fébě se ulevilo, když dívka odešla. Bylo těžké odhadnout, jestli má služebná nějaké podezření. Třeba jí stačil jediný pohled, aby věděla, co se v noci odehrálo a jak dramaticky se Féba změnila.
Svlékla se a umyla v ledové vodě. Dokonce i postel byla studená. Ale vzpomínky ji zahřívaly. Než se lůžkoviny stačily ohřát jejím žárem, Féba s vyčerpaným tělem i srdcem hluboce usnula.
Probudila se do hluku a zmatku. Divoce sebou trhla, když se Helena s hysterickým pláčem vrhla na její postel. Otevřenými dveřmi bylo slyšet rozzuřený Izzin křik: „Vypadněte z mého domu! Mrcho! Děvko!“
Féba se vyděšeně posadila. Vědí, co udělala! Vědí, co se stalo a brzy to bude vědět celý Swansford!
Helena nepřestávala vzlykat. „Nezůstanu tady. Nezůstanu! Nedostane mě!“
Féba si přitáhla plačící dítě do náruče a snažila se ji ukonejšit. „Pšt. Už je to dobré. Jsi u mě.“
Vystrašená dívenka se v jejím objetí stočila do klubíčka a Fébina panika se na okamžik proměnila ve zmatek. Proč je Helena tak rozrušená? Určitě to není kvůli Izzině vzteku. A proč Izza tak zuří? „Co se to probůh děje, zlato?“
„Neopustím tě.“ Malé děvčátko vzlykalo, jako by mělo zlomené srdce. „Nenávidím ji. Nemůže mě od tebe vzít.“
Féba se tomu snažila porozumět. „Helenko, poslouchej mě. Ty víš, že Izza by ti ve skutečnosti neublížila. Ať se zlobí kvůli čemukoliv, nesmíš se takhle vyděsit.“
„O Izzu nejde,“ naříkala na Fébině hrudi. „O Izzu ne.“
Někde dole zařinčel rozbitý porcelán. Féba usilovně přemýšlela. Musí to být hospodyně, ta strašná a necitlivá tyranka. Jestliže Izza soptí a Helena pláče, je to jedině kvůli paní Gatlingové.
„Neplač, Helenko. O všechno se postarám. Jenom mě nech, abych se oblékla.“ Vymanila se z dívčina sevření, vstala a oblékala se. Helena se schovala pod přikrývku. Izzin vzteklý křik teď zazníval z jiného patra. Ačkoliv nerozuměla slovům, bylo jasné, že dívka zuří.
Výborně. Féba se vydala po chodbě za jejím křikem a cestou si spínala vlasy. Hodlala začít přesně tam, kde malá Izza skončí. Už ji unavovali dospělí, kteří se dívají svrchu na děti kvůli věcem, za které ti malí vůbec nemohou.
Dole pod schodištěm stál starý, zděšeně mrkající majordomus, ve výklenku pod schody se krčily dvě služebné a hospodyně vztekle vlekla dvě cestovní brašny ke dveřím. Když procházela kolem Féby, vrhla na ni jedovatý pohled.
„Všechny jste stejné,“ zamumlala. „Nic než coury.“ Bouchla za sebou dveřmi.
Féba vyrazila za ní, rozhodnutá přísněji odsoudit dříve než zmizí, ale majordomus zavrtěl šedivou hlavou a chvějící se rukou ukázal k jednomu ze salonů. „Myslím, že je vás třeba naléhavěji tamhle, slečno. Prosím.“
Féba se zarazila a podívala se z majordoma na dveře salonu a zase zpátky na muže. Co se v téhle domácnosti děje? Vtom uslyšela Izzu a prudce se otočila.
„– a vy jste nejhorší ze všech! Nenávidím vás!“
Dveře salonu se rozlétly a vyřítila se z nich rozzuřená Izza. Běžela pryč, aniž Fébě věnovala jediný pohled.
Z nitra salonu se ozval hlas lorda Farleye: „Izzo? Vrať se! Sakra!“
Vzápětí se ozval ženský smích a Fébě se naježily chloupky v týle. Žena? Féba zmateně strnula. Napadla ji děsivá myšlenka, hrůzná až k nevolnosti. Může to být lady Kateřina? Ta, s níž byl zasnoubený?
„Ale, ale,“ říkala právě neznámá. „Zdá se, můj lorde, že máš plné ruce práce. Já si nestěžuji. Vlastně mě docela vzrušilo, když mě tvůj člověk kontaktoval. Teď bude malá holčička vyrůstat hned s dvěma sestrami.“
Takže lady Kateřina to není, přemýšlela sklíčeně Féba, ale někdo jiný. Izzina matka – ne, ani ta ne. Žena se přece zmínila, že její dcera má dvě sestry. Někde ve Fébině hrudi rostl ledový krunýř. Musí to být další z jeho žen. Klepy nelhaly. Opravdu pátral po dalším ze svých dětí a zdá se, že je našel. Nebo lépe řečeno, matka toho dítěte našla jeho.
V prvním okamžiku se Féba chtěla otočit a odejít, podobně jako to udělala Helena. Vrátit se domů a předstírat, že je jí jedno, zda na jeho prahu stanula další z mnoha žen.
Ale když se lord Farley objevil ve dveřích salonu, ztuhla. On zrovna tak.
Její první myšlenka patřila jemu – vypadal naprosto zničeně. Vyřízené. A jeho oči prozrazovaly šok; jako by nemohl uvěřit, že ta žena je tady. Při pohledu na Fébu temně zrudl hanbou.
Přála si, aby se styděl, ačkoliv věděla, že do jeho záležitostí jí nic není. Jeho minulost patřila pouze jemu. Ji zajímá současnost a budoucnost, a to jedině tehdy, pokud se jí bezprostředně dotýkají.
Jenže tohle mělo co dělat s logikou a Féba měla v tuto chvíli k logickému myšlení velmi daleko.
„Posloucháš mě, Jakube?“ ozvala se žena. „Někdo tam je?“ Féby se zmocnilo silné nutkání prchnout, zejména když zaslechla ze salonu lehké kroky. Chtěla utéct, ale přání zůstat na místě bylo silnější.
Pro mě to nic neznamená, říkala mu rovnou páteří a zdviženou bradou. Tvůj předchozí chaotický život a ženy jsou tvoje věc. Já jdu domů.
Vtom za jeho zády vykoukl obrovský klobouk skrývající husté zlaté vlasy a hezká tvář. „No ne, to je Féba,“ vyhrkla žena a nadobro tím Fébu vyvedla z míry. Jak může znát její jméno?
„Doufala jsem, že bys to mohla být ty,“ pokračovala ta nádherná bytost a protáhla se kolem lorda Farleye s otevřenou náručí a úsměvem na nalíčených rtech. „Jsou to celé věky, Fébo. Pojď a obejmi svou sestru.“
Na okamžik jako by se zastavil celý svět. Louisa. Féba zamrkala a konečně ji poznala. Louisa je tady? Zřejmě přijela na základě jejího dopisu o matčině smrti. Ale jak věděla, že je najde ve Farleyově sídle?
Féba vykročila dopředu se zmateným, ale radostným úsměvem na tváři – dokud jí plně nedošel obsah sestřiny konverzace s Jakubem.
Zasáhlo ji to jako blesk z čistého nebe a zranilo tak, jak by nedokázal žádný fyzický úder. Protože dýka ošklivé pravdy zamířila rovnou do srdce. Co to říkala? „Teď má moje malá holčička dvě sestry…“ Moje malá holčička. Helena. Helena, která nemá otce a je Fébiným dítětem v každém ohledu kromě toho, že ji neporadila. Izza a Leja jsou její sestry? Ale to by znamenalo… lord Farley je Helenin otec. Louisa zplodila své dítě s… s jejím lordem Farleyem? Féba klopýtla o krok zpátky. Točila se jí hlava. To nemůže být pravda. Nemůže!
Samozřejmě byla. A jak se mlčení v hale protahovalo, její jistota sílila. Helena je dítě lorda Farleye, to třetí, po němž pátrá.
A jestli se Louisa vrátila do Yorkshiru, tak jen proto, aby mu Helenu předala – a vzala Helenu jí.

9
„Dovol, abych ti to vysvětlil,“ začal Jakub a vyšel do haly. Féba ustupovala a létala zděšeným pohledem mezi ním a sestrou. Pak zoufale vykřikla, otočila se na podpatku a utíkala vzhůru po schodech.
Vyrazil za ní, aby ji přiměl vyslechnout ho a pochopit. Dole pod schodištěm se zastavil. Pochopit co? Že před mnoha roky zplodil dítě s její sestrou? Tak to už bohužel pochopila. Až moc dobře.
Louisa se zasmála pobaveným smíchem, který ho kdysi –mladíka s jedinou myšlenkou – tak snadno okouzlil.
Teď mu z něj naskočila husí kůže. Louisa LaFleurová se zlatými vlasy a zlatým hlasem – a zlatou aurou sexuálního příslibu –je ve skutečnosti Louisa Churchillová, Fébina sestra.
Měl si to dát dohromady. Potkal Louisů v Londýně na večírku po divadelním představení, v němž hrála. Zaslechl, jak se zmiňuje, že pochází z Yorkshiru, a použil místo svého rodiště jako záminku k seznámení. Fungovalo to a několik měsíců byli často spolu – dokud mu neoznámila, že je těhotná a jemu nezamotala hlavu další krasavice.
Opravdu si myslel, že peníze zahladí sobecké chování pyšného mladého kohouta vykračujícího si městem?
Zavrtěl hlavou, znechucený sám sebou. Teď sklízí, co zasel. Louisa je Fébina sestra. Bože, byl někdy nějaký muž takhle proklet?
„Tedy, Jakube,“ smál se zlatě její hlas. „Zřejmě ženám moc nerozumíš. Snad jsi neočekával, že moje prudérní sestra bude tolerovat tvé vysvětlení.“ Louisa došla až k němu v oblaku dusivé pižmové vůně. „Řekla bych, že se víc zlobí na mě než na tebe. Ale to ji přejde. Vždycky ji to přejde.“
Jakub na ni vrhl zlostný pohled. Nejraději by ji uškrtil. Nejen pro její bezstarostnou sobeckost, ale i pro mimořádně špatně načasovaný příjezd. Féba s ním už nebude chtít mít nic společného. Izza utekla ze vzteku a Helena ze strachu. A Leja –
Rozběhl se do patra a bral schody po třech. Ve zmatku kolem Louisina příjezdu úplně zapomněl na Leju.
„Neznáš Fébu tolik jako já,“ prohlašovala Louisa a vystupovala po schodišti za ním. „Chvíli bude trucovat, ale všechno se srovná. Uvidíš. Moje malá sestřička je rozhodně spolehlivá. Měl bys ji zaměstnat jako Heleninu vychovatelku. Situace se tím nijak podstatně nezmění. Vlastně –“
„Má nejmladší dcera má horečku,“ skočil jí do řeči. „Něco nakažlivého, co doktor ještě přesně neurčil.“ Otočil se k ní z vrcholu schodiště a s uspokojením pozoroval, jak se zarazila uprostřed kroku. „Určitě nechceš riskovat infekci, po které bys mohla mít navždy poznamenaný obličej.“
Louisa rychle nasadila výraz mateřské starostlivosti. „Ach, chudinka.“ Sestoupila o schod níže. „Doufám, že moje drahá Helena se nenakazila.“
„Také v to doufám.“
Nechal ji tam stát, krásnou, ale krutou, odvolávající se na dítě, které celé roky zanedbávala. Zamířil k dětskému pokoji. Jak ji někdy mohl obdivovat?
Vzdychl. Teď muší řešit důležitější problémy. Leja. Féba. Izza a Helena. Každá vyžadovala jeho okamžitou pozornost, ale přednost měla v každém případě Leja.
Překročil provizorní lůžko a vešel do teplého pokoje. Féba stála u okna, držela fňukající dítě v náručí a houpala je.
Ani trochu se nepodobala Louise. Jakub se v údivu nad tím poznáním zastavil ve dveřích. Féba byla štíhlejší, vyšší a neměla tak světlé vlasy. Jenomže ho neupoutaly fyzické rozdíly. S krásou herečky Louisy LaFleurové mohlo soutěžit jen málo žen. Ale starostlivostí, dobrotou a nesobeckostí doslova zářila Féba. Předčila tím každou ženu, kterou kdy poznal.
Tiše za sebou zavřel. Chtěl se s ní znovu milovat. Hned teď a tady. Se zbytkem světa za dveřmi.
Bylo to pochopitelně šílenství a nejen proto, že ho v tuto chvíli nenáviděla.
„Fébo?“
Potřásla hlavou, ale neotočila se. „Nepokoušej se mi cokoliv vysvětlovat. Nechci to slyšet. Jenom mi řekni pravdu: Helena je tvoje dcera?“
Zhluboka se nadechl a vydechl. „Ano.“
Viděl, jak jí poklesla ramena, ale vzápětí bojovně vystrčila bradu. „Jak dlouho to víš?“
„Zjistil jsem to až dneska. Chci říct, vždycky jsem věděl, že mám dítě. S ní,“ dodal a nenáviděl bolest, které jí každým slovem způsoboval. Pročísl si rukou vlasy. „Ale neměl jsem tušení, že to je Helena. Ani že Louisa je tvoje sestra.“
Féba se pomalu otočila. Připravoval se na slzy. S těmi si nikdy nevěděl rady. Ale Féba neplakala. Vypadala otřeseně, ne však zničeně. Jako by jí maličká a zranitelná Leja dodávala sílu.
„Celé roky jste ji zanedbávali – ty i Louisa. A teď ji chcete vzít mně, jedinému člověku, který se o ni kdy staral.“
„Nezanedbával jsem ji. Dostávala velmi štědrou měsíční podporu –“ Zmlkl, zmocnilo se ho nepříjemné podezření. „Ty jsi peníze na Helenu nedostávala?“
Féba zavrtěla hlavou a trpce se usmála. „Zdá se, že Louisa si dobře žila na tvůj účet, lorde Farleyi. Řekla bych, že je tady, aby tě požádala o ještě větší štědrost.“
Leja se polekala a začala plakat. Féba okamžitě obrátila pozornost k dítěti a ušetřila Jakuba odpovědi. Pokročil blíž. „Jak se jí daří?“
„Menší horečka, ale více puchýřků.“ Konejšila dítě a uklidňovala je. „Myslím, že je to dobré znamení.“
S úlevou přikývl. „Myslíš, že bude jíst?“
„Nevím. Můžeme to zkusit.“
„Poslal jsem služebnou, aby podojila kozy.“
Zvedla hlavu a dlouze se mu zadívala do očí. „To je dobrý nápad, ale nemusí jí svědčit ani kozí mléko. Raději bych začala vodou a teprve pak zkusila mléko. Jestliže je udrží, můžeme vyzkoušet řídkou krupici.“
Jakuba těšilo, že jsou zadobře alespoň v péči o Leju. Prozatím se bude muset spokojit jen s tímhle. Vyhledal služebnou a poslal příkazy do kuchyně. Féba vyměňovala Leje oblečení a kontrolovala puchýřky.
„Nakrm ji.“ Podala mu apatické dítě. „Já musím najít Helenu. Byla hrozně rozrušená.“
Přikývl. Féba se chovala klidně a systematicky. Louisa možná měla pravdu: Féba potřebuje čas, aby si zvykla na novou situaci. Pak bude všechno v pořádku. „Promluvíš s Izzou?“
„Samozřejmě.“ Zastavila se u dveří, podívala se na něho a pak se odvrátila. „Proč se Izza tak vztekala při Louisině příjezdu?“
Zaťal čelisti. „Izza byla u toho, když Louisa dorazila. Hned si zřejmě spletla Izzu s Helenou. Samozřejmě že Izza to uvedla na pravou míru, jenže Louisa pak Heleně řekla, že jsem její otec a že by měla –“ Na okamžik se odmlčel. „Řekla jí, že by teď měla žít stále tady. To Helenu vyděsilo. Prohlásila, že chce žít s tebou, ale Louisa nesouhlasila a trvala na tom, že musí žít u mě. Helena se rozplakala a Izza ji začala bránit.“
Féba se mu podívala do očí. „Izza chránila Helenu?“
Přikývl. „Je loajální – přinejmenším vůči mladším sestrám.“ Pohlédl na Leju a pohladil ji po tmavých zpocených vláskách. „Ale mě teď znovu nenávidí.“
Féba se dívala na lorda Farleye skloněného nad Lejou. I ona by ho ráda nenáviděla za to, že ji svedl, že ji přiměl, aby ho obdivovala a chtěla.
Za uplynulou noc.
Stiskla zuby. Nebude na to myslet. A nebude ho litovat. To vše si způsobil on sám, tak ať si to taky vyřeší.
Otočila se a tiše vyšla z dětského pokoje. Helena s Izzou nenávidí lorda Farleye; ona ho nenávidět chce. Ale jaký to má smysl? To mezi ním a Louisou se odehrálo už dávno. S ní to nemá nic společného. Nic.
Jenže logika na potlačení bolesti nestačila. Pouhé pomyšlení, že dělal s Louisou totéž co s ní…
Kousla se do rtu a zamkla bláznivé emoce na pomyslný klíč, aby je už nikdy nezkoumala. Bude ho brát takového, jaký je, a smíří se s tím, že pro něho neznamená o nic víc než kdysi Louisa nebo kterákoliv z žen, které svedl. Je čas, aby skoncovala s hloupou romantickou představou, kterou si o něm vytvořila. Její správce… Potřásla hlavou.
Je pravda, že lord Farley je ve fyzické lásce velmi dobrý. Velmi. Je to smutné, ale matka měla větší pravdu, než se Féba domnívala. Nicméně řekla si, že místo hněvu by měla cítit úlevu. Alespoň se dozvěděla pravdu o Jakubu Lindfordovi, vikomtu Farleyovi dříve, než mu zcela propadla. Dala mu sice svou nevinnost, ale ne srdce.
Jejím nejdůležitějším úkolem je nyní Helena. Vždycky věděla, že sestra je lhostejná matka; teď navíc i to, že se stará o Helenu, jen dokud může z jejího otce pumpovat peníze. Zuřila. Jak se asi ubohá Helena cítí? Dosud si nepřítomnou matku idealizovala a Féba jí v tom nebránila. Jenže vyšla najevo ošklivá pravda. Louisa připravila Helenu nejen o matku, po níž toužila, ale kradla i její peníze.
Féba se zachvěla vztekem. Jak může být někdo tak sobecký a krutý?
A byla odhodlaná dostat odpověď. Jakmile najde obě děvčata a uklidní je, půjde za Louisou. Skrývala v sobě zklamání a nechuť tolik let, že hněv v ní dospěl k bodu exploze. Už ho nehodlala dál potlačovat.
Přestože bylo chladno, dívky neměly čas vzít si kabáty, ale brzy se zahřály během.
„Tak dělej,“ zvolala Izza, když Helena zůstávala pozadu.
„Už nemůžu utíkat. Jsem unavená.“
„Já jsem taky unavená. Pojď,“ popadla Helenu za ruku a táhla ji za sebou.
„Píchá mě v boku,“ stěžovala si plačtivě Helena. „Musím si odpočinout.“
Izza – znechucená Helenou a naštvaná na celý svět – se zastavila. Obrátila oči v sloup. „Jsi jako malé děcko.“
„Nejsem,“ vrtěla Helena zarputile hlavou.
„Dělám to pro tebe a ty ani nespolupracuješ.“
„Co tím myslíš? A vůbec – kam jdeme?“
Izza založila ruce v bok. Překonaly kopec a z velkého domu s mnoha okny je nikdo nemohl zahlédnout. „Utíkáme, abychom dostaly, co chceme.“
Helena zamrkala mokrými řasami a utřela si nos do rukávu. „A co chceme?“
Izza otevřela ústa a zaseje zavřela. Ano, co? Po chvilce odpověděla: „Já chci, aby mi všichni přestali poroučet. Pořád mi říkají, co mám dělat, kde mám žít. Nechceš tohle i ty?“
Helena přikývla. „Já chci žít s Fébou ve Švestkovém sadu.“
Izza si žvýkala dolní ret. „Já taky. A musíme vzít i Leju. Tedy až bude zdravá.“
Chvíli se na sebe dívaly. „Opravdu jsme sestry?“ zeptala se Helena nedůvěřivě.
Izza si ji změřila kritickým pohledem. Helena by nepřežila v Seven Dials ani deset minut. Ale… Pokrčila rameny. „Asi ano. Tedy jestli je on tvůj otec a můj otec…“ Odmlčela se. „Víš, tvoje matka je potvora. Měla bys být ráda, že s ní nemusíš žít.“
Helena popotáhla. „Kdysi jsem si přála být s ní v Londýně. Ale teď jsem ráda, že žiju tady s tetou Fébou. Máš nějaké tety?“
„Ne. Tedy ano,“ opravila se Izza. „Můj otec – náš otec – má dvě sestry. Aspoň to říká. Takže to jsou moje tety a tvoje taky.“ Izza podvědomě popadla Helenu za ruku. Ale tentokrát ne proto, aby ji vlekla. Usmála se, i když poněkud ostýchavě. „My tři jsme sestry. To znamená, že se o sebe musíme starat. Souhlasíš?“
Helena se také usmála a stiskla jí ruku. „Souhlasím.“
„Takže jdeme.“
Zamířily k lesu a uslyšely pronikavý štěkot. „Bruno!“ vykřikla Helena, když štěně přeběhlo přes hřeben kopce.
„Zapomněla jsem ti říct, že včera večer ho ten, kdo byl u vás dojit kozy, přivedl s sebou,“ vysvětlila Izza a zvedla štěně do náruče. Helena nic nenamítla. Společně scházely z kopce. „Mám tajnou skrýš,“ prozradila Izza. „Můžeme se tam schovat.“
„Dobře. Ale také můžeme jít do Švestkového sadu,“ připomněla Helena s drkotajícími zuby. „Jsou tam kamna a dřevo. A taky jídlo. Mám hlad. Ty ne?“
„Skvělý nápad,“ přikývla Izza a změnila směr. Věnovala Heleně uznalý úsměv. „Skvělý nápad, sestřičko.“
„Jak jsi mohla?“
Usilovné prohledání domu a pozemků kolem skončilo fiaskem, děvčata se nikde neobjevila. Féba se vrátila do domu. Od Louisy očekávala omluvu. Našla ji v salonu, velkém pokoji vytápěném krbem. Ale nic, ani sebevětší horko nemohlo roztavit led, který obalil Fébino srdce.
Louisa, pohodlně usazená na pohovce potažené zlatým damaškem, k ní s úsměvem vzhlédla. Měla tu drzost cítit se tady jako doma, čaj, sušenky a pozornost majordoma i komorných považovala za samozřejmost. Krásná a vrtkavá bytost, která za smysl života považuje obdiv a lichotky.
Féba na něco takového neměla náladu. Viděla jen necitlivou amorální bytost a styděla se, že je její sestra.
Tváří v tvář Fébině pohrdání Louisin úsměv pohasl. „Čím jsem se provinila? Že jsem přijela po smrti naší ubohé matky domů? Navštívit dceru? Vyhledat sestru, když jsem ji nenašla ve Švestkovém sadu?“
„Nepokoušej se předstírat, že nevíš, jak to myslím.“ Féba výhružně pokročila do pokoje a zlostně zírala na sestru. „Dobře vím, jak to je. Přijela jsi proto, že tě lord Farley hledal. Já teď chci vědět, jak jsi mohla okrádat vlastní dítě, vlastní krev? Jak jsi mohla?“
Louisina tvář ztvrdla neústupností. „Byly to i moje peníze. To já jsem ji porodila, ztloustla jsem a zošklivěla. Moje postava už nikdy nebude jako kdysi. Nikdy! Pochopila bys, kdybys měla vlastní dítě.“
Féba zaryla nehty do dlaní. Byla to jediná možnost, jak se udržet a nevrazit Louise facku. Existuje ještě někdo tak sebestředný a bezohledný? Může být matka sak sobecká? „Možná jsi Helenu porodila, ale já ji vychovala. Byla jsem to já, kdo ji viděl toužit po pravé matce. Po tobě. Ale ty sis celou dobu užívala; a co je ještě horší, bralas jí prostředky poskytované otcem na její obživu.“
Louisa vyskočila. „Nebylo to až tak moc! Máš ponětí, kolik stojí život ve městě?“ Popotáhla si krajkové manžety na rukávech. „Ne. Samozřejmě nemáš. Protože celý život žiješ v té pitomé chalupě s mečícími kozami a ubohou zahradou. Já musela pracovat jako blázen, abych vypadala alespoň trochu k světu.“
„Ano. A vidím, jak jsi přitom trpěla. To je belgická krajka?“ Féba ťukla prstem do módního volánu kolem Louisina krku. „A co šaty? Z francouzského hedvábí? Nebo že by z italského?“
Louisa přivřela zelené oči do škvírek. „Ty pochopitelně nemůžeš vědět, co se v Londýně vyžaduje.“
„Ne? Možná proto, že tvrdě pracuji, abychom měly to, co se vyžaduje tady v Yorkshiru. Možná proto, že přešívám pro tvé dítě svoje staré šaty. Ale to všechno je marné.“ Féba rozhodila ruce a otočila se k odchodu. Louisa vždycky byla marnivá a sobecká – a chamtivá. Féba si jen dosud neuvědomila, jak hodně. Minulost změnit nelze. Ale budoucnost… Znovu se otočila k sestře.
„Předpokládám, že jsi tady, abys předala Helenu jejímu otci. Kolik ti za ni zaplatí?“
Louisa vystrčila bradu. „Je přece její otec. Nemusí za ni platit, je vikomt a svěřil by mu ji každý soud v této zemi. Opravdu nemám na vybranou –“
Féba ji umlčela zdvižením ruky. „Kolik?“
Louisa se tvrdě usmála. „Tak dobře, dobře. Hodně. To je všechno, co potřebuješ vědět. Hodně.“ Dotkla se rukama elegantního účesu. „Nechápu, proč jsi tak rozčílená. Rozhlédni se kolem sebe.“ Ukázala rukou po místnosti. „Děvče teď bude vyrůstat v přepychu. Matka by měla radost.“ A pak: „Ubohá matka. Byla jsem zničená, když jsem dostala tvou zprávu. Chystáš se prodat chalupu?“
„Dobrý bože,“ zvolala Féba, zděšená rozsahem sestřiny hrabivosti. „Nejdříve okradeš vlastní dítě a prodáš je do cizího prostředí. A teď chceš ještě prodat rodný dům, mou střechu nad hlavou? Ne. Nechystám se prodat Švestkový sad.“
„Víš, že polovina je moje.“
„Neprodám!“
Louisa obrátila oči v sloup. „No dobře. Nemusíš křičet. A já dceru neprodávám. Lord Farley je jenom štědrý, to je vše.“
„Ano. Štědrý,“ pohrdavě vydechla Féba.
Louisa si uhladila neexistující záhyb na živůtku. „Pokud ho nesnášíš, tak proč jsi tady?“
S Fébiným hněvem začal soupeřit pocit viny. „Potřeboval pomoc s dětmi, nabídl mi místo vychovatelky.“
Louisa přimhouřila oči a nasadila prohnaný výraz. „Určitě od tebe chce to jediné, sestřičko?“ Zasmála se. „Jsi takové neviňátko. Vím, že se na mě zlobíš, ale přijmi malou radu od toho, kdo ví svoje. Existují muži, jimž se zkrátka nedá odolat. Vikomt Farley je jedním z nich.“
Obešla Fébu a důkladně si ji prohlédla. „Možná dostal chuť na venkovanky. Obávám se, že ti může hrozit vážné nebezpečí.“
Každé slovo udeřilo Fébu jako rána kladivem a potvrzovalo hroznou pravdu, kterou chtěla popřít. Byla ráda, že Louisa stojí za ní a nevidí jí do tváře. „Ujišťuji tě,“ procedila skrze sevřené zuby, „že já prostopášníky jako lord Farley neuznávám.“
Louisa se zasmála. „To říkáš ty.“
„Myslím to vážně.“ A také to tak myslela. V tomto okamžiku Jakuba Lindforda nenáviděla. Je to povrchní sobec, který manipuluje s druhými. Dokonalý protějšek pro její sestru.
„Tak dobře,“ prohlásila Louisa. „Ale není důvod, proč bys nemohla profitovat z jeho situace, Fébo. Jestli tě chce jako vychovatelku pro své bobtnající potomstvo, ať ti zaplatí. Když jsou tu teď tři děti, musíš dostat vyšší plat, než ti původně nabídl. A uvažuj dál. Jestli se ožení, pravděpodobně přibudou další spratci.“ Vědoucně se zasmála. „Ten chlap je v dělání dětí moc dobrý. Pochopitelně z toho měl nepříjemnosti se svou snoubenkou. Slyšelas o tom?“
Féba ze sebe sotva vypravila: „Ano, slyšela.“ Zmítaná střídavými pocity viny, vzteku a deprese si připadala jako rozpadající se člun na rozbouřeném moři. A když se přes ni převalila poslední vlna viny, změnila vztek ve vyčerpání a rezignaci. Svěsila ramena, zavrtěla hlavou a otočila se ke dveřím. Musí najít Helenu a Izzu. Jelikož ve Farleyově sídle nejsou, nejspíš utekly do lesa.
„Kam jdeš?“ zeptala se Louisa.
„Najít Helenu.“
„Už za ni neneseš odpovědnost, Fébo. Její otec na to má služebnictvo. Najdou ji.“
Na to neexistovala odpověď. Poslední zbytek Fébina citu k sestře umřel.
„Čekala bych, že budeš ráda, když z tebe spadne zodpovědnost,“ pokračovala Louisa a šla za ní do haly. „Teď, když se o ni nemusíš starat každou minutu, věnuj více času sobě. Vylepši se. Najdi si nějakého nápadníka. Pořád jsi dost mladá, abys ulovila mužského. Vdáš se a budeš mít vlastní děti.“
Féba jenom zavrtěla hlavou.
„No tak. Nezlob se na mě, Fébo, a dovol, abych ti pomohla. Nevypadáš špatně. Jen ti upravím vlasy a naučím tě pár triků s uhlem a rtěnkou. Dám ti trochu pudru na zesvětlení pleti. Udělám tě hezkou.“
Féba chtěla jenom jedno: uniknout od Louisy, z tohoto domu, z noční můry, do níž nechtěně vpadla. Koutkem oka zahlédla pohyb. Lord Farley se zastavil na schodišti nad nimi – Helenin otec a zdroj jejího utrpení.
Spolkla náhlý a nechtěný příval citů a otočila se k Louise, která čekala na její odpověď. „Nechci být hezká jen proto, abych vábila zpustlé muže, s nimiž ty tak ráda dovádíš. Víš, ten druh mužů, kteří udělají ženě dítě a pak ji opustí.“
Nechala svá slova viset ve vzduchu a zatratila oba hlavní aktéry za jejich sobectví a bezstarostné chování.
Obvinění zasáhlo pouze jednoho. Jen jeden cítil vinu a stud.
A jen jeden si uvědomil, že nalezením dlouho ztraceného dítěte možná přišel o jedinou naději jak spojit svou křehkou rodinu dohromady.

10

Jakub Louise rychle zaplatil, aby co nejdříve odešla.
Dal jí padesát liber na cestu a dopis pro svého právního zástupce s pověřením, aby převedl na její účet slušnou sumu, jakmile se Louisa oficiálně vzdá rodičovského práva na Helenu. Aby jí spěšný odjezd a jednání ještě osladil, nabídl jí využít svůj cestovní kočár včetně kočího a lokaje. Cokoliv, jen aby ji dostal z Farleyova sídla a z dosahu Féby a Heleny.
Přestože kočár vyrazil na dlouhou cestu s důrazným pokynem kočímu v žádném případě nezastavovat nikde poblíž Swansfordu nebo Švestkového sadu, stejně se mu neulevilo. Stál u okna, nevidoucíma očima se díval za odjíždějícím kočárem a zvažoval svou neutěšenou situaci.
Ano, chtěl, aby se Louisa LaFleurová – bývalá Louisa Churchillová – ocitla co nejdál. Už z pouhého pohledu na ni se mu dělalo špatně. Ale se smutkem si uvědomoval, že viníkem není ona. Zlosynem je on. Samolibý. Sebejistý. Lehkomyslný. Proplouval životem, aniž ho vůbec napadlo, jaké škody za sebou zanechává.
Peníze vyřeší všechny problémy. To byla ústřední filozofie jeho života a zdálo se, že se na tom nic nezměnilo. Chceš se zbavit problémů? Zaplať a ony zmizí. Tak jako Louisa spoléhá na svůj šarm a půvab, tak on využívá titulu a peněz.
Oba jsou ze stejného těsta, tristní příklady pokleslé morálky. Navenek se jeví bezvadně, ale charakter mají prohnilý. Společně zničili dva lidi, kteří si to rozhodně nezasluhují. Na odpolední obloze se nahromadily nízké mraky. Ošklivý den. Bože, copak nikdy nepřijde jaro?
Pohyboval krkem a rameny, aby uvolnil ztuhlé svalstvo. Pak s hluboko svěšenou hlavou pomalu vystupoval po schodišti.
Ještě že Leja spí. Uprostřed všeho chaosu měla poměrně dobrý den. Ale kam šla Izza? A Helena?
Díval se na spící dítě, nejmladší z trojice jeho potomků, a poprvé si dovolil přemýšlet o svém prostředním dítěti, o Heleně. Ta nesmělá, bystrá a citlivá dívenka je jeho dcera, kterou hledal.
Alespoň jí se dostalo dobrého vychování, žila v bezpečí a obklopená láskou. Jenomže se připravil o prvních sedm let jejího života.
Byl blázen. Měl své děti hledat dřív, navštěvovat je, poznávat. Mohl ochránit Izzu před dosavadním žalostným životem, mohl jim přinejmenším poskytnou jistotu otce, na něhož by se mohly spolehnout, a starat se o ně.
Místo toho platil jejich matkám a předstíral, že tím povinnost splnil. Ve skutečnosti své děti ignoroval. Lze se divit, že ho nenávidí?
Pohladil Leju po hebké tvářičce a usmál se. Naštěstí přišel včas k rozumu. Postará se, aby jeho děti vždycky věděly, že je otec miluje.
Vyhlédl oknem na zachmuřenou oblohu. Zejména Izze a Heleně dluží hodně otcovské lásky. Rozhodně je lepší začít pozdě než vůbec. Ale nejdřív je musí najít.
Západní vítr unášel kouř z komína chalupy. Féba plahočící se přes bahnité pole si oddechla. Jsou tam. Poprvé za celý den se cítila dobře.
Když vtrhla do kuchyně, do nosu ji udeřil pach spáleného jídla. Děvčata něco připálila. Na to, aby viděla jejich vystrašené obličeje, byla příliš šťastná.
„Měla jsem takovou starost!“ Vrhla se k dívkám a obě naráz je objala. „Už nikdy mě takhle neděste. Rozumíte?“ Přísně se podívala na Helenu a pak na Izzu. Aby pokárání zmírnila, přitiskla je k sobě tak pevně, až Helena vyjekla.
„Promiň.“ Samou radostí by je umačkala.
„Já se tam nevrátím,“ oznámila Izza a vyvinula se z Fébina objetí. „K tomu mě nepřinutíte.“
„Mě taky ne,“ přidala se Helena.
Izza si vzala tvrdou připálenou sušenku a namazala ji máslem. Helena ji okamžitě napodobila. „Raději budu žít tady,“ pokračovala Izza. „Dovolíte mi to, viďte?“
„Řekni ano,“ prosila Helena. „Je to přece moje sestra.“
Izzina ruka se sušenkou se zastavila v polovině cesty k ústům. „Ale nezůstanu ani tady, jestli ta mrcha zůstane nablízku.“
„Izzo!“
Děvčátko obrátilo oči v sloup. „No dobře. Nezůstanu, když se ta… ta ženská rozhodne žít tady. Jestli přijde na Švestkový sad, uteču a tentokrát mě nikdo nenajde.“
„Já taky,“ přizvukovala Helena, i když o něco nejistěji než Izza.
Přes naprostou vážnost jejich hrozeb Féba zatajila úsměv. Celé dnešní drama přineslo jedno významné zjištění: Helena s Izzou jsou sestry. Leja také. Kupodivu se zdálo, že toto překvapivé odhalení obě dívenky spojilo dohromady.
Pozorovala, jak se tvrdá Izza usmívá na citlivou Helenu a ta její úsměv opětuje. Izza přijala novou nevlastní sestru se stejnou rozhodností, s jakou chránila Leju, a zahrnula ji do své podivné malé rodiny. Helena našla starší sestru, k níž může vzhlížet.
Stala se z nich rodina. Chyběl pouze otec a matky.
Féba v tuto chvíli nechtěla myslet na dospělé, kteří přinášejí jen problémy. Děvčata jsou u ní v bezpečí a lord Farley se stará o Leju. Zatím toužila po jediném: posadit se a chvíli si odpočinout.
„Izza bude spát se mnou v mém pokoji,“ oznámila Helena, zatímco Féba odkládala plášť a boty. „Dobře.“
Nakonec děvčata usnula dlouho před setměním u krbu, kde Helena četla Izze nějakou pohádku. Spala tvrdě na koberci s Brunem šťastně schouleným mezi nimi.
Féba stála ve dveřích mezi kuchyní a obývacím pokojem a přemýšlela, jestli ji s Louisou někdy vázalo takové sesterské pouto. Nevzpomínala si, že by se někdy sblížily tak, jak to dokázaly Izza s Helenou.
Pozorovala je a srdce jí sevřel ostrý spár strachu. Tady jsou dvě nevinné děti, jejichž životy závisí na rozmarech svých rodičů. Protože nebyla matkou ani jednoho z nich, nemohla říct, jak dlouho zůstanou pod její střechou. Nakonec pro ně Louisa nebo lord Farley přijdou a vezmou jí je.
Jako by to přivolala, na dvoře se ozvaly kroky. Bruno zvedl hlavu, ale jako líné štěně pouze vzdychl, jednou mávl oho nem, překulil se na druhý bok a zase usnul. Féba si odepnula zástěru a uhladila vlasy. Jestli je to její opovrženíhodná sestra Louisa, zabarikáduje před ní dveře. Jen ať zkusí jítl dál a uvidí!
Ale jestli je to lord Farley…
„Jsou tady?“ zeptal se ještě v sedle, jakmile otevřela dveře. Féba přikývla. Hrdlo měla sevřené. Díval se na ni. Jeho kůň frkal a neklidně přešlapoval. „Smím jít dovnitř?“
„Usnuly.“
„Budu potichu.“
Chtěla odmítnout, ale byly to jeho děti. Prsty křečovitě sevřela dveře. „Tak dobrá.“
Nedívala se, jak sesedá z koně a stará se o něj. Ale i v teplém pohodlí kuchyně měla před očima obraz lorda sedícího v sedle. Vypadal unaveně. A možná také trochu zkroušeně. Není to nejhorší otec, připomněla si. Ne tak úplně. A snaží se o nápravu. Je to jenom muž, který se nepřetržitě stýkal s nevhodnými ženami.
Rozbolel ji z toho žaludek. Dost zlé bylo už vědomí, že m; i s ženami velké zkušenosti. Ale čelit jen jedné z nich a navíc vlastní sestře… Féba se zachvěla protichůdnými pocity.
Přála si ho nenávidět a dosud se jí to vesměs dařilo. Stačil však jediný pohled a zjištění, že jeho starost o děti je nefalšovaná. To její nenávist oslabilo a nutilo ustoupit.
Jenže ona nechce.
Když se vstupní dveře otevřely, Féba už připravovala čaj. Lord si svlékl kabát, klobouk a rukavice a pak nakoukl do obývacího pokoje. Bruno ho uvítal zakňučením, ale děti nevydaly žádný zvuk. Zamířil ke stolu a každý jeho další krok ukrajoval chvíli, kdy se k němu bude muset otočit tváří. „Louisa je pryč.“ oznámil.
Díky bohu. Ale ani tato dobrá zpráva nezlepšila její náladu. Donesla čaj na stůl. „Jak se ti to podařilo?“
Oči měl temné a nečitelné. Pokrčil rameny. „Dal jsem jí to, co chtěla a proč přišla: peníze. Pak jsem ji poslal ve velkém stylu zpět do Londýna.“
Féba se zamračila. „Ve velkém stylu? Ach ano. V jednom z tvých kočárů.“
„V tom největším.“
Dívala se do konvice. „To ji určitě nesmírně potěšilo – i když je možné, že už kočár nebo kočího nikdy neuvidíš.“
„I kdyby to byla pravda, vyšel bych z toho obchodu lépe než ona.“
Stáli proti sobě, odděleni starým stolem z pevného dubu. Ale nestál mezi nimi jenom stůl. Propast mezi nimi tvořily rozdílné společenské třídy, zvyklosti a nyní i Louisa.
Ale stále je spojovala Helena – a politováníhodná fyzická přitažlivost. Vzdor svým citům Féba věděla, že musí být nekompromisní a upřímná.
„To, co se předtím stalo –“ Zrudla. Potřásla hlavou a uhnula očima. „Už se to nikdy nebude opakovat.“
Čekala, a když neodpověděl, odtáhla si židli a posadila se. „Takže v tom jsme se shodli. Předpokládám, že jsi přišel pro Helenu.“
Vzdychl a posadil se. „Helena tě potřebuje, Fébo. A stejně tak Izza. Nejsem takový hlupák, abych to nevěděl. Přišel jsem se přesvědčit, jestli jsou obě v pořádku. A ty také.“.
„Nemusíš marnit čas starostmi o mě, lorde Farleyi. Vedla jsem si dobře celé roky a budu v tom pokračovat – pokud nemáš v úmyslu odvézt Helenu do Londýna nebo na jiné vzdálené místo.“
„Ne, to neplánuji. Ale samozřejmě po určité době bude muset jít na nějakou dívčí školu.“
„Ano, to si pro ni přeji také.“
„Zatím bych byl rád, kdybys pokračovala jako vychovatelka mých dětí.“
„Tady ve Švestkové sadu. Ne ve tvém sídle.“ Nebyla sice v postavení, aby si kladla podmínky, ale věděla, že se nemůže vrátit na místo své kapitulace. Přestojí neuniklo, že dnes se rovnováha moci posunula. On držel všechny karty a byl si toho nepochybně velmi dobře vědom. Mohl si najmout jinou vychovatelku, ona náhradu za milovanou Helenu nenajde nikdy.
Zvolna přikývl. „Ano. Prozatím bude asi nejlepší, když je budeš vyučovat tady.“ Na okamžik se odmlčel. „Jak moc se na mě zlobí?“
Zasmála se, ale bez špetky srdečnosti a porozumění. „Izza přísahá, že se do Farleyova sídla nikdy nevrátí. A Helena souhlasí se vším, co sestra řekne.“
„Rozumím. Pomůžeš mi, abych získal jejich důvěru?“ Dlouhými prsty neustále kroužil po okraji svého šálku s čajem. „Nebo je budeš povzbuzovat ke vzpouře?“
„Je na tobě, aby sis dobyl jejich důvěru.“
Jeho ruka na šálku znehybněla. Upřel na ni oči. „Myslíš, že to dokážu?“
Féba váhala. „Jsou to jenom děti. Věřím, že časem si jejich důvěru určitě získáš – pokud neuděláš nic špatného.“
Zavládlo dlouhé mlčení. „A mohu získat tvou důvěru?“
Zavrtěla hlavou. „Ne.“
Takovou odpověď neočekával. Féba si nebyla jistá, že tomu sama věří. „Ne?“
Obrnila se proti zrádným emocím. Tomuto muži by důvěřovala snad jen ta nejbláznivější žena. „Důvěřuji ti, že pro své dcery uděláš to nejlepší. Už teď jsi projevil více starostlivosti než většina mužů v tvém postavení.“
Pousmál se. „Ale nevěříš mi, pokud jde o náš vztah.“
„A měla bych?“ Vrhla na něho vyzývavý pohled.
„Co když jsem se rozhodl změnit způsob života? S tím souvisí i to, že se snažím vytvořit dobrý domov pro své dcery. Ani to nemá žádnou cenu?“
Féba ztěžka polkla Ne, když svádíš zaměstnankyni. Ale o tom nebyla připravená diskutovat. „Proč bych ti měla důvěřovat, když ti nevěřila ani lady Kateřina?“
Přimhouřil oči. Tím přímým úderem zabodovala. Neměla z toho dobrý pocit, ale pokračovala v získané výhodě. „Pověz mi jedno: až tvé dcery dosáhnou vhodného věku, jaké muže pro ně budeš chtít za životní partnery?“
Podrážděně svraštil obočí. „To není fér, Fébo. Sama jsi řekla, že jsou to ještě děti.“
„Jak dlouho? Za pár let se začnou točit mladí muži kolem Izzy a brzy po ní i kolem Heleny. Budeš jim schvalovat muže jako ty?“
Opřel se lokty o stůl a předklonil se. „Fébo, všichni muži jsou stejní. Všichni.“
„To není pravda.“
„Aleje.“
„Možná v Londýně. Ale tady ne.“
„Všude.“
„Kdyby to byla pravda, tak bych přišla o –“ Zmlkla, zmatená a rozpačitá. Rozzlobená. „Všichni nejsou jako ty.“
„Věř mi, že jsou. Rozdíly jsou mezi ženami. Některé říkají ano snadněji než jiné.“
Její tvář znachověla. „Chceš říct, že jsem povolná?“
„Ne. To vůbec ne.“
„Ale ano. Vyžadovalo to pouhé dva týdny.“ Rozechvěně vstala. „Tohle nemá smysl. Myslím, že bude lepší, když odejdeš.“ Sebevědomě vystrčila bradu, i když musela schovat třesoucí se ruce do záhybů sukně. Jestli neodejde, tak se rozpláče a totálně se znemožní.
Pomalu se zvedl. „Půjdu. Ale mýlíš se, Fébo. Tohle má smysl. Moje dcery tě potřebují a tyje potřebuješ také.“
Třásla se jako v zimnici, až se bála, že se pod ní podlomí kolena. Něco takového nesmí zjistit. Dokázala promluvit chladně a vyrovnaně. „Možná je potřebuješ i ty, jinak bys je tak usilovně nehledal. Takže se zdá, že je nám společná stejná slabost, lorde Farleyi. Ty máš na děvčata zákonné právo,“ dodala. „Ale jsem to já, koho milují.“
Krutá slova, která zasáhla cíl. Viděla v jeho očích bolest. Ale musela mu připsat k dobru, že jenom pokývl a prohlížel si ji s klidným, uznalým výrazem. „Věř mi, nepřišel jsem s nepřátelskými úmysly, Fébo. Ani abych tě urážel.“
„Pak je všechno v pořádku. Hledal jsi své děti a našels je. Vidíš, že jsou v bezpečí, tak můžeš v klidu jít.“
„Doufal jsem, že si s nimi promluvím.“
„Spí. A na to, abys s nimi mluvil, je příliš brzo. Potřebují čas, aby strávily, co se stalo. Všichni ho potřebujeme.“
Znělo to nevlídně, ostře a vyčítavě. Znovu přimhouřil oči. „Tak dobrá. Ale zítra se vrátím. Ráno.“
Mlčky přikývla. Chtěla, aby šel – chtěla, aby zmizela celá ta záležitost. Jenže to se nestane. Helena je teď jeho, ne její. Nikdy její nebyla, ale až dosud se neobjevil nikdo, kdo by o ni projevil zájem.
Teď tady byl on.
Féba jím chtěla pohrdat, ale moc dobře to nešlo. Připravil ji o Helenu a nevinnost, dvě nejcennější věci jejího života. Ale také jí umožnil poznat něco, o čem dosud neměla tušení. Absolutní potěšení. Sice chvilkové, ale absolutní.
„Řekneš jim alespoň, že jsem je hledal?“ zeptal se. „Že jsem měl starost o jejich bezpečí – a štěstí?“
Tvářil se přísně a chladně jako vždycky, ale jeho oči zářily citem. Ach, bože, nikdy ho muže nedokáže nenávidět, když tolik miluje své děti.
Strnule přikývla. Víc nezvládla. Vzal si plášť a klobouk a kráčel ke dveřím. Krátce se zastavil a pohlédl na spící dcery. Pak tiše zavřel dveře, aby je neprobudil. Féba to stejně vnímala, jako by s nimi bouchl.
Co bude dělat? Jak přežije příštích deset let a možná i déle, kdy se bude starat o děti Jakuba Lindforda, ale ne o něho?
Dlouho bez hnutí seděla, až se její ruky dotkl vlhký čenich. Bruno zakňučel a rozběhl se ke dveřím. Féba vstala a pustila ho ven. „Hodný pejsek,“ zamumlala a dívala se, jak štěně mizí ve studeném soumraku.
Za nízkou kamennou zdí oddělující dvůr od cesty zahlédla vysokou tmavou postavu muže s koněm.
Zastavilo se jí srdce. On je pořád tady. Myslela si, že je dávno pryč. Bruno zavětřil a zaštěkal. Lord Farley zvedl hlavu a jeho pohled zasáhl Fébu jako poryv slaného větru z moře.
Zastavil se a zvedl ruku. Neodolala a odpověděla zamáváním, pak ale rychle prchla do bezpečí chalupy. Jeho obraz však pronikal zavřenými dveřmi stejně snadno jako noční chlad. Něco z toho chladu vniklo dovnitř; teplu v kuchyni bude chvíli trvat, než ho překoná.
Ale nakonec se rozplyne, pomyslela si Féba. I její zájem o nebezpečně přitažlivého lorda Farleye se nakonec rozplyne stejně jako jarní chlad v letním horku a mlha ve slunci. Musí.
Když ne – jestli její zvrácené okouzlení lordem Farleyem je takové, jak se obávala – pak bude po zbytek života odsouzena milovat muže, kterého nikdy nemůže mít a jemuž nemůže důvěřovat.

11

Jakub se vracel k Farleyovu sídlu pěšky vedle svého koně. Nevnímal chlad, tmu ani mlhu přicházející od moře. Všechno se mu vymklo z rukou – domácnost, děti, emoce. Neměl chuť vrátit se do velkého, prázdného domu. Nebýt Leji, určitě by tam nešel. Ale kam mohl jít?
Poznání, že na rozdíl od dřívějška někoho zoufale potřebuje, bylo pokořující. Zlobil se, byl zklamaný a ze všeho nejvíc osamělý.
Osamělý. To byla nová zkušenost. Nelíbila se mu, ale nevěděl, jak ji napravit.
Naštěstí existovala alespoň jedna osoba, která ho ráda viděla. Jakmile dorazil do domu, zamířil do dětského pokoje. Ke své rozmrzelosti zjistil, že Leja spí. „Byla trochu neklidná,“ oznámila mu služebná, která seděla vedle postýlky. „Chtěla si škrábat puchýřky. Ale horečka klesla a dítě se najedlo. Tenhle druh neštovic nepůsobí na malé děti tak zle jako na ty větší.“
To byly vítané zprávy, přesto v něm Lejin klidný spánek vyvolal ještě větší pocit opuštěnosti. Nemohl uvěřit, že ještě před týdnem se modlil, aby dítě usnulo. Teď by je nejraději probudil, aby se na něho podívalo rozzářenýma a důvěřivýma očima.
Uchýlil se do své pracovny, kde si nalil whisky, ale na to, aby si ji pořádně vychutnal, byl dům velmi tichý. Příliš tichý. Postrádal v něm děti. Potřeboval Leju i Izzu s Helenou.
A Fébu?
Zakroužil jantarovou tekutinou ve sklenici a potlačil touhu vypít ji naráz a nalít si další.
Jeho život je katastrofa, za kterou si může jedině on sám. Nejde pouze o to, že je donucen k nudnému životu na odlehlém venkově, což ho dohání k šílenství, ani o blázinec, který vytvořil se svými dětmi. Pokud přijde o rozum, pak kvůli té venkovance s dobrými způsoby a ještě lepším uvažováním, které nedosahuje ani po paty v tom, jak zacházet s dětmi.
Potřebuje od celé situace odstup. Odehrálo se toho příliš mnoho a v příliš krátkém čase.
Jenže k odstupu nemá prostor; navíc nemůže uniknout myšlenkám – ani pocitu viny. Nikdy ji neměl políbit. Ten polibek vedl příliš rychle k milování, což byla další chyba. Kolosální. Protože Féba Churchillová byla panna a navíc žena, s níž si slušný muž nezahrává. Ačkoliv je Louisina sestra, v každém ohledu představuje pravý opak.
Vyskočil z křesla, chvíli přecházel po místnosti a znovu se posadil. Když k němu z haly dolehlo klepání na přední dveře, vstal a naslouchal. Další bouchání. Tiše zaklel. Kde je k čertu Benson? Do háje se společenskými pravidly, jde otevřít sám. Možná je to Féba.
Ale místo ní se ukázal člověk, kterého by v takovém zapadákově vůbec nečekal. „Kerry? Zatraceně. Co tady děláš?“
Ctihodný Kerrigan Fairchild, nejmladší syn hraběte ze Sanderly, vešel do haly samý úsměv a dobrá nálada. „Myslel jsem, že tě překvapím. Co se děje? Ty nemáš majordoma? Doufám, že to není podivná zvyklost yorkshirského venkova, aby pán domu chodil otevírat osobně. Nebo snad tvoje divoké dítě donutilo k útěku veškeré služebnictvo?“
„Pár jich ještě zůstalo,“ odpověděl Jakub jen zpola ironicky. Zavřel dveře. „Bože, jak rád tě vidím.“
„Nuda, co? Tušil jsem to.“
„Nuda ne. To není ten správný výraz.“
„Ne?“ Kerry se pozorně rozhlédl po tiché hale a přilehlých místnostech. „Hezké místo. Ale ty vypadáš poněkud zničeně. Kde je ten malý poděs?“
„Izza zůstala u kamarádky.“
Kerry se usmál. „Hodils ji na krk nějakému nic netušícímu zoufalci? Vidím, že vyhrála bitvu – a určitě nejednu.“
Jakub musel uznat, že má svým způsobem pravdu. V každém případě nemělo smysl se o tom přít. „Leja je nemocná. Je lepší, když je Izza chvíli mimo, dokud nebudeme mít jistotu, že nemoc není nakažlivá.“ Vedl Kerryho do pracovny, nalil oběma whisky a posadili se. „Když už mluvíme o mých dcerách, našel jsem tu třetí.“
„Vážně? Už ses s ní setkal?“
„Ano. Žije od narození nedaleko odtud.“
„Tak to je výhoda.“ Když Jakub neodpovídal, Kerry povytáhl obočí. „Nebo snad není?“
Jakub znovu zakroužil sklenkou a hleděl prázdným pohledem na jantarovou tekutinu. „Je to složité. Musím ti to vysvětlit podrobněji.“
„To bys měl. Já ti potom povyprávím, co se děje ve městě. Určitě tě to bude zajímat.“
Během příští hodiny, u tiše planoucí ohně v krbu, bylo těžké říct, čí vyprávění ohromilo toho druhého z mužů více. Kerry odložil posouzení zdrženlivého příběhu o ztraceném dítěti nalezeném u mladé ženy chovající kozy, která se proměnila ve vychovatelku, na dobu, kdy pozná tuto dobře vychovanou farmářskou dceru osobně. Ci spíše než se potvrdí jeho podezření a on obviní svého přítele z postranních úmyslů. Znovu.
Pokud jde o Jakuba, nechtěl Kerryho absurdnímu sdělení uvěřit. „Proč by měla Kateřina změnit názor poté, co jsem ji údajně tak ponížil?“
Kerry se zhluboka napil a pak se zašklebil. „Možná jí začínají všichni ti hejsci ve městě lézt na nervy. Neustálé lichotky a pochlebování mohou časem otrávit i lady Kateřinu, pro kterou nepředstavují nic nového pod sluncem.“
„Kateřina na muže působí jinak. Zejména na zelenáče, kteří se sami považují za neodolatelné.“
„Obávám se, že věk není zrovna lékem na Kateřinin půvab,“ namítl Kerry. „Zaslechl jsem, že Edward Altwood je stále neodbytnější, přestože je jednou nohou v hrobě.
A Percival Langley se horlivě snaží skamarádit se nejen s ní, ale i s jejím otcem.“
„Percival Langley.“ Jakub zavrtěl hlavou. „Chudák Kateřina. Má alespoň balzám na utrpení, které jsem jí způsobil.“
Kerry se na něho podíval nad okrajem sklenice. „Kdyby považovala za balzám nekritický obdiv, určitě by byla šťastnější.“
Jakub odložil prázdnou sklenku na stůl. „Překvapuje mě, že jsi nehodil klobouk do ringu. Ty a Kateřina jste spolu vždycky dobře vycházeli.“
Kerry po krátké odmlce souhlasil. „Ano. To je pravda. Bohužel její otec má pro svou dceru vyšší ambice, než mé ubohé dva tisíce ročně. Kromě toho nezanedbatelným minusem v jeho očích je, že se na rozdíl od tebe nezajímám o politiku.“
Jakub přistoupil ke krbu a přihodil do ohně poleno. „Když mluvíš o jejím otci, tak lord Basingstok při našem posledním setkání přísahal, že dá nabodnout moji hlavu na kůl, jestli se ke Kateřině ještě někdy přiblížím. A také řekl, že jeho životním cílem je zničit jakoukoliv mou snahu získat pozici týkající se zahraničních věcí.“
„Není pochyb, že je to v jeho moci,“ poznamenal souhlasně Kerry a pokrčil rameny. „Co mám na to říct? Kateřina se mi svěřila, bez ohledu na otcův postoj, že jí chybíš a že jednala poněkud uspěchaně. Chystá se na cestu do Yorkshiru, aby tě navštívila.“
„Aby mě navštívila? To snad ne. Její otec s tím souhlasí?“
Kerry dopil. „Vypadá to tak. Možná tvoje politická kariéra není úplně zničená.“
Jakub si pročísl rukou vlasy. Tohle byla poslední věc, kterou by očekával. „Považoval jsem Kateřinu a jejího otce za nadobro uzavřenou věc. Jestli sem přijede s jeho souhlasem, tak to může znamenat, že chce obnovit naše zasnoubení. Zmínila se, kdy přijede?“
„Myslím, že chce navštívit starou tetu ve Scarborough. Přitom se může snadno rozjet za tebou a zachovat si tvář, kdyby k vašemu usmíření nedošlo,“ vysvětlil Kerry a přehodil si nohu přes nohu. Prohlížel si Jakuba přimhouřeným zrakem. „Ale dojde k němu, nebo ne?“
Jakub hned neodpověděl. Jestli je Kateřina ochotná mu odpustit a přijmout jeho děti – jestli je připravená obnovit jejich zasnoubení –, pak trvá šance jednoho dne uspět u jejího otce, nejvlivnějšího člena Sněmovny lordů z hlediska zahraničních záležitostí. Měl by tak své politické ambice znovu na dosah. Stačí, aby si získal zpět Kateřininu důvěru a přesvědčil ji, že jeho děti si zaslouží její péči.
Ale jak to provést, když Izza s Helenou utekly do Fébiny chalupy?
Féba. Posadil se o něco vzpřímeněji. Pokud Kateřina přijede, nezbytně se setkají. Zatraceně. Féba má na něho zlost už teď a plným právem. Těžko odhadnout, co by mohla Kateřině říct. Natož co by mohla Kateřina sdělit jí.
Přítelovo zakašlání ho vrátilo do místnosti. „Chceš se s ní pořád oženit, ne?“ ujišťoval se Kerry.
„Samozřejmě,“ kýval hlavou Jakub. „Samozřejmě.“ Nebyl si tím tak jistý. Manželství s Kateřinou by mu umožnilo vrátit se k bývalému životu v Londýně. Jenže život v Londýně by ukončil jeho pletky s Fébou, které sotva začaly.
Ne že by se v současnosti tvářila, že v tom chce pokračovat, ale jakmile si Helena přivykne, že je jejím otcem, život ve Farleyově sídle nabude klidné rutiny s Fébou nablízku.
Problém spočíval v tom, že pokud má Kerry pravdu a Kateřina se ho chystá co nejdříve navštívit, tak na to asi není dost času.
„My se tam nevrátíme,“ prohlásila umanutě Izza. Helena vedle ní přikývla.
Féba se dívala na jejich rozhodné výrazy. Jak je možné, že si nevšimla té podoby? Světlé vlasy, modré oči. Jenže u Heleny vždycky hledala obraz Louisy a u Izzy obraz lorda Farleye. Přitom neviděla, že obě měly otcovy pronikavě modré oči. Zdědila je dokonce i Leja s olivovou pletí.
„Chceme zůstat tady,“ pokračovala Izza.
Féba se vrátila do současnosti a přikývla. I ona si přála, aby zůstaly, jenže lord Farley s tím nejspíš nikdy nebude souhlasit.
Během dlouhé a neklidné noci dospěla k závěru, že s ním nesmí bojovat, přinejmenším ne v záležitostech jeho dcer. Sama jako dítě v rodině plné hněvu a nepřátelství trpěla. Neměla proto v úmyslu připustit, aby se totéž stalo Izze a Heleně. Musí s tím mužem spolupracovat – na určité úrovni. Prvním úkolem je napravit mu reputaci v nedůvěřivých očích jeho dcer.
„Přeji si, abyste tady zůstaly, víc než cokoliv jiného. Obě. Ale otec vás miluje a chce vás mít u sebe. A také chce, abych vám pomohla vytvořit rodinu.“
„Ale můžeme být rodina i tady ve Švestkovém sadě,“ poukázala Helena. „Tak jako předtím.“
„To je pravda,“ souhlasila Izza. „Já a Helena jsme nikdy neměly otce. Nepotřebujeme ho ani teď. A zvlášť ne jeho.“
Fébě neušel váhavý pohled Heleny, který celý život otce velice postrádala. Bylo dost zlé, že neměla nablízku matku, ale ta alespoň existovala. Otec však neměl ani jméno. Nyní se situace obrátila. Louisa dala od malého děvčátka ruce pryč a vystřídal ji Jakub Lindford, který byl víc než ochotný stát se součástí dceřina života.
Féba pohladila Izzu po tváři a Helenu po hlavě. „Když je nějaká rodina tak malá jako naše, ztráta třeba jen jediné osoby je velmi smutná událost. Vaše matky se vás vzdaly ve prospěch otce, protože věděly, že vám dokáže poskytnout lepší péči –“
„Prodaly nás,“ skočila jí do řeči Izza. „Jako telata. Nebo jako kozy.“
„Tak jako my prodáváme kozí sýr,“ dodala Helena s vážnou tváří.
Féba vzala obě dívenky najednou do náručí; jejich hubené paže opětovaly její objetí. „Vaše matky nejsou moudré, ale já jsem ráda, protože jinak bych vás tady neměla. A budu ještě radši, až Leja povyroste, aby se mohla učit společně s vámi.“
Zmínka o malé sestře oslabila jejich odhodlání, přesně jak očekávala. „Proč tady nemůže být už teď?“ zeptala se Helena. „Doufám, že není moc nemocná,“ připomněla Izza.
„Na učení je ještě příliš malá, Helenko. A na to, jak se jí vede, se přece můžeme zeptat vašeho otce hned, jakmile se objeví. Vzpomínáte si, jak byl při prvních příznacích Lejiny nemoci znepokojený?“
Dívky přikývly, Izza poněkud trucovitě.
„A to proto, že ji má rád a obává se o ni. Zrovna tak miluje vás dvě a také o vás má starost. Myslím, že je načase, abyste se na něho přestaly tolik zlobit. Alespoň o tom přemýšlejte, ano?“
Lord Farley dorazil těsně před obědem, u sedla přivázaný košík. Přijel s ním i muž, kterého Féba neznala.
„Toho znám,“ hlásila Izza. „To je pan Kerry. Setkala jsem se s ním v Londýně. Je to jeden z přátel lorda Farleye.“
Už tak roztřesená Féba cítila, jak se jí svírá žaludek. Proč zavítal jeden z jeho londýnských přátel tak daleko na sever? Na Švestkový sad vyhlížel příliš nóbl; dobře oblečený, naleštěné hesenské holínky, zpod námořnicky modrého redingotu vykukovala stříbrná vesta.
Co si o ní, prosté venkovance pomyslí? A co mu o ní lord Farley asi řekl? Hrdlo se jí stáhlo obavami. Podle toho, jak si ji muž prohlížel, měla obavy, že mu toho sdělil až příliš mnoho. Jak se opovažuje!
„Tak vy jste slečna Churchillová, které se podařilo dosáhnout takové proměny u dětí lorda Farleye,“ poznamenal, jakmile byli představeni. Usmíval se a působil přátelsky a upřímně. „Lord Farley mi neřekl, že jste navíc tak půvabná. A ty musíš být Helena,“ dodal a vážně se uklonil, zatímco Helena nesměle vykukovala zpoza Fébiny sukně.
Pak zamrkal na Izzu a vysekl před ní dokonalou poklonu. Jakmile se opět narovnal, jeho šprýmařský výraz zvážněl. „Zvládneš lepší úklonu než já?“
Izziny rty se zachvěly, ale odmítla se usmát. Bylo jasné, že se sveřepě drží svého hněvu. „Umím lepší poklonu, když chci.“
„Pchá. To se snadno řekne. A co ty, slečno Heleno? Umíš také udělat pukrle?“
Podařilo se mu, aby se obě dívenky předvedly. Oči lorda Farleye se nad jejich skloněnými blonďatými hlavami upřely na Fébu.
„To si zaslouží odměnu,“ chválil je Kerry. Dloubl do přítele. „Říkám, že si to zaslouží odměnu.“
„Ach ano. To jistě,“ vzpamatoval se lord Farley. Sundal košík ze sedla svého koně a postavil ho na zem. „Pojďte se podívat, děvčata, co tam pro vás je.“
Izza sice byla podezíravá, ale také příliš zvědavá. Neodolala, opatrně přistoupila ke košíku, zvedla víko a vykřikla: „Koťata!“
Féba pozorovala dívky, které nadšeně vytahovaly koťata z košíku, a pomyslela si, jak rychle zmizela jejich nedůvěra. Koupil si je – stejně jako si koupil jejich matky.
Ale okamžitě té myšlenky zalitovala. Proč jsi tak zlá? Možná jsou v jistém ohledu jako jejich matky, jenže i ona se jim začíná nepříjemně podobat. Je zatrpklá a podrážděná. Kritická. Nespokojená se vším.
„To třetí je pro Leju?“ zeptala se Izza a tiskla si k hrudi šedivou chlupatou kouli s velkýma žlutýma očima.
Modré oči lorda Farleye se opět dlouze zahleděly na Fébu. Podřepí a vytáhl z koše poslední kotě, drobné pestrobarevné stvořeníčko, které se v jeho rukách téměř ztratilo. „Leja má šedivé kotě jako ty, Izzo, ale se zelenýma očima. Tohle jsem přinesl slečně Churchillové.“
Všichni se obrátili k Fébě a čekali na její odpověď. Helena zářila vzrušením a radostí. Pan Fairchild se rovněž tvářil potěšené, i když ne zrovna překvapeně.
Izzin pohled byl poněkud zamyšlený. Létala pohledem mezi kotětem, Fébou a otcem. Co se v té malé chytré hlavičce odehrává?
Pokud šlo o lorda Farleye, na jeho záměru nebylo nic podivného. Darované kotě mělo být symbolickou útěchou za to, že jí vezme neteř.
„Děkuji.“ Vzala kotě a snažila se vyhnout jeho doteku. Nevyšlo to. Přejel jí palcem po dlani a zápěstím narazil do jejího. Nic než letmý dotek.
Přesto působil jako odemknutí zámku, který Féba nasadila na své emoce. Hněv a vděk. Panika a touha. Příliš mnoho; příliš zmatené. Přitiskla kotě k hrudi a couvla.
„Tak,“ ozval se pan Fairchild. „Není to milé? Musím uznat, že nic není tak osvěžující jako víkend strávený na venkově. Slečno Churchillová, můžete nám ukázat vaše hospodářství?“
Féba provedla hosta svou malou farmou, tedy lépe řečeno ochotně se toho ujaly Izza s Helenou. Pan Fairchild měl navzdory svému okázalému oděvu příjemné vystupování a všichni se cítili v jeho přítomnosti dobře. V jednom okamžiku Féba zůstala s lordem Farleyem pozadu za ostatními.
„Povězte mi o Leji. Co její nemoc?“
„Zdá se, že se uzdravuje. Žádné horečky. Ale má puchýřky po celém těle a chce je škrábat. Je dost neklidná. Máš nějakou radu?“
Féba nepřestávala upírat oči na Izzu, která předváděla jak dojit Posy. „Snažte se ji co nejvíc zabavit. Rozptýlit její pozornost.“
„To mě také napadlo.“ Na chvíli se odmlčel. „Pomohlo by, kdybys ji přišla navštívit.“
Přinutila se zachovat klid. „Nepochybuji, že děvčata ji dokážu dostatečně zabavit.“
„Fébo, poslouchej.“ Uchopil ji za paži a otočil tváří k sobě. „Jestli Izza s Helenou půjdou dneska domů, potřebují tě mít u sebe.“
Rozechvělá dotekem se vymanila z jeho sevření. „Máš dům plný služebnictva, které se o ně postará.“
„To není totéž.“
Vysunula bradu. „Na to jsi měl myslet předtím, než ses rozhodl Helenu mi vzít.“
Tohle nechtěla říct. Přísahala si, že potlačí svou lítost a skryje bolest. Teď to bylo venku. Nemělo smysl něco předstírat. Nadechla se. „Řekl jsi, že jim můžeš poskytnout lepší život, ale je vidět, že ne bez mé pomoci.“
„Nikdy jsem nepopíral, že potřebuji pomoc,“ pronesl do náhlého ticha, které se v nové kůlně rozhostilo. Ustalo dokonce i crčení mléka na dno vědra. „Nemohu jim být matkou, Fébo. Nemám k tomu patřičné vlohy a kromě toho nevím jak. Ale i přes své nedostatky určitě odvedu při výchově lepší práci než jejich pravé matky.“
„Přinejmenším Helenina matka věděla dost, aby nechala dceru u mě.“
„Ano, a právě proto chci, abys žila ve Farleyově sídle jako jejich vychovatelka na plný úvazek. Tak s ní můžeš být každý den jako doposud.“
Helena se tiskla pod Fébinu paži, vystrašená chováním dospělých.
Izza jako manipulativní prospěchářka se v tuto chvíli postavila na stranu otce. „Chci vidět Leju. Je mi po ní smutno,“ prohlásila a vložila do hlasu bolestné roztoužení. „Vám nechybí, Fébo?“
Féba se podívala z otce na dceru. Skutečná intrikářská dvojice! „Samozřejmě že mi chybí. Ale o to nejde.“
„Nehádej se,“ prosila Helena a objala Fébu kolem pasu. „Prosím, nehádej se.“
Pro Fébu bylo nakonec snazší rezignovat a jít s nimi. Jakmile Leja bude v pořádku, jako argument přestane platit, říkala si. A až se Helena s Izzou usadí ve Farleyově sídle, její přítomnost bude zbytečná. Může žít ve Švestkovém sadu a děvčata k ní budou chodit na hodiny. Nebude to sice jako dříve, ale uvidí Helenu každý den.
Kromě toho opravdu touží vidět Leju, říkala si, když kráčela s lordem Farleyem vedle koně, na němž seděla Helena.
Lejina milá podobaná tvářička se při pohledu na Fébu rozzářila úsměvem. „Mamama,“ zažvatlalo dítě a poskakovalo v postýlce. „Mamama.“
„Ahoj, zlatíčko. Má legrační tvářičko,“ rozplývala se Féba, když zvedala Leju do náruče. Bylo tak příjemné objímat teplé a poslušné mrně, i když páchlo kafrem a bylo podezřele mokré.
„Co je to za pastu, kterou je natřená?“
Lord Farley zvedl sklenici. „Něčím, o čem kuchařka tvrdí, že to urychlí léčení.“
„Ale je to hrozně mastné. Vhodnější by bylo něco suššího. Izzo, Heleno?“ Féba zavolala na dívky, které stály ve dveřích, protože měly zakázáno přiblížit se k Leji. „Požádejte kuchařku, aby připravila velkou mísu ovesné kaše a přineste mi ji. Ta pomůže vysušit puchýře,“ dodala k lordu Farleyovi. „A vyřiďte v kuchyni, že potřebujeme hodně teplé vody.“
Jakub věděl, že může odejít. Féba měla věci spolehlivě ve svých rukou a kromě toho tady o něj moc nestála. Přesto zůstal – kvůli Leji, přesvědčoval sám sebe – a pozoroval, jak Féba prohlíží dítěti paže, nohy, zadeček a záda. Zkontrolovala jí dokonce i vnitřek úst, přestože se Leja vztekala.
„No tak, maličká,“ tišila ji. „Budeš se cítit mnohem líp, když nebudeš tolik křičet, uvidíš.“
Féba občas vrhla úkosem pohled na lorda Farleye a rychle odvracela oči, když se jejich zraky hrozily setkat. Současně nepřestávala mluvit na Leju, dokud nepřinesli teplou vodu.
I když se domnívala, že může dělat, jako by v místnosti nebyl, lord Farley jí hodlal dokázat opak. „Ukaž, pomohu ti,“ ozval se, když začala svlékat Leju, aby ji vykoupala.
Při pohledu na cákající a smějící se dítě se Jakubovo srdce rozehřálo a pohled na tělíčko poseté puchýři v něm vyvolalo intenzivní nutkání ho chránit.
A bylo patrné, že Féba má stejné pocity: něžné pohyby rukou; radost z dětského výskotu; vlastně už jenom její přítomnost ve Farleyově sídle. Miluje jeho děti, nejen Helenu, ale i Izzu a Leju, a v tom spatřoval obrovskou výhodu.
Celou noc přemítal o možných důsledcích Kateřininy blížící se návštěvy. Pokud obnoví zasnoubení, tak jakmile se vezmou, dosáhne svého vytouženého politického cíle a jeho kariéra bude stoupat.
Jenže tohle už mu nestačí. Mračil se sám na sebe. Potřeboval někam do svého života zařadit i Fébu a nejsnazším způsobem se jevilo udržet ji jako vychovatelku. Vzhledem k jejím citům, jež k němu momentálně chová, to nebude snadné. Louisina návštěva Farleyova sídla narušila důvěru mezi ním a Fébou, odmítal však přijmout situaci jako beznadějnou. Časem se vloudí do její přízně, nehledě na to, že nejlepší zbraní budou děti.
V duchu se zarazil. S čím vlastně počítá? S manželkou a milenkou. Dokáže podvádět obě?
Když teď pozoroval Fébu, dival se na světlou pleť na její šíji, ňadra pohupující se pod jednoduchým zeleným živůtkem pracovních šatů, štíhlý pas a dokonale zaoblené boky.
Nebyla okázalá jako Kateřina – nebo jako Louisa. Ne, Féba byla krásná jiným způsobem, tichým, nenápadným. Byla z pevnějšího materiálu než povrchní typ žen, s nimiž laškoval v minulosti. Přesto nebo právě proto mu připadala přitažlivější než ty druhé.
Při vzpomínce na to, jak byla rozkošná, namáhavě polkl. Zatím Fébu ochutnal krátce, ale věděl, že chce víc. Celé roky jen hltal cukroví, a nikdy nebyl zcela uspokojen.

12

Féba škádlila Leju, aby odpoutala její pozornost od ovesné kaše zasychající na početných puchýřcích. „Najím se tady v dětském pokoji s Lejou,“ oznámila lordu Farleyovi. Cokoliv, aby šel pryč. Už celou hodinu sledoval každičký její pohyb. Byla z toho rozechvělá.
Pravděpodobně se jenom snaží odpozorovat, jak má zacházet s Lejou, říkala si. Pro tak podrobnou studii nemá žádný jiný důvod. A stejně tak neexistuje důvod, proč by jí mělo bušit srdce a svírat se žaludek. Jenže veškerá logika padla v nerovném souboji s jejími city.
„Neměla by teď být připravená ke spánku?“ zeptal se.
„Asi ano.“
„Tak počkáme s obědem, dokud neusne, a ty se budeš moct připojit k nám.“
„To není nutné.“
„Pro mě ano.“ Opřel se jedním ramenem o zeď a zkřížil paže, jako by bylo rozhodnuto.
Zase ten pevně upřený pohled. V těle se jí jako předtím vzedmula vlna horka. Féba zaťala zuby a mlčela. Leja využila její nepozornosti a chytila ji za vlasy. „Mamama,“ žvatlala a vítězoslavně zatáhla.
„Pusť mě, ty malá čertice. Au!“
„Má pořádnou sílu,“ poznamenal lord Farley obdivné a odlepil se od zdi. „Ukaž, uvolním ti je.“
Bohužel jeho prsty jí ve vlasech natropily mnohem větší škody než Leja, i když rozhodně jiného druhu. Když Leja vlasy pustila a dychtivě se hrnula do otcovy náruče, trpělo následky víc věcí než pouze Fébin účes. K Fébině ulehčení se lord Farley otočil a začal s dítětem chodit po pokoji, poplácávat je po zádech a prozpěvovat mu nějakou tichou melodii.
Fébě se třásly ruce, když si upravovala vlasy do praktického, pevně svinutého uzlu upevněného hřebínky, který nosila už roky.
Vzpomněla si na Louisina slova: „Víš, nevypadáš tak špatně. Ukážu ti, jak si máš upravit vlasy… Pár triků s uhlem a rtěnkou…“
Zamračila se a zasunula jeden hřebínek do vlasů tak prudce, až to zabolelo. „Hrom do toho!“
„Copak?“
„Ale nic,“ zamumlala a odmítla se na něho podívat. Nic kromě toho zhýralce, jímž by měla opovrhovat a který má schopnost ji ničit.
Nic kromě toho, že je otcem sestřina dítěte a teď jí Helenu bere.
Nic kromě toho, že přes Helenu s ním bude stále spojená. Navždy.
Féba se dívala z okna, zatímco lord Farley uspával Leju ukolébavkou, a zaobírala se svou situací. Podlehla mu v tomto pokoji. Na této pohovce…
„Můžeme?“
Féba zalapala po dechu, když jeho tichý hlas zazněl těsně za ní. „Ne.“ Prudce se otočila a couvala, až narazila zády do okenního parapetu. „Nemůžeme.“
Lord Farley, vzdálený jen několik centimetrů, naklonil údivem hlavu na stranu. „Proč bychom nemohli? Někoho zavolám, aby se u Leji posadil, a my zajdeme dolů poobědvat.“
Ach ano. Oběd. Féba vrhla provinilý pohled na pohovku a rychle odvrátila zrak. Nemohla uvěřit, kam její myšlenky směřovaly. Opravdu si myslela, že jde o nestoudný návrh. Ještě že na to nepřišel.
Jakubovi její kradmý pohled neunikl a přesně věděl, co znamená. Sám se pohledu na ten kousek nábytku vyhýbal, nedíval se na ni ba dokonce na ni neusedl. Vzpomínka na tu epizodu v něm vzbuzovala chuť to zopakovat. Ale nesměl na Fébu naléhat. Na to nebyl vhodný čas. Ale nakonec… nakonec přijde chvíle, kdy položí Fébu na tu nepříliš pohodlnou sedačku a znovu ji dobře využije –
Teď bylo na něm, aby neklel. Lehni, hochu. Zůstaň dole. Cesta do jídelny byla trýznivá, protože sledoval pohupování jejích rozkošných oblých boků a věděl, jak snadné by bylo vytáhnout jí hřebínky z vlasů. Představil si omamnou rozkoš při zaboření obličeje do voňavých vln – i jiných míst.
„Fébo –“
Otočila se pod schodištěm, v očích ostré varování. „Nesmíme se oslovovat tak důvěrně. Musíme být vždycky lord Farley a slečna Churchillová. Je to slušnost. Jinak začne služebnictvo klevetit.“ Mírně se zamračila. „Správně bych ani neměla sedět u rodinného stolu. Teď jsem zaměstnanec, ne sousedka.“
„Nesmysl. Jsi teta mé dcery. Tím se všechno mění.“ Po tváři jí přelétl stín, smutný a rezignovaný. „Ano. Teta vaší dcery. To skutečně mění všechno.“ Hlas se chvěl potlačenými emocemi.
Jakub spolkl zaklení. Je Heleninou teta, protože je Louisina sestra. A myslí tím: jsem sestra tvé bývalé milenky. On to vnímá jinak. Féba je víc než zaměstnanec, protože je rodina: milovaná teta jeho milované dcery.
Jenže ona se soustředila na krátkou pletku s její sestrou a nedokázala se přes to přenést. Hloupá chyba holobrádka, jejímž následkem je Helena, kterou Féba nesporně miluje, pro ni stále představuje nepřekonatelnou překážku, na niž zatím nemůže zapomenout.
Ale on ji přiměje, aby zapomněla. Vnese do svého života řád a ji si rozhodně udrží jako jeho nedílnou součást. Féba už vykročila přes halu, když ji zastavil. „Počkej, Fébo. Rád bych tě požádal o laskavost.“
„O laskavost?“
„Ano.“ Chci tě mít ve své posteli, donutit tě sténat, volat mé jméno a zapomenout, jak se na mě zlobíš.
Odkašlal si a snažil se oprostit mysl od podobných představ. Nebyl tak docela úspěšný. „Potřebuji najmout hospodyni. Máš nějaký návrh?“
V jednoduchých šatech a s přísným výrazem vypadala jako hodně rezervovaná vychovatelka. „Ne. Mohl by ses zeptat paní Leakové. Ta bude určitě znát někoho vhodného.“
„Paní Leakové. Jistě. Pošlu jí zprávu.“
Ale byl bych radši, kdyby ses té úlohy ujala ty. Starala se o mé děti, o můj venkovský dům – a o mě, když budu tady.
Její rada lordu Farleyovi ji provázela během celého oběda. Paní Leaková, nejinformovanější osoba v širém okolí, měla neuvěřitelnou schopnost vědět o všem, co se v kraji šustne. Bezpochyby se brzy dozví pravdu o Helenině otci a tudíž i o Louisině dávném románku s lordem Farleyem.
Přemítala o nepříjemných klepech, které budou po tomto odhalení určitě následovat, a dušené vepřové nožičky jí ležely v žaludku nestravitelné jako kámen. Možná kdyby se už nikdy ve vsi neukázala, netrpěla by výtkami, které se nepochybně vynoří: Louisa a lord Farley – a ona teď zaměstnaná u lorda Farleye. Ale, ale.
Kdyby si najala děvečku, mohla by ji pověřovat pochůzkami do vsi.
Později odpoledne, když odmítla lordem Farleyem nabízený kočár a došla pěšky domů, zjistila, že na dvoře stojí vůz, v němž sedí a čeká na ni nejzvědavější obyvatelka celého Swansfordu.
„Můj ty světe, dítě, kde jsi byla?“ Paní Leaková ještě ani nesestoupila z kozlíku a už se předklonila a vyzvídala: „Takže je to pravda?“
„Paní Leaková! Takové překvapení! Jak je to dlouho, kdy jste byla naposled na Švestkovém sadu? Tři roky? Ne, čtyři.“
Žena měla tolik slušnosti, aby se aspoň začervenala, ale to jí nezabránilo v dalším naléhání. „Dobře víš, že jsem tady byla před měsícem při pohřbu tvé matky. V každém případě důvod dnešní návštěvy je ten, že po vesnici kolují znepokojivé řeči. Pokud to není pravda, chci jim okamžitě a nadobro zabránit.“ Odmlčela se a ostřížím zrakem si změřila Fébu od hlavy k patám, jako by vyzvěděla pravdu o Heleninu otci ze záhybů Fébiny sukně nebo dokonce z toho, jak má uvázaný čepec.
Féba došla ke dveřím bezostyšně následovaná zvědavou obchodnicí. „Raději mi řekněte, co jste přesně slyšela a od koho.“
„Jistě. Paní Dickersonová se dozvěděla od Gladys Tinsdaleové, že Helena – tvoje Helena – je ve skutečnosti dítě lásky lorda Farleye. Našeho lorda Farleye a tvé sestry Louisy. Je to pravda?“
Féba spolkla tvrdý knedlík v hrdle. Lež neměla smysl. „Obávám se, že ano.“
„Můj ty světe! Nemohu uvěřit, že jsi celé ty roky udržela takové tajemství.“
Uvnitř v chalupě se Féba otočila ke své pronásledovatelce. „Ujišťuji vás, že jsem byla překvapená stejně jako kdokoliv jiný. Ještě něco?“
Paní Leaková si odkládala klobouk a zarazila se. „Nemusíš být tak odměřená, Fébo,“ ohradila se. „Tohle jsem nezavinila já.“
„A já snad ano? Myslíte, že je to pro mě snadné? Miluji Helenu, jako by byla moje vlastní, a teď ji musím předat otci, protože tak rozhodla její matka – matka, která se ani jednou jedinkrát nezachovala, jak by měla, a navíc celé roky své rodině lhala!“
Fébu zaštípaly v očích slzy hněvu, zklamání a bolesti. Odmítala však plakat před kýmkoliv, zejména ne před paní Leakovou nebo jinými zvědavými obyvateli Swansfordu.
Jenže zadržovala zoufalství příliš dlouho a slzy odmítly poslechnout. Zatímco věšela kabát na hák a mířila do kuchyně, nabíraly na síle. A když uviděla Heleninu židli, psací tabulku a neuspořádanou kytici jarních květů, které Helena natrhala a naaranžovala do hezké modré láhve, vytryskly. Zhroutila se na nejbližší židli, zabořila obličej do dlaní a usedavě se rozplakala.
„Ale no tak, no tak.“ Paní Leaková pobíhala nervózně kolem a pokoušela se ji uklidnit. „Neplač tolik, Fébo. Vždyť z toho ještě onemocníš.“
„Co jiného… můžu… dělat?“
„Bude to v pořádku, uvidíš.“ Paní Leaková ji poplácala po zádech a vyvedená takovou reakcí z míry začala rozdělávat oheň v kamnech. Postavila na ně konvici s vodou na čaj. „Nesmíš si to tak brát, dítě. Helena tě má ráda a bude mít vždycky.“
„Ano, já vím.“ Féba popotáhla a utřela si tváře do zástěry složené na stole. „Mám být vychovatelkou obou děvčat. Tedy vlastně všech tří.“
„No vidíš. Budeš s ní každý den.“ Žena se na okamžik odmlčela. „Znamená to, že budeš bydlet ve Farleyově sídle?“
„Ne.“ Féba se narovnala. „Ne. Zůstanu tady. Děvčata budou chodit na vyučování sem a já za nimi občas zajdu. Ale bydlet budu ve Švestkovém sadu.“
Paní Leaková jí podala šálek s čajem a pak ji popleskala po ruce. „Jsi hodné děvče, Fébo. Ne jako tvoje nestydatá sestra.“
Féba si tím nebyla tak jistá; zřejmě by nebyla ani paní Leaková, kdyby věděla, co se mezi ní a lordem Farleyem odehrálo. Jenže to se nikdy nedozví, protože se to nikdo nedozví. A už se to nebude opakovat.
Pokud šlo o paní Leakovou, měla na zpáteční cestě do Swansfordu o čem přemýšlet. U obchodu už čekalo několik žen, které věděly o její návštěvě Švestkového sadu. Jakmile se ocitly uvnitř za dveřmi se zataženou roletou, daly hlavy dohromady.
„Je to pravda,“ oznámila důležitě paní Leaková. „Každé slovo. Pokud jde o Fébu, je z toho chudák úplně vyřízená. Kdybyste ji viděly plakat! Je to hrozná hanba. Víc k tomu nemohu říct. Je ostudné, jakým způsobem jí lord Farley to dítě sebral. A může za to Louisa!“
„Ano, ale pomyslete, jaké teď Helena bude mít výhody,“ neodpustila si Gladys Tinsdaleová.
„To ano. To je pravda.“
„Obyčejné nemanželské dítě a vikomtovo nemanželské dítě je nebetyčný rozdíl,“ dodala Gladys za horlivého přikyvování ostatních.
„Co teď Féba Churchillová potřebuje, je vlastní dítě, které by ji rozptýlilo a dalo zapomenout na smutek,“ vmísila se paní Stadlerová. „To potřebuje každá žena.“
„Ale ne jako její sestra,“ vmísila se znovu paní Tinsdaleová. „Nejdříve manžel a potom dítě. To by vyřešilo všechny její problémy.“
Manžel pro Fébu Churchillovou. Paní Leaková se usmívala, když se ten geniální nápad usazoval v její hlavě. „Myslím, že máte pravdu. Féba potřebuje manžela a vlastní rodinu. Kromě toho nemůžeme lordu Farleyovi příliš důvěřovat. Tři děti a kdo ví kolik ještě. Naše Féba není v zaměstnání u něho tak docela v bezpečí.“
Ostatní ženy přikývly, oči vykulené a zvědavé. Zatím žádná z nich zhýralého lorda Farleye ještě ani nespatřila. Paní Leaková pokračovala: „Myslím, že musíme dát hlavy dohromady a vytvořit seznam slušných a spolehlivých mužů z okolí, kteří potřebují manželku.“
„To se mi líbí,“ pochvalovala si se spokojeným úsměvem paní Tinsdaleová.
„Mně také,“ souhlasila paní Stadlerová. „Vím v Claymontu o jednom vikáři. Před dvěma roky ovdověl.“
„A co řezníkův nejstarší syn? Je ve věku na ženění.“
„Féba má vlastní farmu,“ připomněla paní Leaková. „To by mělo přesvědčit každého mládence, aby si ji vzal.“
Kerry Fairchild pozoroval přítele přes okraj sklenky s jemnou skotskou whisky. „Ohromují mě tvé rodičovské vlohy. Jsi mnohem lepší, než by člověk soudil podle tvé minulosti.“
„Moje dcery pořád potřebují matku.“
„To asi ano. Máš štěstí, že Kateřina změnila názor.“
„Ano.“
Kerry se díval, jak do sebe Jakub rychle obrací whisky. Chtěl si nalít další, ale karafa byla prázdná. Zazvonil na služebnou a přecházel tam a zpátky od jasně osvětleného krbu k temnému oknu. Po několika minutách znovu zatáhl za šňůru zvonce. „Sakra, kde všichni vězí?“
Konečně dorazil majordomus; ještě cestou si zapínal kabát, prořídlé vlasy měl rozježené a trepky na nohou prozrazovaly, že už byl v posteli. Zamrkal vybledlýma očima. „Ano, můj lorde?“
Jakub se zamračil. „To tady není žádná služebná, která by přišla na zazvonění?“
„No, víte, můj lorde, rozvrh prací je teď poněkud zpřeházený, když –“ Zmlkl a nervózně si odkašlal. „Prostě je poněkud zpřeházený,“ zopakoval. Čekal, a když Jakub nic neříkal, znovu si odkašlal. „Mohu něčím posloužit, můj lorde?“
Na Jakubově čelisti zaškubal sval. „Další láhev skotské, prosím. Pak se vrať do postele. Omlouvám se, že jsem tě vyrušil.“
Když odešel, Jakub se vrátil k přecházení a Kerry ke své whisky. Na muže, který právě získal zpátky ženu a život, jež považoval za navždy ztracené, působil Jakub podivně rozrušeně. „Musím říct, Jakube, že mě nenapadlo, jak je těžké najít tady v tom zapadákově dobré služebnictvo.“
„Ani mě.“
„Opravdu byla ta předchozí hospodyně horší než žádná?“
„Ano.“
Kerry povytáhl nad tou krátkou odpovědí obočí. „Chápu. No, možná by slečna Churchillová věděla o někom, kdo ji může nahradit. Třeba by byla vhodnou kandidátkou na tuto pozici i ona.“
Při zmínce o Fébě Jakub střelil po Kerrym očima. „Už souhlasila, že bude vychovatelkou mých dětí.“
Takže jeho podezření bylo správné. Jakub si po ztrátě Kateřiny rychle našel náhradu. Kateřina z toho v žádném případě nebude mít radost. Jenže možná je načase, aby si uvědomila, že na rozdíl od něho, Kerryho, ji Jakub Lindford nemiluje – alespoň ne více než jiné ženy. I když to byla nevychovanost, naléhal dál. „Ano, vychovatelka. Přesto mě napadá, nakolik máš souhlas zaručený. Působí jako velmi schopná žena. Určitě by mohla kromě své práce vydat ještě pár příkazů zaměstnancům a vybrat na každý den jídelníček.“
„Tohle je velký dům. A co myslíš tím, jestli mám její souhlas zaručený?“
„Slečna Churchillová působí dojmem rozené hospodyně. Určitě nebyla vedená k tomu, aby se stala učitelkou. Takové jako ona vychovávají pro manželství, pro udržení tepla v krbu – a posteli. Pamatuj na má slova: jestli nenajmeš slečnu Churchillovou, aby se starala o chod celého domu – myslím tím, jestli ji dostatečně hodně nezaměstnáš – může ti ji pod nosem vyfouknout někdo jiný.“
Jakub přimhouřil oči. „Jelikož v širokém okolí není žádné větší panské sídlo, které by potřebovalo hospodyni, a ona už souhlasila, že bude učit moje děti, pochybuji, že by podobný problém nastal.“
„Tím bych si nebyl tak jistý. Vždyť se stále stará o své hospodářství, ne? Nepodceňuj to. Dokud nebude souhlasit s bydlením ve Farleyově sídle, může se stát cokoliv. Napadlo tě vůbec někdy, že může mít vlastní plány?“ Potlačil spokojený úsměv, když se Jakub zachmuřil. „Mluvím o vedení domácnosti, Jakube. Teď, když jsi zbavil slečnu Churchillovou zodpovědnosti za péči o její neteř, bude mít čas postarat se o vlastní potřeby. Pro mladou ženu jako ona je vždycky prvořadým cílem nalézt si manžela.“
Jakub se při každé jeho větě chmuřil víc a víc. Ačkoliv se Kerry považoval za jeho nejlepšího přítele, nepociťoval výčitky svědomí. Miloval Kateřinu odedávna a mlčky trpěl, když se jí jeho přítel dvořil a zvítězil. Připadalo mu fér, aby Jakub trpěl stejně jako on. „Pro případ, že sis toho nevšiml, slečna Churchillová je zatraceně hezká ženská a s překvapivě dobrými způsoby. Možná až příliš elegantní pro většinu venkovských balíků v tomto kraji, ale opravdu velmi vhodná pro manželství. Raději si ji pojisti a přestěhuj k sobě, než ti uteče, Jakube.“ Při posledním úderu mu v očích tančily jiskřičky. „Kateřina ti bude nesmírně vděčná.“
Izza s Helenou seděly v Izzině posteli, přikrývku přetaženou přes hlavy, aby měly své soukromé království. Oknem s rozhrnutými závěsy pronikalo měsíční světlo a ozařovalo pokoj.
„Ale já chci spát ve své staré posteli,“ prohlásila Helena a potlačovala slzičky.
Izza ji objala paží kolem ramen. „Nemusíš se bát. Jsem tady a můžeš spát se mnou. Každou noc, jestli chceš. Je tu dost místa pro obě.“
„Je moc velká.“ Helena sklopila hlavu a nervózně tahala za volán noční košile. „A tenhle pokoj je také moc velký. Celý dům je moc velký. Chci se vrátit domů. I Bruno chce domů.“
Bruno uvelebený mezi nimi při zvuku svého jména zavrtěl ohonem. „Zvykneš si.“
„Ale já chci Fébu.“
Izza vzdychla. „Já taky. No tak. Lehni si vedle mě.“ Děvčata se zachumlala pod prošívanou přikrývku, povyrostlé štěně mezi sebou a koťata stočená do klubíček v nohách postele. Izza objala Helenu a poklepala ji po rameni. „Tak je to lepší.“
Helena popotáhla. „Jsi hodná. Promiň, že jsem tě předtím neměla ráda.“
„Ty mi to taky promiň. Byla jsem prostě na všechny naštvaná.“
„Přesně tak se cítím. Naštvaná na všechny. Kromě tebe. A Bruna. A také pana Fairchilda.“
„Takže jenom na lorda Farleye a Fébu, co?“
„Ano. Jak je možné, že si mě nechtěla nechat Švestkovém sadu?“
Izza pokrčila rameny. „Nemohla. Není tvoje matka.“
„Tak proč nepřišla sem, aby tu se mnou bydlela?“ Chvíli ležely mlčky, pak se Izza zeptala: „A požádalas ji?“
„Ne.“
„Zřejmě bys měla. Víš, když budeš brečet a prosit a tvářit se hodně, hodně smutně, vyděšeně a opuštěně, přinutíš ji, aby tu s námi zůstala. V domě je dost ložnic, aby měla kde spát.“
„Ty myslíš, že se to podaří? Přestěhuje se sem? Ale co její zvířata?“
„V domě je dost místa pro kozy i slepice. A jestli nepřijde, ani když budeš brečet, mám jiný nápad. Utečeme. Jenom ty a já.“
„Ale já nechci utíkat pryč. Chci utéct domů.“
Izza obrátila oči v sloup. „Máš štěstí, že ses narodila tady a ne v Seven Dials. Tam bys nepřežila. Musíš být fikaná, Heleno. Jedině tak dosáhneš svého. Na lidi musíš jít lstí.“
„Féba tvrdí opak. Být čestná a vždycky mluvit pravdu.“
„No dobře. My jenom chceme, aby Féba žila tady s námi a Lejou. Je to tak?“
Helena o tom chvíli přemýšlela. Pak se ve tmě ložnice na sestru usmála. „Je. Chceme, aby Féba žila tady s námi.“

13

Féba se dívala na impozantní budovu, dědičné sídlo lorda Farleye. Mohutná pevnost založená na bohatství, historii a politické moci, o čemž se jí ani nesnilo.
Malý kočár lorda Farleye přijel ve chvíli, kdy skončila dojení koz. Kočí jí vyřídil, že Izzu bolí v krku a lord Farley ji v tak chladném a větrném dni nechce posílat ven. Byla by slečna Churchillová tak laskavá a přijela na Farleyovo sídlo?
Měla odmítnout. Ale po včerejší návštěvě paní Leakové se šla poradit o Heleně s panem Blackstockem. Bohužel neměla na neteř žádné zákonné právo. Její úsilí, vynaložený čas ani láska proti právu Heleniných rodičů neobstojí.
Během dlouhé mučivé noci se rozhodla řešit zoufalou situaci co nejlépe. Její nejdůležitější povinností je pomoci Heleně najít v nových podmínkách štěstí. Pokud odmítne jít na Farleyovo sídlo, tak to nedokáže.
Rychle se opláchla, převlékla a teď se opírala o rám kočárového okna a mhouřila oči proti vlhkému větru. Bylo sice chladno, ale oproti minulým dnům přece jen o poznání tepleji. Možná už konečně přišlo jaro.
Helena ji čekala v hale a s pláčem se jí vrhla do náruče. „Propánakrále, co se děje?“ zvolala Féba vlídně a žertovně, i když sama neměla daleko k slzám. Tohle je její milované dítě, ať si zákon tvrdí, co chce. Donutila se k úsměvu a pohladila dívenku po světlých vlasech. „To se tady k tobě chovají tak špatně?“
„Chyběla jste jí,“ oznámila Izza. Její hlas nenesl žádné stopy nachlazení.
„Chybělas mi,“ zaškytala Helena.
„Chyběla jste jí,“ prohlásil lord Farley z otevřených dveří pracovny.
Ačkoliv Féba počítala s lecjakými situacemi – vždyť pokud chce být s Helenou, bude nucena vídat se s tímto mužem poměrně často –, nebyla připravená na lorda Farleye opírajícího se o rám dveří a shovívavě se usmívajícího na své dcery. Podle svého zvyku byl oblečen zcela jednoduše v jelenicových kalhotách a čokoládově hnědé vestě přes bělostnou košili. Působil každým coulem jako dokonalý venkovský džentlmen.
Ale pod touto fasádou číhal nebezpečně přitažlivý pirát, muž pustošící ženská srdce. Ačkoliv to její bušilo jako šílené už při pouhém pohledu na něho, Féba věděla, že se musí ovládnout. Je to její zaměstnavatel, vikomt a otec její neteře. Jediný cit, který může dát najevo, je hněv.
Za jeho zády seděla Leja na přikrývce rozložené na sytě rudém aubussonském koberci, obklopená hračkami a hromadami pomačkaného papíru. Jaká úleva mít ji společně s ostatními dětmi, přestože vypadala s jemnou, olivově snědou pletí posetou červenými flíčky potřenými světlou ovesnou kaší podivně. Ale jakmile zahlédla Fébu, její kouřově modrá očka se rozzářila. Vykřikla radostí a vydala se po čtyřech k hale.
Féba si s vděčností, že se může soustředit na něco jiného než lorda Farleye, pochvalovala: „Helena je možná smutná a Izzu bolí v krku, ale zdá se, že Leja se uzdravuje.“
Jakmile Leja dolezla k otci, chytila se jeho vysokých bot a vytáhla se na vratké nožky.
„Ty moje holčičko,“ zasmál se. „Není skvělá? Podívejte se na tohle.“ Lord Farley se sehnul, podal malé prst a pomohl jí batolit se k Fébě.
Fébě hněv dlouho nevydržel. Jeho chování k dítěti ji dostalo. Podřepla a radostně zatleskala vstříc usmívajícímu se dítěti.
„Ty jsi ale velká holčička. Podívejme na to!“
„Mamama.“
„Považuje vás za svoji matku,“ ozvala se Izza. „Stejně jako Helena.“
Féba stoupala pohledem po dlouhých svalnatých stehnech, úzkém pasu a široké hrudi až k očím lorda Farleye. Kdyby byla jejich matka a on jejich otec –
Rychle tuto myšlenku zahnala.
Pokud ho Izzina poznámka uvedla do rozpaků, skryl je v temné hloubce modrých očí. Jenže on byl expert na skrývání emocí – všech kromě jedné. Zahlédla v jeho pohledu žár a zajiskření tělesné touhy, takže se náhle nemohla ani nadechnout.
Naštěstí Leja pokračovala ve své výpravě a Féba se k ní mohla zase sklonit.
Myšlenkami však dlela u něho. Stáleji chce. Touží po ní.
Neměla by být překvapená; i ona po něm toužila. Ale oba na takové pocity musí zapomenout. Jsou zaměstnavatel a zaměstnanec a podle toho se musí chovat.
Zbytek dopoledne věnovala dětem. Lord Farley se uchýlil do své pracovny a Féba se zdržovala v učebně. Přesně tak si to přála mít. Dokonce vzkázala, že poobědvá s dětmi v jídelně v patře.
Vzápětí se dostavili lord Farley a pan Fairchild. „Nazdar, holubičky,“ pozdravil pan Fairchild dívenky. „Mám pro vás něco v kapsách, ale musíte si to zasloužit.
Řekněte mi, co jste se dneska naučily.“
Zatímco Izza s Helenou kolem něho hlučně pobíhaly, lord Farley přistoupil k Fébě. „Jsi v pořádku?“
Féba se na něho podívala a pak odvrátila pohled. „Samozřejmě.“ Položila čítanku přesně do středu stolu, u něhož seděla. „Strávily jsme dopoledne velmi užitečně.“
„Neptám se na výuku, Fébo. Slečno Churchillová,“ opravil se, když k němu vyslala varovný pohled. „Jak se máte vy?“
„Výborně. Nikdy mi nebylo lépe.“
Tvářil se pochybovačně. „Dělal jsem si starosti kvůli vaší první noci bez Heleny. Muselo to být těžké.“ Féba namáhavě polkla. „Zvládla jsem to.“
„Málem jsem se na vás jel podívat.“
„To nebylo třeba.“ Bůh ji ochraňuj, kdyby za ní přišel. „Ke mně nesmíte chodit.“
„Proč ne?“
„Protože to ohrožuje mou dobrou pověst,“ sykla tiše, aby se to nedoneslo k ostatním. „Ve Swansfordu je tahle situace hlavním tématem všech řečí.“
„Když budete naslouchat pomluvám úzkoprsých lidí, budete trpět.“
„Vám se to snadno řekne. Jste bohatý a urozený. A teď mi řekněte, jak by se vám líbilo, kdyby vaše sestry a dcery musely pracovat pro muže jako vy?“
Otočila se, aniž mu dala šanci odpovědět. Měla sice poslední slovo, ovšem necítila se příjemně. Nechtěla se s ním hádat; nechtěla se s ním stýkat.
Lhářko, ozval se tenký hlásek v jejím nitru. Při pravdivém hlasu svého svědomí se až přikrčila.
Držela se od něho tak daleko, jak jen bylo možné. Po obědě Leja spala a Féba se staršími dívkami se vydala na procházku. V bylinkové zahradě určovaly různé rostliny a povídaly si o jejich použití. Zanedlouho se k nim připojil pan Fairchild.
„Nebojte se, Jakub se mnou není,“ zašeptal, když se Féba znepokojeně podívala kolem sebe.
Okamžitě se napřímila a založila si ruce v bok. „Bát se? Proč bych se měla bát?“
Spiklenecky na ni mrkl. „Znám se s Jakubem od školních let, takže dobře vím o tom, jak působí na ženy.“
Kdyby si to mohla dovolit, strnula by ještě víc. „Ale vy jste špatně pochopil situaci, pane Fairchilde. Kromě toho pochybuji, že některá z těch žen měla k lordu Farleyovi takový vztah jako já.“
„Chcete tím říct, že ho nemáte ráda?“ Děvčata trhala lístky máty, rozmarýnu a bergamotu a porovnávala jejich vůně. Féba s jistou známkou vítězství a hrdosti prohlásil: „Jsem pouhá zaměstnankyně. Nemusím ho mít ráda.“
„Je to kvůli Heleně, viďte? Měla jste ho ráda, dokud vám ji nevzal.“
„Jste nějak všímavý.“ Její výraz nabyl podrážděnosti. Pan Fairchild se změně její nálady jenom usmál. „Možná se po následující zprávě budete cítit lépe. Zdá se, že bývalá snoubenka lorda Farleye si to rozmyslela – myslím to bývalá. S trochou štěstí se neshody urovnají a oni obnoví zasnoubení.“
Féba stála jako Lotova žena. To byla poslední věc, kterou by čekala. Pod upřeným pohledem pana Fairchilda si uvědomila, že nemá dávat najevo své pocity. „Nechápu, jak se mě týkají plány lorda Farleye na ženitbu; možná jedině –“ Zajíkla se; ta děsivá myšlenka sevřela její hrdlo jako krutý pařát. „Snad nemyslíte, že se odstěhuje do města a vezme Helenu s sebou?“ Pokud to udělá, ona umře.
Pan Fairchild se zasmál. „Ujišťuji vás, že snoubenka lorda Farleye nebude chtít u sebe ve městě klubko jeho dcer. A také si nemyslím, že by marnila čas na zatuchlém venkově. Tak chápete, drahá slečno Churchillová? Pokud se s ní Jakub ožení, vy tady s největší pravděpodobností strávíte sama s jeho dětmi většinu roku.“ Ukázal rukou k velkému domu. „A budete žít v daleko lepších podmínkách než doposud.“
„Ano. Rozumím.“ Fébu sevřel spár strachu. Lord Farley se ožení a vrátí k dřívějšímu životu. Jen blázen by si to nemyslel. Tak proč je tak rozrušená? Tohle je výborné řešení, ujišťovala se. Rozhodně. „Předpokládám, že se mohu těšit na brzký příjezd lady Kateřiny.“
„Ach, vy znáte její jméno.“
„Ano.“ Féba si uhladila pramen vlasů pocuchaný větrem. „Víte, zprávy z Londýna se dostávají až k nám. I na ten zatuchlý venkov.“ Neodpustila si trochu sarkasmu.
Usmál se na ni a v očích mu zajiskřilo. „Nesmíte smýšlet o Jakubovi špatně, má drahá. Chce pro své děti to nejlepší a já předpokládám, že vy také. Mám-li říct pravdu, zdá se, že v této otázce mezi vámi panuje naprostá shoda. Navrhuji vám tedy, abyste se uvolnila a naučila se mít radost ze své situace, slečno Churchillová. Alespoň já to tak udělám.“
***
Slunce svítilo, země byla teplá a celá yorkshirská krajina jako by se těšila na jaro, jenže nad Fébinou hlavou viselo celé odpoledne těžké mračno. Krásná lady Kateřina, bývalá Jakubova snoubenka, ho chce zpátky. Muž, který by o ni nestál, by byl blázen. A blázen bude i Féba, jestli si nebude jejich manželství přát. Jak řekl pan Fairchild, děvčata alespoň zůstanou ve Farleyově venkovském sídle ve Fébině péči.
Jenže zřejmě je blázen, protože při pomyšlení, že si lord Farley bere dokonalou lady Kateřinu s jejím politicky mocným otcem, se jí bolestivě stáhl žaludek.
Po odpolední svačině se Féba rozhodla pro odchod. Potřebovala být sama se svými neutěšenými myšlenkami; truchlit v soukromí, i když by těžko vysvětlovala, proč vlastně truchlí.
Ale sotva sáhla pro plášť, Helena začala kvílet: „Neopouštěj mě! Neopouštěj mě!“
Féba zůstala i na večeři. Když Helena usnula, na tmavnoucí krajinu se snášela mrazivá mlha od moře a ona neměla jinou možnost, než přijmout odvoz kočárem. Ze ji doprovodí sám lord Farley, byla poslední věc, kterou čekala. „Nastup,“ vybídl ji, když chtěla couvnout do tepla domu. Dveře za jejími zády se zavřely a nechaly je o samotě na slabě osvětleném dvoře. Někde u stájí zahoukala sova a kůň zapražený do lehké dvoukolky netrpělivé přešlapoval. „Byla bych raději, kdyby mě odvezl někdo jiný,“ přiznala. „Ano. Já vím. Nastup,“ opakoval. Když stále váhala, popadl ji za loket a vedl ke kočáru, a když se začala jeho panovačnosti vzpírat, poradil jí: „Nastup do kočáru, Fébo, jinak tě naložím vlastnoručně.“ Na důkaz, že to myslí vážně, ji familiárně pleskl přes hýždě.
Taková drzost! Ale fungovalo to, protože Féba okamžitě naskočila do dvoukolky. Cokoliv, jen aby zabránila realizaci jeho výhrůžky.
„Chováš se tak důvěrně ke všem zaměstnankyním?“ vyhrkla rozzlobeně, když nasedl vedle ní. „Jen k těm, s nimiž jsem se už důvěrně sblížil.“ Féba ztuhla. „Nemám odvahu spekulovat, kolik takových asi je,“ zasyčela.
„Pouze jedna,“ zavrčel. Trhnutím otěží dal koni povel k jízdě. „Pouze jedna.“
Dojeli na konec dlouhé příjezdové cesty, když prolomil ledové ticho. „Potřebuji si s tebou promluvit, Fébo. A jelikož jsi dala jasně najevo, že kvůli své dobré pověsti se mnou nechceš být o samotě, neměl jsem jinou možnost než ukrást těchto pár minut, kdy nás nikdo nemůže vidět.“
Féba upírala oči na zadní nohy koně. Levá, pravá. Levá, pravá. Mrsknutí ohonem. Levá, pravá. „Tak dobře. Co mi chceš říct?“
Odkašlal si. „Chci, abys věděla, že chápu, jak je tohle všechno pro tebe těžké, a jsem ti vděčný.“ Takže je jí vděčný.
Féba zaťala zuby a potlačila nával lítosti. Jak by nebyl? Když jí vzal milovanou neteř, nedělala potíže. Navíc mu při první příležitosti skočila do postele. To by neocenil jen hlupák.
„Nikdy neučiním nic, co by tě od Heleny oddělilo,“ pokračoval klidně. Prudce vydechla. „To už jsi udělal.“
„Je moje dcera a musí vědět, že alespoň jeden z jejích legitimních rodičů má o ni zájem.“
Nejraději by si přitiskla dlaně na uši, aby nemusela uznat, že má asi pravdu. Upírala pohled na zadek koně. Levá, pravá. Levá, pravá. „Heleně se po mně stýská.“
„Já vím. Ale nemuselo by, kdybys bydlela ve Farleyově sídle a přijala místo vychovatelky na plný úvazek.“
„Zajímalo by mě, jak by to přijala lady Kateřina,“ poznamenala kousavě. Zavrtěl se. „Co víš o Kateřině?“
„O ní hodně málo. Ale zato vím to, že domácnost řídí žena.“
„Kateřina není moje žena, dokonce ani snoubenka. Mluvila jsi s Kerrym, viď?“
„On mluvil se mnou. Vyvíjel na mě nátlak stejně jak teď ty.“ Vyslovila ta slova téměř s odporem.
„A uspěl?“ zajímal se lord Farley. „Přesvědčil tě?“ Odbočili na cestu, která se táhla tmou jako světlá stuha, místy mizela v mlze, aby se zase vynořila a ukazovala směr k jihu a ke Švestkovému sadu.
Féba zavřela oči. „Ne.“
„Co by tě uklidnilo, Fébo? Můžeš mi to říct?“
Že chce mít Helenu u sebe? To už nepochybně ví. Že si přeje spokojený život s Izzou a Lejou? Jistotu, že každý den bude dobrý? Odpověděl by jediným: nastěhuj se do Farleyova sídla a budeš s nimi stále.
Kéž by to bylo tak snadné.
„Chci zpátky svůj dřívější život,“ hlesla nakonec. „Jaký jsem vedla, než jsi přišel. Než se všechno tak zkomplikovalo.“ Soustředila se na malý achátový knoflíček na své levé rukavici. „Než jsem musela připustit, že je moje sestra skutečně špatná,“ dodala.
„Životy se mění, Fébo. Bolet může i změna k lepšímu.“
„Jenže tahle změna není k lepšímu. A odmítám stále trpět.“ Zklamaně vzdychla.
Dole pod kopcem ležela vesnice Swansford vyznačená občasným světlem nezatemněného okna. Obloha byla posetá hvězdami a vzduch voněl solí a vlhkem. Noc jako každá jiná – tak se ji alespoň snažila vnímat. Jenže když kočár zastavil před její prázdnou chalupou – temnou a pravděpodobně studenou –, věděla, že tato noc nebude taková jako ty dosavadní. Její život udělal prudký přemet a od nynějška bude všechno jiné.
A děsivé.
Seskočila z kočáru dřív, než jí mohl nabídnout ruku. Byla rychlejší. Vystoupil pomalu za ní. „Dobrou noc. Děkuji ti.“ Zamířila ke dveřím. „Fébo?“
Zůstala stát. Ještě tři kroky a bude v bezpečí. Měla by zavřít dveře, zasunout závoru, vejít do studené a osamělé ložnice pod střechou a smířit se se staropanenským životem. Bude chovat kočky, spoustu koček, a stane se z ní podivínka. Děti ve Swansfordu na ni budou ukazovat prstem, ona se bude smát a lidé si budou šeptat, že se zbláznila.
Zamračila se a zůstala stát těsně před dveřmi. Nechtěla být starou pannou trávící zbytek života ve společnosti koček.
Chtěla víc. Chtěla něco pro sebe. A tak zaváhala, a přestože neměla, otočila se.
Vykročil kupředu, jako by ho k tomu vybídla. Vysoký tmavý stín částečně zahalený vířící mlhou a osvětlený měsícem. Temný, nebezpečný, přitažlivý.
Aniž uvažovala, vyhrkla: „Přijímám tvou nabídku.“
„Přijímáš?“
Féba slyšela v jeho hlase překvapení. Nečekal, že se vzdá tak rychle. Jenomže netušil, jak je teď sama. „Ano,“ souhlasila rychle, aby to sama nemohla vzít zpátky. „Budu bydlet ve Farleyově sídle a starat se o tvé děti.“
Jakub získal, co chtěl. Tedy přinejmenším to, co tvrdil, že chce. Jenže příliš mnoho radosti nepociťoval. Ve svitu měsíce viděl Fébin obličej, v němž se zračily všechny její emoce. Nemohl si nevšimnout strachu a úzkosti. Vinil sám sebe, že ji k tomu přinutil. Pro něj a děti bylo skvělé, že se Féba stane součástí jeho domácnosti. Ale je to dobré pro ni?
Vynasnaží se, zapřísahal se. Udělá ji šťastnou jako svou milenku. Víc než šťastnou.
Jeho svědomí mu ale našeptávalo, že dokud bude Féba žít ve Farleyově sídle, nebude mít možnost vybudovat si vlastní život. Stane se jeho milenkou a vychovatelkou jeho dětí. Pro vlastního manžela a rodinu nezbude místo.
Ale možná jí to tak bude stačit, namítl. Proč by nemělo?
Došel až k ní, aby si vzal, co chtěl. Jeho celoživotní zvyk. Přijít, vidět, zvítězit – alespoň pokud šlo o ženy. Ale vždycky se snažil, aby se jim to líbilo, ujišťoval se, když ji přitahoval k sobě. Vždycky.
„Vynasnažím se, abys byla šťastná, Fébo. Slibuji. Vrátíš se hned?“
Zavrtěla hlavou. „Dneska ne. Zítra…“ Zítra bylo příliš daleko. Chtěl víc.
Políbil ji se sobeckou touhou zmocnit se jí. Líbal ji, jak toužil celé dny. Už od té noci… boj podobný rozbouřenému moři narážejícímu na skalnaté útesy.
Pohybovali se ke dveřím. Ona uvězněná v jeho náručí, on směřující ke svému cíli: dostat tuto k zbláznění rozkošnou ženu opět pod sebe. Tentokrát ne na pohovku, ne ve spěchu a potajmu. Tentokrát pomalu a hlučně.
Vsunul jazyk do jejích úst stejným způsobem, jakým se chtělo prodrat jeho mužství do jádra jejího ženství. Hluboko a hladově. Jakmile narazila zády na dveře, drtil slabinami její břicho.
„Doháníš mě k šílenství, Fébo.“ Byl jako mladíček, nedokázal ovládat svou vášeň; jako hřebec držený dlouho pryč od klisen. Ale tomu je konec.
Už nikdy více.
Nahmatal kliku a otevřel. Konečně. Konečně – „Počkej!“ Féba se od něj odtrhla a jednou rukou se chytila za zárubeň. „Počkej. Tohle nemůžeme udělat.“

14

„Můžeme. A uděláme,“ prohlásil s pohledem upřeným do jejích očí. „Chceme to oba.“
Ano. Chceme. Jenže Féba věděla, že by to neměla chtít. „Ne.“ Zoufale se držela špičkami prstů zárubně. Ale její námitka se rovnala smítku prachu ve vichřici a zmizela, když se rty přesunul k jejímu uchu a sjížděl po něm dolů na citlivou pokožku krku.
„Ano.“ Vydechl to do prohlubně pod jejím hrdlem a pokračoval přes klíční kost. „Ano.“ Dlaní klouzal vzhůru po její paži a uvolnil sevření jejích prstů. Přitiskl dlaň na její dlaň, prsty propletl s jejími.
Roztávala jako sníh ve slunci, rozpadala se jako pískovec pod nárazy bouřlivého moře. Jeho vůle byla silnější, jeho obratnost neodolatelná.
Ale nakonec definitivně zlomila její odpor vlastní vášeň. Zvrácená touha. Tenhle muž probouzel v jejím nitru něco, co žádný jiný nedokázal. Sladké, zakázané koření. „Ano,“ zamumlal a zvedl ji ze země jako válečnou kořist. Zabouchl dveře nohou a po úzkém schodišti s Fébou v náručí stoupal vzhůru. Vzápětí se ocitli v posteli; Féba v zajetí studené matrace a žhavého muže.
Na kratičký okamžik si vzpomněla na matku. Emileana Churchillová by umřela hrůzou, kdyby jen tušila výbuch takové vášně v její puntičkářsky vedené domácnosti. Ale letmá myšlenka prchla do neznáma stejně rychle, jako se objevila.
„Nejdříve tohle,“ zašeptal. Skulil se najeden bok, rozepnul jí sponu pláště a stáhl těžký kus oděvu z jejích ramen. „Teď tohle.“ Rozepínal živůtek, celou dobu pohledem vpitý do jejích očí.
Kdyby se aspoň na okamžik odvrátil, možná by v sobě našla sílu a zastavila to šílenství. Jenže se tak nestalo.
Tkaničky povolovaly pod jeho obratnými prsty. „Jestli to uděláme,“ vyhrkla, „nebudu… nemohu bydlet ve Farleyově sídle.“
„Ale můžeš. Budeš.“ Rozhalil živůtek. Od její svůdně hladké pokožky ho dělila pouze košilka.
Zavrtěla hlavou. „Bude to příliš komplikované.“
„Nebude.“ Jedním potáhnutím rozvázal tkanice na sukni.
„A co…“ Co lady Kateřina, chtěla se zeptat. Sehnul se a políbil ji na vrcholek ňadra. Fébiny námitky přešly v zasténání.
Stáhl z ní sukni; uvědomila si, že mu pomáhá nadzvednutím boků. Vyhrnul jí košilku a ona se natáčela, aby mu to usnadnila.
Ach, ta vášeň!
Vroucí žár se šířil z jejích útrob do údů a zaplavoval celé tělo touhou. Jakub si stáhl si boty a kalhoty; stál vysoký a hrdý ve stínu pokoje, osvětleného pouze měsícem. Vypadal tak krásně, až se Fébě chtělo plakat.
Patří jí. Pouze jí.
Nepřemožitelný přízračný milenec jen pro její rozkoš. Proč by měla protestovat?
Otevřela náruč i srdce a přijala ho. Soustředila se pouze na jejich spojení a vše ostatní vyčlenila mimo, pryč od této úžasné chvíle.
Ta sladká vášeň!
Ležel na ní, horký, tvrdý a panovačný.
Byla odvážnější než dřív, potlačila strach a stud. Odstrčila ho a odvážně se na něho položila. Líbala ho celou bytostí: ústy, ňadry, břichem, rukama.
Zažívala opojný pocit řídit dění. Sklouzla po jeho těle o něco níž a vychutnávala si drsné tření jeho ochlupené hrudi na své hladké pokožce, pružné napětí jeho svalů a připravený bodec, ji naplňovalo radostí, byla současnost. Teď‘ byl v její náručí a ona se soustředila na žhavé pulzování v sobě.
Pohyboval se rychleji. V erotickém zápalu pronikal stále hlouběji. Přesto se necítila poražená, naopak – měla pocit vítězství. Jen dál. Výše, prudčeji. Vášeň, láska. Dominance, podrobení.

Spalující žár, bolestná rozkoš. Pak to přišlo: úžasná, divoká kolize, která otřásala její podstatou, společná erupce, která je přetavila v jedno tělo.
„Fébo!“ vykřikl, když v ní vrcholil. Odpověděla mu pevným sevřením, nasávala ho do sebe a chtěla si ho tak ponechat navždy.
Jakub. Její Jakub.
Nikdy se ho nevzdá. Nikdy.
Opustil její postel velmi pozdě.
Přesněji řečeno velmi časně, když už se nad obzorem objevovaly první známky svítání. Předtím se znovu milovali, pozvolna, ale stejně vášnivě. Počáteční zoufalá potřeba se změnila v ohromující rituál objevování, nacházení a hledání dokonalosti.
Už věděla, co chce ona sama a co chce on. Jednala jako ve snu, který nedává smysl, přechází od jednoho úchvatného okamžiku k dalšímu a naprosto popírá jakoukoliv logiku.
Netušila, že každé místo na jejím těle pod jeho doteky rozkvete. Nechtěla toužit po jeho polibcích na nejrůznějších místech, přesto si to přála.
Neměl by sténat a zmítat se, když ho hladila dlouhými prameny svých vlasů po těle a omotávala mu je kolem penisu. Jenže to dělal a ještě ji za její hravé provokování odměnil, když ji velmi pomalu dovedl k divokému vyvrcholení.
Jejich rychlé oddechování se mísilo s šuměním vytrvalého nočního větru pod střešními okapy.
„Kdyby bylo po mém,“ zamumlal do tmy, „udělal bych z tebe svou zajatkyni, Fébo. Držel bych tě v úkrytu jen pro své potěšení.“ Pohladil ji po ňadrech, prstem obkroužil bradavku a probudil její touhu.
V bezmocném odevzdání zavřela oči. Copak se ho nikdy nenabaží?
„A každý večer,“ pokračoval, „bych za tebou přicházel. A každé ráno.“ Stiskl její ztuhlou bradavku mezi zuby, dráždil ji rty a jazykem, dokud nežadonila o uspokojení.
Klouzal rukou po jejím břiše k místu, které po něm stále bolestně toužilo; dychtivě se mu nabídla. Jakub ji uchopil za ruce. „Chyť se čela postele,“ přikázal. „Poslechni, jinak odejdu.“
Udělala, co chtěl. Nevěřila, že by opravdu odešel, přesto ho poslechla.
Systematicky pokračoval v jemném, trýznivém laskání stále jemnějšími doteky, stále mučivějšími. Vyvrcholení připomínalo explozi, její tělo se otřásalo bouří, přílivovými vlnami ohně a extáze. Když se trochu zklidnila, měla pocit, že zemřela.
„Sni o mně.“ Sklonil se a líbal ji na rozloučenou. „Sni o mně ve dne v noci, Fébo. A věz, že tohle je pro nás dva teprve začátek.“
Pak odešel jako zářivý posel svítání i jako posel jejího nového života.
Milovala ho.
„Miluji tě,“ zvolala chraptivě šeptem do sexem prostoupeného vzduchu malé místnosti.
Ale Jakub už byl pryč. Znovu a znovu si připomínala v úžasu poslední hodiny. Cítila se příliš prázdná, a přesto plná emocí. Láska. Vášeň. Láska, vášeň a štěstí. Sladká únava. Vyčerpání.
Bylo to tak úžasné. Tak nádherné… Přetáhla přes sebe přikrývku – ještě nikdy nespala nahá. Ale teď bylo všechno poprvé.
Probudilo ji vzdálené klepání následované voláním. „Fébo. Fébo! Kde jsi?“ Paní Leaková!
Féba vyskočila z postele, popoháněná pocitem viny. Paní Leaková je tady; to znamená, že to ví!
„Ty ještě nejsi vzhůru?“ Hlas se nyní ozýval z nitra chalupy. „Jsi nemocná?“
„Jsem… jsem v pořádku,“ zavolala Féba. A jsem nahá. Kristepane! „Nechoďte nahoru,“ zaječela. „Hned jsem dole.“
Jako šílená hledala košilku, sukni a živůtek. Ložnice vypadala jako po bouřce, rozházené šatstvo a ložní prádlo, dokonce i kobereček u postele shrnutý. Zamračeně se oblékala. Kdokoliv by to uviděl, okamžitě by poznal, co se tady v noci odehrávalo.
Když zahlédla svůj obraz v zrcadle, zděsila se. Oteklé rty, ospalé oči, rozcuchané vlasy.
Kdokoliv se na ni podívá, musí poznat, co dělala v noci. Intenzivní vzpomínka na uplynulou noc ji málem připravila o dech. Bylo to nádherné. Tak dokonalé. Bohužel přítomnost paní Leakové jí do vzpomínek na minulou noc ajejího doznívání opravdu ani vzdáleně nezapadala.
„Pro všechno na světě,“ zvolala paní Leaková pod schodištěm. „V životě jsem neviděla, že by někdo spal ještě v deset dopoledne. Opravdu ti nic není?“
„Nic mi není. Už… už jdu.“ Féba vklouzla do dřeváků a vlasy skryla pod šátek. Zavřela dveře ložnice a na rozechvělých nohou scházela do přízemí. „Nečekala jsem dneska návštěvu,“ oznámila při vstupu do kuchyně.
Její nepříliš jemná výtka vyšla naprázdno. Paní Leaková už tu byla jako doma, vyhrabávala popel z kamen a rozdělávala nový oheň. „Měla jsem o tebe starost, dítě. Jsi tady tak sama.“ Vzhlédla k ní a přimhouřila oči. „Nevypadáš zrovna dobře. Určitě nejsi nemocná?“
Určitě ne. Féba se jen cítila příliš slabá. Raději se posadila na židli.
„Truchlíš, viď? To proto ti není dobře.“ Paní Leaková jí přitiskla dlaň na čelo. „Žádná horečka. Takže mám pravdu. Je ti smutno po Heleně.“
Féba se opřela lokty o stůl a složila hlavu do dlaní. Vyrovnávala se s nepříjemnou pravdou, že si během uplynulé noci na Helenu ani jednou nevzpomněla. A teď se ještě cítila provinile, že paní Leakové lže. Ale cožpak může přiznat pravdu? A tak paní Leakovou nechala uvařit vodu, připravit čaj a nakrmit kočku.
„Bude třeba se co nejdřív postarat o zvířata.“
„Ano, já vím.“
„Předpokládám, že dneska nejdeš do Farleyova sídla.“ Féba zavrtěla hlavou. „Dneska ne.“ Ale možná bude mít později návštěvu.
Zvedla hlavu a promnula si unavené oči. „Napadlo mě, jestli byste mi nemohla pomoct, paní Leaková.“
„Ale proto jsem přece tady, mé dítě. Abych ti pomohla.“
„Potřebuji najít děvečku, někoho, kdo se postará o chalupu a zvířata, když budu zaměstnaná jinde.“
„Takže ti bude platit dost na to, aby sis mohla najmout výpomoc.“ Žena našpulila rty a přemítala. „To máš dobré. A pokud jde o děvečku, to by nemělo být těžké. Práce je tu vzácná.“
„Pokud uslyšíte o vhodném člověku, pošlete ho za mnou. Buď sem, nebo do Farleyova sídla.“
„Dobrá. Naprosto chápu, proč to děláš, dítě. Bez Heleny bys tady žila úplně sama. Ale nesmíš se odříznout od přátel ve Swansfordu.“ Nalila čaj a pak se na Fébu upřeně zadívala. „Přeji si, abys přišla v neděli po mši ke mně na oběd. Pozvala jsem několik přátel, ale nepůjde o nic přepychového.“
Féba překvapením zamrkala. Paní Leaková ji zve na oběd? To se ještě nestalo a nevěstí to nic dobrého. „Já, ehm… nejspíš strávím neděli s Helenou.“
„Nesmysl. Všichni si zaslouží den volna. Kromě toho trávíš s tím dítětem spoustu času – každý den od jeho narození. Měla bys taky přemýšlet o svém životě. Helena tě zanedlouho vůbec nebude potřebovat. Co si pak počneš, úplně sama, příliš stará na vdavky? Přijď v neděli na oběd. Neodejdu, dokud mi to neslíbíš.“
Féba nakonec souhlasila. Byl to jediný způsob, jak se ženy zbavit. Paní Leaková měla něco za lubem a podle jejích narážek to zřejmě souviselo s Fébinými vdavkami.
„Děkuji vám.“ Opřela se o zárubeň a pozorovala, jak paní Leaková šplhá na kozlík vozu. Ušklíbla se. Kdyby dneska musela vylézt na vůz ona, asi by se jí to nepodařilo. Nohy měla jako z rosolu.
Paní Leaková zvedla otěže, ale ještě se otočila. „Propánajána, málem jsem zapomněla! Ve Farleyově sídle se zase něco děje. To zjistíš, až tam přijdeš.“
Fébě se rozbušilo srdce. Snad ne lady Kateřina. Ne tak brzy. Podařilo se jí skrýt strach za maskou zdvořilé zvědavosti. „A copak?“
„Pozdě večer přijel do vsi nóbl kočár tažený čtyřspřežím nádherných koní. Fakt okázalý, se dvěma lokaji a služkou starající se o dvě krásné dámy, které se ubytovaly v hostinci.“
„Dvě dámy?“ Samozřejmě. Lady Kateřina přece nemohla cestovat bez společnice. „Zajímavé.“
Paní Leaková vědoucně naklonila hlavu. „Zdá se, že jedna z nich je lady Kateřina, o které jsme četly a kterou tvůj pán v Londýně tak ostudně ponížil. Zřejmě se jí nepodařilo dostat vikomta z hlavy. Asi ho přijela navštívit se svou přítelkyní paní Donahueovou.“
Paní Leaková zamlaskala jazykem a potřásla hlavou. „Ach jo, ten lord Farley je opravdu číslo, Fébo. Ulisný a hladký jako úhoř. Vždyť dostal i Louisů, ačkoliv všichni víme, že tvoje sestra je dost zkušená. Já k němu nemám důvěru a ty bys mu také neměla věřit.“
Pohrdavě zafuněla. „Za daných okolností musím říct, že mi tvoje postavená vychovatelky těch děvčat dělá méně starostí, když tam bude ta žena. Nepotřebujeme, aby nám lord dovedl na scestí další z našich slušných mladých žen.“
Příliš pozdě, chtěla poznamenat Féba, když paní Leaková vyjela na rozjezděnou cestu. Příliš pozdě. Těžký vůz skákal a houpal se jako potápějící se galeona.
Přesně tak si připadala na kluzkých skaliscích, obklopujících Jakuba Lindforda. Láska, vášeň. Tři milované dcery a nyní jeho snoubenka, která ho chce zpátky.
Otřesená se vrátila dovnitř a posadila se k chladnoucímu čaji. Včera souhlasila, že u něho bude bydlet a vychovávat jeho děti. V noci nic nenamítala proti návrhu stát se jeho milenkou. Teď se mu vrátila snoubenka.
Féba se obávala, že dokud bude Jakuba a jeho děti milovat, pak pro ni neexistuje ani u jednoho souhlasu cesta zpátky.

15

Helena s Izzou přijely odpoledne v dvoukolovém kočáře i s čeledínem, který odpovídal za Fébina zavazadla. Ta si ovšem vystačila se starou otcovou brašnou a matčiným košíkem na šití.
Nevěnovala příliš pozornosti tomu, co má na sobě nebo co si s sebou bere. V mysli se s obavami zaobírala setkáním s úžasnou lady Kateřinou, s tím, že Jakubův pohled bude při pohledu na tuto elegantní ženu plný obdivu a touhy. Jak psaly londýnské noviny, hodlal se s ní oženit. Pak Kateřina zasnoubení odvolala. Proč by teď cestovala takovou dálku, kdyby se nerozhodla přijmout ho zpátky? A proč by si ji on nechtěl vzít znovu?
Nejvíce ji znepokojovala její vlastní role v celé situaci. Věděla o blížícím se příjezdu lady Kateřiny už včera. Proč mu tedy večer podlehla?
Je snad tak hloupá, aby se domnívala, že svým tělem odláká Jakuba jeho dřívější snoubence?
„Myslím, že jsem ve tvé ložnici ještě nikdy neviděla takový nepořádek,“ vyděsila se Helena, když nakoukla do podkrovního pokoje. Na její tvářičce se zračilo upřímné překvapení.
„Mně připadá docela v pořádku,“ namítla Izza, vyskočila na rozházenou postel a svalila se na záda. „Příjemně měkká.“
„Běžte pryč,“ vybídla je Féba. „Jděte dolů a najděte kotě.“ Nedávné chvíle s Jakubem v této ložnici – na této posteli – byly v její mysli příliš živé a dovádění dětí jí tu nebylo zrovna příjemné. Ne že by mohly něco tušit, ale i tak…
Jako by to přivolala: Izza zabořila obličej do polštáře a pak se prudce posadila jako bodnutá žihadlem. Podívala se ostře na Fébu a v jejích očích se zřetelně zračilo podezření. Pak se její výraz jako mávnutím proutku změnil v nevinnost.
Ona to ví!
Vzpomněla si, že Izza byla v Londýně vystavena velmi drsnému způsobu života. Je možné, aby věděla, co se mezi muži a ženami odehrává?
Féba se v duchu přikrčila. Určitě ano. Jakub ji odebral její matce právě kvůli nevhodnému prostředí. Mohla si domyslet, oč šlo. A v pokoji se stále vznášely pachy milování v hodinách před svítáním.
Srdce jí bušilo až v krku, když se dívala, jak Izza nonšalantně leze z postele. „Můžeme ustlat postel, zatímco se budete balit,“ navrhla. „Postav se na druhou stranu, Heleno.“
„To není třeba,“ vyhrkla Féba.
Ale dívky stlaly a Izza celou dobu vrhala na Fébu kradmé pohledy. Ta se soustředila na obsah skříně: košilky. noční košile, spodničky, patery šaty, střevíce a trepky. Bylo jí jasné, že Izza si dala dvě a dvě dohromady. Tím se všechno měnilo. Vychovatelka má jít svým žákům příkladem. Rozhodně se nemá spouštět s otcem žákyň jako lehká ženština.
Celou cestu k Farleyovu sídlu se užírala, a když je při vjezdu na dlouhou příjezdovou cestu chytil studený déšť, připadalo jí to jen příhodné.
Vešly do haly prochladlé a promočené. Čepec se jí svezl na stranu a prameny mokrých vlasů jí padaly do očí. Izza s Helenou se okamžitě rozběhly nahoru do svých pokojů. Féba zůstala dole, čekala na nedochvilného majordoma a přemýšlela, jestli by nebylo moudřejší na místě se otočit a vrátit se domů.
Samozřejmě, že den se i nadále odvíjel stále ve stejně nepříznivém duchu; samozřejmě ji jako první spatřila lady Kateřina. Nebylo třeba, aby je někdo představil – Féba ji poznala okamžitě. V novinách ji vylíčili dokonale: krásná, elegantní, každým coulem nóbl mladá dáma z vyšší společnosti.
Féba málem zalapala po dechu, když z kulečníkového pokoje vyšla žena – třpytivá vidina. Pohybovala se tak ladně a étericky, že se zdálo, jako by se vznášela. A dvojnásob depresivní bylo, že se podobala Louise. Mírně šikmé jiskřivé oči za dlouhými řasami, alabastrová pleť, dokonalá křivka rtů ve tvaru srdíčka.
Na okamžik ji napadlo, jestli ta elegantní křehká kráska skrývá stejně ocelové jádro jako Louisa. Ale v dalším okamžiku tu možnost zavrhla. Proč by tahle napudrovaná, pěstěná, navoněná žena měla mít tvrdé srdce? V životě jí nic nescházelo – možná vyjma vikomta Farleye.
Féba ještě více svěsila ramena. Není divu, že Jakub lady Kateřinu miluje. To ale nutně vyvolalo naléhavou otázku: co viděl na Fébě?
Féba si uvědomovala svůj vzhled, byla si dobře vědoma toho, jak vypadá. Vysoká, statná, s nemoderně tmavými vlasy, opálenou pokožku posetou pihami; měla by být světlá a bez poskvrny. Ruce drsné, nehty krátké. Je to praktické. I její účes je praktický: vlasy přísně stažené dozadu a upevněné obyčejnými hřebínky.
Stejně se česala i její matka.
Při té myšlence sebou trhla. Lekla se, že zdědila ty nejhorší rysy své matky. Je svárlivá, kritická a příliš často odsuzuje ostatní lidi. Přitom je marnivá jako její sestra.
Féba si znechuceně uhladila mokré vlasy a postavila se čelem k té dokonalé ženě.
„Dobrý den. Vy jste zřejmě lady… Kateřina,“ vykoktala.
Světlovlasá krasavice půvabně naklonila hlavu a povytáhla vzorně klenuté obočí. „A vy jste?“
„Féba Churchillová. Vychovatelka.“
„Ach ano. Vychovatelka.“ Ženiny studeně modré oči přelétly zmáčenou Fébu od hlavy k patám a nepochybně zaznamenaly každý kaz.
Féba pocítila první bodnutí nevole. „Ano. Vychovatelka.“ Poněkud vystrčila bradu. „Jak jste si asi všimla, chytil nás déšť. Možná byste mohla zavolat někoho ze služebnictva, aby mi pomohl?“
„Samozřejmě. Ale obávám se, že ve Farleyově sídle je služebnictvo dost nespolehlivé. Nicméně když jste teď tady, abyste se postarala o děti, a já jsem tady, abych asistovala Jakubovi – tedy lordu Farleyovi –, možná mu brzy najdeme odpovídající hospodyni. Pokud počkáte, pošlu vám některou ze služebných.“ Rty se jí zvlnily jemným úsměvem.
Féba stála v hale ve zvětšující se kaluži a cítila, jak se jí zmocňuje chlad, který nezpůsobovalo pouze promáčené šatstvo. Tak tohle je žena, kterou Jakub miluje, žena, kterou požádal o ruku. Ano, s takovými typy žen se žení muži jako on; žena z dobré rodiny, se širokým okruhem společensky vhodných známých. Rozsáhlé instrukce Fébiny matky z oblasti společenského chování bledly před dokonalým příkladem ztělesněné ženskosti.
Dokonce i Louisa představovala jen chabou imitaci bytosti, jako je lady Kateřina.
Féba tiskla k hrudi matčin košík na šití a rozhlížela se po okázalé hale a širokém schodišti. Ano, tohle prostředí odpovídá skutečné dámě: mramor, mahagon, zlacení a umělecké předměty. Ona je zvyklá na sádru a pevný dub, vybílení vápnem a jednoduchý kříž na zdi.
Konečně se objevil majordomus a ve stejném okamžiku, ale z opačného směru, i Jakub.
„Omlouvám se, slečno.“
„Tady jste.“
Za majordomem se vznášela lady Kateřina. Jakub přelétl očima z Féby na druhou ženy a zase zpátky. Po kratičké pauze se ozval: „Slečno Churchillová, dovolte mi, abych vám představil lady Kateřinu Winfieldovou.“
Lady Kateřina připlula jako lehký obláček. Zastavila se vedle Jakuba a vsunula ruku s prsteny a náramkem do ohbí jeho paže, jako by se ho chtěla přidržet, aby náhodou neodplula pryč.
„Slečna Churchillová a já jsme se už seznámily, Jakube. Ale než ji tady zdržovat povídáním, asi bude lepší poslat ji do jejího pokoje, aby se mohla upravit.“
„Jistě. Musí vám být pěkná zima,“ souhlasil.
Féba přikývla a měla pocit, jako by ji právě zapudil. Ačkoliv mohla opustit halu a zbavit se studu nad svým trapným vzhledem, stoupala po schodech za pomalu se pohybujícím majordomem bez větší úlevy. Celou dobu cítila na sobě Jakubův pohled. Vědomí, že je připoután k dokonalé ženě, vedle níž musí při srovnání totálně propadnout, to ještě zhoršovalo.
Čekala zhruba hodinu, než jí donesli na pokoj horkou vodu. Oheň, který zapálila sama, zatím zaháněl největší chlad. Seděla v mokré spodní košili zabalená v přikrývce. V době, kdy jí dva sluhové přinesli vodu do vany, už měla téměř suché vlasy. Přesto si je umyla a pak si oblékla své nejlepší šaty. Byla to stejně pošetilost, protože její nejlepší šaty se i vedle všedních šatů lady Kateřiny měnily v pytel.
Nakláněla se k ohni, pročesávala si vlasy a přemýšlela, jak si je má upravit. Někdo zaklepal na dveře. „Dále!“ zvolala v očekávání některé ze služek. K jejímu překvapení vešel do pokoje Jakub. „Tady nemáš co dělat!“
„Pozvalas mě dál.“ Dveře za ním zlověstně a současně slibně zaklaply.
„Nevěděla jsem, že jsi to ty.“
„Očekávalas někoho jiného?“ usmál se.
„Ne. Tedy ano. Služebnou nebo některé z děvčat.“ Potřásl hlavou. „Omlouvám se za špatnou úroveň služebnictva. Zdá se, že v současnosti mu nemá kdo velet. A pokud jde o děvčata, pochybuji, že by se obtěžovala klepáním.“
„Zcela ignoruješ má přání,“ zlobila se Féba. „Nemůžeš chodit do mého pokoje. A jelikož to dobře víš, soudím z toho, že mě chceš jenom trápit. To nedovolím.“
Jakubův úsměv tváří v tvář jejímu rozčilení pohasl. „Jsi rozrušená kvůli Kateřině, ale to je zbytečné. Přijela pouze na několikadenní návštěvu.“ Pokročil k ní a Féba cítila, jak její rozhodnost vyprchává. Byli sami. Za ní stála postel, široká a měkká, a jenom čekala na vhodné využití. Navíc usoudila, že Jakub ji chce. A ona chce jeho.
Jenže podlehnout touze by nepřineslo uklidnění ani řešení. Chce ji mít v posteli stejně jako nekonečný počet jiných žen. Z jeho strany je to pouze přelétavá potřeba. Jestli má přežít nadcházející týdny nebo měsíce, než se lord Farley vrátí do Londýna, musí zaujmout podobný postoj. Jejich mezihry – pokud nějaké budou – bude brát jako příjemné chvilky mimo reálný život.
„Prosím, nevystavuj mě odsuzování některými z tvých přátel nebo služebnictva.“
Zastavil se krok od ní. „To nemám v úmyslu.“ Pak natáhl ruku a palcem ji zlehka pohladil po dolním rtu. Jedno jediné pohlazení a pak jeho ruka klesla. „To nemám v úmyslu,“ opakoval. „Ale ani nehodlám zapomenout, co mezi námi je, Fébo.“
„Slečno Churchillová,“ opravila ho, ale směšně slabým a zadýchaným hlasem. Jeden dotek a ona je naměkko. Jediný dotek.
Emocemi nabité střetnutí ukončil dětský smích, dusot nohou a štěkot psa.
„Fébo! Fébo –“ Do pokoje vrazila Izza. Jakub měl pravdu, neobtěžovala se klepáním. Helena ji následovala se štěkajícím Brunem v patách. Štěně mělo kolem krku uvázanou mašli z modré stuhy a druhou menší na konci ocásku. Jakmile se ocitlo v pokoji, začalo si ocásek lovit a všichni se zasmáli. Fébě neuniklo podezíravé zajiskření v Izzině očích.
„Tvůj pokoj je o patro níž než naše pokoje,“ oznámila Helena. „Proč nemůžeš bydlet hned vedle nás jako doma?“
„Teď je tvůj domov tady, zlato. Ale tohle je výborný nápad.“ Cokoliv, jen aby existovala co největší vzdálenost mezi jejím a Jakubovým pokojem. „Smím se nastěhovat do pokoje vedle dětských ložnic?“ Podívala se na něho s co nejprázdnějším výrazem ve tváři.
Pochopil její úmysl a svěsil koutky úst. „Nejsem si jistý, jestli některý z pokojů tam nahoře je vhodně zařízený.“
„Ale ano,“ přikývla horlivě Helena. „Jsou tam takové.“
„Druhé patro je určené dětem,“ namítla Izza. „Tohle je pro Fébu lepší pokoj. Měla by zůstat tady.“
Izza ji zjevně dohazovala otci; Féba oceňovala její dobré úmysly, jenže dítě nechápalo složitost situace ani nereálnost záměru. Děvčátku stačilo, že Féba je dobrou náhradní matkou pro ni i nevlastní sestry.
Ačkoliv zamítnutí Izzina snu mohlo vypadat krutě, Féba se domnívala, že takové řešení bude laskavější, než kdyby dítě pokračovalo ve snění o růžové budoucnosti, která patří do říše pohádek. Féba je vychovatelka a současná vikomtova milenka. Nikdy se nestane jeho manželkou.
„Osobně bych raději bydlela blíž k děvčatům. Co kdybyste mi ukázaly své nové pokoje? Nemusíte si dělat starosti, lorde Farleyi,“ dodala, když brala Helenu za ruku a mířila na chodbu. „Domluvím potřebné uspořádání s majordomem.“
Izza je dohnala na schodech. „Ale tenhle pokoj je hezký a prostorný. A už tam máte všechny věci.“
„Ty se snadno přestěhují,“ rozhodla Féba. Cestou do schodů se ještě ohlédla na chodbu. Zamyšleně se za ní díval. První kolo vyhrála, ale on nebyl z těch, kteří by tak snadno ustoupili.
Ona také ne. Nevystaví se bezohlednému jednání ze strany lorda Farleye nebo lady Kateřiny. „Mimochodem,“ obrátila se na děvčata, dost hlasitě, aby to dolehlo až k němu. „Už jste se setkaly s otcovým hostem, s lady Kateřinou?“
Jakub hozenou rukavici ochotně přijal. „Večeře je v osm,“ zavolal za nimi. „Ve velké jídelně.“
Pokud nic jiného, večeře by mohla být zábavná.
Jídelna se třpytila jako do rozety broušený diamant. Plamínky tří tuctů svíček se odrážely od křišťálu, stříbra a zrcadel se zlatými rámy. Féba přelétla působivou místnost udiveným pohledem, i když se snažila nezírat s otevřenými ústy. Naštěstí stůl byl prostřen jen na jednom konci. V čele seděl Jakub. Po jeho pravici usedli lady Kateřina, pan Fairchild a nadměrně vyšňořená žena, kterou Fébě představili jako paní Donahueovou. Féba seděla po jeho levici mezi Izzou a Helenou.
„Večeře enfamille,“ poznamenala lady Kateřina s vlídným úsměvem. „Vždycky jsem považovala večeře za nejpůvabnější moment života na venkově. Je to tak příjemná změna oproti mnohem formálnějším rituálům ve městě.“ Obrátila průzračné oči k Fébě. „Ale nepochybuji, slečno Churchillová, že budete učit děti lorda Farleye i správné etiketě při formálních večeřích.“
„Samozřejmě.“ Pochopitelně v rámci svých omezených znalostí. Ale to nebyla ochotná přiznat nahlas. Je jasné, že lady Kateřina chce dokázat svou nadřazenost ohledně vědomostí. Tu musela Féba, ač neochotně, uznat – ale jen v duchu. Vyslala výmluvný pohled k Heleně a Izze a pak si nonšalantně rozložila ubrousek na klíně. K její úlevě a pýše ji děvčata okamžitě napodobila a pak opakovala její chování po celou dobu večeře.
Pořádně se protáhla. Pevně kormidlovaná loď paní Gatlingové za několik dní od jejího odchodu klesla až na dno. Jako první přišla na stůl pórková polévka – ve správnou dobu, teplá, voňavá a chutná. Pak čekali celých patnáct minut, než jim pan Benson nalil víno před druhým chodem sestávajícím z paštiky z husích jater. Následovalo další víno nalévané s nesnesitelnou pomalostí majordomem. Po něm přišla parmice nachová v červené omáčce, servírovaná studená, ačkoliv měla být teplá. Další neuvěřitelně dlouhé čekání skončilo chodem z ústřic; o hodně později došlo na dušené telecí s hráškem a konečně poslední chod: kachna ve vlastním ztuhlém tuku, obklopená salátem a kořenovou zeleninou.
Lady Kateřina se nepřestávala mile usmívat a získala si tak u Féby respekt; téměř slyšela matčin hlas: skutečná dáma si nikdy nevšímá nedostatků v hostitelově domě.
Její vlastní výraz se nejspíš dal přirovnat k výrazu paní Donahueové, ani zdaleka ne tak klidnému a bezstarostnému. Féba si předsevzala, že než si půjde večer lehnout, zdrží Bensona a poskytne mu několik rad, jak má služebnictvo řídit. Nepochybovala, že nebýt jejího odhodlání nenechat se překonat lady Kateřinou, tak by dávno vlítla do kuchyně a ztropila tam pěkný povyk.
Naštěstí je pan Fairchild dokázal bavit natolik, aby neposedná děvčata vydržela u stolu téměř až k moučníku.
„Můj ty světe,“ podivila se Féba, když Helena vydatně zívla. „Je hodně pozdě. Pokud dovolíte, můj lorde, domnívám se, že dívky by si měly sníst dezert v dětském pokoji.“ Pod jeho pozorným pohledem zmlkla a vyhnula se jeho očím. A také očím lady Kateřiny. Tak jí zbyli pouze pan Fairchild a paní Donahueová sedící proti ní. Jenže musela jednat s Jakubem.
Lordem Farleyem, opravila se v duchu. Musí na něho myslet jako na lorda Farleye, nikoliv Jakuba. Jenže vzhledem ke společně sdílené důvěrnosti to bylo těžké.
„O tom není sporu, slečno Churchillová. Dívky smějí odejít. Dobrou noc, Izzo, Heleno.“ Když se Féba zvedla k odchodu, dodal: „Vy ale nemusíte odcházet tak brzy.“
„Musím dohlédnout na děti.“
„Najdou si své pokoje samy.“
„Ano, ale jelikož jsem jejich vychovatelka –“
„Rozeslat postele jim pomůže některá z komorných.“
„Ale co jejich moučník?“ Nepochybně žalostný argument, Féba však začínala být zoufalá. Přítomnost dětí ji do jisté míry ochraňovala. Bez nich bude její pobyt v jídelně působit podezřele. Ostatní by si mohli domyslet…
Jakub byl zřejmě rozhodnutý mít ji tady. „Na donesení jablkového koláče do dětského pokoje dohlédne pan Benson,“ prohlásil tónem, jenž nepřipouštěl námitky.
Fébino srdce pokleslo. Večeřet v této společnosti s dětmi vedle sebe byla jedna věc. Představovaly ochranu před nárazem, bezpečí, důvod její přítomnosti. Něco jiného je zůstat tu sama. Bez dětí se musí spolehnout sama na sebe; mezi městskými pávy si připadala jako podivínka a venkovská husa.
Féba nikdy nelitovala nedostatku peněz tolik, jako v tuto chvíli. Jediné šaty lady Kateřiny by zaplatily všechny její účty na několik let. A zlaté šperky a jantarový náhrdelník, které lady Kateřinu zdobily, by pravděpodobně zajistily Fébu až do stáří.
Jenže lady Kateřina byla víc než stromek ověšený starorůžovým hedvábím, třpytivým zlatem a drahokamy. Povšimla si Fébina znepokojení a položila dokonale pěstěnou ruku na paži lorda Farleye. „Musíš dovolit slečně Churchillové starat se o děti způsobem, který považuje za nejlepší, Jakube. Pokud má pocit, že je její povinností je doprovodit, nemůžeš jí v tom bránit.“
Hovořila mile a vůbec ve všech ohledech přesně tak, jak se sluší na dámu. Jako by vůbec nezamýšlela naznačit pokárání. Lord Farley ji nemohl jen tak ignorovat. „Tak dobrá,“ souhlasil po chvíli váhání.
Když Féba unikla z jídelny bohatě provoněné svíčkami ze včelího vosku, namísto vítězství cítila porážku. Lady Kateřina odpovídala přesně typu ženy, kterou muž jako lord Farley hledá za manželku: krásná, perfektně oblékaná, s bezvadnými způsoby a graciézností, ať jednala s kýmkoliv: se služebnictvem nebo sobě rovnými.
To vše ještě zhoršovalo vědomí, že lady Kateřina je dokonalým obrazem dcery, po jaké toužila Emileana Churchillová. Louisa byla krásná, Féba poslušná; ale ani jedna z nich se nikdy nedosáhla klidné vznešenosti vyzařující z lady Kateřiny.
Izza stoupající před Fébou do schodů poznamenala: „Chci si sníst moučník v posteli.“
„Ne. Nadrobíš do ní a ušpiníš ložní prádlo,“ odpověděla Féba.
„Bruno ty drobky posbírá,“ ohradila se Helena.
„A na ložní prádlo máme pradlenu,“ poukázala Izza.
Když Féba neodpověděla, děvčata se rozběhla a nechala ji za sebou. Pradlena, pokojská, kuchařky – odpočítávala při každém kroku po dlouhém schodišti. Majordomus, komorné pro přízemí, lokajové. Čeledíni, hlavní stájník, zahradníci. A další zaměstnanci plnící nejrůznější úkoly. Louisa měla pravdu. Helena bude skutečně vyrůstat v pohodlí, obdařená mnoha privilegii.
Momentálně rozladěná Féba nacházela určité zadostiučinění v tom, jaký chaos ve Farleyově sídle navzdory početnému personálu vládne. Sama sice nikdy žádné služebnictvo neřídila, ale věděla, jak by taková domácnost měla fungovat. S tvrdohlavým služebnictvem je třeba jednat stejně jako s tvrdohlavými domácími zvířaty – a tvrdohlavými dětmi.
Pokud se toho ujme, bude to hrát do karet vikomtovu plánu učinit z ní nepostradatelnou součást domácnosti. Rozhodla se, že budoucností se prozatím nebude trápit. Pomůže dívkám s jejich večerní očistou, uloží je do postele, kterou zatím sdílely spolu, a dopřeje jim dva kousky koláče – ale musí je mít na talířku na klíně.
K uspání děvčat postačily dvě improvizované pohádky o třech malých vílách, které žily v podkroví obrovského domu. Féba sfoukla svíčky a zašla se podívat na spící Leju. Dítě se rychle uzdravovalo a brzy na ně budou muset dávat pozor na schodech a na chodbách a všude, kde bude objevovat svět.
Předtím však Féba musí zajistit pečlivý úklid všech podlah.
Vrátila se do přízemí a našla jídelnu temnou. Jakub se s hosty uchýlil někam jinam – Féba doufala, že se jí podaří se tomu místu vyhnout. Starého majordoma našla v kuchyni, kde seděl s dalšími lidmi z řad sloužících. Všichni se na ni podívali.
Upjatě stiskla ruce před sebou a oznámila: „Lord Farley navrhl, abych vám pomohla při vedení této domácnosti do doby, než najme novou hospodyni.“
Pan Benson zamrkal a chvíli mu trvalo, než to pochopil. Kuchařka stojící u obrovského sporáku vrhla na starého muže zlostný pohled a zamumlala: „Chválabohu.“
„Zítra,“ pokračovala Féba, „bych se ráda sešla s vámi, pane Bensone, s paní kuchařkou a také s nejstarší služebnou mezi pokojskými a komornými.“
„Ty jsou dvě,“ upozornila nabručeně kuchařka. „Sestry.“
„Sestry?“
Ostatní z přítomných k ní vyslali varovné pohledy, jako by ji nabádali, ať si dá pozor, co nově příchozí člence domácnosti odhalí. „Ano, dvě sestry, které jsou v tomto domě už dlouhé roky a na ničem se neshodnou. Vůbec na ničem,“ zdůraznila.
Nespokojené kuchařce nikdo neodporoval; Féba našpulila rty. Začínala tomu rozumět. Sestry, které se neshodnou na ničem a pravděpodobně soupeří o vůdčí postavení. To je kámen úrazu, který musí zvládnout.
„Ať se k nám tedy obě připojí. V osm ráno v kanceláři hospodyně.“ Spokojená s průběhem jednání odešla. Jedině snad že netušila, kde se kancelář hospodyně nachází. Ale najít ji by nemělo být těžké.
Z malého stolku na chodbě vzala svíčku, vešla do major: domovy přípravny a postupně nakoukla do každé místnosti. Objevila sklad nápojů, spíž a komoru s ložním prádlem, ale žádnou kancelář. Zavřela čtvrté dveře vedoucí do zaprášeného a málo používaného skladiště. Otočila se a lekla se vysokého stínu. Jakub!
„Hledáš někoho? Doufám, že jsem to já.“ Pokročil do kruhu slabého světla nabízeného jedinou svíčkou.
Překvapená, s jednou rukou přitisknutou na krk, vykoktala: „Já… hledám kancelář hospodyně.“
„Taje tamhle,“ ukázal do krátké chodby za ní. „Zavedu tě tam.“
Kráčela před ním poslušně jako prosťáček, ochotný hlupák, který ani nepředstírá, že neví, kam ty dveře ve skutečnosti vedou.
Jakmile se ocitli ve stroze zařízené kanceláři, vzal jí z ruky svíčku a postavil ji na stůl. „Takže ses rozhodla vykonávat pro mě i funkci hospodyně?“
„Dočasně. Jenom několik dní, dokud máš hosty, aby nebyly další tříhodinové večeře a aby aspoň někdo odpověděl na zvonění.“
Díval se na ni s pobaveným úsměvem. Féba s roztřeseným žaludkem uhnula jeho pohledu. „No, asi bych měla jít. Domluvila jsem si tady zítra časně ráno schůzku s nejdéle sloužícími z tvých zaměstnanců.“
„Teď i tvých zaměstnanců,“ opravil ji. „Ale ještě nechoď, Fébo. Nestihl jsem ti poděkovat, že ses nastěhovala do Farleyova sídla a usnadnila děvčatům život.“
Féba vystrčila bradu a dokonce se mu podívala do očí. „Měla jsem snad na vybranou?“
Pokrčil rameny. „Poznal jsem mnoho žen, které by nikdy nemyslely na dobro dětí. Takže ano, myslím, že sis mohla vybrat. A prosím, Fébo, nepředstírej, že se na mě zlobíš. Jsi tady; já jsem tady. To je skvělá příležitost. Proč bychom jí neměli využít?“
Zvolna a klidně přešel malou místností. Féba přesto měla pocit, jako by se zhroutil celý svět. Tenhle muž tím, že vstoupil do jejího života, ohrozil vše, co znala a na co spoléhala A přesto aby utekla, vběhla přímo do jeho náruče.
Uchopil ji za obě paže, a trýznivě pomalu si ji přitáhl k sobě. „Tohle jsem chtěl dělat celý večer,“ zamumlal těsně před tím, než se jejich rty setkaly. „Tohle a ještě mnohem víc“

16

Féba ho chtěla také líbat, bez ohledu na to, jak hodně se to snažila popřít. Přála si, aby v jídelně vstal od stolu, objal ji před svými dětmi, přítelem a zejména před svou snoubenkou; aby prohlásil, že si vybral ji, žádnou jinou, a poslal všechny ostatní pryč, aby jí mohl dokázat svou lásku.
Takové perverzní myšlenky. Tak hříšné! Jenže vášeň ji změnila v necudnou bytost a láska zbavila logiky. Přijala jeho polibek. Vyšla mu vstříc a vychutnávala si tu mužnou invazi, žár a vášeň. Nemohla než dovolit, aby se to stalo.
Ale byli v kanceláři hospodyně a všude kolem se pohybovalo služebnictvo.
„Počkej,“ vydechla na jeho rtech.
Posunul ji nahoru tak, že dosedla na registrační skříňku. Pak se o ni opřel a boky ji donutil roztáhnout kolena od sebe. „Tady nás nikdo nebude rušit.“
„Ale mohl by nás uslyšet pan Benson –“
„Je napůl hluchý.“
„Jsou tam další –“
„Všichni jdou spát.“
To byla pravda. Z chodby k nim doléhaly tlumené hlasy. „Tak dobrou noc.“
„Uvidíme se ráno.“
Kroky doznívaly a Fébin strach mizel. Vtom se ozvaly další. Blížily se. Féba strnula. Někdo se zastavil hned za dveřmi kanceláře a tiše se smál.
„Roberte!“ Tentokrát se zasmál ženský hlas. „Jsi nestyda.“
Vstoupil do jejího života, ohrozil vše, co znala a na co spoléhala A přesto aby utekla, vběhla přímo do jeho náruče.
Uchopil ji za obě paže, a trýznivě pomalu si ji přitáhl k sobě. „Tohle jsem chtěl dělat celý večer,“ zamumlal těsně před tím, než se jejich rty setkaly. „Tohle a ještě mnohem víc.“
Féba ho chtěla také líbat, bez ohledu na to, jak hodně se to snažila popřít. Přála si, aby v jídelně vstal od stolu, objal ji před svými dětmi, přítelem a zejména před svou snoubenkou; aby prohlásil, že si vybral ji, žádnou jinou, a poslal všechny ostatní pryč, aby jí mohl dokázat svou lásku.
Takové perverzní myšlenky. Tak hříšné! Jenže vášeň ji změnila v necudnou bytost a láska zbavila logiky. Přijala jeho polibek. Vyšla mu vstříc a vychutnávala si tu mužnou invazi, žár a vášeň. Nemohla než dovolit, aby se to stalo.
Ale byli v kanceláři hospodyně a všude kolem se pohybovalo služebnictvo.
„Počkej,“ vydechla na jeho rtech.
Posunul ji nahoru tak, že dosedla na registrační skříňku. Pak se o ni opřel a boky ji donutil roztáhnout kolena od sebe. „Tady nás nikdo nebude rušit.“
„Ale mohl by nás uslyšet pan Benson –“
„Je napůl hluchý.“
„Jsou tam další –“
„Všichni jdou spát.“
To byla pravda. Z chodby k nim doléhaly tlumené hlasy. „Tak dobrou noc.“
„Uvidíme se ráno.“
Kroky doznívaly a Fébin strach mizel. Vtom se ozvaly další. Blížily se. Féba strnula. Někdo se zastavil hned za dveřmi kanceláře a tiše se smál.
„Roberte!“ Tentokrát se zasmál ženský hlas. „Jsi nestyda.“
„Musíš se co nejdříve přestěhovat do jiné ložnice. Hned zítra,“ zdůraznil.
„Ale děvčata mě potřebují mít nablízku. Alespoň Helena určitě.“
„Já tě také potřebuji.“
Dívala se na něho, dojatá jeho slovy. Ale hladověla po dalších. Proč by ji nemohl milovat?
Protože miluje lady Kateřinu, zmrazil ji matčin hlas. Protože muži nikdy nemilují ženy, které se jim odevzdávají tak snadno jako coury.
Féba se vyhnula jeho pohledu. Zavládlo nepříjemné ticho, v němž si upravovali oděvy. Chtěla sklouznout ze skříňky, ale pomohl jí teplým objetím kolem pasu. Pak ji okamžitě pustil.
„Takhle jsem to neplánoval, Fébo.“
Potlačila jakoukoliv sebelítost. „Nemusíš se mi ospravedlňovat, protože jsem od tebe nikdy nic neočekávala.“
Zamračil se. „Nic?“
Zavrtěla hlavou. „Nejsem prostoduchá, Jakube. Vím, jaké je moje místo v této domácnosti, a vím, jak tohle skončí.“
„Opravdu?“
„Jistě. Nemusíš se omlouvat za to, čeho se oba účastníme dobrovolně.“
„To nebylo myšleno jako omluva.“
„Dobře.“ Vykročila na roztřesených nohách ke dveřím. „Je hrozně pozdě a já mám časně ráno domluvenou schůzku se služebnictvem.“
„Dobrá. Zřejmě si nepřeješ, abych tě doprovodil k tvému pokoji.“
Tělem jí prolétlo jemné zachvění, zvrácená touha, aby ji doprovodil až dovnitř, aby se znovu milovali a pak oba nazí ve vzájemném objetí usnuli. Bylo to čiré šílenství. Nebyla si jistá, jestli lidé dělají takové věci. Ale přála si to. S ním.
„Ne,“ odpověděla přiškrceně a nepříliš přesvědčivě. Odkašlala si. „Ne. Nemyslím, že by to bylo rozumné.“
„Půjdu chvíli po tobě.“ Pokynul jí ke dveřím.
Přikývla. V prvním poschodí svítily po celé délce chodby svíčky. Někde tady spala lady Kateřina. Féba na ni nechtěla myslet, ale nemohla vypudit její obraz z mysli. Jednoho dne, až se Jakub s lady Kateřinou ožení, bude s ní dělat totéž, co právě dělal s Fébou. A možná už to dělá –
Z hrdla se jí vydral tichý sten a rozrušení vlilo sílu do jejích nohou. Vybíhala do druhého poschodí tak rychle, až plamínek svíčky hrozil zhasnutím. V pokoji se rychle svlékla a opláchla studenou vodou. Pak si oblékla obnošenou noční košili, vklouzla pod ledovou přikrývku a hleděla do stropu.
Vybrala si to sama; teď nemá smysl litovat. A neměla by se oddávat snění o pohádkově fantastické budoucnosti, ale přijmout tvrdou realitu. Není Popelka vysvobozená z kuchyně milovaným princem. Je jen ochotná milenka vikomta, to je všechno.
Už tohle by někdo mohl považovat za úspěch. Děvče od koz si užije trochu lepšího světa. Jenže bohužel ona si přála být Popelkou, mít prince, který ji miluje, ožení se s ní a bude jí přísahat věčnou věrnost. Chtěla pohádku.
Z hrdla se jí vydral vzlyk, ale Féba ho nemilosrdně potlačila. Nebude plakat pro něco, co nemůže mít.
Čaj se podával v malém salonu přesně ve čtyři odpoledne a zúčastnili se ho Jakubovi hosté a jeho starší dcery, obě pečlivě umyté, učesané a hezky oblečené. Na stole se ocitlo i občerstvení: pečené kuře, zeleninová polévka a čerstvě upečené rohlíky. Jídlo bylo chutné a hlavně teplé.
„Jak se to dneska změnilo,“ poznamenal Kerry, když se zakousl do rohlíku namazaného máslem a švestkovým džemem. „Hmm. Tedy přesněji řečeno, jak to změnila jediná žena.“
Jakub na narážku nereagoval, což jeho přítel s dychtivým svitem v očích nesporně očekával.
Kateřina sedící vedle Kerryho nebyla až tolik pozorná. „Dobrý služebník je zcela jistě cenná komodita pro každou domácnost. Dokáže zpříjemnit život.“
„To určitě,“ přikývl Kerry. „Hodně zpříjemnit.“
Jakub k němu vyslal varovný pohled, ale setkal se s naprosto nevinným výrazem.
„Mimochodem, kde je vůbec slečna Churchillová?“ zeptal se Kerry. Podíval se na děvčata, která sestavovala na nízkém stolku u krbu skládačku. „Izzo, Heleno. Proč vás slečna Churchillová nedoprovodila?“
„Řekla nám, že musí jít do kuchyně,“ odpověděla Izza a dál se zaujatě věnovala hře. „Něco kvůli služkám.“
„Přítomnost vychovatelky při podávání čaje je v pořádku, ale hospodyně ne,“ ozvala se lady Kateřina a odložila šálek s čajem na stůl.
Jakub se na ni ostře podíval. Snažila se sice o kontakt s dětmi, ale ta poznámka ho i tak podráždila. „Slečna Churchillová je vychovatelka dětí a Helenina teta,“ prohlásil. Kateřina tuto připomínku zřejmě neocení, ale bude lepší, když si na to zvykne. „Jsme jí dvojnásob dlužni, když souhlasila, že se ujme funkce hospodyně do doby, než najdu náhradu.“
Kerry poklepal Kateřinu po paži, jako by chtěl zmírnit sílu Jakubova pokárání. „Proč předchozí hospodyně odešla?“
„Propustil jsem ji, protože jí scházel smysl pro humor a měla kamenné srdce –“ Na okamžik se odmlčel a potlačil rozmrzelost. „Stačí říct, že nebyla hodná na děti.“
„Pojďte si vypít čaj,“ zavolala lady Kateřina na děvčata. Souhlasně se usmála, když si obě dívenky vyměnily pohled, poslušně přišly ke stolu a přijaly čaj, který jim nalila. Pak spokojeně pokývala hlavou, když si odnášely šálky ke svému stolu bez rachocení nebo rozlití čaje na podšálek. Otočila se k Jakubovi. „Slečna Churchillová to s dětmi nepochybně umí.“
Izza se na ně usmála, ale takovým způsobem, že to Jakuba ani trochu neuklidnilo. „Slečna Churchillová je úžasná osoba a největší dáma, jakou jsem kdy poznala,“ prohlásila. Podívala se na Jakuba, jako by se chtěla ujistit, že přijal její poselství. Pak zvedla šálek s čajem a s dokonale nataženým malíčkem se napila.
„To je pravda,“ souhlasil Jakub. „A ty jsi očividně moc dobrá žákyně.“
Izza ho ignorovala jako obvykle. Přesto, že chování k němu podstatně zlepšila, mrazivý vztah z její strany nedoznal změnu. Jakub tím byl nesmírně zklamaný. Proč ho tolik nenávidí? Nebýt jeho, tak stále ještě běhala po ulici, žebrala, kradla a přežívala jen díky své mazanosti. Dnes by nikoho nenapadlo, že před dvěma měsíci to pro Izzu představovalo zcela normální životní styl. V modrých šatech s bílým límečkem a manžetami, bílých punčochách a vyleštěných černých střevících vypadala jako malá dáma. Lesklé husté vlasy měla čisté a vykartáčované, zapnuté po stranách želvovinovými hřebínky.
Za tak krátkou dobu Izza vypadala stejně hezky jako Helena, až na tvrdohlavé jiskření v očích. I přes válku, kterou spolu vedli, ji musel obdivovat. Možná je drzá a nafoukaná, ale nikdo si na ni nedovolí. A na její sestry také ne; ani snad netušily, jakou ochránkyni v ní mají.
Jenom by ji k sobě rád konečně připoutal. Pohodlně se opřel v židli a přemýšlivě sepjal pod bradou prsty. „Tak co, děvčata, líbila by se vám zítra lekce jízdy na koni?“
Okamžitě našpicovala uši. Jejich šálky zacinkaly o talířky a Kateřina se zamračila. „Proč máme čekat do zítřka? Chci to zkusit hned teď,“ vyskočila Izza.
Helena se k ní vzrušeně přidala. „Ach ano. Tak ráda bych se naučila jezdit na koni.“ Na chvilku znejistěla a ostýchavě dodala: „Otče.“
Otče. Jedno prosté slovo. A jaký má obrovský dopad. Jakub cítil, jak se v jeho hrudi něco rozpíná a přetavuje se v pýchu i pokoru zároveň. Poprvé ho některé z jeho dětí nazvalo otcem. Úplně poprvé.
Uslyšela to i Féba stojící ve dveřích a připravená připojit se k dokonale prostřenému stolu. Zaváhala a pozorovala hru emocí na Jakubově tváři.
Věděla, že má na něho myslet jako na lorda Farleye a ne Jakuba. Ale nebylo to jednoduché, zejména když chápala intenzivní bouři citů v jeho srdci.
„Promiňte, slečno.“ Služka Peg se kolem ní protáhla s novou konvicí horké vody.
Féba se začervenala. Dívala se na Peg, jak rychle vyměňuje konvice a pak se tiše vzdaluje. Vypadala velmi dobře, upravená a rezervovaná. Fébu by nikdy nenapadlo, že se dokáže chovat bezuzdně.
Jenže i ona působí navenek upraveně a zdrženlivě. Může ji někdo podezírat z toho, co dělá, když nikdo není nablízku? Peg zřejmě nic netušila, a lokaj také ne – Féba aspoň nezaznamenala žádný vědoucí pohled nebo úšklebek.
Pak ale pan Fairchild na druhém konci místnosti zvedl pozorné oči a otřásl její jistotou. Ten to věděl. Byla o tom přesvědčená. Ale jak by zjistil, co se odehrává mezi ní a Jakubem? Přece mu to nikdo neřekl. Její nejistota však nezmizela.
A také jí nijak nepřidalo na náladě, že i kdyby o tom věděl, nepovažoval by to za nic hrozného. Jen to dokazovalo správnost jejího přesvědčení. Milostný poměr je pro většinu mužů věcí pýchy a spát s personálem je u bohatých a vysoce postavených mužů zcela běžnou záležitostí.
Zmítaná pochybnostmi se rozhodla, že bude lepší tuto milou domácí scénku nepřerušovat. Stačí, když se spolehne, že se Izza s Helenou budou chovat tak, jak jim radila. Sama se stáhne do dětského pokoje nebo učebny a možná se v klidu projde zahradou.
Jenže pan Fairchild se na ni usmál, takže upozornil ostatní na její přítomnost. Na odchod bylo pozdě.
„Fébo, Fébo,“ zvolaly dívky jednohlasně. „Jdeme jezdit na koních.“ Rozběhly se k ní, chytily ji za ruku a táhly dál do salonu. Muži vstali. Paní Donahueová se na ni upjatě usmála, zatímco lady Kateřina ukázala na židli vedle sebe.
Féba, zaskočená absurdností situace, se posadila. Budoucí manželka a současná milenka sedí vedle sebe, zatímco objekt jejich soupeření je v klidu srovnává. Nepochybovala, kdo v soutěži prohraje.
Lady Kateřina, nehledě na její krásu a společenské postavení, prostě do salonu lorda Farleye dokonalé zapadá. Ladí s místností dokonce i barevně, užasla Féba, když se podívala na sukně mladé ženy, umně rozložené po pohovce. Její máslově žluté šaty tvořily dokonalý harmonický akord s krémově a zeleně pruhovaným potahem pohovky. Vkusné smaragdové náušnice a dva náramky zase doplňovaly sbírku porcelánových figurek a velký obraz matky lorda Farleye visící na zdi. Za vrchol se jednoznačně daly považovat světlé vlasy a slonovinová pleť lady Kateřiny, které v krémově vymalovaném salonu doslova zářily.
Féba se dívala dolů na svá holá zápěstí a záměrně si nevšímala proužku špíny pod nehtem levého palce. Hodlá tato žena oblékat do tmavě elegantní jídelny tmavě modré šaty? Bude mít její noční košilka stejnou barvu jako ložní prádlo v pokoji pána domu –
Přestaň!
Féba pevně propletla prsty rukou, aby se jí přestaly třást. Nevěděla nic o barevném ladění Jakubovy ložnice a pravděpodobně se to ani nikdy nedozví.
Zato jeho snoubenka ano. A brzy.
„Čaj?“ zeptala se lady Kateřina.
Snažila se dát dohromady. „Děkuji, ano.“
„Půjdeš s námi taky jezdit?“ chtěla vědět Helena.
„Jezdit.“ Féba byla příliš rozrušená, aby dokázala jasně uvažovat. Po jednom člověku této společnosti toužila; druhému záviděla, třetího se bála, a uprostřed toho všeho musela být oporou pro děvčata. Dokázala akorát zvednout křehký šálek ke rtům a usrknout neslazený čaj. Jízda na koni nepřicházela v úvahu.
„Vy neumíte jezdit na koni?“ zeptala se Izza.
Féba odložila šálek na talířek. „Obávám se, že moje zkušenost se omezuje na jízdu bez sedla na hřbetě pomalu se pohybujícího tažného koně.“
„To je škoda,“ vmísila se lady Kateřina. „Nic člověka neosvěží víc než jízda na čistokrevném koni. Můj lorde?“
„Samozřejmě,“ přisvědčil Jakub. Když se na něho Féba váhavě podívala, třpyt v jeho očích hovořil o zcela jiné jízdě. Nebo to byla pouze její necudná představivost? V zoufalství se soustředila na nechutný čaj. Nemůže vést tento dvojí život. Prostě nemůže.
Pan Fairchild odložil šálek. „Poslyš, Farleyi, proč čekat? Měl bys teď vzít děvčata do stájí, dokud je ještě denní světlo.“
„Ano, prosím,“ žadonila Helena.
Dokonce i Izza, přes vzdorné chování k otci a zjevné přání donutit ho, aby se dal dohromady s Fébou, nechtěla přijít o příležitost k projížďce. „Ano. Čaj už skončil, nebo ne?“
„Ale dívky nejsou na jízdu vhodně oblečeny,“ poukázala lady Kateřina. „Pokud je ve vesnici nějaká schopná švadlena, měli bychom jim dát nejdříve ušít jezdecké šaty.“
„Všechny moje šaty si je Féba,“ oznámila Helena. Usmála se na tetu. „Že ano?“
„Nepovídej,“ pronesla lady Kateřina stále s úsměvem. „Jaké štěstí pro Jakuba, že zaměstnává tak šikovnou osobu. Vychovatelka. Hospodyně. A teď i švadlena. Vaše matka musí být na vás velice hrdá, slečno Churchillová.“
Pod sladkou fasádou kotěte se skrývaly drápy. Féba se na lady Kateřinu s přemáháním usmála, ale mlčela.
Jakub vstal, jako by si opožděně uvědomil, že jeho snoubenka a milenka by spolu neměly být příliš dlouho. „Na jízdu už je dost pozdě, ale můžeme si dát lekci o sedlání a péči o koně.“
Dívky se rozběhly ke dveřím, ale na Fébin příkaz se zastavily. „Rozlučte se tak, jak jsem vás to učila.“
Obě předvedly pukrle a poděkovaly lady Kateřině za čaj. Pak daly sbohem ostatním, otočily se a ruku v ruce vyšly ze dveří. Nicméně hned za nimi se rozběhly k zadním dveřím. Jakub kráčející za nimi se zastavil ve dveřích. „Jdete také?“
Nebylo zcela jasné, komu svůj dotaz adresuje, alespoň Féba to netušila. Ale lady Kateřina to bez zaváhání přijala jako výzvu ke své osobě a s ladnými pohyby, jimiž Féba začínala pohrdat, se zvedla a odpověděla: „To zní dobře. Pojďte s námi, paní Donahueová. Musíte se přidat.“ Pak se otočila k Fébě. „Doprovodíte nás i vy, slečno Churchillová?“
„Ne,“ odmítla Féba. A dodala: „Děkuji.“ Hlas měla napjatý stejně jako nervy.
„Dobře. Budete nám chybět,“ prohlásila nesmírně mile lady Kateřina. Féba však tentokrát zahlédla v jejích krásných modrých očích podivný záblesk. Náznak majetnictví? Stopa triumfu?
Lady Kateřina se ihned otočila k panu Fairchildovi. „Vy snad s námi půjdete, Kerry, nebo ne?“
Pan Fairchild vstal a krátce se jí uklonil. „Ne. Myslím, že raději zůstanu tady a budu dělat společnost slečně Churchillová.“
Lady Kateřina mu s úsměvem pokývla, zavěsila se do Jakuba a oba, následovaní paní Donahueovou, odešli.
Pan Fairchild pozvedl směrem k odcházející skupince sklenku a naznačil přípitek. „Představují krásný pár. Souhlasíte se mnou?“
„Ano.“ Dost krásný, aby žárlivou milenku rozbolela hlava.
„Stejně ale přemýšlím, jestli se k sobě opravdu hodí.“
Féba k němu otočila hlavu, neschopná skrýt překvapení. „Vy se snad domníváte, že ne?“
„Nejsem si jistý.“ Přimhouřil chytré oči a usmál se. „Co myslíte vy?“
Féba se zatvářila zamyšleně a snažila se ovládnout emoce. „Domnívám se, že není vhodné, abych se k tomu vyjadřovala.“ Když se na ni dál vyčkávavě díval, zarděla se. „On je lord, ona lady. A jak jste řekl, jdou k sobě skvěle. Co jiného je třeba?“
Obávala se, že pan Fairchild má k rozhovoru na toto téma nějaký skrytý důvod. Už zjistila, že jeho ležérní chování maskuje bystrou mysl a pronikavý zrak. Má nějaké podezření. Znovu přemítala, jestli mu Jakub odhalil pravdu.
Prudce vstala a zamířila ke dveřím. „Musím se věnovat povinnostem,“ zamumlala. „Omluvte mě.“
„Práce. Má milá slečno Churchillová, vy stále jenom pracujete. Rozhodně si musíte chvíli sednout a radovat se –“
Féba vyšla ze salonu dříve, než domluvil. Mohla si udělat čas na čaj, ale ne s někým, kdo se šťourá v jejích myšlenkách a pocitech.
A ne v situaci, kdy si milované děti prožívají skvělé chvíle s mužem, jehož miluje – a se ženou, kterou miluje on.

17

Jakub seděl v křesle s vysokým opěradlem, poslouchal lady Kateřinu hrající na klavír Chopina, ale myslel jen na Fébu Churchillovou. Na koberci před krbem Izza a Helena škádlily dlouhou stuhou koťata a Bruno podřimoval. Kerry se usadil u karetního stolku a skláněl hlavu nad dva týdny starým vydáním Timesů.
„Sakra,“ zaklel tiše a podíval se na Jakuba. „Skřivan – ta nákladní loď, do níž jsem investoval. Stále nedorazila do přístavu. Bůh nedopusť, aby se ztratila někde na moři. Vložil jsi do ní nějaké peníze?“
„Ne.“ Jakub vstal a přitáhl tím pohled lady Kateřiny. Když dohrála skladbu, oznámil: „Jdu do dětského pokoje dát Leji dobrou noc.“
Izza vyskočila. „My jdeme taky.“
„Ne.“ Zastavil se a klidnějším tónem opakoval: „Ne. Přebíráte teď roli hostitelek našich hostů. Nebudu dlouho pryč.“
Helena chtěla něco namítnout. Ačkoliv v jeho přítomnosti už se své ostýchavosti zbavila, zůstat sama s téměř neznámými lidmi jí nebylo příjemné. Ale Izza jí položila ruku na rameno a vyslala k mladší sestře povzbuzující úsměv. Féba měla na Izzu přímo zázračný vliv, pomyslel si Jakub, když opouštěl salon. Proměnila tuto divokou kočku ve svou spojenkyni, dokonalou pomocnici a oporu mladším sourozencům.
Popravdě řečeno, všechno, co Féba Churchillová dělala, mu připadalo jako zázrak. Na co sáhla, to se změnilo jako po doteku kouzelným proutkem. Jeho děti. Služebnictvo. I on sám.
Prudce vydechl, jak se v něm vzedmula vlna vášně. Vybíhal široké schodiště po třech stupních najednou. Mířil k dětskému pokoji, aby zkontroloval uzdravující se Leju. Ale přál si také vidět Fébu. Potřeboval ji vidět.
Odpolední čaj mu přinesl zklamání, návštěva stájí znamenala jen krátké rozptýlení. U večeře seděla daleko od něho a skromně přijímala jejich komplimenty na pozoruhodně zlepšenou obsluhu. Sama se k rozhovoru téměř nepřipojila. Jakmile se přesunuli z jídelny do salonu, omluvila se – něco kvůli zítřejšímu menu. Přistihl se, že netrpělivě čeká na její návrat. Nakonec bude muset přijít pro Izzu a Helenu.
Jenže s ní chtěl ještě předtím mluvit v soukromí, ukrást polibek a domluvit schůzku na později.
Srazil se s ní ve dveřích dětského pokoje. Polekaně zvedla oči a v blikajícím jantarovém světle svícnu, který nesla, vypadala něžně, nevinně a zcela neodolatelně.
„Leja už spí?“ Přijď v noci ke mně.
„Ano.“
Ano, přijdeš za mnou do postele? Ve slabinách mu neklidně bouřila krev.
„Ano, už spí. Puchýřky začínají zasychat.“ Protáhla se kolem něho a vykročila po chodbě dál. „Žádné nové jsem nenašla, tak už se brzy uzdraví.“
„Fébo.“
Zpomalila a zastavila se. Po dlouhé chvíli se k němu otočila tváří. „Ano?“
Měla obrovské, třpytící se oči. Nedokázal poznat, na co myslí. Náhle si připadal jako neohrabaný patnáctiletý mladíček, zoufale se pokoušející získat polibek od dívky, kterou dlouho obdivuje.
„Rád bych se s tebou sešel,“ přiznal tichým, chraptivým hlasem. „V noci.“
Stála nehybně. Iluzi pohybu v její tváři vytvářelo pouze mihotání plamínků svíček. „Kde?“
Tady. Hned. Kdekoliv. Kdykoliv. „V mé pracovně? Tam budeme mít soukromí.“ Ještě dříve než zamrkala a odvrátila tvář, věděl, že je to špatná odpověď.
„Zítra by to asi bylo lepší.“ Pak se otočila a utekla. Bez hlesu za ní zíral. Pochopitelně je za tím Kateřina. Její nečekaná přítomnost dostala Fébu do obtížné situace a on ji za to nemůže obviňovat. Sám se cítil jako v pasti. S Kateřinou o zasnoubení, či spíše o její ochotě je obnovit a jeho souhlasu, sice ještě nemluvili – ale náznaky tu byly. Zachoval by se jako blázen, kdyby té osudové příležitosti nevyužil. Měl na dosah všechno, co si přál. Stačilo natáhnout ruku a zvednout to. Jenže v tuto chvíli jediné, oč stál, byla Féba.
Je idiot, když myslí něčím jiným než mozkem. Ještě nikdy se neocitl v situaci, aby se musel rozhodovat mezi ženou a tím, čeho chce dosáhnout v politice. S Fébou se to stalo, přestože pro jeho ambice představovala skutečnou katastrofu.
Proč změna v Kateřinině srdci nepřišla ve vhodnější dobu? Proč neměl víc času na upevnění rašícího vztahu s Fébou. Týden. Nebo alespoň několik dní.
Pročísl si rukou vlasy a pak se prázdným pohledem podíval po pokoji. Je pitomec, když riskuje celou svou budoucnost jen proto, že se upne na jedinou ženu. Panebože, jak se mohl do takové situace dostat?
Féba se také cítila jako blázen, jako sentimentální idiotka, která stále věří na pohádkové příběhy. Pro to, co se v ní odehrávalo, neexistovalo jiné vysvětlení. Když se uchýlila do bezpečí svého pokoje, přemýšlela, proč za ním nejít. Jakub chce, aby přišla. Co od něho očekává? Že ji pozve do komnat pána domu? Proč by to dělal, když mu sama dala jasně najevo, že je ochotná být mu po vůli třeba v dětském pokoji nebo kanceláři hospodyně? Muži si nezvou milenky do privátních pokojů v rodinných sídlech zděděných po předcích. Tato pocta je vyhrazena pouze manželkám.
Opřela se zády o dveře a hystericky se zasmála. Nebyla si jistá, kde přišla k té nemorální etiketě, ale nějak jí to připadalo správné. Ložnice pána je určena k návštěvě manželky, aby zde počali dědice majetku a další děti. Slušný muž nepozve milenku do postele, v níž obcuje se svou ženou.
„Bůh mi pomáhej,“ zasténala. Slušný muž si především nevydržuje milenku. A slušná žena se nestává milenkou.
Dopustila se chyby, když zde přijala práci? Může si to ještě rozmyslet?
Zabořila obličej do dlaní, ale i když stála dlouho se sklopenou hlavou a svěšenými rameny, neplakala. Nemohla si to dovolit. Je vychovatelkou jeho dětí, a tudíž musí jít dolů a odvést je do postele. Musí dohlédnout, aby se umyly, a až je uloží pod přikrývku, požádá je, aby se v neděli chovaly co nejlépe, protože je pozvaná na oběd k paní Leakové a hodlá tam jít.
Jakub se usilovně vyhýbal sebemenší možnosti zůstat o samotě s Kateřinou.
Kerry dva dny pozoroval, jak jeho přítel prchá před zmatenou ženou vzdor jejím stále se stupňujícím nápadným narážkám. Bez ohledu na příležitost – jízda na koních, procházka parkem, odpoledne trávené v knihovně – Jakub manévroval se zúčastněnými osobami jako šachový mistr, takže se vedle něho nepřetržitě vyskytoval buď Kerry, nebo některá z dcer.
Ne že by to Kerrymu vadilo. Bylo pro něho dost těžké sledovat, jak jeho nejlepší přítel získává city ženy, kterou miloval on sám. Když Kateřina zrušila zasnoubení, Kerry zářil radostí a dovolil si luxus bláznivých představ, jak se žena obrací k němu, zamilovává se do něho a přesvědčuje svého nesmlouvavého, necitlivého otce, aby ho přijal za zetě.
Naděje žalostně pohasly, když ho poprosila, aby se rozjel do Yorkshiru před ní. Ale udělal to. Pro Kateřinu by udělal cokoliv. Jakubovo pramalé nadšení na vyhlídku obnoveného vztahu rozhodně nečekal. Přes Kateřinino očividné trápení jeho naděje opět stouply.
Netrvalo mu dlouho a zjistil, že se jí Jakub vlastně vyhýbá. Zatím nepřišel na to, jestli je to záměrné nebo podvědomé. A ještě větší záhadou bylo, proč nikdy nevyužije slečnu Churchillovou jako nárazník mezi sebou a Kateřinou.
Slečna Churchillová se zase snaživě vyhýbala Jakubovi. Ač se to celé jevilo velmi zajímavé, Kerry už byl opatrným obcházením problému stále otrávenější. Toužil vidět jiskry, byl připravený na ohňostroj. Jestliže Jakub nedokáže být ke Kateřině upřímný, možná přichází šance pro Kerryho, aby popohnal věci kupředu. Nebo by se to mohlo podařit slečně Churchillové. Mezi tou rezervovanou vychovatelkou a jeho zhýralým přítelem něco bylo a on nemusel být zrovna génius, aby si domyslel, co to je.
Ale co když na tom Kateřině nezáleží? Co když chce Jakuba bez ohledu na okolnosti? Vždyť je tady i navzdory jeho třem nemanželským dětem.
Potlačil zaklení a odmítl o tom uvažovat. Zvedl sklenku s whisky proti oknu a studoval světlo pronikající zlatě zbarvenou tekutinou. Nikoliv poprvé želel faktu, že je mladší syn – přestože netoužil po odpovědnosti, která se pojila s titulem hraběte ze Sanderly. Jenže mladší syn byl brán v úvahu jako manžel vždy až na druhém místě, alespoň mezi elitními dámami A Kateřina Winfieldová byla v každém ohledu bezpochyby prvotřídní dáma, jak její otec dobře věděl.
V jeho zorném úhlu se objevila slečna Churchillová s Lejou, která byla na první vycházce po nemoci. Odložil sklenku na stůl. Den byl krásný, jarně teplý a slunečný a na horizontu se nehromadila mračna hrozící bouří. Možná by si mohl dopřát menší procházku i on.
Vyšel z dopoledního salonu a zaslechl Jakuba mluvit v jeho pracovně. Když odtamtud vyšel Benson a tiše mu pokývl hlavou, v Kerryho hlavě začal klíčit nápad. „Bensone, dobrý muži. Sdělíš mi, kde je lady Kateřina?“
„V knihovně, sire. Se svou přítelkyní.“
„A lord Farley?“
„Vyřizuje záležitosti svého panství, sire. Říká, že mu to zabere celé dopoledne.“
„Výborně.“ Kerry se podíval na zavřené dveře pracovny. Už to nebude odkládat. Jestliže se Jakub nedokáže postavit k celé věci čelem dobrovolně, pak ho k tomu donutí. „Nechť ohňostroj spustí,“ zamumlal.
Starý majordomus nastavil dlaň k uchu. „Prosím, sire?“
„Nic, dobrý muži. Nic, co by se tě týkalo.“
***
Jakub dostal od svého právního zástupce dopis společně se dvěma nejnovějšími zprávami o situaci v Paříži a Bombaji. Pro tentokrát ho nezajímaly. Zaujaly ho záznamy o sklizni a účty Farleyova panství, i když ani ty ne příliš efektivně. V těchto dnech se nedokázal na nic soustředit. Když na dveře pracovny někdo tiše zaklepal, uvítal rozptýlení. Určitě to byla ženská ruka. Féba? Vstal plný očekávání. „Dále.“
Vstoupila Kateřina. Světle modré dopolední šaty dodávaly jejím očím neuvěřitelný modrý odstín. Ke svému zklamání v jejích očích spatřil rozhodný lesk.
Důrazně za sebou zaklapla dveře, opřela se o ně zády a usmívala se na něho způsobem, jaký u ní ještě neviděl. Byla to svůdná póza, vyjadřující něco jako „a teď tě mám“ a „nejsi rád?“. Nebyl.
Co se s ním děje? V Londýně by v okouzlení číhal na každou příležitost, kdy by mohli být o samotě. Ale tady nebyl Londýn. Nepociťoval nejmenší nadšení a věděl proč.
Féba.
Když nepromluvila, zabubnoval prsty na desce stolu. „Potřebuješ něco?“‚
Zhluboka se nadechla; hezká ňadra v hlubokém výstřihu; hezká ústa; rozkošný zmatený výraz, kterým ho vybízela, aby přiskočil na pomoc a ukradl jí přitom polibek nebo možná i něco víc. Jakub ze všeho nejvíc toužil vrátit se k papírování.
„Kateřino?“ pobídl ji.
„Ach, Jakube,“ vybuchla. „Jak dlouho mě ještě hodláš trestat? Mám se před tebou plazit po kolenou a prosit o odpuštění? Opravdu to ode mě žádáš?“
Jakub zaraženě pozoroval, jak křišťálové slzy zaplavují její oči a stékají na tváře.
„Prosím, posaď se.“ Ukázal jí na židli, ale klesla na koženou pohovku. Po chvilce váhání obešel stůl a posadil se vedle ní. S kývnutím přijala podaný kapesník, ale obličej si neotřela. Pozvedla k němu tvář, v níž se zračilo zlomené srdce.
„Vím, že se nechovám správně, když tě ruším při účetnictví. Pravděpodobně jsem na tvé panství vůbec neměla jezdit.
Ale nějak se nedokážu ubránit, abych se vůči tobě nechovala opravdu jako blázen.“
Jakub si přál, aby problém zmizel. Nestalo se. Namítl: „Ty se nechováš jako blázen, Kateřino. Chovám se tak já. Měl jsem se tě zeptat na účel tvé návštěvy už dávno.“
Delikátně popotáhla a dívala na kapesník v ruce. „Zřejmě jsem se na cestu do Yorkshiru neměla vydávat. Ale když mi Kerry neposlal zprávu, abych nepřijížděla, pochopila jsem to jako příznivé znamení.“
„To je v pořádku. Jsem rád, že jsi přijela.“
„Pochop, že ve městě se nic nevyvíjelo dobře. Samé klepy a nabízené dobré rady. Udělej tohle tak. Udělej tamto jinak. To nedělej.“
„Moje chyba,“ vzal na sebe džentlmensky vinu Jakub. „Všechno je moje chyba.“
„Neměla jsem je poslouchat. Ani otce, ani nikoho jiného.“
Otec. Lord Basingstok. „Přijela jsi i přes otcovy námitky?“ Názor jejího otce byl pro něho životně důležitý. Po Kateřině sice už netouží, dobrá vůle jejího otce však byla klíčem k postupu nebo smrti jeho politické kariéry.
Opatrně si osušila obličej a pokrčila rameny. „Otec není ani trochu potěšen tvou… tvou situací. Nicméně jakmile pohasl jeho prvotní hněv, ujistil mě, že jestli chceme naši roztržku napravit, nebude nám stát v cestě.“
Napravit roztržku. Ta slova zněla tak lehce, jako by Jakubovy děti byly drobnost, pouhý detail, nad nímž lze mávnout rukou. „A mé tři dcery? Přijal by je? A co ty?“
Kateřina zamrkala dlouhými řasami a věnovala mu statečný úsměv. „Samozřejmě že ano, my oba. Mluvili jsme spolu o tom –“ Na okamžik zaváhala a na perleťových tvářích se objevil ruměnec. „Přiznal, že sám si v mládí jednou nebo dvakrát vyhodil z kopýtka.“
Jakub si nedokázal představit, že by zavalitý, rudolící lord Basingstok někdy něco podobného udělal. Ani jako mladík.
Kateřina pokračovala: „Hodně jsem o tom přemýšlela. Ta maličká – je docela roztomilá a mohla by žít s námi; ty druhé dvě by šly do školy. Jestli si je budeš později přát uvést do společnosti, musejí získat více zkušeností, než kolik jim může poskytnout jejich současná vychovatelka.“ Na chvíli se odmlčela. „Předpokládám, že pro ně chceš to nejlepší.“
„Samozřejmě. Ale ne hned teď. Zatím potřebují Fé – slečnu Churchillovou. Prozatím potřebují právě ji.“
Kateřina to přijala rezignovaným sklopením hlavy. Pak k němu vzhlédla. „Takže jsme dohodnuti.“ Usmála se. „Otec bude potěšený.“
Jakubovi se podařilo vrátit jí úsměv, a když položila drobnou ruku na jeho paži, tak drobnou, že vypadala jako ruka dítěte, automaticky ji přikryl svou mnohem větší dlaní. Jestliže bude potěšený lord Basingstok, pak by měl být potěšený i on. Zdálo se, že jeho tříleté dobývání přízně toho muže konečně přinese ovoce.
Jenže Jakub necítil potěšení, alespoň ne takové, jaké by měl. Když Kateřina vstala, omluvila se, že ho vyrušila v práci, a odplula svým přízračně éterickým způsobem, nedokázal se k práci vrátit.
Zdálo se, že zasnoubení je obnoveno, aniž by to vyjádřili konkrétními slovy. Stále však zůstávaly otázky, které je třeba odpovědět, rozhodnutí, jež je nutné učinit, a dokumenty, které se musí znovu sepsat a podepsat. Nebylo pochyb, že to vyvolá spoustu klepů. Ale snad bude mít, co chtěl. A to bylo důležité. Je zpátky ve hře. Jakmile se vezmou, klepy utichnou.
Ale co si o tom budou myslet jeho dcery? A co si pomyslí Féba?
Odstrčil účetní knihu a převrhl přitom bronzové indické těžítko ve tvaru tygřice s mládětem. Dopadlo s tupým úderem na koberec; na Jakuba dopadla náhlá změna okolností podobně. Právě dosáhl něčeho, co si přál dlouhou dobu, něčeho, co ztratil a opět očekával od Kateřinina příjezdu. Jenže mu to nepřineslo očekávané uspokojení.
Pouze tupý úder.
Féba spatřila přicházet Kerryho po zadní verandě příliš pozdě. Už se mu nemohla vyhnout. Mířil k ní svižným krokem a hvízdal si jako selský chasník. Kdyby okolnosti jejich seznámení byly jiné, jeho společnost by jí velmi těšila. Byl příjemný a dobromyslný, s trochou lišáctví, která byla zábavná. Celkem vzato skvělý společník. Jenže byl zvědavý – na ni a na lorda Farleye – a ona se bála, že bude šťourat tak dlouho, dokud nezjistí to, co mělo zůstat skryté světu i jeho všetečným očím.
Aby se vyhnula jeho vyptávání, zavolala na dívky, která se nakláněla přes obrubu fontány. „Heleno! Izzo! Podívejte, kdo vás přichází navštívit.“ Obě si pana Fairchilda oblíbily a přesně podle Fébina očekávání se k němu rozběhly.
Izza vyhrála. „Ve fontáně jsou pulci.“ Popadla ho za ruku. „Pojďte se podívat.“
Helena zavrtěla hlavou. „Na pulce je moc brzy.“ Popadla pana Fairchilda za druhou ruku. „Asi jsou to jenom maličké střevle nebo hmyzí larvy.“
Izza na ni vrhla spalující pohled. „Ty víš všechno.“
„Obávám se, že slečna Helena ví o venkovské krajině mnohem víc než my měšťáci, Izzo. Nemá smysl se s ní hádat, když jsou její znalosti větší než naše.“
Pan Fairchild diplomaticky zažehnal nebezpečí střetu. Bylo zajímavé, jak donedávna ustrašená Helena stojí na svém, zatímco obvykle popudlivá Izza jen svraštila obličej a pokrčila rameny. Féba si Leju, která se v jejím náručí smála a výskala, přitiskla k srdci. To, že Izza a Helena jsou sestry, všem velice prospělo. Především to upevnilo vztahy, což bude nesporně pokračovat. Féba byla přes veškeré problémy a pochybnosti zejména ve svém citovém života absurdně šťastná, že tvoří součást jejich rozkvétajících životů.
„Možná víš o venkově opravdu více než já,“ připustila Izza. „Ale jestli se někdy dostaneme do Londýna, tak to budu já, kdo tě bude všemu učit.“ Rozhlédla se po ostatních. „Tak se pojďte podívat. Jestli jich pár chytíme do sklenice, můžeme je odnést do domu a pozorovat, co z nich vyroste.“
„To jistě,“ přikývl pan Fairchild. „Hmyz nebo žáby. Skvělí domácí mazlíčci. Z žab budou mít asi největší radost kočky. Uloví je a sežerou.“
„Ne!“ vykřikla Izza, zatímco Helena sykla. Dohadovali se a smáli, dokud je neobjevily lady Kateřina s paní Donahueovou. Féba strnula, Izza se zamračila a Helena zmlkla.
Lady Kateřina si toho zřejmě nevšimla. Féba se podívala na její krásné modré šaty, dokonalý účes z plavých vlasů, na zlato a akvamarínové šperky a svěsila koutky úst. Kateřina oplývala podivuhodnou schopností už jen pouhou svou přítomností ukončit každou konverzaci. Zřejmě to dobře věděla a využívala toho.
„Máme dobrou zprávu,“ oznámila paní Donahueová a vyslala k mladší přítelkyni zářivý úsměv. „Velkolepou zprávu.“
„Opravdu?“ opáčil pan Fairchild. Féba cítila, jak jeho dobrá nálada mizí. „Tak nás nenapínejte. Možná to uhádnu. Má to něco společného s vikomty a sňatky?“
Lady Kateřina uhnula pohledem, ale její spokojený úsměv potvrzoval pravdivost jeho slov. Féba měla co dělat, aby se pod ní nepodlomila kolena. Nic jiného si od příjezdu této ženy neslibovala, ale v koutku duše tepala jiskřička naděje, že se neusmíří. Pokárala se; je bláznivá dívka. Velice bláznivá.
Paní Donahueová se zasmála a spráskla ruce. „Ano, sňatek, vikomta – a vikomtky.“
Pan Fairchild se podíval na Fébu s náznakem obvinění v očích. Je to snad její vina? Pak se uklonil před lady Kateřinou. „Blahopřeji. Farley má nepochybně štěstí. Velké štěstí. A kde vlastně je ženich?“
„Právě jsem ho zanechala v jeho kanceláři, kde usilovně pracuje,“ vysvětlila lady Kateřina. „Ale já se musela o tu šťastnou zprávu s někým podělit.“ Upřela oči na Fébu, která se dosud nepohnula, nepromluvila, ba ani nemrkla. „Má drahá slečno Churchillová, budu potřebovat vaši pomoc, až budu tuto zprávu sdělovat Jakubovým dětem. Mohu s vámi počítat?“
Aniž počkala na odpověď, otočila se k panu Fairchildovi, zavěsila se do něho a společně se vraceli do domu. „Pojďte, musím říct kuchařce, aby připravila na dnešní večer nějaké slavnostní jídlo. A napíšu tu novinu otci. Bude mít velkou radost.“

18

Všechno se nějak vymykalo kontrole. Jakub hleděl z okna pracovny, slepý k malebné zvlněné venkovské krajině. Během posledních tří měsíců se jeho život řítil z jednoho extrému do druhého. Zasnoubený, uznávaný a vítaný v londýnské společnosti byl blízko cíle. Pak mu všechno vzali, ztráta snoubenky znamenala i ztrátu vysněné kariéry, kterou měl na dosah ruky.
Nyní má díky nečekanému zvratu v Kateřinině chování zase naději uskutečnit své ambice. Jen jak se s Kateřinou vezmou. Kdyby byl chytrý, usiloval by o co nejkratší termín sňatku, nejpozději v polovině léta. Tak by zachytil alespoň část letošní sezóny.
Problém spočíval v tom, že se nechtěl vrátit do Londýna. Ještě ne.
Upřel zrak na dva zaměstnance pracující u příjezdové cesty a pak přelétl pohledem okolí. Farleyovo panství představovalo hezký majetek. Za třicet let od smrti otce a nového sňatku matky sem jezdil zřídka. Prostřednictvím správce a svého londýnského právního zástupce dohlížel, aby sídlo bylo udržováno a financovalo jeho dlouhé cesty do zahraničí. Rozhodně se tu nehodlal usadit; ne do doby, než se ožení a zplodí syna, který by panství zdědil. Přijel sem jen pod tlakem okolností v době, kdy se jeho osobní život proměnil v chaos a plány do budoucnosti ztratily smysl.
Opravdu je tu teprve měsíc? Připadá mu to jako celé roky. Už si nedokázal představit život bez Leji a Izzy – a teď ani bez Heleny.
A Féby. Ty čtyři patřily k sobě. A k němu. Musí si promluvit s Fébou.
Ne. Musí udělat něco víc, než jenom s ní mluvit. Musí najít příležitost, aby s ní byl o samotě, bez hrozby, že je vyruší děti, služebnictvo nebo kdokoliv jiný. Féba není v blízkosti Kateřiny ve své kůži – což plně chápe. Současně vycítil, že ani Kateřina není Fébou nadšená, což naopak nechápal. Člověk by očekával, že Kateřina zajásá, když se o jeho děti postará jiná žena.
Nepochyboval, že ženy mezi sebou soutěží jinými způsoby než muži. Přesto považoval za nutné Fébu ujistit, že na rozdíl od toho, co sama předpovídala, paní jeho domu nebude rozhodovat o ničem, co se týče vychovatelky jeho dcer. Fébino postavení je tu absolutně neotřesitelné.
Když vyšel z pracovny, potkal na chodbě své hosty. Jenže věci někdy nabudou charakteru laviny a hroutí se jedna za druhou. Dětem odnesli čaj do učebny, kde měly dnes i povečeřet. „Takže my dospělí můžeme oslavit naše zasnoubení,“ prohlásila Kateřina, když ho informovala o plánech projednaných s kuchařkou. „Slečna Churchillová říkala, že to chápe a povečeří s dětmi.“
Že to chápe? Jakub zaťal čelisti. Zatraceně. Jestli Féba chápe oslavu chystanou Kateřinou, pak jí někdo o obnoveném zasnoubení řekl. Pravděpodobně sama Kateřina. Sakra. Doufal, že jí tuto ožehavou informaci sdělí on sám.
Nemohl popřát hostům dobrou noc dříve, dokud večeře neskončila. Než zkonzumovali tři láhve vína, byl s trpělivostí téměř u konce. Zamířil k Fébině ložnici ve druhém patře. Děti určitě spí a nebudou je rušit. Otevřel dveře. V pokoji byla tma. „Fébo?“ Popošel k posteli. „Fébo? Probuď se. To jsem já, Jakub.“
Nebyla tam.
Jakmile se jeho zrak přizpůsobil tmě, zmateně se rozhlédl po pokoji. Postel byla pečlivě ustlaná. Asi je u dětí. Že by některé onemocnělo?
Izza s Helenou se k sobě tulily pod horou přikrývek, v záhybech přikrývek spokojeně spala tři koťata i Bruno, který hlasitě pochrupával. Ale Féba tu nebyla.
Naštěstí si všiml, že lehké lůžko chůvy v Lejině pokoji je obsazené. Netrpělivě k němu přikročil. „Fébo!“ Zatahal ji za paži. „Vzbuď se. Musím s tebou mluvit.“
„Co je? Kdo –?“
Jakub uskočil, když se na lůžku zprudka posadila jedna z komorných. Oči měla vytřeštěné strachem a přikrývku svírala na hrudi jako štít.
„Zatraceně,“ zaklel. „Kde je Féba?“
Dívka zamrkala. „Kdo?“
Krucinál, copak už věci nikdy nepůjdou tak, jak mají? S vypětím všech sil se mu podařilo, že nekřičel. „Kde je slečna Churchillová?“
„Slečna Churchillová? No, říkala… říkala…,“ koktala dívka. „Říkala, že jde domů, můj lorde. Ano, správně. Domů.“ Potáhla přikrývku ještě výš a roztřeseným hlasem dodala: „Myslím, že žije ve Švestkovém sadu.“
Sakra, ví dobře, kde žije. Ale proč se tam vrátila, aniž by mu něco řekla? Jakub toužil vyrvat své zklamání, bušit pěstmi do zdi. Ale ospalá komorná se na něho dívala jako na zjevení. A musel také respektovat Fébinu pověst.
Ovládl vztek a přistoupil k Lejině postýlce. Pohled na spící dítě ho uklidnil. Upravil přikrývku kolem spícího andělíčka a pohladil ho po vláskách. Bylo zvláštní, jak ho pohled na Leju uklidnil. Jako by ho dítě nějak spojovalo s Fébou. Ale chtěl víc než pouze toto zástupné spojení. Chtěl opravdovou Fébu. Musí ji najít. Hned.
„Starej se o ni dál,“ zamumlal ke komorné, která se krčila na úzkém lůžku. Opravdu si myslí, že ji hodlá obtěžovat? V duchu se ušklíbl.
Jakmile vyšel z dětského pokoje, okamžitě na ni zapomněl. Musí najít Fébu.
Zahlédl ji v místě, kde se cesta rozběhla z lesa do polí a zatáčela k její chalupě. Vítr vanoucí od moře odehnal roztroušené mraky i mlhu a měsíc studeně osvětloval mrazivou krajinu, připomínající svou černobílou náladou s různými odstíny šedi dokonale vyvedený grafický list. V rozlehlé potemnělé krajině byla Féba maličká; osamělý duch potulující se nehostinným krajem, který pro ni kdysi představoval šťastný domov.
To teď zničil. Nejhorší na tom bylo, že to nemohl nijak odčinit, ne bez toho, aniž se vzdá Heleny nebo Féby. Jednu nebo druhou musí obětovat. Obě mít nemůže. Fébu chce. A vzdát se Heleny, Izzy a Leji, když ta tři děvčátka patří k sobě? Člověk se nevzdává rodiny, i když tak chaotické a nesouvislé jako jejich, bez boje.
Vsadil by všechno, co má, že Féba to cítí stejně.
Přitáhl koni otěže a díval se, jak Féba pospíchá k nahrbenému stínu v dálce – studené prázdné chalupě. Kráčela bez zaváhání, cestu dobře znala. Byl to její domov, její život – tedy alespoň to, co jí z dříve poklidných dnů ponechal.
Bez ohledu na to, co si o něm myslí a jak ho za zničený život nenávidí, to chtěl napravit. Přinejmenším to musí zkusit. Pobídl koně a vyjel z lesa, aniž z ní spustil oči.
Když uslyšela zvuk kopyt, zůstala stát a otočila se. S rukou přitisknutou k hrdlu se dívala do tmy. Jakmile ho zahlédla, couvla, ale neutíkala. Věděla, že je to on. Kdo jiný by to mohl být?
Čekala u kamenné zdi a snažila se uklidnit rozbouřené emoce. Potřebovala od něj mít odstup, a proto dnes večer zamířila domů. Tak proč jí teď buší srdce? Hrozící příval slz a zoufalství se náhle změnil v radostnou úlevu. Přichází pro ni!
Ale ona ho musí odmítnout.
Když těsně u ní zastavil koně, hrdě zvedla hlavu. „Vrať se domů ke své snoubence, lorde Farleyi. Tady pro tebe nic není.“
„Seskočil tak prudce, až se kůň lekl. „Ty jsi tady,“ odsekl a divočeji k strhl k sobě.“
„Ne –“ Snažila se vykroutit z jeho sevření, rozzlobená jeho arogantním, povýšeným chováním.
„Vyslechni mě, Fébo. To je jediné, co chci. Jenom mě vyslechni –“
„Ne!“ Odvrátila se od horkého dechu, který cítila na prochladlé tváři. Pokusila se ho kopnout do holeně a dostat se z jeho náruče.
Ale byl příliš silný a příliš rozhodný. S pažemi uvězněnými mezi jejich těly a špičkami nohou sotva se dotýkajícími země byla bezmocná. Měla mnoho důvodů, aby si na něho dávala pozor, jenže mu nemohla uniknout.
Nejraději by křičela zoufalstvím, proklela ho s hlubokým vztekem. S bolestí. Jak jí může tak ubližovat až do hloubi srdce? Jak ho mohla pustit k sobě tak blízko?
„Fébo,“ zamumlal vroucně a její odpor se rozplynul.
„Fébo.“ Přitiskl ruku v rukavici na její tvář; cítila švy jemné kůže. Ale to, po čem toužila, bylo jeho tělo. Teplé, nahé tělo.
Zaklonila hlavu a upřela oči na jeho rty.
Ano, chtěla jeho rty. Cítit jeho rty na svých, závratný žár, který proměňoval krev v lávu zaplavující všechny smysly. Nechtěla o ničem přemýšlet.
Na okamžik váhali mezi tím, co chtěli a co by měli chtít. Féba vycítila, že zaváhal i on. Ale pak poryv větru omotal její sukně kolem jeho nohou. Odnesl jí klobouk a uvolnil vlasy. Vklouzl do nich rukou, vpletl prsty do kadeří a políbil ji.
Měla dojem, že do ní udeřil blesk, který sežehl vše kromě vášnivé touhy.
„Neutíkej ode mě,“ řekl chraptivě do jejích hledajících úst.
Ne. Neuteču, odpověděla s veškerou naléhavostí roztouženého těla. V tomhle se shodli. On chtěl využít její ústa a ona chtěla, aby je využil. Hladové zasténání. Jeho nebo její? Rukou jí sjel na hýždě a přitiskl si ji ke ztopořenému mužství. Féba vklouzla rukama pod jeho otevřený kabát a objala ho kolem pasu. Byl tak horký a tvrdý. Všude.
Vášeň. Féba usilovala o logiku a dech.
„Tohle… Tohle není odpověď. Nic to neřeší,“ prohlásila a vytáhla ruce zpod jeho kabátu. Pokusila se ho odstrčit. Nepustil ji.
„Jedno to řeší,“ namítl. „Odstraňuje to bolest. Cítíš to, Fébo?“
Pevně ho objala a hladově se k němu tiskla. Bez varování ji zvedl a zamířil přes dvůr k chalupě.
„Počkej –“
„Ne.“
„Tvůj kůň –“
„Bude tam i ráno.“
Únos v temné noci mužem, který jí dá více rozkoše, než je schopná si představit, byl dívčí sen. Vítr je poháněl, měsíc osvětloval cestu a hvězdy souhlasně mrkaly.
Ačkoliv věděla, že ji Jakub nepustí, křečovitě ho držela kolem krku. Přála si realizovat sen o bouřlivé touze a divokém vyvrcholení, i když ho svítání promění v noční můru zlomeného srdce, hanby a zoufalství.
Kopnutím otevřel dveře, ale chůzí do schodů se nenamáhal. Zamířil k pohovce a čtverci měsíčního světla na koberci před studeným krbem. Postavil ji, ale nepustil. Cítila jeho pohled i v inkoustové tmě domu.
„Kde máš křesadlo?“
Féba se zachvěla, ale ne zimou. „Přinesu ho.“
Poklekl před připravenou hranici dřeva v krbu, a když její třesoucí se ruce nedokázaly vykřesat jiskru, chopil se ho sám. Malý oheň, dvě blikající svíčky. Stáli proti sobě s vědomím, že se znají. Ze o sobě všechno vědí. Zachvěla se. Znal její slabosti. Všechny.
Ne. Všechny ne. Nikdy mu nedá najevo, že ho miluje. To by zašla příliš daleko. Stejně jako mu neprozradí, jak silně ji zasáhlo jeho obnovené zasnoubení. Protože to může zranit pouze zamilovanou ženu. A ona musí být ženou, která není zrazená a nem zamilovaná. Nikdy láska. Jenom vášeň.
Přidával na malý oheň polínka, dokud žluté světlo nezahnalo stíny místnosti. Pak vstal, odložil kabát a otočil se k ní.
„Proč jsi odešla bez jediného slova?“
Féba zvedla bradu. „Nechala jsem ti zprávu na křesle v dopoledním salonu.“ Když na ni mlčky hleděl, netrpělivě pokračovala: „Zítra je neděle, můj volný den.“ O něco zlostněji dodala: „Mám vlastní plány, které se tě netýkají.“
„A co děvčata?“
„Zapomněls, že jsou tvoje?“ Pevně stiskla rty. V jejím hlase se odráželo příliš mnoho bolesti.
Bohužel to vnímal, protože jeho tón se změnil z přísného na něžnější. „Vždycky budou i tvoje, Fébo. Především Helena.“ Pokročil k ní. „Jsi její teta. Jsi její rodina.“
V jejím nitru se něco otřáslo, takže promluvila trochu přiškrceně. „A co budu pro tebe?“
Zvedl k ní ruku, a i když ucukla, pohladil ji palcem po dolním rtu; lehounce jako dotyk peříčka. „Jsi pro mě totéž, co jsem já pro tebe, Fébo. Mezi námi se nic nezmění.“
Neupřímně se usmála. „Milenka. Ty budeš můj milenec?“
Oheň se rozhořel s větší silou. Zapraskal a zasyčel. Pocítila už i teplo. Ale sebevětší teplo nemohlo zahnat ledový strach, který svíral její srdce. „Já budu tvoje milenka a ty budeš můj protektor?“
Světlo ohně ozařovalo pouze polovinu jeho tváře, ale i tak viděla, že se zamračil. „Vyslovuješ to jako něco nechutného.“
„A není to takové?“
„Ne. Nic z toho, co k tobě cítím, není nechutné.“ Přimhouřil oči a naklonil hlavu. „Takhle to vidíš jedině ty.“
„Jedině já?“ podivila se. „Každého ze Swansfordu může napadnout, že mezi námi něco je. I tvé zaměstnance.“ Postupně se dostávala do varu. „Pana Bensona nepochybně potěší, když tvoje milenka bude bydlet ve druhém patře tvého sídla. Bude to mnohem jednodušší, než stále zapřahat kočár nebo sedlat koně a oblékat tě k návštěvě milenky. A pak je tu ještě jedna maličkost. Tvoje manželka.“
Vytrhla se mu. Už nepředstírala, že jde o běžnou konverzaci. „Jsem si jistá, že nová vikomtka nebude vidět nic nechutného na tom, že se její manžel v noci plíží domem za vychovatelkou, se kterou udržuje poměr.“
Zachmuřil se ještě víc. „Sakra, Fébo! Tak to není.“
„A jak tedy?“ Zoufale rozhodila rukama. „Jak? Nestačí ti, žes mi sebral Helenu? Chceš udělat dítě i mně? Další dítě, které bys proti mě použil jako zbraň?“ Zlomil se jí hlas, ale když se pokusil vzít ji do náruče, zavrtěla hlavou.
„Je mi to hrozně líto, Fébo. To s Helenou. To, že sem Kateřina přijela. Že se ti kvůli mně rozpadl život. Ale nelituji ani chvilky, kterou jsme strávili spolu.“
„Ty možná nelituješ,“ zalhala, „ale já ano.“
Jejich pohledy se střetly; za chvíli odhalí její tajné naděje a bláznivé sny; přála si, aby se s ní oženil, byl s ní navždy – pouze s ní – a dal jí přednost před ostatními.
Jenže to se nikdy nestane a ona nechtěla, aby zahlédl žalostnou touhu v jejích očích. „Vlastně na tom nezáleží,“ prohlásila. „Pravda je, že teď, když už nejsem zatížená péčí o stárnoucí rodiče a opuštěnou neteř, stala jsem se přitažlivější pro zdejší svobodné mládence. Představ si, že zítra jsem pozvaná na oběd do Swansfordu. Nepřekvapilo by mě, kdybych měla do prvního máje nějakého nápadníka.“
Byla to bohapustá lež, ale Féba dala na každé slovo důraznou přesvědčivost a vyplatilo se to. Poprvé vypadal, že je vyveden z konceptu; jako by představa, že někdo jiný touží po její společnosti, patřila do říše fantazie. Jeho mlčení ji povzbudilo.
„Víš, hodlám se provdat. Žena, která má vlastní půdu, je tady v okolí vzácná a vysoce ceněná. A když mě nyní nesvazují žádné rodinné povinnosti, lze očekávat, že muži budou usilovat o to, aby se se mnou oženili. Oba přece víme, že chytří muži vždycky přemýšlejí, jak se oženit co nejlépe.“ Tuhle poznámku si nemohla odpustit. „Myslím, že bys už měl raději odejít.“
Blafovala. Všechno, co řekla, byla lež. Vdát se za nějakého vykutáleného chlapíka, který chce její farmu, bylo to poslední, co by chtěla. Ale věděla, že takovému vysvětlení vikomt Farley porozumí. I on si vezme ženu, jejíž postavení to jeho ještě vylepší. S ostatními pouze spí.
Zřejmě jí uvěřil, protože zaťal čelisti a oči mu potemněly. „Nedělej to, Fébo. Nevdávej se jen z nenávisti ke mně.“
„Nenávist s tím nemá nic společného. Je to jenom praktické rozhodnutí, stejné jaké děláš ty.“
„Houby praktické. To není totéž. Kateřina a já… Ty víš, že jsme byli zasnoubeni už předtím, než se objevily mé dcery. Ale tvoje důvody nejsou praktické; ty mě chceš potrestat.“ Pokročil k ní. Couvala, až narazila zády o zeď. „Slíbilas, že se budeš věnovat mým dcerám. Lhala jsi? Dohodli jsme se na mzdě. Je to málo?“
Féba zuřila; Jakub se choval, jako by to všechno byla její vina. „Plat vychovatelky a plat milenky jsou zcela odlišné věci.“ Při každém slově ho bodla prstem do hrudi. „Nemohu být jejich vychovatelka, objekt tvé vášně a tvoje druhá žena. To odmítám!“
Jeho tvář se ocitla jen několik centimetrů od její. „Pak tedy buď jenom objektem mé vášně.“
„Jak se opovažuješ!“
Pokusila se ho udeřit do tváře, ale chytil ji za zápěstí. „Sakra, Fébo. Nemyslel jsem to jako urážku. Nikdy jsem netoužil po žádné ženě tak jako po tobě. Nikdy jsem žádnou tolik nechtěl.“
Z hrdla se jí vydral vzlyk. Toužil po ní. Chtěl ji. Skvělé. Ale nechtěl ji natolik, aby se s ní oženil. Doba, kdy jí to nevadilo, byla pryč. Zvedla hlavu a podívala se mu do očí.
„Cítím se polichocená, lorde Farleyi. Být objektem vášně muže tvého postavení je pro dceru obyčejného farmáře velká poklona.“ Přes veškerou snahu o sebeovládání se do jejího hlasu vkradla jízlivost.
„Jsi víc než dcera obyčejného farmáře,“ zabručel. Sevřel jí zápěstí. „Nevím, proč bychom nemohli pokračovat v tom, co jsme začali.“
„Já tak ale nechci pokračovat. Copak jsi neslyšel nic z toho, co jsem řekla?“ Díval se na nijako by nevěřil, že to myslí vážně. „Proč ne?“
Zavrtěla hlavou. „Nechci být vydržovaná milenka.“
Ve svalu na jeho čelisti se objevil tik. „To není vhodné označení toho, co spolu máme.“
„My spolu nemáme nic.“
„Milujeme se. To máme.“
„Ne. To… to nestačí.“
„Nestačí?“ Lehce pokročil, jen o tolik, aby se při dýchání otírala ňadry o jeho hruď. Snažila se nedýchat.
Vsunul koleno mezi její nohy. Prudce se nadechla a její ňadra se přitiskla na jeho prsa. Z bradavek jí vystřelily šípy do lůna. Propletl prsty s jejími, přitáhl si její ruku k ústům a políbil ji na dlaň.
Ach, zoufala v duchu. Je tak beznadějné stvoření, otrokyně vášně, protože její tělo roztávalo a měnilo se v tekoucí lávu.
„Nedělej to,“ zašeptala a věděla, že předsevzetí i vzdor se rozplynuly.
„Musím,“ namítl a sklonil hlavu, aby ji políbil na chvějící se rty. „Musím.“

19

Zmocnil se jejích úst, pronikl do nich hluboko jazykem, pak vtáhl její jazyk do svých úst. Ochutnával, zkoumal a kousal její rty téměř k bodu bolesti. Tělem ji tiskl na zeď a společně zoufale hledali těsnější kontakt. Bránily jim v tom vrstvy vlny, kůže, mušelínu a plátna. Féba chtěla ovinout nohu kolem jeho lýtka, ale šaty ji omezovaly v pohybu, takže jen roztouženě narážela do jeho těla.
Cítila jeho erekci. Toužila po něm s intenzitou, která ji lekala. Jako by se na něm stala závislá. Od prvního setkání s ním se proměnila v bezstarostnou ženu bez skrupulí, propadlou tělesné vášni. Těžkou hlavu si z toho dělala pouze ve chvílích osamění. V okamžicích jako tento její tělo sálalo žárem a mysl zaplňoval pouze on – její celoživotní cíl.
„Řekni mi, co chceš.“ Slova doprovázel neuvěřitelně vzrušujícím kroužením jazyka v jejím uchu.
Mlčela. Musela se soustředit na to, aby vůbec dýchala.
„Jsme milenci, Fébo. Ty a já.“ Pohyboval boky, aby si vychutnala jeho napjaté vzrušení. „Nic nezmění to, co máme. Nic.“
Nutil ji, aby naléhavou touhou ztratila rozum. Někde v podvědomí to tušila. Ve chvílích, kdy propadala tělesné vášni, se rozum vytrácel. Neznala nic než rozkoš prožívanou všemi smysly.
Ale proč to musí být ona, kdo se pokaždé vzdá? Proč by jednou nemohla vládnout ona jemu? Unikla jeho rtům a zalapala po dechu. „Chci… chci…“
„Ano?“ Sevřel mezi rty její ušní lalůček. „Co chceš, abych dělal, Fébo? Pověz mi to. Cokoliv.“
„Chci, aby… aby ses svlékl.“
Cítila na krku jeho úsměv. „To myslím zvládnu.“ Ale když se odtáhl, začal jí rozepínat živůtek.
Ruce měl rychlé a obratné jako kapsář. Pleskla ho. „Ne. Napřed ty.“ Zhluboka se nadechla a dívala se na něho zpod přivřených víček. „Chci tě pozorovat.“
Na té části jeho obličeje, která byla blíže ohni a již zlatavě osvětloval rozhořívající se oheň, se objevil úsměv predátora. Zdálo se, že v pokoji už je tepleji. „To zní zajímavě,“ poznamenal škádlivým hlasem. Svlékal se pomalu. Kabát odhodil na židli, následovala vesta a potom košile.
Féba sledovala hladovým zrakem každý jeho pohyb. Nerovnoměrné světlo vytvářelo na jeho těle hru světel a stínů. Na těle, které použije, aby jí během této noci poskytlo všechny fyzické rozkoše.
Bože na nebesích, on opravdu věří, že si někdy vezme někoho jiného? Právě on, který jí nabízí takovou hojnost tělesných potěšení?
Zalétl k ní spalujícím pohledem. „Chci tě cítit na svém těle, Fébo. Ochutnávat sladká poupata na tvých ňadrech a –“
„Nemluv!“ Zvedla roztřesenou ruku. „Neříkej ani slovo.“ Jinak se udusím touhou. „Jenom se svlékej.“ Oči se mu leskly vášní. Věděl přesně, co Féba cítí. Ale udělal, jak přikázala. Zul si boty. Rozepínal kalhoty.
Pozorovala ho s nezmenšeným zájmem. Jeho vzrušení bylo obrovské, napínalo látku jako lapené zvíře připravené vyrazit. Féba to tentokrát chtěla i vidět, ne jenom cítit – i když to také. Současně si přála pochopit, jak na něj působí.
Konečně se přední díl kalhot rozevřel a odhalil spodky napnuté k prasknutí. Muž na vrcholu sil.
Téměř nedýchala. Tohle všechno – jeho touha, vzrušení – patří jenom jí. Rozjel se za ní chladnou nocí, aby s ní mohl prožít tuto chvíli.
Chce tak i ona jeho? Dávat mu příkazy? Najít způsob, jak si ho udržet?
Ano. Chce. Možná získala odvahu díky tělesné touze – ale spíše díky lásce a obavám, že ho ztratí. Ať bylo zdrojem její rozhodnosti cokoliv, Féba věděla, že o něj musí bojovat. Jejich role se vymění. Ona, Féba, se stane lovkyní, on kořistí. Jinou možnost nemá.
„Svlékni je,“ zašeptala.
Poslechl. Stáhl kalhoty a spodky jedním pohybem. Stál jako bůh, úd vztyčený a mířící k ní. Nedával najevo nejmenší rozpaky nebo strach. Jako by mu nahota dodávala ještě větší odvahu, Zpodobnění muže chystajícího zmocnit se ženy.
„Teď je řada na tobě,“ vyzval ji. Jeho hlas zazněl v tiché chalupě jako drsné pohlazení. Hruď se mu zvedala a klesala. Dýchal ztěžka, vzrušený jako ona. Féba se rozhodla vyzkoušet svou moc.
Rozepnula si živůtek a nechala ho sklouznout. Zvedla ruce k ňadrům. Sledoval ji nedočkavýma očima.
Féba obkroužila palci své bradavky. Ach ano. Ze rtů jí splynulo tiché zasténání.
Jedna jeho ruka zamířila ke vztyčenému penisu.
„Ukaž mi, co máš rád,“ vybídla ho a ztěžka polkla.
„Mám rád tebe.“ Sevřel úd do dlaně a sklouzl rukou po celé jeho délce. Dolů a pak nahoru.
Rozvázala si sukni a spustila ji na podlahu. Nenosila korzet, rozpálenou kůži jí zakrývala pouze spodnička a punčochy. Po hrudi jí stékala kapka potu. V místnosti začínalo být nesnesitelné vedro.
Když se sehnula, aby si stáhla punčochy, Jakub zamručel. Zvedla oči. Fungovalo to. Omdlévala touhou, ale on na tom byl stejně. Rukou křečovitě svíral ztopořený úd. Pak ho prudce pustil.
Zdvihla nohu na židli a dráždivě pomalu rolovala punčochu. Nejdřív jednu, pak druhou. Se zaklením se k ní vrhl.
„Ne!“ Opřela dlaně o jeho vlhkou rozpálenou hruď. Popadl ji za paže. „Nemůžu čekat.“
„Musíš. Slíbils, že uděláš cokoliv, co řeknu.“
„Nevěděl jsem, že plánuješ mučení.“
„To není můj záměr,“ zalhala.
Cítila, jak se zachvěl. Zavřel oči a zhluboka dýchal. Viděla, jak polkl. Jednou a pak znovu. Sáhla mu na ztopořený úd. Zprudka otevřel oči.
„Líbí se ti to?“ zeptala se a hladila ho stejně, jako to předtím dělal sám. Kdy se stala tak odvážná?
Neodpověděl slovy, ale Féba vnímala jeho rozkoš, cítila ji v hladké pokožce, která ji pálila do dlaní. Jestli to nazve touhou nebo vášní, není podstatné. Přiměje ho, aby ji chtěl až za hranice sebeovládání. Tentokrát se nestane otrokem vášně jenom ona.
Hladila ho a viděla, jak se celá jeho bytost soustřeďuje na slastnou rozkoš. Dýchal stále rychleji.
Podléhala mu nesmírně ráda. Milovala způsob, jakým se jí zmocňoval. Ale nyní si vychutnávala skutečnost, že ho má pod kontrolou, dělá si s ním, co chce.
Stále hladila jeho úd, jen víc sevřela prsty.
Zasténal. „Počkej –“
Pohybovala rukou ještě rychleji.
„Ne, Fébo.“ Chytil ji za zápěstí. „Jestli nepřestaneš –“
„To je dobře.“ Sjela rukou téměř ke špičce jeho vzrušeného údu a znovu sklouzla ještě pevnějším stiskem dolů.
Se zaklením couvl a otočil se. Viděla pouze široká záda a rychlé pohyby paže.
Pak zhluboka vydechl a ohlédl se přes rameno. „Proč jsi to udělala?“
Ani Fébin dech nebyl zrovna vyrovnaný. „Abych ti ukázala, že to mohu dělat. Líbilo se ti to?“ Přimhouřil oči. „Co myslíš?“
Usmála se. Přes vlastní neukojenost cítila ještě něco nového. Vítězství nad ním? Nebo důkaz, že se sama dokáže ovládat?
Sama se připravila o to, co tolik chtěla. Ale stálo to za to.
S pevným odhodláním nevypadnout z role se procházela po místnosti a sbírala jeho oblečení. „Tady. Můžeš se obléknout.“
Díval se na ni, jako by zešílela.
„Teď musíš jít.“ Podala mu kalhoty. „Tím jsme skončili.“
„Čerta starého. Ať se propadnu, jestli jsme vůbec začali. Máme před sebou celou noc. A já ti udělám totéž, co jsi provedla ty mně.“
Vzdor horké vlně, která se jí při jeho smyslné hrozbě prohnala břichem, zavrtěla hlavou. V sázce bylo mnohem víc než jedna noc vášně. Bez ohledu na to, jak moc ho chce, stále platilo, že Jakub Lindford manipuloval ženami po celý svůj život. Všemi ženami. Nesporně manipuloval i s ní při každém jejich setkání. Jenže ona právě objevila, že se mu dostane na kobylku. Pokud ji chce, bude ho to stát víc než jedinou noc vášně.
Z neznámých důvodů se zamilovala do arogantního hlupáka. Možná by se na něm našly nějaké dobré vlastnosti, ale především má jednu obrovskou vadu: ženy bere jako samozřejmost a neváží si jich. Miluje se s nimi, ale nemiluje je.
A ona se rozhodla, že bude patřit jenom jí. Proto ho musí přimět, aby ji miloval – nebo přinejmenším ji chtěl více než kteroukoliv jinou.
Potlačila nenaplněnou touhu a sundala z háku na zdi jeho kabát. „Pospěš si. Je mi zima a jsem unavená. Musíš jít.“
„Nikam nejdu.“ Hodil jí zpátky kalhoty. „Vzdej to, Fébo. Oba víme, že ve skutečnosti nechceš, abych šel.“
Ne, opravdu nechtěla. Ne ve chvíli, kdy stál nahý s rozkročenýma nohama a oheň rudými a zlatými záblesky zvýrazňoval jeho mužnou postavu. Jenomže tentokrát ho nenechá vyhrát. Znovu mu podala kalhoty. „Běž domů, lorde Farleyi. Vezmi si je, jinak půjdeš domů nahý a všem bude jasné, cos tady dělal.“
„Jdi do háje. Klidně je vyhoď. Teď’je nepotřebuji. Potřebuji jedině to, aby ses už konečně svlékla.“
Féba se na něho dívala zlostně. Vypadá to snad, že žertuje? Tak dobře, je čas změnit taktiku. Hodila kalhoty do ohně.
„Krucinál!“ Skočil a vytáhl je z ohně dříve, než stačily chytnout. Hodil je na cihlovou římsu. Pak se k ní otočil; obrovský, rozzuřený nahý muž, do jehož údu se vrací život.
Vzrušení z boje ji připravilo o zdravý rozum, protože pocítila příval vzrušení. „Říkám ti, abys šel domů. Nechci tě tady.“
Začal se k ní blížit. „Tak o tom se přesvědčíme.“
Bože! Stál mezi ní a předními dveřmi. Rozběhla se ke kuchyni a zadním dveřím. Už byla téměř venku z pokoje, když ji chytil za zadní díl košilky. Zahákl prst za lem výstřihu, ale to ji stačilo zbrzdit. Pokoušela se prchnout – už ji nebude ovládat! Jenže tenká látka se roztrhla a ona setrvačností téměř přepadla na stůl.
Rychle se otočila. „Zničils mi košilku. Moji nejlepší košilku!“
„Koupím ti jinou,“ zavrčel a vrhl se k ní. Chytil ji kolem pasu, a jako by nebyla o nic těžší než kotě, které jí daroval, vysadil ji na stůl. „Koupím ti jich tucet a jakékoliv jiné cetky, po kterých touží tvé srdce.“
Féba se pokusila sundat jeho ruce ze svého těla. „Nemůžeš koupit všechno, co chceš. Nemůžeš koupit mě.“
„Ani sexem?“ Položil ji zády na stůl a tyčil se nad ní. „Vím, že nechceš peníze, Fébo. To je jedna z mnoha věcí, které na tobě obdivuji. Ale máš ráda věci, které ti mohu poskytnout.“
„Ale ne dneska,“ vyhrkla rozzlobeně, i když věděla, že je to lež. „Pusť mě.“
„Ne.“
Když se sehnul níž, cítila jeho žár. Ačkoliv se nedotýkali, přeskakoval mezi nimi gejzír jisker. Bylo to víc, než dokázala snést. Ale vzdát se nepřichází v úvahu. Ne dneska. Tentokrát drží v ruce všechny karty ona. Její moc spočívá pouze v jeho touze po ní; dnes zjistí, jak je velká.
Když sehnul hlavu, aby ji políbil, odvrátila hlavu. „Myslím to vážně, Jakube. Nechci to. Přeji si, abys odešel.“
„Proč?“ Uchopil ji za bradu a otočil tváří k sobě. „Chceš říct, že nejsi vzrušená? Ze nejsi rozpálená a vlhká?“
Nemohla mluvit, jenom potřásla hlavou. „Ne… dneska ne,“ podařilo se jí vyslovit.
Nebyla si jistá, co Jakub udělá. Nedomnívala se, že by si ji vzal násilím. Ale stačil by jediný polibek, jedno pohlazení prstem po oblině ňadra a byla by ztracená. Zavřela oči á on se prudce odtáhl.
Slyšela, jak přechází, sbírá oblečení a obléká se, ale nedokázala se pohnout, přestože kuchyňský stůl nepovažovala za vhodné místo, kde by měla ležet v přítomnosti nahého muže. Zvedla se, když uslyšela jeho těžké kroky vracející se do kuchyně. Nikdy nebyla terčem jeho hněvu a nelíbilo se jí, jak se na ni mračí.
„Nevím, jakou hru hraješ, Fébo, ale nelíbí se mi to.“
Odpověděla mu stejným zamračením. Jak může být tak nechápavý? „Já na takové hry nejsem expert, lorde Farleyi. Vím jenom, že zítra mám volný den a chystám se dělat to, co chci. Bez ohledu na to, co chceš ty.“
Chvíli mlčel a pak se zeptal: „Co mám říct děvčatům?“
„Vyřiď jim… že se uvidíme v pondělí.“ Nebylo jí příjemné hovořit o děvčatech, když byla tak nedostatečně oděná. Potáhla košilku, aby přikryla holá kolena, a cítila trhlinu na zádech. „A řekni jim, že je mám ráda.“
Krátce se uklonil a odešel.
Féba poslouchala dusot kopyt odnášejících ho pryč. Pryč od ní. Toužila zavolat ho zpátky, ale neudělala to.
Sklouzla ze stolu, u něhož Churchillové stolovali skoro dvě stě let, a unaveně se odploužila do prázdné ložnice. Dneska ho poslala pryč. Ale co zítra a další večer? A další? Nemůže ho odhánět věčně, dokonce ani pro těch pár okamžiků pocitu vítězství.
Myslela si, že ji nakazil vášní, touhou po rozkoši. Ale láska je mnohem silnější. Byla zamilovaná a zachránit ji mohlo jenom manželství.
Ne ovšem manželství s kýmkoliv. Rozhodně ne s mužem podle výběru paní Leakové. Ona míří výš. Mnohem výš.
Jestli nebude mít Jakuba Lindforda, tak nechce nikoho.
Natáhla přes sebe přikrývku a zavřela oči, ale tím se všechno jen zhoršilo. Byla vzrušená a zklamaná, a ačkoliv se snažila, nedokázala myslet na nic než na noc, kdy se s ní miloval tady, v její posteli. Prožívala znovu každý okamžik.
Ruka jí spontánně sklouzla k neuspokojenému pohlaví. Znovu si vybavila Jakuba, jak se jí dotýká a líbá ji. Jakuba s jeho úžasným vzrušením připraveným ukojit všechny její potřeby…

20

Zpáteční cesta k Farleyovu sídlu byla pro Jakuba noční můrou. V takové tmě nemohl pobídnout koně ke cvalu. Pomalá jízda mu umožnila přemýšlet samozřejmě o Fébě, což vzrušilo jeho neukázněný úd, takže sezení v sedle se stalo bolestivou záležitostí.
Měl zůstat. Bez ohledu na to, co říkala, ho chtěla. Ale vyzvala ho k odchodu a v návalu vzteku vypadl. Teď si nebyl jistý, zda se rozhodl dobře. Vlastně si nebyl jistý vůbec ničím, ze všeho nejméně Fébou.
Zatraceně, ta ženská ho dohání k šílenství!
Následující den nebyl o nic lepší. V nepřítomnosti Féby se z Izzy zase stal spratek. Tak ošklivě se nechovala už celé týdny. Helena se krčila v rohu a tiše plakala do kapesníku. Kerry na něho zlostně zíral – jako by špatná nálada děvčat byla jeho vina. A k tomu všemu lilo jako z konve.
Dokonce i Kateřina se svým k dokonalosti vypracovaným uměním nevšímat si ničeho, co by ji vyvedlo z míry, dávala najevo známky napětí. Její podrážděná přítelkyně ztratila náladu dávno.
„Vy nevíte, co se stane děvčatům, které dělají grimasy a mračí se?“ Paní Donahueová se v kočáru, který je odvážel z nedělní mše domů, rozzlobeně podívala na Izzu. „Ošklivý výraz jim zůstane a nikdo se s nimi neožení.“
„Myslíte takový?“ Izza vyplázla jazyk, jedním prstem zvedla nos a dvěma dalšími si stáhla dolní víčko. „Můj obličej může zůstat takhle?“ Napodobila zděšený tón. „Ach ne. To bych pak vypadala jako vy!“
„Izzo!“ okřikl ji Jakub.
Dívka se na něho v přeplněném kočáře zamračila; její tvář vyjadřovala vztek a pohrdání. „Nechci, abyste byl můj otec. Nenávidím vás!“ Než se vzpamatoval z šoku, otevřela dvířka kočáru a chvíli balancovala na horním schůdku. Pak seskočila na kamenitou zem.
Jakub se prudce vztyčil. „Zastav!“ zvolal na kočího. Ale Izza poskakovala v dešti jako zajíc a mířila k lesu do anonymity své skrýše. Naštěstí nevypadala, že by si něco udělala.
„Krucinál!“ zaklel.
„Jakube!“ pokárala ho Kateřina. „Jsou tady dámy. A dítě.“
A právě to je můj problém! Chtěl zařvat. Příliš mnoho dam a dětí vyžadujících jeho pozornost, když on toužil po jediném: vyhledat Fébu a uvolnit napětí, které v kostele viděl v jejím obličeji a celkovém postoji. Jenže právě to nemohl, protože ho všichni uhánějí a stále od něho něco potřebují.
S další tlumenou kletbou si přesedl ke kočímu, převzal otěže a pobídl koně k chůzi. Nejdříve se všichni musí vrátit do Farleyova sídla. Pak se před nimi zamkne a promyslí si, co udělá. V posledních několika dnech se všechno hroutilo a jeho život připomínal peklo.
Děti z toho neviní, ty za nic nemohou. Za tu mizérii si může on sám. Jedině on.
Podíval se k lesu, kam utekla Izza. Potřeboval mít jistotu, že je v bezpečí. Nejenom v bezpečí, ale i šťastná. Ale to nebyla a on také ne. A ani Féba.
Ačkoliv se ponořil do chmurných myšlenek, řízení koní na rozblácené vyježděné cestě ho svým způsobem poněkud uklidnilo. Musí dostat svůj život pod kontrolu. Něco se musí změnit. Jenže zatím nevěděl co.
Kateřina se snažila uklidnit Heleninu. „Ale no tak,“ objala ji. „Nepochybuji, že Jakub tvou sestru najde. Je to tak?“ Věnovala mu klidný, sebejistý úsměv.
„Už jsem si dal osedlat koně.“
„Vidíš?“ Zastrčila pramínek Heleniných jemných světlých vlasů za ucho. „Taková hezká holčička jako ty by nikdy neměla plakat. Budeš mít opuchlé oči a červený nos. A to přece nechceš, viď že ne?“
Helena popotáhla a utřela si slzy. „Zatímco budeme čekat na Izzu, můžeme jít za Lejou?“
Kateřina zaváhala jen na okamžik: „Ale jistě.“
Jen okamžik. Ale stačil, aby si Jakub uvědomil zneklidňující pravdu. Kateřina cítila k Heleně sympatie. A kdo by je necítil? Děvčátko mělo mírnou, poddajnou povahu a vypadalo jako světlovlasý andílek; nebylo tmavé a exotické jako Leja ani drzé a náladové jako Izza. Díky Fébě dokonalá malá dáma. Kateřina možná viděla v Heleně malou verzi sebe.
Jenže Féba miluje také Izzu a Leju. Navzdory problémům v nich vidí stejně dobré vlastnosti a potenciál, jaké má její neteř.
Sňatkem s Kateřinou Winfieldovou se dopustí omylu. Náhle to jasně věděl. Ve skutečnosti se s ní nechce oženit. Možná ani nikdy nechtěl.
Do jisté míry by byla prospěšná jeho kariéře a určitě by mu připravila v Londýně důstojný a pohodlný domov. Možná by mu dala děti a neměl nejmenší důvod se domnívat, že by je nemilovala.
Ale co děti, které už má?
Nemohl očekávat, že bude milovat jeho tři dcery. Ale když viděl, jak snadno si je oblíbila Féba, bylo těžké nevinit Kateřinu z nedostatku lásky.
„Jdu najít Izzu,“ oznámil.
Helena na něj s nadějí upřela oči. „A ty víš, kam utekla?“
„Ne. Máš nějaký nápad?“ Přidřepl a otevřel náruč. Překvapila ho ochota, s níž se k němu rozběhla. Jak milé a důvěřivé dítě! Přitiskl ji k sobě. „Neboj se, zlatíčko. Bude v pořádku.“
Helena ho objala kolem krku. „Možná šla hledat Fébu,“ pošeptala mu do ucha.
„Ano, to je možné,“ odpověděl jí také šeptem.
Trochu se odtáhla a dívala se na něho uplakanýma, vážnýma očima. „Jestli uvidíš Fébu, pověz jí, ať přijde domů.“
„Udělám to.“ Políbil ji na nosík a ještě jednou přitiskl k sobě. „Určitě,“ slíbil a vychutnával si objetí vlastního dítěte. Přivede Fébu jakýmkoliv způsobem.
Ale nejdříve musí najít Izzu.
Něco se dělo. Kerry pozoroval Kateřinu; stála s Helenou u okna a dívala se za odjíždějícím Jakubem. Pak usedla na pohovku a přitiskla si směšně malý kapesníček k ústům, aby zadržela pláč. Pláč!
U ženy, která nebyla zvyklá dávat najevo své emoce, to bylo výmluvné a v Kerryho hrudi se něco proměnilo v olovo. Přemítal, jak hluboko sahají její city k Jakubovi. Teď‘ to věděl.
„Ne, mé dítě.“ Paní Donahueová zabránila Heleně, aby se k rozechvělé ženě rozběhla. „Lady Kateřina se necítí dobře. Ale no tak,“ obrátila svou pozornost ke Kateřině. „Nesmíš se tomu tak poddávat, má drahá. Nepochybuji, že lord Farley bude za chvíli zpátky.“ Vyslala výmluvný pohled ke Kerrymu a objala mladou ženu kolem ramen. „A určitě to dítě najde,“ uklidňovala ji, jako by ho chtěla přesvědčit, že Kateřininy obavy se týkají uprchlého děcka.
Kerry věděl, jaká je skutečnost: jelikož jsou s Jakubem dobří přátelé, Kateřina před nimi ukazuje svou nejlepší tvář. Jenže Kerry jí nevyčítal nedostatek zájmu o Jakubovy nemanželské děti. Dokonce byl přesvědčen, že by ho neprojevila žádná mladá dáma z vyšší společnosti.
Vadilo mu, že je stále zamilovaná do Jakuba, zatímco ten ji zjevně vůbec nemiluje. Pravděpodobně si to uvědomila i ona.
Úzkostlivě dbal na to, aby své pocity a svou náklonnost ke Kateřině nedal najevo. Když odvolala zasnoubení s Jakubem, trochu doufal. Ne že by měl velké vyhlídky. Ačkoliv spolu vycházeli pozoruhodně dobře, věděl, že Kateřina nikdy nebude jednat proti vůli svého otce. Plány lorda Basingstoka s vynikající dcerou mladého muže bez zájmu o politiku a s tak nízkými příjmy míjely zcela bez povšimnutí.
Proto dávno rezignoval. Obdivoval ji pouze zpovzdáli a utěšoval se, že miluje jeho nejlepšího přítele. Veřejné zrušení zasnoubení obnovilo jeho bláznivé naděje – dokud mu nesdělila úmysl rozjet se za Jakubem do Yorkshiru a nepožádala ho, aby jel dřív než ona a prozkoumal situaci.
Měl se od toho distancovat. Teď’to věděl. Jenže Kateřině nedokázal nikdy nic odepřít a ani tentokrát tomu nebylo jinak. Odjel do Yorkshiru, aby jí uhladil cestu k Jakubovi. Pak tady zůstal a trpěl. Jak je možné, že Kateřina nevidí jeho oddanost?
Zcela jistě proto, že tak dobře skrývá své city.
Pohled na nešťastnou Kateřinu pro něj byl nesnesitelný. Pokynul Heleně, aby si sedla vedle něho – cokoliv, co mu zabrání jít k milované ženě. „Jsem přesvědčený, že Jakub a Izza se k nám brzy vrátí celí a zdraví. Možná trochu promočení,“ prohlásil s úsměvem.
Kateřina zašeptala: „Stará se o to dítě víc než o mě.“ V každém jejím slovu zněla trpkost.
„To není pravda,“ nesouhlasila paní Donahueová.
„Já se obávám, že ano,“ poznamenal Kerry, který nemohl tu nespravedlnost a nalhávání snést.
Paní Donahueová na něho vrhla spalující pohled. „Pane Fairchilde. Jestli jste to nepochopil, snažím se lady Kateřinu utěšit –“
„Tím, že jí budete lhát?“ Věděl, že by měl zmlknout. Už teď to přehnal. Ale držel jazyk za zuby skoro tři roky.
Poklepal Helenu po ruce, aby ji uklidnil, vstal a přešel k pohovce. Díval se na Kateřinu, která na něj vytřeštila oči, a ignoroval její společnici. „Chceš se provdat za Lindforda? Nemyslím za vikomta Farleye, toho slušného, světem protřelého chlapíka, který chce kráčet v politických šlépějích tvého otce, ale za Jakuba Lindforda, oddaného otce tří nemanželských dětí?“
„Samozřejmě že chce!“ téměř vykřikla paní Donahueová.
Ale Kerrymu neuniklo váhání v Kateřininých lapisově modrých očích. „Ne, myslím, že nechce. Buď upřímná, Kateřino. Co chceš tyl Ne co chce tvůj otec nebo tvá přítelkyně.“
„Já… nevím,“ přiznala se zmatenou tváří. Kerry se usmál. „Copak se tě na to ještě nikdo nezeptal?“
Pomalu zavrtěla hlavou.
Paní Donahueová prudce vstala a vstoupila mezi Kerryho a Kateřinu. „To je směšné. Samozřejmě se za něj chce provdat. Vždyť prosila otce, aby jí dovolil podniknout tuto cestu.“
„Protože chtěl, abych si vzala Percivala Langleye,“ vybuchla Kateřina. Znovu přitiskla kapesníček na ústa. „Je dědičným hrabětem z Bexhamu, o němž se říká, že je vážně nemocný.“
„Langley? Tvůj otec chce, aby ses vdala za toho odporného starého kozla?“ Kerry postupoval proti paní Donahueové, dokud nezačala couvat. „Není divu, že uhání Jakuba, když její jedinou volbou je Langley –“ Rychle přenesl pohled na Kateřinu. „Ale ty máš další možnosti. Nemusíš výběr omezovat pouze na Langleye a Jakuba.“
Paní Donahueová se nepříjemně zasmála. „Pokud míníte sebe, pane Fairchilde – a já o tom nepochybuji –, mohu vám zaručit, že lord Basingstok nikdy nebude souhlasit s nápadníkem, jako jste vy.“
„Ale já neočekávám jeho souhlas,“ odsekl Kerry, „nýbrž souhlas Kateřiny.“
Do ticha, které po jeho rozhorleném prohlášení nastalo, zazvonil dětský hlásek: „Myslím, že pan Fairchild vás miluje, slečno Kateřino.“
Kerry se Heleninu roztomilému oznámení zjevné pravdy s chutí zasmál. Paní Donahueová se opovržlivě zamračila. A Kateřina jenom mlčky zírala, překvapená jeho – a jistě i Heleniným – prohlášením.
Pod neústupným Kerryho pohledem sklopila hlavu; když ji znovu zvedla, byla to opět elegantní žena, kterou tak obdivoval. Srdce mu bušilo strachem. Kateřina se pohybuje ve známých vodách – odbýt příliš nadšeného obdivovatele, odmítnout dvoření nevhodného nápadníka.
„Nechte nás o samotě,“ požádala paní Donahueovou.
Žena věnovala Kerrymu zlověstný úsměv. I ona věděla, co bude následovat. Zatímco odváděla Helenu z pokoje a zavírala dveře, Kerry sbíral veškerou odvahu.
Se zaťatými zuby sledoval, jak se lady Kateřina chystá být k němu co nejohleduplnější. Viděl, jak si olizuje překrásné růžové rty, jak se jí zvedá a klesá rozkošné poprsí. „Je to pravda?“ zeptala se. „Opravdu mě miluješ?“
Strnul a křečovitě sevřel ruce za zády v pěsti. „Ano.“
Zamrkala, kratičká pauza v jejím vážném výrazu. „Tolik let jsme byli tak dobří přátelé. Proč ses nikdy nevyjádřil?“
„Protože jsi čekala na Jakuba. Myslel jsem, že ho miluješ.“ Odmlčel se. „Miluješ ho?“
Zadržel dech. Podívala se mu do očí. „Ne.“
„Ne?“ Slyšel dobře?
„Já… mám ho ráda. Je hezký a bohatý a můj otec by ho rád viděl jako svého zetě – přinejmenším do doby, než se provalila ta věc s jeho dětmi. Otec tak zuřil, že si přál, abych se okamžitě provdala za někoho jiného. Rozhodl se pro Percivala Langleye, ale já… nemohla. A tak jsem přijela sem…“
„I přes své výhrady vůči Jakubovi?“
Přikývla.
V Kerryho hrudi narostla naděje, divoká a nekontrolovatelná jako šílené zvíře. „Neber si Jakuba, Kateřino.“
Bezmocně pokrčila rameny. „Říkáš to jako nejjednodušší věc pod sluncem. Ale oba víme, že to takové není.“
„Myslíš Langleye?“
„Myslím otce. Prohlásil, že když Jakub bude držet děti mimo Londýn, mohl by zvážit obnovení našeho zasnoubení.“
„K čertu s tvým otcem!“ Vykulila oči.
Kerry naléhal dál. „Provdej se za mě, Kateřino. Možná nemám titul, jaký hledáš, ani peníze. Ale vynahradím ti ten nedostatek jinak. Přísahám.“
Upřeně ho pozorovala. „Jak jinak?“
Vyvedla ho z rovnováhy. Ale současně přiživila bláznivou naději, která se probudila v jeho nitru. „Miluji tě. To ti nemůže slíbit ani Jakub, ani Langley. Miluji tě už celé roky. A vždycky budu. Budeš tím nejdůležitějším v mém životě. Celý můj život bude patřit jen tobě, Kateřino. Přísahám.“
V jejích nádherně modrých očích se znovu zatřpytily slzy, ale tentokrát plakala pro něho. Kerry vzal její ruku do svých. Bál se uvěřit, že by mohl tuto překrásnou, jemnou ženu opravdu získat. „Provdej se za mě, Kateřino. Vím, že mě nemiluješ,“ chrlil ze sebe. „Ale máš mě ráda – možná víc než Jakuba nebo Langleye. Vždycky jsme si rozuměli a já… já tě miluji. Nedovol, aby tě otec připoutal k nějakému muži, který tohle nemůže přesvědčivě prohlásit. Vezmi si mě.“
Mlčela tak dlouho, až se začal dusit. Konečně vydechla tichým, zranitelným hlasem: „Dobře.“
„Dobře?“ Kerry ztuhl, nemohl dýchat. Rozuměl jí správně?
„Vezmu si tě,“ oznámila a rty se jí zvolna rozechvívaly úsměvem.
Sklonil hlavu k sladkým rtům a po letech přesvědčení, že nikdy nebude takové právo mít, umíral touhou. Musel ji políbit, ujistit se, že to není jen sen horečkou stiženého mozku. Těsně před cílem se zarazil. „Kdy si mě vezmeš?“
„Tak brzy, jak si budeš přát.“ /
„Zítra?“
Zasmála se tím nejhezčím, nejzvonivějším smíchem, jaký kdy slyšel. „Tak brzy?“
„Buď to, nebo se smíříš s faktem, že tě budu muset zkompromitovat.“
„Tak dobře.“
To se mu jenom zdá; musí to být jenom sen! Ale byl ochotný riskovat. „Takže se za mě provdáš zítra? Nebo mi raději dovolíš, abych tě zkompromitoval?“ Věnoval jí škádlivý úsměv.
Vytáhla se na špičky, dokud se jejich rty téměř nedotýkaly. „Myslím… že cokoliv, čemu dáváš přednost ty.“
Švestkový sad zel prázdnotou. Z komína nestoupal kouř, mezi kamennými zdmi zřejmě neexistoval život. To by tady musela být Féba, která by vařila, zahradničila a starala se o malé hejno slepic a stádečko koz.
Jakub zastavil neklidného koně na dvorku před chalupou; zahleděl se na Fébin prostý domov a ani nevnímal nepříjemný déšť. Jestliže dokázala žít šťastně tady, o co snazší by pro ni bylo vytvořit ještě šťastnější domov tam, kde nechybí peníze a prostor.
Jeho pohled dopadl na malé blátivé stopy na verandě, vedoucí dozadu za chalupu. Takže Izza je někde poblíž. Nepustil se za ní, chtěl, aby přišla ona za ním. Toužil, aby k němu zaujala stejně důvěrný postoj, jakého se mu dostávalo od Heleny, a doufal, že dneska by na cestě k němu mohla ujít aspoň první krok.
Sesedl, dovedl koně k malé verandě a posadil se na nejvyšší schod. „Jsi tady, Izzo? Můžeme si promluvit?“
Žádná odpověď. Pokusil se určit, kterým směrem zmizela, ale déšť smyl šlápoty. „Potřebuji tvou pomoc, Izzo. Nedokážu udržet naši rodinu pohromadě, pokud mi nepomůžeš.“
Zase nic. Snažil se přijít na to, co by měl říct, aby ji přitáhl, co by ji mohlo přitáhnout – pokud je vůbec někde nablízku. „Je mi líto,“ zavolal do prázdna kolem sebe.
Natahoval uši po sebemenší odezvě. A pak se z nové kůlny na druhém konci dvora ozvalo: „Líto čeho?“
Mhouřil oči, ale neviděl ji. Rozhodně však byla v kůlně a čekala na odpověď. Řekl to nejjednodušší, co ho napadlo: „Je mi líto, že jsem jako otec tak selhal.“
„Máš čeho litovat,“ přišlo po delším tichu obvinění. „Děláš všechno špatně. Všechno!“
Jakub se díval dolů na sepjaté ruce. Měla pravdu. Když si ji i se sestrou bral do své péče, měl dobré úmysly. Ale nic nešlo podle očekávání. Znovu zvedl hlavu ke kůlně. „Možná bych se to s tvou pomocí naučil dělat lépe.“
Dveře kůlny se pomalu otevřely a v otvoru se objevila hubená postavička. Zablácená a promočená. Po těle se mu rozlila blažená úleva, přestože Izza stále vzpurně vystrkovala bradu a paže měla založené na prsou stejně vzdorně jako vždy. „Proč se nevrátíš do Londýna a nenecháš mě, Helenu a Leju tady s Fébou? Ožeň se s tou pitomou nafoukanou ženskou a nás nech být.“
Zavrtěl hlavou. „Nemohu odjet, Izzo. Jsi moje dcera, mé nejstarší dítě. Leja je nejmladší a Helena prostřední dítě. Každá jste jiná, každá máte své lepší i horší stránky. A já už bez vás nemohu žít.“ Mínil to vážně. Nikdy by bez nich do Londýna neodjel.
„No, já s tebou a tou lady Kateřinou nikam nejedu. Zůstávám tady s Fébou. A Helena a Leja taky.“
„Vždyť já také,“ vyhrkl.
Ta slova ho překvapila stejně jako Izzu. Zírala na něho přes rozmáčený dvůr se silnou nedůvěrou. „Taháš mě za nos?“
„Ne.“ Vstal a opatrně se k ní blížil. „Netahám tě za nos, Izzo. Neožením se s Kateřinou. Nepřestěhuji se zpátky do Londýna. Chci zůstat tady a vychovávat své děti.“
Izza naklonila hlavu. „A oženit se s Fébou?“
Zasmál se. Na to bylo snadné odpovědět. „A oženit se s Fébou – pokud mě bude chtít.“ Zastavil se tři kroky od děvčátka. „Nejsem si tím tak jistý. Co myslíš ty?“
Věnovala mu opovržlivý pohled. „Když vezmu, jak idiotsky ses choval, tak nevím, nevím…“
Takový upřímný postřeh nečekal. „Pomůžeš mi?“ zeptal se a uvědomil si, že to neříká jen tak. Možná by mu opravdu mohla pomoct.
Izza se dál tvářila pochybovačně. „Ty chceš mou pomoc? Copak nevíš, jak přimět ženu, aby tě chtěla?“
„Vím, jak se mám chovat ke špatnému typu žen,“ zamumlal. Potom zasténal nad tou absurdní situací. On vede rozhovor na toto téma s desetiletou dívkou! Jenže Izza nebyla typické desetileté dítě. Žila v tvrdém prostředí a viděla věci, které děti jejího věku vidět nemají. „Háček je v tom,“ pokračoval, „že jsem nikdy nejednal se ženou, jako je Féba.“
„Miluješ ji?“
Té otázce se jeho zmučená mysl záměrně vyhýbala. Ale teď se ho to přemoudřelé dítě svým přímým způsobem ptá. Miluje Fébu?
„Ano. Myslím, že ano.“ Překvapilo ho, jak lehce to přiznala. Miluje Fébu.
„Jenže ona tě nenávidí.“ Izza zlostně blýskla očima, aby se neopovažoval odporovat.
Zamračil se a promnul si zátylek. „Jak to mám změnit?“
„Musíš ji přesvědčit, aby tě milovala.“ Vyšla ze dveří kůlny. „Dej jí něco, po čem opravdu touží.“
„Nemyslím, že Féba chce ode mě dárky –“ Zarazil se, protože ho něco napadlo. „Ty by sis přála, aby byla tvou novou matkou, viď?“
„Samozřejmě.“ To věděla dávno. „Tak dobře. Můžeme uzavřít dohodu?“
„Jakou?“
„Mám dojem, že oba si přejeme totéž: já chci, aby se Féba stala mou ženou, ty by sis ji přála za matku. Souhlasíš?“
Pokrčila rameny a dlouho na něj podezíravě hleděla. „Souhlasím,“ přitakala.
„V tom případě musíme spolupracovat.“
Zvažovala jeho slova. Uvědomil si, že má oči mnohem starší než jiné desetileté děti. I kdyby nic jiného, aspoň tohle se pokusí změnit.
„Co mám udělat?“ zeptala se konečně.
„Nejdříve musíme poslat Kateřinu zpět do Londýna.“
„I s její protivnou přítelkyni.“
„I s paní Donahueovou,“ přikývl.
„Ale pan Kerry může zůstat, jestli bude chtít.“
„Myslel jsem, že by mohl doprovodit Kateřinu domů. Nabídnout jí rameno, aby se mohla vyplakat.“
Izza obrátila oči v sloup. „Když myslíš. Muži jsou idioti. Tak to říkávala moje máma.“
Jakub pocítil osten viny. Ano, muži jsou idioti. A on byl ten největší se všech. Alespoň ve vztahu k ženám. Svým dětem. Lásce, věrnosti a tomu, co je štěstí. V důvěře k desetiletému dítěti vyrůstajícímu na drsných ulicích Seven Dials, které uhodilo na podstatu jeho nedostatků. Ale může se změnit; přinejmenším se o to pokusí. „Jakmile budou Kateřina a její společnost na cestě, promluvím s Fébou,“ uvažoval nahlas.
„Asi tě odmítne,“ upozornila ho Izza.
„Moji žádost o její ruku? Proč by to dělala?“
„Aby ti oplatila, že jsi byl na ni tak zlý.“
„Ty si opravdu myslíš, že by to udělala?“
Izza chvilku přemýšlela a pak se pousmála. „Ne. Na to je příliš hodná. Víš, jak se chovala ke mně, i když jsem jí kradla věci. A to ani neví, co všechno jsem sebrala.“
„Cos jí vzala?“
Na Izzině tváři se objevil provinilý výraz. „Jednou jsem jí sáhla do kapsy – jen abych nevyšla z cviku, chápeš? Ukořistila jsem píšťalku a hodinky. Ale za chvíli jsem jí to vrátila. Vůbec si toho nevšimla.“
Jakub potřásl hlavou, ale chtě nechte se musel usmát. „Vypadá to, že ses nakazila její dobrotou. Ale máš pravdu, byla na tebe skutečně hodná.“
Vracel se v dešti na Farleyovo sídlo, před sebou v sedle Izzu, která v malých rukách jistě svírala otěže, a přemýšlel. Ano, on ukradl Fébě mnohem víc než vědro a hodinky. Zejména nevinnost a milované dítě. Přinejmenším tak to Féba musí vidět.
Nic z toho nemohl vrátit. Otázkou teď bylo, jestli jí obnovením zasnoubení s Kateřinou zlomil srdce natolik, že už mu navždy odmítne důvěřovat.
Nepochyboval, že ji může donutit, aby si ho vzala. Byla přece velmi praktická. Jenže když o tom uvažoval, zvolna mu začalo svítat, co od Féby opravdu chce. Bylo to udivující. Ohromující. Chtěl její lásku. Chtěl, aby se usmívala a byla šťastná a dychtila po jejich sňatku, který je spojí navždycky. Uvědomil si, že to chce mnohem víc než politickou kariéru – nebo cokoliv dalšího.
Rozhodl se ukrást jí srdce a už ho nikdy nevrátit.

21

Nedělní mše byla hrozná záležitost. Féba dorazila jako první, aby se vyhnula rozhovoru se sousedy, z nichž většina nepochybně očekávala pikantní podrobnosti o neobvyklé domácnosti ve Farleyově sídle. Vběhla do starého potemnělého kostela, aniž by někoho potkala, a usadila se v lavici své rodiny.
Úpěnlivé modlitby o radu, jak se má chovat k Jakubovi, byly k ničemu, protože každá stejně končila žalostnou prosbou, aby ho zase viděla. Dneska. Večer.
Zasténala, sklopila hlavu a skryla obličej v sepjatých dlaních. Nic ji nedokázalo zbavit myšlenek na toho proklatého svůdce. Do tichého kostela vešla paní Leaková a vklouzla do lavice Churchillů vedle ní.
„Ale no tak,“ zašeptala ta dobrá žena. „Nebuď tak skleslá, Fébo. Vím, že miluješ malou Helenu. Ale náš dobrý Pán má pro tebe něco lepšího než se starat o děti jiných lidí. Vlastního manžela a dítě každý rok. To pro tebe Hospodin chce a chci to pro tebe i já.“
Féba ze všech sil potlačila touhu ženu uškrtit a s jekotem prchnout z kostela.
Od toho okamžiku se den řítil do pekla. Slyšela šeptání, které se šířilo shromážděním věřících, když se v obvykle prázdné vyhrazené Farleyově rodině usadil lord Farley s dětmi a hosty. Izza s Helenou se otočily, aby jí zamávaly; pan Fairchild na ni zamrkal. Lady Kateřina a paní Donahueová se na nikoho nepodívaly ani při příchodu, ani při odchodu.
Pokud šlo o samotného vikomta, díkybohu k ní byl po celou mši otočen zády. Stačilo, aby při jeho odchodu sklopila hlavu v modlitbě a s jeho pohledem se nesetkala. Přesto vnímala, jak se na ni upřely jeho modré oči.
Cítil stejně ostře tíhu jejího pohledu během vikářova nesouvislého kázání? Modlil se za odpuštění jako ona – a za alespoň trochu štěstí?
Utrpení v kostele vystřídalo utrpení u oběda v přeplněné jídelně paní Leakové. Byla to hlučná záležitost, protože u stolu seděl kromě ní skoro tucet dalších hostů. Řezník a jeho mladší syn; ovdovělý farmář z Wickfieldu; chvástavý obchodník s rudými tvářemi, jehož podezírala z pašeráctví. Paní Leaková si nikdy nepotrpěla na delikátnost a ani dnes neučinila výjimku. Féba se cítila jako dojná kráva určená k prodeji.
Z osamělých chlapíků konzumujících řádné množství jídla paní Leakové jí byl nejmilejší hodný prosťáček Martin. Ten ji měl alespoň rád pro ni samotnou, ne kvůli farmě.
Když kuchařka paní Leakové přinesla rumový koláč se šlehačkou, Fébu už bolely čelisti z nuceného nepřetržitého úsměvu byla unavená zvídavými dotazy na svého skandálního zaměstnavatele.
„Už se usmířili?“ chtěla vědět paní Leaková a naklonila se, aby na Fébu viděla. „Podle toho, jak přicházeli společně do kostela, asi ano. Ta dáma a její přítelkyně jsou tady na návštěvě skoro celý týden.“
„Pět dní,“ upřesnila Féba. Uvědomila si, jak to vypadá puntičkářsky, a dodala: „Myslím, že to nejdříve oznámí svým rodinám.“
„Ale určitě tušíš, kam vane vítr,“ mínila paní Tonsdaleová. „Služebnictvo tyhle věci vždycky ví. Alespoň to tvrdí moje sestra, která pracovala jako služebná dvacet let u hraběte z Fenghamu.“
„Vychovatelka je víc než služebná,“ zdůraznila hlasitě paní Leaková. „Kromě toho naše Féba je teď s vikomtem Farleyem spřízněná, když je Helenina teta. Tak vidíte,“ prohlásila a podívala se postupně každému nezadanému muži do očí. „Naše Féba vstoupila do velkého světa. Ano, tak je to.“
Do velkého světa. Ta slova doprovázela Fébu domů a každým krokem po rozblácené cestě ji mučila stále víc. Ano, vstoupila do velkého světa jako milenka bohatého šlechtice. Není to sen každé dívky?
Asi půl kilometru před Švestkovým sadem se znovu rozpršelo. Féba nezrychlila. Už žádné obědy u paní Leakové. Už žádné výmluvy, proč chce jít domů raději pěšky než jet na voze Malcolma Horstata. Žádné vysvětlování, proč půjde raději sama než vedle Denbyho Fulcrumba. Žádné zamlčování toho, že by se raději sama utloukla kladivem do bezvědomí, než hovořit další minutu s Gordiem Wilkinsem.
Staropanenství jí ještě nikdy nepřipadalo tak lákavé.
Být milenkou Jakuba Lindforda může být přece mnohem zábavnější.
Zasténala nad svou zvráceností a setřela si kapky deště z obličeje. Pak stáhla krempu klobouku ještě hlouběji do čela a ploužila se posledním svahem ke Švestkovému sadu. Ano, může to být zábava; krásné chvíle střídané dny zoufalství.
Představa, že by ho už nikdy neviděla, znamenala jen další druh zoufalství.
Domů dorazila prochladlá a promočená. Cítila se prabídně. Odložila mokré střevíce a svrchní oblečení, rozdělala oheň a postavila vodu na čaj. Pak utřela prach, zametla a přinesla z kůlny další dříví. Cokoliv, jen aby byla zaměstnaná a nevšímala si, jak je chalupa tichá a prázdná.
Kdysi o takové osamělosti snila; o tom, že od ní nikdo nebude nic chtít; nikdo jí nebude říkat, jak se má chovat. Pouze uklidňující praskání dřeva a šumění deště na okenních sklech. Jak rychle se vysněná samota proměnila v osamělost!
Když konvice začala pískat, rozhlédla se po uklizené chalupě bez života a přiznala si nemilou pravdu. Je osamělá. Pociťovala to už minulou noc. A dneska to bude ještě horší. Nemohla se smířit s životem na Švestkovém sadě bez Heleny. Ale jestli bude Helenu následovat, pak jí zase vstoupí do cesty Jakub Lindford a ona se dál bude zmítat v citových bouřích.
A také jí zkříží cestu manželka Jakuba Lindforda.
Vzdychla a čelila pravdě, jíž by se zoufale ráda vyhnula. Zítra se musí vrátit na Farleyovo sídlo. I přes strašlivou bitvu, kterou s Jakubem vedli a v níž se každý z nich pokoušel podmanit si toho druhého, jí nic než návrat nezbývá, chce-li být i nadále součástí Helenina života.
„Tak dobrá. Půjdu,“ pronesla nahlas do prázdného prostoru. Kdyby tak nelilo, vydala by se na cestu hned, aby nemusela čekat celou nekonečně prázdnou noc. Ale uznala, že v takovém počasí je to holý nerozum. Zaměstná se koupelí a mytím vlasů.
Přikládat do ohně, sundat vanu ze zdi a přenášet těžké hrnce s teplou vodou zabralo dost času. Než vstoupila do kouřící koupele provoněné sušenými květy levandule, na uplakanou krajinu se snesl soumrak. Ponořila se do vody, vyčnívala jí jen hlava a pokrčená kolena.
Zaklonila hlavu a vychutnávala si teplo. Po chvíli vytáhla z vlasů hřebínky a pustila se do pracného mytí a oplachování do pasu dlouhých kadeří. Pak znovu odpočívala a nechávala teplo působit na ztuhlá ramena a strnulou šíji. Není nad to relaxovat se zavřenýma očima a hlavou pohodlně opřenou o okraj vany. Jen pár minut…
Kouř z komína Fébiny chalupy letěl k západu, unášený poryvy slaného větru ze Severního moře. Je doma. Když Jakub pobízel koně, potýkal se s vlnou očekávání i obav. Předtím odvezl Izzu na Farleyovo sídlo, pustil ji dovnitř kuchyňskými dveřmi a odvedl koně do stáje. Vrátil se do domu a chtěl si promluvit s Kateřinou, ovšem kuchařka ho informovala, že lady Kateřina se uchýlila do svého pokoje a požádala, aby jí tam přinesli večeři. Stejný požadavek vyslovili paní Donahueová i pan Fairchild.
Kuchařka ukázala na tři talíře na velkém kuchyňském stole. „Slečna Helena chtěla povečeřet tady dole se mnou. A také slečna Izza. Ale když jste teď doma…“ Tázavě se odmlčela.
„To je v pořádku. Jestli děvčata chtějí, ať se tu najedí.“
„Dobrá. A vy, můj lorde? Přejete si donést večeři do jídelny? Nebo do vaší pracovny?“
Jakub se podíval na Izzu, která vykukovala ze stínu u spíže a naslouchala každému slovu. Mrkl na ni. „Pro mě nic nepřipravujte. Musím ještě odejít. Mám nějaké vyřizování.“
Izzin souhlasný úsměv ho zahřál. Vydal se zpět do stájí, osedlal nového koně a navzdory ošklivému počasí vyrazil ke Švestkovému sadu.
Teď, když byl téměř u cíle, váhal, čím začít. Prosit nejdříve o odpuštění? Nebo raději požádat o ruku?
Pokud jde o něj, nejdříve by ji svedl, učinil poddajnou a ochotnou udělat cokoliv, oč požádá, takže by na jeho nabídku k sňatku kývla dřív, než by si uvědomila, jak se k ní v posledních týdnech choval krutě. Aby zapomněla, že je tupý a necitlivý a nezaslouží si ženu jako ona.
A úplně nejvíc chtěl, aby nemyslela na jeho vztahy k ženám v minulosti a nesoudila podle toho na jeho budoucí chování. Změnil se, i když to nemohl nijak dokázat. Jeho jedinou naději teď je, že ji umí svést – to je jediné eso v rukávu – a že Féba se ukázala jako povolná partnerka.
Už jen myšlenka na pevnou, broskvově nazlátlou pokožku, citlivě reagující na jeho dotek, mu vehnala krev do slabin. Neuvědomil si, že křečovitě svírá otěže, dokud kůň nepohodil hlavou a nevzepjal se.
„Promiň, kamaráde.“ Popleskal koně po krku; uklidnit vzpírající se zvíře bylo snazší než postlačit vlastní narůstající vzrušení. Tam ve skromné malé chalupě čeká žena, s níž stráví každou noc svého života. Už bez ní nevydrží ani minutu. Klid je to poslední, čeho je schopen!
Skalnatou louku doslova přeletěli. Kůň se hravě přenesl přes starobylou kamennou zídku, jako by to byla pouhá krtina. „Po návratu tě čeká velký pytel krmení,“ slíbil Jakub, když sesedl a odváděl zvíře do kůlny. Ačkoliv se chvěl nedočkavostí, donesl koni od studny vědro s vodou.
Domníval se, že Féba bude čekat ve dveřích. Musela slyšet dusot kopyt. Na to, aby byla v posteli, je brzy. Nebo je stále ještě ve vesnici a oheň v kamnech rozdělala najatá děvečka?
„Ne,“ zabručel. Takovou možnost odmítá. Ignoroval pravidla slušného chování a vtrhl dovnitř bez zaklepání. Zarazil se. Přechod z mrazivého větru do tepla přetopené kuchyně, od obav, že tady najde někoho jiného, k pohledu na Fébu spící ve vaně u kamen byl příliš náhlý. Měl ještě tolik rozumu, že za sebou tiše zavřel dveře. Co dál, to netušil. Odejít a vrátit se později? Vyjít a klepat, aby se probudila, oblékla a pozvala ho dál?
Jenže vzdát se nabízené hostiny vyžadovalo mnohem asketičtěji založeného muže.
Féba v celé své nevinnosti. Krásnější než cokoliv na co kdy směl pohlédnout.
Vlasy na spáncích se jí kroutily ve vlhkých prstýncích. Rasy vrhaly na smetanové křivky tváří dokonalé půlměsíce. Na čele a hrdle se třpytily diamantové krůpěje vody. Zaslouží si pravé diamanty, usoudil, ačkoliv pochyboval, že by jí slušely více než ty, které ji zdobily nyní.
Jedna paže jí visela přes okraj vany. Sklouzl pohledem k ladnému zápěstí a dlouhým, štíhlým prstům.
Prudce se nadechl. Tohle je dokonalá žena, která si zaslouží lepšího muže než on. Jenže on má ke šlechetnosti tohoto druhu daleko; nenchá si ujít dar, který se mu nabízí. Chce ji. Vždycky ji chtěl.
Odložil klobouk a rukavice a setřásl z ramen kabát. Pokročil blíže, sklonil se a zkusil vodu. Zdálo se mu, že vychládá. Uviděl na kamnech hrnec s ohřátou vodou. Opatrně ji přilil do vany. Féba se jen zavrtěla, ale oči neotevřela.
„Je mi líto, že jsem ti zkomplikoval život,“ zašeptal spící Růžence, své nastávající ženě. „Ale všechno odčiním.“
Odměnila ho lehounkým zachvěním růžových plných rtů. Tušil, že nereagovala na jeho slova, ale na teplejší koupel. Jednou rukou zamíchal vodu po obvodu vany.
Přejel přitom po jejím koleně a sklouzl na stehno. Krev v jeho slabinách se rozbouřila, až zasténal. Láska a touha zaplavovala jeho hladové tělo horečkou.
Zarazil se. Láska a touha. Nejen touha; dokonce ani ne nejdříve touha a teprve potom láska. Požár planoucí v jeho žilách je láska, láska k této ženě. K Fébě a žádné jiné.
„Fébo,“ zašeptal a poklekl. „Fébo, vzbuď se.“ Klouzal rukou po jejím stehně, koleně a znovu do vody. Smočil si manžetu, ale nevšiml si toho. „Vzbuď se, má nevěsto. Otevři oči a podívej se, co jsi udělala.“ Pospěš si, jinak mi touha po tobě roztrhne kalhoty.
Féba se cítila dobře a neměla chuť se probouzet. Podvědomí jí říkalo, že by neměla dřímat, ale umýt se, dokud je voda teplá. Zároveň však doufala, že má dost času. Pohnula se a vzdychla. Voda byla pořád teplá. Má opravdu spoustu času.
Podél jejího nosu něco sklouzlo, snad pírko nebo zavál slabý vánek. Pokrčila nos – přestalo to, ale vzápětí to přistálo na rtech. Pohnula jimi a bylo to pryč. Než se nadála, zase se to vrátilo; sledovalo to křivku jejího dolního rtu a pak horního.
Bylo to příjemné. Jako když ji líbá Jakub… Pootevřela rty.
Otevřela oči a zamrkala vlhkými řasami. Zdálo se jí o Jakubovi; je na tom něco divného? Každý okamžik bdění zaplnily myšlenky na něho. Proč by se jí o něm nemohlo zdát i ve vaně?
Znovu zamrkala a uviděla jeho tvář. Sen splýval se skutečností: skláněl se k ní s úsměvem a jiskrami lásky v očích.
Láska. I ona se usmála a naplněná uspokojením, jaké dosud nepoznala, zavřela oči. Miluje ji.
Opět ji pohladil po rtech. Tentokrát je pootevřela a vyšla vstříc vytouženému polibku. „Líbej mě,“ zašeptala. „Prosím.“
„S radostí,“ odpověděl. Položil dlaň na její tvář a ona se k ní přitiskla. Bylo to tak příjemné.
Tak příjemné. Tak reálné.
Příliš reálné.
Když jí zvedl bradu, pravda ji uhodila tak prudce jako matčin políček. Teď už se opravdu probudila a prudce se posadila, až voda vyšplíchla přes okraj vany. Usmál se jejímu úleku i náhle odkrytým ňadrům. Féba se s výkřikem opět ponořila. Vylila další vodu.
Jakub je tady! Není to sen!
„Nedívej se!“ poručila mu potácejíc se někde na hranici šoku, hněvu a zvrhlé radosti. Zkřížila paže přes hruď. „Zavři oči.“ Zamračila se.
Jakub na každý příkaz zavrtěl hlavou a opřel se lokty o okraj vany. Byl v košili a jeden rukáv měl vyhrnutý až k lokti.
Zmateně se na něho dívala. „Jak dlouho jsi tady?“
„Dost dlouho,“ přiznal. „Musel jsem tě vidět.“
„Vidět?“ Féba obrátila oči v sloup a přiškrceně se zasmála. „Myslím, že už jsi viděl dost.“
„Ne.“ Naklonil se blíže a do čela mu sklouzl pramen vlasů. S podivem si všimla, jak jeho vlasy ve světle ohně zezlátly. A potřebuje ostříhat. Pravděpodobně si nedal zkrátil vlasy od příjezdu do Yorkshiru.
Jeho vlasy ji nemusejí zajímat, okřikla se v duchu. Ať je obdivuje lady Kateřina. Ne ona. Ji přece nezajímají. Ji nezajímají nejen vlasy, ale ani on.
Otočila obličej ke kamnům. „Co chceš, lorde Farleyi? Je nějaký problém s dětmi?“
„Chybíš jim.“
„Chodil jsi sem zbytečně. Vrátím se až zítra ráno. Pak na děti dohlédnu.“
„Nepřišel jsem kvůli dětem, Fébo. To jistě víš.“
Neobtěžovala se odpovědět. Samozřejmě to věděla. Přišel za ní, protože její chalupa jim poskytuje soukromí.
Kéž by v ní jeho přítomnost nevyvolávala takové rozechvění a mravenčení pod kůží. Kéž by se zlobila a cítila se uražená. Uražená jeho domýšlivostí a přesvědčením, že ona ho tady chce. Místo toho se rdí očekáváním a vášní. Po jejich posledním setkání tady –
Ne, nebude na to vzpomínat. Nebesa, vášeň jí nadobro zatemnila zdravý rozum.
Ponořil jednu ruku do vody a zčeřil vlnky kolem jejích kolen. „Musím ti něco říct.“
Nechtěla to slyšet. Nechtěla slyšet ujišťování, že až se ožení, ona bude mít stále místo v jeho životě. Nechtěla slyšet sliby o dětech ani o svém výsadním postavení v domě. Už se rozhodla: vrátí se na Farleyovo sídlo a nebude předstírat, že neví, kam to povede. Jen kdyby ji chtěl za manželku a ne jenom za milenku…
Hlava jí klesla na okraj vany. Nemluv. Jenom mě miluj. Miluj se se mnou. Neschopna slova mu to dala najevo tím, že nechala ruce sklouznout z ňader. Nevyslovenému poselství porozuměl. Féba pootevřela rty, dýchala krátce a zrychleně. Líbej mě.
Pocítila jeho ruku na svém stehně, nejdříve na vnější a pak na citlivé vnitřní straně. Jemným tlakem jí roztáhl nohy. Ležela uvolněná, chráněna pouze závojem vody.
„Ty ani nevíš, jak jsi krásná,“ šeptal ochraptěle. Vzrušeně. Vědomí, jak snadno v něm rozžehne vášeň, vzrušilo i ji, přestože věděla, že ke kráse žen, jež mu kdysi patřívaly, má daleko.
Ale z nějakého důvodu obdivoval její nekomplikovanou duši; pod jeho obdivným pohledem se vždycky cítila krásná. Už jenom proto bude jeho věčnou dlužnicí.
Klouzal dlaní po jejím stehně. Když se dotkl kadeří v podbřišku, zatajila dech. Uvnitř těla cítila žár, jen centimetry od místa, kudy klouzaly jeho prsty.
Dech se jí zastavil. Všimla si, jak se mu rty zavlnily spokojeným úsměvem. Ale nezdržel se v místě, kde to nedočkavě tepalo. Jeho ruka putovala vzhůru po druhém stehně přes koleno a po holeni až ke kotníku.
„Je ti dost teplo?“
Přikývla. Pouhý zvuk jeho hlasu vystupňoval její horečku ještě víc. Hladil ji po chodidle a pak jí zvedl nohu z vody. „Nádherná,“ zašeptal. Sklonil se, aby z ní slíbal vodu, a Féba zasténala. Jazykem sebral kapky vody pod kolenem, na vnitřním kotníku a na citlivé klenbě chodidla.
Stejnou pozornost věnoval i její druhé noze.
„Má vodní vílo. Umyla ses, než sis zdřímla v lázni?“
I kdyby se vydrhla od hlavy k patě, stejně by zalhala. „Ne.“ Upřeně se mu zadívala do očí a bez dechu očekávala, co bude následovat. „Ne, ještě ne.“
„Výborně.“ Z misky vedle vany vzal žínku a mýdlo a začal chodidlem. Féba slastně kroutila prsty. Každičké místo, kterého se dotkl, jako by se nabíjelo vášní.
„Moje mořská panno…“ Líbal ji na břicho a v jejím nitru se vše chvělo potlačovanou touhou. Jeho majetnické chování jí třáslo, ale slastné pocity zvítězily. Jako by to věděl, vzhlédl. Oči mu plály modrým ohněm.
Drsnou žínkou pronikl k intimním místům a dráždil její vrcholek vášně mučivě nádherným způsobem. Féba sténala rozkoší.
„Líbí se ti to, Fébo? Pověz mi to.“
„Ach ano.“ Vzdychla.
Pohrával si s ní hbitými prsty.
„Rychleji? Hlouběji?“
Přikývla a lapala po dechu, když přitlačil.
„Ukaž mi prsa.“
Zaklonila hlavu co nejvíce dozadu, až se zduřelé bradavky vynořily z vody. Vzduch ji chladil na mokré kůži, ale jeho ústa byla horká. Horká a divoká, když její bradavky okouzleně laskal. Tělem jí projel šíp vzrušení a prudce se proti němu vzepjala.
Kousal, sál, téměř ji zraňoval. Ústy přisátými k jejímu ňadru a prsty v jejím lůně ji vysával. Vyvolával vášeň a bouři v každičké části jejího těla. Proměnil ji v bytost žijící pouze tímto okamžikem.
Naléhal na ni stále hlouběji a tvrději, dokud se v ní nevzedmula rozkoš valící se ve vlnách jaké mořský příboj.
Zvedl ji z vany na koberec a bleskurychle se svlékl. Tyčil se nad nijako šelma nad lahodnou kořistí. Zvedl jí nohy, kotníky si položil na ramena a s dychtivým pohledem sledujícím její reakce do ní vrazil svůj žhavý úd.
Féba opět vyvrcholila výbuchem. Sevřela ho tak těsně, že se každý pohyb jakoby znásobil.
Svíral rukama její hýždě a vrážel do ní s šílenou rozhodností.
Rozhodl se počít s ní dítě.
Féba to jasnozřivě pochopila, aniž tušila proč, ale uprostřed jejich sexuální bouře si tím byla jistá. Vkládal do toho příliš mnoho ze sebe. A hodně z ní bral. Jaký to může mít výsledek?
Co víc může chtít?
Vzhlížela k němu skrze mlhu uspokojení a přání, lásky a touhy, a pozorovala jeho obličej, když se blížil k vrcholu. Přimhouřil oči, ale když se upřely do jejích, planuly vzrušením.
„Ukaž mi, že se ti to líbí,“ zamumlal. Chraptivě vyhrknutá slova stačila, aby se v ní probudilo další zemětřesení rozkoše. Možná ji nemiluje, ale vždycky mu bude záležet na tom, aby byla uspokojená. Není divu, že ho ženy tak zbožňují. Opravdu si myslela, že mu dokáže uniknout? Opravdu věřila, že bez něho dokáže žít? „Miluji to,“ zašeptala sténavě na jeho krku. „A ty to víš.“
Košili měl rozepnutou. Vklouzla jednou rukou na jeho nahou hruď. Pod horce vlhkou kůží mu bláznivě bušilo srdce, svaly se napínaly snahou vzít ji s sebou k vrcholu. „Miluji to,“ přiznala se a upírala na něho oči plné upřímnosti. „Ale co miluji nejvíc… jsi ty. Ty.“
Na okamžik se zarazil, nepatrná změna v dokonalém rytmu milování. Z hrdla se mu vydralo zasténání. Strnul. S napjatými stehny a svaly na hrudi i pažích ji téměř zvedl z koberce.
Féba cítila, jak do ní vtéká horký pramen života. Vykřikla a svírala ho v křečích v sobě, jako by měli zůstat spojeni navždy.
Vyvrcholení ve vaně bylo neuvěřitelně příjemné. Pokaždé, když byli spolu, to skončilo uvolněním napětí, ale tentokrát se na sebe vršila jedna vlna rozkoše za druhou. Mezi nimi nyní zněla odhalená pravda. Miluje ho a není cesta zpátky.
S posledním nárazem se na ni zhroutil. V tichu chalupy znělo pouze jejich přerývané dýchání a uklidňující praskání ohně. Prožívala nejkrásnější okamžik života; vychutnávala si vzácné uspokojení těla i duše a cítila, že Jakub také.
Mohla tak zůstat navěky, usoudila – kdyby byli v posteli a ne na chatrném koberci na tvrdé kamenné podlaze a kdyby jeho tělo nebylo tak těžké.
Pohnula se a hledala pohodlnější polohu. Zareagoval otočením, takže náhle ležela ona na něm.
V místnosti bylo teplo a ona se tiskla na úžasné teplé tělo. Náhle se zachvěla. Jakub teď ví, že ho miluje. Změní to něco mezi nimi? Má to pro něho vůbec nějaký význam?
Položila si hlavu na jeho hruď.
„Je to pravda?“ Každé slovo znělo dozvuky milování.
Věděla, na co naráží. Sebrala odvahu. „Ano. Zdá se, že je to tak.“
Neřekl na to nic, jako by zvažoval, co má s ní a tím nešťastným citovým poutem dělat. Když se mlčení protahovalo, Féby se zmocnila panika. Co teď bude? Co si počne?
Proč ji Jakub nemůže milovat?
Chtěla z něho sklouznout, ale přitiskl ji k sobě. „Pusť mě, lorde Farleyi. Je mi… je mi zima. Potřebuji se obléct.“
Znovu se překulil. Přikryl ji horkým tělem a uvěznil ji pod sebou. „Už mi tak nikdy neříkej. Od této chvíle jsem pro tebe jenom Jakub, Fébo.“
Opřel se o lokty a jednou rukou natočil Fébin obličej k sobě. Druhou jí odhrnul rozcuchané vlasy ze spánku a čela. Neměla jinou možnost, než mu hledět do zkoumavých očí. „Od této chvíle o tebe budu pečovat. Vždycky se o tebe budu starat.“
Usmála se.
„Slibuji,“ pokračoval. „A jelikož mě miluješ – nelhala jsi, že?“ Ztrápeně zavřela oči. „Nelhala.“
„Výborně. Takže za těchto okolností si myslím, že bude lepší, když se vezmeme.“
Když se vezmeme? Slyšela dobře?
Prudce otevřela oči. „Myslíš ty a já? My?“
„Ano, Fébo. Ty a já. Vezmeš si mě?“
Určitě sní. Jiné vysvětlení neexistuje. Nemůže to přece být tak jednoduché: přizná mu, že ho miluje, a on ji okamžitě požádá o ruku.
Neřekl, že ji miluje.
Ztěžka polkla. Nemůže si klást podmínky. Na to, aby očekávala, že ji bude milovat, je příliš praktická. Ale přála si to. Zoufale.
Miluje ještě Kateřinu?
Při té myšlence ji zamrazilo. Určitě ne. Ale potřebovala to vědět. „A co lady Kateřina? Nejsi s ní zasnoubený?“
Přimhouřil oči a na čele se mu objevily vrásky. „Ne. Už dlouho ne.“
Mělo ji to potěšit, ale nestalo se. Odkládal ženy tak snadno. „Už dlouho ne?“ Našpulila rty a bála se odpovědi na následující otázku: „A jak dlouho hodláš být zasnoubený se mnou?“
Usmál se jedním koutkem úst. „Vůbec ne dlouho.“

22

Féba se přinutila zvednout se a obléci. Jakub zůstal ležet natažený na boku na koberci a pozoroval její tápavě nejisté pohyby. Hruď se mu stále ještě leskla potem a s přimhouřenýma očima vyhlížel smyslně.
„Neodpovědělas mi, Fébo.“
„Na co?“ Jako by to nevěděla!
„Provdáš se za mě?“
Sklopila hlavu a pohrávala si s tkaničkami živůtku. „Vdát se? Neměla bych být napřed zasnoubená?“
Překulil se na záda. „Pokud chceš, můžeme zásnuby přeskočit a rovnou se vzít. Povolení ke sňatku bez ohlášek vyřídím.“ Odmlčel se, protože spatřil její užaslý výraz. „Co je? Myslíš, že povolení nedokážu získat?“
„Ty… ty to myslíš vážně?“
„No ovšem. Být vikomtem přináší jisté výhody. Jednou z nich je, že znám lidi, kteří mi mohou prokázat laskavost.“
„Ne, tohle ne. Vážně si mě chceš vzít?“
Posadil se a zíral na ni. V rozhalené košili a neoholený mohl být klidně správce, jak kdysi toužila, a dostupný i ženě jako ona. Ztěžka polkla. Možná je pro ni opravdu dostupný. Rozhodně to znělo upřímně.
„Samozřejmě. Proč bych to jinak říkal? Aha, už tomu rozumím. Když jsem prohlásil, že nebudeme zasnoubeni dlouho, myslela sis, že zásnuby později zruším?“
„Chystáš se zrušit zasnoubení s lady Kateřinou,“ připomněla Féba poněkud útočně. „Předtím v Londýně je zrušila ona.“
„Jenže já se s ní rozcházím proto, abych se mohl oženit s tebou.“ Vstal a pomalu se oblékal.
„Ale proč?“ Féba se bála uvěřit. Pokud podlehne nadějím, jichž se později bude muset vzdát, neunese to. „Před chvílí jsem souhlasila, že budu vychovatelkou tvých dětí. Samozřejmě se mnou můžeš jednat jako s milenkou bez ohledu na mé protesty.“ Zarděla se, ale pokračovala. „Nabízíš mi to, protože se bojíš, že bych si vzala někoho jiného?“
„Částečně ano.“ Pokročil blíž; ucouvla. „Ale není to jediný důvod.“
„Nechceš se o mě dělit, je to tak?“
Zaťal zuby. „Nikdy se o tebe nebudu dělit se žádným mužem, Fébo Churchillová. Nikdy.“
„No, pokud z nás někdy budou manželé, nemysli si, že já se o tebe hodlám dělit. Co na to říkáš?“
V očích mu zajiskřilo pochopením a stínem viny. „Narážíš na mou minulost. Ale s tou je konec. Tohle je něco jiného.“
„A jakou mám jistotu? Pokud vím, jsem přinejmenším tvá pátá žena.“ Při této představě se jí rozbouřila mysl. „Stejně dobře mohu být i patnáctá.“ Sevřela ruce v pěsti. „Nebo padesátá.“
Smutek a vina v jeho očích se prohloubily. „Nejraději bych svou minulost smazal, Fébo, ale nejde to. Na svou obranu mohu říct, že s mou přitažlivostí pro ženy to přeháníš.“ Odmlčel se a zvažoval myšlenky. „Ano, vyhledával jsem je. Vždycky jsem běžel za tou, kterou jsem chtěl, i za tebou. Ale nikdy jsem žádné nelhal. Mé úmysly dobře znaly. O ruku jsem žádal jen dvakrát. Kdysi Kateřinu a nyní tebe.“
Chtěla mu věřit. Chtěla mu věřit každé slovo. Ale čím blíž byla cíle, tím víc chtěla mít Jakuba jen pro sebe. Ještě docela nedávno byla šťastná, že je jeho milenkou. Potom si přála manželství. To ostatně chtěla pořád. Ale teď touží i po jeho lásce. Na prvním místě stála láska, za ní následovalo manželství a věrnost. Problém spočívá v tom, že Jakub ji nemiluje. Chce ji možná více než předchozí ženy a rozhodně ji má rád. Nepochybně ji považuje za nejlepší kandidátku na matku svých dětí. Ale nic z toho není láska. Napřímila se. „Kdyby ses oženil s lady Kateřinou, byl bys jí věrný?“
Tou otázkou ho zaskočila. Strčil ruce do kapes a neklidně přecházel po místnosti. „Snažil bych se.“
Ach, bože! Féba zoufale rozhodila ruce. „Snažil? Ty by ses snažil?“
Zamračil se. „Ano. Snažil bych se. Jsem upřímný, Fébo. Ty přece chceš, abych byl upřímný.“
„Chci upřímnost a věrnost.“
„Budu ti věrný.“
„Opravdu?“
„Mezi tebou a Kateřinou je obrovský rozdíl.“
„To mi ani nepřipomínej.“ Teď přišla řada na ní, aby neklidně popocházela.
„Co tím myslíš?“ Chytil ji za ruce a přinutil ji otočit se obličejem k němu. „Co tím chceš říct?“
Jeho dotek ji zbavil posledního zbytku sebeovládání. Jako by se otevřela Pandořina skříňka. Všechna její tajemství, obavy a pochyby vybuchly v gejzír zoufalství. „Co tím myslím?“ opakovala. „Ona je krásná a bohatá. Pochází ze správné rodiny. Splňuje všechny požadavky, jaké se kladou na tvou manželku. Má do manželství vše potřebné. Já nevyhovuji v ničem. Nemám žádné rodinné konexe; žádné zkušenosti se šlechtickým postavením. Matka mě sice učila dobrému chování, ale to nestačí na povinnosti v postavení vikomtky.“
Vikomtka.
Když Féba snila o tom, že by se stala Jakubovou manželkou, nikdy si to nespojila s rolí vikomtky Farleyové. Ta představa ji teď k smrti vyděsila.
Karty v jejich vztahu se rychle obrátily. Féba pochybovala o jeho odvaze oženit se právě s ní, která je pro jejich svazek nejméně vhodná. S obavami potřásla hlavou. „Nemohu tvou nabídku přijmout. Samozřejmě jsem polichocená, ale… Ne. Nemohu si tě vzít.“
Přitáhl si ji blíž k sobě. „Ale ano, můžeš. A vezmeš.“
„Ty nechápeš.“ Sklopila hlavu a opřela čelo o jeho hruď. „Není to možné.“
Slyšela jeho zrychlený dech; hruď pod jejím čelem se zvedala a klesala. „Pověz mi: kdybych nebyl vikomt, tak by ses za mě provdala?“
Roztřeseně se nadechla. „Přála jsem si, abys byl jenom správce,“ přiznala tiše.
Hruď pod její hlavou se podivně roztřásla. Chvilku trvalo, než pochopila. On se jí směje! Zvedla hlavu. „To není legrace! Byla bych moc dobrou ženou správce.“
„Ale jako vikomtova žena budeš ještě lepší,“ opravil ji rozhodně. Něžněji pohladil po tváři a usmál se jejímu nešťastnému výrazu. „Možná tě přesvědčí, že o ruku žádám podruhé v životě. Ale ani jednou jsem nepřísahal svou lásku. Tedy vlastně ne do této chvíle.“ Ne do této chvíle?
Féba si nebyla jistá, jestli to skutečně řekl, nebo jestli si ta krásná slova vybájila její zoufalá mysl. Ne do této chvíle.
„Miluji tě. Tebe, Fébo.“ Třpytivé modré oči spočívaly na její tváři. „Nemohu bez tebe žít. Copak ti to nedokazuji stále znovu? Utíkám za tebou pokaždé, když opustíš Farleyovo sídlo. Potřebuji tě u sebe. Tebe a žádnou jinou. A jestli nechceš žít se mnou v mém sídle, pak já budu žít s tebou tady. Nebo se můžeme nastěhovat do domu správce.“
Hořce se pousmál. „Nevidíš to? Miluji tě. Řekni, že si mě vezmeš, lásko. Prosím tě. Zlomíš mi srdce, pokud to neuděláš.“
Kdyby si nepřečetla pravdu v jeho očích a necítila jeho pevný stisk, asi by ji nepřesvědčil. Ale cožpak mu může odolat? Jeho slib zněl tak naléhavě, tak upřímně, až se jí oči zalily slzami. „Opravdu mě miluješ?“
„Miluji tě.“ Potřásl hlavou, jako by to i jeho udivilo. „Měl jsem si to uvědomit už dříve a hned se ti přiznat. Vím, že jsem idiot. Ale miluji tě. A stanu se pro tebe milencem, manželem, vikomtem i správcem. Cokoliv, co si přeješ.“
Když na něho dál užasle hleděla, dodal: „A budu ti věrný. To ti slibuji ze všeho nejvíc. Moje minulost…“ Dlouze vzdychl a zavrtěl hlavou. „Možná jsem jenom čekal a učil se. Pro tebe. Celý život jsem čekal, až najdu tebe, Fébo.“
Fébina ústa se pomalu zvlnila k úsměvu. Myslí to vážně. Opravdu. Zaplavila ji neskutečná radost. Ale po všem utrpení, kterému ji vystavil, se tomu mizerovi nevzdá tak lehce.
„Učil se?“ opakovala pomalu a podívala se na něho úkosem. „Tvrdíš, že s každou ses jen učil? No, musím uznat, že se studium vyplatilo.“ Pohlédla mu přímo do očí a špičkou jazyka si lehce přejela rty. „Rozhodně ses velmi dobře naučil umění přesvědčovat, aby žena udělala to, co si přeješ.“
S pohledem na její jazyk narůstala v jeho očích vášeň. Cítila, jak se mu napíná tělo. Nicméně mu musela přiznat k dobru, že se nenechal jejím smyslným chováním svést z cesty.
„Ale přesvědčil jsem tě, aby sis mě vzala?“ zeptal se. „Přesvědčil jsem tě o své lásce k tobě?“
„Ano.“
Štastně se usmál a přitáhl ji k sobě. „A provdáš se za mě?“ Objala ho. „Ach ano.“
Jakub pocítil rozdíl, když k sobě Fébu přivinul. Ačkoliv ochotně přiznala, že ho miluje, souhlasit se sňatkem se zdráhala, až se bál odmítnutí. Teď její objetí zaplašilo všechny obavy. Fébina láska ho zaplavila jako sluneční svit a hřála způsobem, jaký dosud nepoznal.
Zabořil obličej do jejích rozcuchaných vlhkých vlasů a nadechl se její vůně. Vůně Féby. Opíjela ho. Chtěl se v ní utopit. Vůně Féby je vůně lásky.
„Pro mě už nebude existovat jiná než ty,“ zamumlal a v očích ho zaštípaly slzy.
„To ti doporučuji,“ přitakala a nabídla mu své rty.
Těšil se ze vzrušení, které v něm probouzela. Když ji zvedl do náruče a nesl do ložnice pod střešními trámy, nevysvětloval jí, že jeho slova nepochopila. To, že pro něj žádná jiná žena nebude existovat, nebyl slib Fébě. Konstatoval tím jen pozoruhodný fakt; překvapivé poznání, osobní odhalení. Už nikdy nebude chtít jinou ženu než Fébu.
Když přísahal lásku a věrnost, nevzdal se tím svobody ani politické kariéry; naopak získal všechno to, co nikdy neměl: uspokojení; smysl života. Rodinu.
Lásku.

Doslov

The London Tattler – 28. dubnaVzrušující příběh vikomta Farleye a jeho cesty poseté zlomenými srdci nabral ještě senzačnější obrátky. Zdá se, že zasnoubení vážené lady Kateřiny a bouřliváka lorda Farleye bylo obnoveno a chystá se sňatek. A to vše v pusté divočině Yorkshiru!
Lady Basingstoková z nečekaného běhu událostí údajně ulehla, zachvácená žalem. Lord Basingstok rovněž odmítá odpovídat na jakékoliv dotazy o nečekaném zvratu vztahu své dcery k indiskrétnímu vikomtovi.
Dá se jen těžko spekulovat o důvodu tak náhlého rozhodnutí pro sňatek bez účasti nevěstiny rodiny. Ale vzhledem k počtu nemanželských dětí lorda Farleye mohou být nějaké pochybnosti?

The London Tattler – 3. května
I v sezóně bohaté na drobné skandály a poklesky se prohřešky některých lidí tyčí jako hory hříchu nad pahorky a omyly jejich krajanů.
Pochopitelně mám na mysli to ostudné chování lorda Farleye. Už dost ošklivé bylo, jak si pohrával s city lady Kateřiny Winfieldové, a teď přichází ještě horší zpráva: nutí ji k uzavření manželství bez souhlasu jejích zničených rodičů.
Ovšem pravda je tak pohoršující a neuvěřitelná, že čtenáři lze odpustit, když pohoršen nevírou odhodí tento výtisk do koše. Buďte ujištěni, že nic než pravda je přesně taková, jak zde stojí. Lord Farley se opravdu oženil v urychleném venkovském svatebním obřadu – ale ne s lady Kateřinou! Vzal si nějakou venkovanku, ženu najatou za vychovatelku jeho dětí, která předtím pracovala jako dojička!
Ano, drazí čtenáři, novou vikomtkou Farleyovou se stala obyčejná vesnická žena z okolí jeho venkovského sídla. Člověk se neubrání otázce, kolik dětí ten muž skrývá v severní divočině a proč náhle cítil nutnost vzít si právě takovou ženu, když předtím odmítl oženit se s kteroukoliv z dřívějších milenek.
Pokud jde o lady Kateřinu, jeho předpokládanou nevěstu, zdá se, že i ona se urychleně provdala; vzala si ctihodného Kerry Fairchilda, mladšího syna hraběte ze Sanderly. Není třeba dodávat, že její dvojnásob rozrušení rodiče se uchýlili do ústraní.

The London Tattler – 19. května
Nebýt práva mých věrných čtenářů znát pravdu, pisatelka tohoto sloupku by v zoufalství nad sobeckou umíněností mladých lidí odhodila péro i papír. Jak může Matka Británie prosperovat v rukou této rozkoše vyhledávající generace, pohrdající všemi pravidly slušné společnosti? Sňatky bez souhlasu rodičů mohou být vhodné pro prostý lid, ale vložené do rukou urozené společnosti vážně podkopávají anglickou tradici soustředění moci do těch nejschopnějších jedinců.
Bohužel se zdá, že také někteří ze starší generace nejsou vůči nákaze porušování tradice imunní. Mám na mysli pochopitelně to, že lord a lady Actonovi hodlají svému synovi, obecně kritizovanému lordu Farleyovi, a jeho venkovské manželce uspořádat svatební hostinu.
Předvídám gigantickou katastrofu. Kdo z významnějších osobností by si přál stýkat se s takovým mužem a jeho nezbytně nekultivovanou manželkou?

The London Tattler – 21. května
Lady Basingstoková byla včera odpoledne spatřena v exkluzivní prodejně oděvů Madame Henri’s. Podle zasvěceného zdroje není pochyb, že si zkoušela nádhernou róbu, kterou si hodlá obléknout k uvítání své právě provdané dcery a zetě. Člověk se neubrání myšlence na zoufalství ubohé matky, která musí čelit buď ztrátě milované dcery v impulzivně uzavřeném manželství, nebo se smířit s nemanželským dítětem zplozeným s jejím špatně zvoleným partnerem. Zatímco se pan Fairchild může pyšnit dobrým rodinným jménem, je na hony vzdálen bohatému a titulovanému muži, kterého by si lady Kateřina zasloužila. Lord Basingstok se k celé věci nadále nevyjadřuje.
Lady Actonová, matka lorda Farleye, byla spatřena na dostizích ve Vauxhall Gardens a na všech rautech a plesech konaných ve městě. Podle všeho se setkala s narůstajícím nepřátelstvím vůči svému synovi a jeho pasačce a snaží se je svým vlivem zmírnit.

The London Tattler – 24. května
Drazí čtenáři, pravda je ještě podivnější než fikce a rozhodně mnohem děsivější. Zdá se, že lord a lady Basingstokovi byli hosty na slavnosti u Actonů. Jejich dcera s manželem cestují s lordem Farleyem a lady Farleyovou (titul „lady“ v posledním případě používám spíše volněji) na jih. Plány obou párů mají být oznámeny na chystaném plese.
Ačkoliv mě to bolí, musím to sdělit (citlivější z mých čtenářů nechť si přikryjí oči). Člověk se neubrání otázce, co dalšího tyto dva páry v tandemu provádějí.

The London Tattler – 30. května
Náměstí Portman Square polní dav obchodníků a služebnictvapřipravujících slavnost u Actonů. Kolem jejich veloplepého sídlase táhne nepřetržitý proud jezdců, kočárů a chodců od chvíle kdy se začalo proslýchat, že v něm přebývá i nerovný mladý pár. Je možné, že voyerismus překonal zdravý rozum a přilákal, tam i ty, kteří by měli mít tolik rozumu, aby se nezúčastnili události určené k poctě těch, kdo žádnou čest nemají? Buďte ujištěni, drazí čtenáři, že v takovém případě vám vaše korespondentka podá zprávu o všech aspektech této oslavy bez ohledu na možnost osobní potupy.

The London Tattler – 14. června
Konečně lze vše uvést na pravou míru. Klepy o manželství lorda Farleye s dojičkou opravdu silně přeháněly. Nová lady Farleyová, dříve slečna Féba Churchillová, sestřenice barona Kenningtona z Yorkshiru, je fantastická žena chovající se taktně i před zvědavými pohledy více než šesti set hostů. Lady Kateřina Fairchildová, rozená Winfieldová, se chovala přesně tak, jak se od ženy jejího postavení očekává.
Róby nevěst spolu dokonale ladily: lady Kateřina měla šaty ze slonovinového a azurového hedvábí a lady Farleyová z krémového a jablkově zeleného moaré. Obě ženy dávaly najevo vzájemné přátelství, které předem zavrhuje jakýkoliv pokus vidět za jejich svazkem skandál. Často se zavěšené do sebe procházely mezi hosty.
Oba ženichové nikdy nebyli daleko od nich a vypadali, že jsou ve svém živlu. Vaší dopisovatelce neunikla rozhodně potěšující pravda: to, co tak náhle vehnalo lady Kateřinu do svazku s panem Fairchildem, byla jednoznačně láska. K jinému závěru nelze dospět.
Pokud se týče lorda Farleye a jeho nevěsty, lze předpokládat, že jeho matka (nestárnoucí a stále elegantní lady Actonová) vzala novou lady Farleyovou do své péče, protože jejímu chování ve společnosti se nedá nic vytknout. Vzhledem k minulosti lorda Farleye zbývá jen vyčkat, jak se bude tento muž chovat v budoucnu. A pak je tady pochopitelně otázka jeho několika dětí – nyní údajně tří, které jsou v rezidenci spolu s ním a jeho ženou.

The London Tattler – 2. června
Projíždět po Rotten Row je vždy obtížné, ale včera tam vládl absolutní zmatek. A důvod? Nová lady Farleyová se vydala se třemi dcerami svého manžela na čerstvý vzduch v překrásném otevřeném kočáře své tchyně a lord Farley je doprovázel na koni. Kdekoliv se ocitli, všude přitahovali pozornost, protože každý jako by cítil nutnost okomentovat drtivý úspěch slavnosti, kterou uspořádali před dvěma dny. Tomuto pohnutí podlehla i vaše korespondentka.
Ale skutečný důvod této mimořádné pozornosti spočívá ve třech malých holčičkách doprovázejících novomanželský pár. Lady Farleyová držela na klíně batole se snědou pletí a všem bylo jasné, že mezi nimi existuje silné citové pouto. Pokud jde o dvě starší dívenky, tvoří velmi zajímavou dvojici: obě jsou blondýnky a i přes jejich donedávna neuspořádaný život a neznámé poměry, v nichž vyrůstaly, vypadají a chovají se pozoruhodně dobře.
Lord Farley vzal na chvíli obě starší dcery k vodě. Během té doby lady Farleyová informovala posluchače, že její manžel pro ni vyřizuje legální adopci svých dcer. Nepochybně neobvyklé uspořádání. Ale zdá se, že jako bývalá vychovatelka je pro tento úkol mimořádně vhodná.
Vaše korespondentka nelenila a zjistila, že je zcela výjimečné nalézt u tak mladé ženy podobně velkorysou duši. Není pochyb, že lady Farleyová vnese do občas zatuchlého světa naší společnosti závan svěžího života.
Odpoledne narušil pouze jediný nepříjemný incident: nějaký obratný kapsář sáhl do mé kapsy. Během rozruchu kolem kočáru Farleyových jsem přišla o nožík s perleťovou rukojetí, zlaté hodinky a jednu libru a šest šilinků.
Jestliže člověk není v bezpečí ani v Hyde Parku, obklopen smetánkou společnosti, pak je to smutný den pro Británii. Skutečně smutný den.
To je vše, co musím na toto téma říci.